Půlnoční soud

Frédéric Lenormand

Nové případy soudce Ťi

Ve staré Číně byly prefekury rozděleny zhruba do dvaceti okrsků, v jejichž čele stáli okresní soudci jmenovaní na tříleté funkční období. Pod jejich pravomoc spadala veškerá místní správa: soudnictví, policie, státní pokladna, pozemkové a občanskoprávní záležitosti, dopravní sítě a podobně. V zásadě platilo, že tuto funkci mohl zastávat každý obyvatel říše bez ohledu na majetkové poměry, pokud uspěl u náročných zkoušek z literatury.

Děj se odehrává v roce 666 n.l. Soudci Ťi bylo tehdy čtyřiatřicet let.

Sedm soudců

Ťi Žen-ťie, okresní soudce v Pcheng-laji

Lo Kchuan-čchung, básník a estét

Tao-li Sung, potomek starého šlechtického rodu

Tchan Žuej, mladý ctižádostivec

Šang Šuang, znalec klasické literatury

Kchen Fang-tche, prefektův zeť

Mej Chao-ti, nejstarší soudce v prefektuře

I.

Soudce Ťi obdrží záhadnou pozvánku; spatří pozemský ráj.

První zkušenost ve funkci okresního soudce v severovýchodní provincii Šantung nepřinesla soudci Ťi nic jiného než jedno velké zklamání za druhým. Ve svých čtyřiatřiceti letech měl dojem, že jeho kariéra je u konce. Pravda, krátce po svém příjezdu vyřešil poměrně zajímavý případ pašeráků zlata a definitivně s nimi zatočil. Jenže od té doby se městečko Pcheng-laj pohroužilo do stavu otupělosti, takže jeho talent ležel ladem a hrozilo, že zakrní úplně. Jeden nebo dva složitější případy, jako například vražda jeho předchůdce, ho načas při vyřizovaní otravných povinností zachránily před smrtí nudou. Celé dlouhé měsíce se neudalo nic vzrušujícího.

Každý týden, každý den, každičkou minutu si trpce uvědomoval, že vyčerpal všechny skromné možnosti, které mu nezáživné městečko nabízelo. Vojenské velitelství, sídlící v pevnosti u ústí řeky, si vydržovalo vlastní posádku, která bděla nad bezpečností občanů a prošetřovala sebemenší přestupky včetně rvaček, takže soudci Ťi nezbývalo než přežvykovat běžné záležitosti jako kůň obyčejnou slámu místo čerstvé travičky. K dovršení všeho se mu zločinci obloukem vyhýbali jako nějakému černokněžníkovi. Měl u nich špatnou pověst, užitečnou pro obecné blaho a prostý lid, zničující pro své rozpoložení. Člověk by málem uvěřil, že ta banda vychytralých a bezohledných ničemů, pro které měl slabost, si usmyslela, že se bude odnynějška vzorně chovat. Soudce Ťi zmáhala celková únava, dokonce stále častěji pomýšlel na sebevraždu, v horším případě na krátkou dovolenou, aby alespoň na chvilinku na to blátivé, zasmušilé a k uzoufání nudné hnízdo pozapomněl. Kéž by se uměl zabavit jako jeho tři manželky! Jednou nakupují hadříky, jindy jdou na návštěvu k přítelkyni nebo zvelebují dům. Jeho předchozí zaměstnání v císařském archivu, kdy se celý den přehraboval ve starých spisech, také nebylo dvakrát zábavné, ale žil v hlavním městě a tam o zábavu nikdy není nouze. Zamlada si člověk rozptýlení najde snadno, ale v dospělosti už potřebuje silnější podněty. Jeho dny plynuly jako vlny narážející na přístavní hráz; jedna jako druhá, zdánlivě v pohybu a přitom nehybné, odsouzené k zániku.

Takové neveselé úvahy se soudci Ťi táhly myslí, když seděl v knihovně, zachmuřeně pozoroval déšť za oknem a usrkával čaj. Vtom někdo zaklepal na dveře. Vstoupil seržant Kchung s lakovaným podnosem, na němž ležel pergamenový svitek.

„Tohle před malou chvílí doručil vojenský posel, ctihodnosti,“ pravil s lehkým úklonem.

Soudce Ťi vzal svitek opatřený prefektovou rudou pečetí. Takže úřední zpráva. „Výborně,“ pomyslel si, „za tou dešťovou clonou dosud existuje Říše středu a dokonce tam vědí, že existuje i moje maličkost.“

Rozlomil pečeť a dal se do čtení.

„Jeho Excelence prefekt v Pchienfu, úředník prvního stupně, nařizuje svému podřízenému panu Ťi Žen-ťie, toho času okresnímu soudci v Pcheng-laji, aby se neprodleně dostavil do sídla prefektury a zúčastnil se důležité schůzky. V případě nejvyšší nutnosti bude zajištěn doprovod. Doba pobytu se odhaduje na sedm dní.“ Následoval vlastnoruční podpis. Jak vidno, prefekt si na zdvořilosti příliš nepotrpěl.

Ten nesmlouvavý příkaz soudce Ťi překvapil, ale zároveň vzbudil jeho zvědavost: co to může být za schůzku? Zřejmě se jedná o něco závažného, když prefekt o důvodu setkání obezřetně pomlčel. Pravda, za vlády dynastie Tchang dělalo rozbujelé úřednictvo i s těmi nejběžnějšími záležitostmi tajnosti a dosáhlo v tomto ohledu mistrovství. V sídelním městě by neváhali použít šifrovací kód i u pokynů na vyplňování propustek určených pro nejnižší písaře. Tenhle dávný zvyk vidět za vším slídění cizích zvědů, tajných sekt, podezřelých škůdců i docela neškodných občanů přetrvával až s nepochopitelnou zatvrzelostí. Z nevinné informace se rázem vyklubala tajná zpráva, a to se týkalo hlavně přístavních měst, kde se pohybovali ti barbarští krobiáni ze zámoří. Každý neškodný vzkaz se prověřoval, protože i ten nejposlednější úředníček byl považován za špeha. Podezíravost státní správy, co se týče počestnosti a důvěryhodnosti poddaných, byla až urážlivá.

Soudce Ťi nicméně to nečekané pozvání uvítal jako báječnou příležitost, jak se vymanit z tíživého provinčního stereotypu. Pravděpodobně potřebují poradit s nějakou zapeklitou záležitostí, která vyžaduje schopného analytického ducha; jeho pověst už zřejmě překročila hranice zdejšího okrsku. Nu vida, ještě žije, když si na něho vzpomněli na vyšších místech! A to bylo velké povzbuzení.

Území spadající pod pravomoc soudce Ťi se nacházelo na pobřeží proti korejskému poloostrovu, který si císař teprve nedávno podmanil za cenu nebývalého přesunu vojsk, ale jak se zdá tamní vazalové už zvedají hlavu. Jedna z městských čtvrtí Pcheng-laje byla vyhrazena právě Korejcům. Byli to většinou obchodníci a obchodovali s čínským vnitrozemím po řece, v jejíž deltě Pcheng-laj ležel. Tématem schůzky bude nejspíš obrana pobřeží a přísnější dohled nad komunitou cizinců, v horším případě si bude muset vyslechnout otravnou přednášku jednoho či dvou nadřízených, neschopných a namyšlených knihomolů, které na zdejší prefekturu poslali z hlavního města, aby těm provinčním zaostalcům vysvětlili, jak se potlačují nepokoje v pohraničních přístavech. Snad to přečká bez úhony. Vzhledem k tomu, že malebné Pchienfu bylo vyhlášeným letoviskem, může být tamní pobyt příjemným vytržením a na tom nic nezmění ani sebenudnější přednáška.

Prefektův příkaz vyžadoval okamžitý odjezd a neslušelo se nechat nadřízeného čekat. Soudce Ťi se odebral do ženských komnat, aby svým třem manželkám v nápadně dobré náladě oznámil, že ač velmi nerad, musí se na pár dní vzdálit. První paní to sice vzala na vědomí, ale neuniklo jí, jak se Ťi na odjezd těší. Na poslední chvíli se cestovatel snažil vzbudit zdání, že je jen poslušným úředníčkem na klíček, ale jiskra v jeho oku žádnou z manželek neoklamala.

V dopise byla zmínka o „doprovodu v případě nejvyšší nutnosti“, ale soudce Ťi se rozhodl cestovat inkognito a jen s jedním mužem, jako by jel na výlet, aby se vyhnul protokolárním ceremoniím. Vybral si Miao Taje, vysloužilého důstojníka, který se roku 661 zúčastnil tažení proti spojeným silám Korejců a Japonců. Může mu poskytnout nejednu užitečnou radu v případě, že se skutečně jedná o poradu na korejské téma. Ťi přikázal, ať jim osedlají koně a naloží zavazadla. Vsedli do sedel a bez meškání vyjeli z jamenu1. Projeli dlouhou rušnou ulicí směrem k jižní bráně, a když před nimi rozevřely bronzové veřeje městského opevnění, vmísili se do tlačenice povozů s plachtou, mířících do sídla prefektury. Srdce mu poskočilo radostí, když se v první zatáčce otočil a město se mu za stromy ztratilo z dohledu.

Po necelých dvou dnech jízdy dorazili k Pchienfu. Městečko rozprostírající se na úpatí hory, z níž se valil mohutný vodopád, před nimi leželo jako na dlani. Po úbočí strmých skal se mezi krkolomně nakloněnými borovicemi vinuly cestičky. Byl to výjev jako z klasické kresby.

Ohlásili se u strážní budky nalepené na hradební zeď a vyptávali se, jak se dostanou do jamenu. Zbytečných formalit byli ušetřeni, protože soudce Ťi se prokázal císařskou pečetí. Veliteli stráže stačil letmý pohled, a už se klaněl a mezi poklonkováním ještě stihl popsat cestu.

Na první pohled bylo zřejmé, že si Pchienfu svůj věhlas zaslouží. Velká čínská města byla obyčejně stavěna jako podle pravítka; ulice byly rovné a dost nezáživné, protože většina obchodů byla obrácena do dvora. Nyní se ovšem soudce Ťi ocitl v lázeňském městečku, kde bohatí klienti vlastnili výstavní letní sídla a jezdili se sem povyrazit a odpočinout si. Cestovatel by tu marně hledal obvyklé blátivé ulice, tady byly pečlivě vydlážděné a provoz spořádaný a plynulý. Pchienfu působilo po všech stránkách zazobaným dojmem. Pořádek a čistota byly totiž základním obchodním artiklem tohoto letoviska, proslulého teplými prameny, které lékaři doporučovali k léčbě nejrůznějších neduhů, od zarostlých nehtů až po epilepsii. Bylo tam bezpočet lázeňských domů s půvabnými fasádami, jeden honosnější než druhý. Výmluvné názvy jako „Zázračné zdraví“, „Věčná pohoda“ nebo „Pramen mládí“ na křiklavě barevných vývěsních štítech a další podobná lákadla nenechávaly nikoho na pochybách o účinnosti zdejších koupelí v zaručeně léčivých vřídlech.

Lázeňskou klientelu tvořili převážně majetní a marnotratní hosté. V městečku byl téměř stejný počet chrámů jako lázeňských zařízení, aby měli kde obětovat a modlit se za uzdravení, případně děkovat všemožným božstvům za znovunalezené zdraví. Byl to uzavřený svět, kam všudypřítomný chaos panující jinde v říši nedoléhal. Zdejší obyvatelé měli dostatek prostředků na to, aby si zajistili výkonnou pořádkovou službu. Ten poklid a čistota byly až k zbláznění. A že prý sem kvůli koupelím a jedinečné místní atmosféře přijíždějí inkognito císařští dvořané, a dokonce i příslušníci císařské rodiny!

Také státní správa přispívala svým dílem k dobré pověsti lázní a vydržovala zde početnou, avšak nenápadnou vojenskou posádku. Jedním slovem, bylo to ideální místo pro okresního soudce toužícího poznat zejména tu lepší stránku úřednické kariéry, zvláště když se díky přítomnosti prefekta svými povinnostmi příliš trápit nemusel. Vzhledem k tomu, že zde byla takřka nulová trestná činnost, bylo jeho jedinou náplní postarat se jednou za rok o daně, požehnaný to dar, a po zbytek roku se točit kolem zazobaných potentátů, kteří se tu na skok zastavili, což sice znamenalo vést plytké řeči, ale také služební postup. Soudce Ťi si říkal, že časem by se tady otravoval ještě víc než v té díře Pcheng-laji, i když z jiných důvodů.

Miao Taj se zájmem sledoval čilý ruch na terasách před hospůdkami obrostlými kvetoucími keři. Pobočník umíral touhou okusit místní víno a Ťi už předem slyšel, jak mu klokotá vyprahlým hrdlem.

„Ctihodnosti…“ spustil vysloužilý voják.

„Nu dobrá,“ přerušil ho soudce, „uděláme si krátkou přestávku, než se vypravíme do jamenu. Čeká mě pohovor s vrchním soudcem, tak si také rád odpočinu. Jsme po cestě utrmácení a setkání můžeme o hodinku odložit.“

Právě si vyhlíželi méně rušné místo, když vtom se za nimi ozvalo volání:

„Haló, Ťi! No tohle! To je ale překvapení!“

Pár kroků od nich jim přátelsky kynul malý kulatý mužíček s pečlivě zastřiženým knírkem a krátkou bradkou; na stolku před ním stálo několik džbánků a nedojedené misky s jídlem. Soudce Ťi v něm poznal kolegu, okresního soudce Lo Kchuan-čchunga, s nímž se stýkal v hlavním městě, ovšem nikoli v úřadě, kde se ten človíček pokud možno nezdržoval, nýbrž v literárních kruzích.

„Přisedněte si!“ vyzval je Lo. „Dobré víno nejlépe chutná v příjemné společnosti.“

Soudce Ťi pochopil, že se kolega i po letech svědomitě věnuje své nejoblíbenější činnosti, pití vína a psaní básní ve stínu loubí. Také si všiml, že opodál sedí na lavičce sluhové a střeží koně a zavazadla.

Oba muži seskočili z koně a šli básníka pozdravit.

„Zrovna když jsem míjel tenhle roztomilý koutek, přišla na mne inspirace,“ vysvětloval soudce Lo. „Člověk musí inspiraci vyslyšet, jinak se urazí a načas se vytratí.“

Ťi se ho zeptal, jaké šťastné náhodě vděčí za milé setkání. Lo pravil, že ho prefekt pozval na nějakou pravděpodobně velmi nudnou poradu, ale důvod mu není znám. Tazatele se zmocnilo zklamání: nezvali ho tedy kvůli něčemu významnému, když je do věci zatažen i tenhle rozmařilý snílek!

„To jsem rád, že vás vidím,“ řekl Lo. „Už jsem se bál, že mě čeká nějaká nanicovatá schůzka, ale díky vám se blýská na lepší časy!“

Ťi mu lichotku oplatil, ačkoli si myslel pravý opak. Vidina, že si pobyt v letovisku ozvláštní řešením nějaké zajímavé a zapeklité záležitosti, se rázem rozplynula. A tak nezbývalo, než si také přihnout vína i bez toho, že musí vymáčknout básničku. Podal pohárek Miao Tajovi, aby mu ho naplnil opojným nápojem.

Oba kolegové si vyměnili nezbytné zdvořilosti týkající se zdraví manželek, což zejména soudci Lo trvalo hodnou chvilku, neboť na rozdíl od soudce Ťi, který se celkem rozumně spokojil se třemi, si kolega vydržoval hotový harém, kromě pěti legitimních manželek kdovíkolik konkubín; vždycky všechno přeháněl, zálibu v pití i vše ostatní.

„A víte, že tu nejsme sami?“ pokračoval Lo rozverným tónem, ovlivněným nepřiměřeným množstvím vypitého vína.

Soudce Ťi by byl rád věděl, jak dlouho tu už sedí. Jak se zdálo, jeho sluhové hlady netrpěli. Měli sdostatek času se posilnit, zatímco se jejich pán oddával takzvané „situační básnické tvorbě“.

„Opravdu?“ řekl soudce a nenápadně počítal prázdné džbánky.

„Když jsem tu tak seděl a psal jsem, zahlédl jsem toho starého mezka soudce Meje. Dělal jsem nenápadného, aby si mě nevšiml. Vážně, byl to on! Prý si úplně zničil reputaci. Ten skrblík údajně přijímá dary od poplatníků, ačkoli je to přísně zakázané. Jak se vůbec může okresní soudce tak snížit, pošpinit si pověst a ještě ohrožovat dobré jméno našeho soudcovského stavu? To nechápu!“ prohlásil a dolil si nejistou rukou bůhví kolikátou číši.

„Pěkně se to vybarvuje,“ pomyslel si soudce Ťi. „Všichni na jedné kupě, nejdřív tenhle násoska a budižkničemu a navrch nejprotivnější kolega ze všech.“

„A to není všechno!“ nedal si pokoj Lo. „Chvíli po něm tudy projel Kchen Fang-tche. Člověk by řekl, že tu okresní soudci pořádají koňské dostihy.“

„Kchen Fang-tche?“ opakoval Ťi, pátraje v paměti. „Nevzpomínám si.“

„No tak! Toho přece znají všichni!“ zvolal světák Lo. „Úřaduje ve vedlejším okrsku. Je vůbec možné, že ho někdo nezná? Musíte častěji chodit na společenské večírky, dříve-narozený-bratře! O Kchenovi se mluví všude, je to fešák a samá avantýra. Oženil se s dcerou zdejšího prefekta a to mu pomohlo dostat se do funkce, protože v literárním klání za moc nestál. Proto si také nevzal druhou manželku. Chtěl dokázat tchánovi, jak vysoko si cení ten zlatý poklad, který mu laskavě svěřil do péče. Prefekt by musel být hluchý, aby se nedoslechl o milostných aférách, do kterých se ten hezounek zeťáček zapletl. Další vykutálený chytrák, který znevažuje naši korporaci!“

Jméno Kchen Fang-tche pomalu vyplulo ze vzpomínek soudce Ťi, a sice ve spojitosti s jakýmisi nelichotivými řečmi, jimž zásadně nevěnoval pozornost, ale vzpomněl si, že se o něm mluvilo v ženských komnatách. Manželky měly o takových věcech větší přehled. Pověst záletného okresního soudce se šířila z jednoho kraje do druhého a choulostivé historky mají pro dámy vždy zvláštní kouzlo. Všichni byli přesvědčeni, že jedině prefektova ochranná ruka a jeho vlivné styky zabránily, aby ten notorický cizoložník nebyl odvolán z funkce, jak si mnozí bezesporu toužebně přáli.

„Namouvěru,“ řekl soudce Ťi, „pozvali nás na sjezd nenapravitelných hříšníků!“

„Je to tak,“ přitakal Lo mezi dvěma doušky. „Podle mne jsme mezi tou sebrankou jedině my dva bez poskvrnky.“

Soudce Ťi si povzdechl. Z obavy, aby na něm Lo nepoznal, co si ve skutečnosti myslí, zvedl se s tím, že je čas vypravit se do jamenu.

Lo se též pokusil zvednout se ze židle, ale byla jako přikována k jeho pozadí. Ťi pokynul sluhům, kteří byli podle všeho na podobné situace zvyklí, a ti kvapně přispěchali pánovi na pomoc. Podepřeli ho z obou stran a dovlekli ke koni; do sedla se vydrápal jen s vypětím všech sil.

„Vy necestujete v nosítkách?“ podivil se soudce Ťi. Horizontální poloha by pro soudce Lo byla rozhodně vhodnější vzhledem k četným zastávkám za účelem občerstvení.

Lo se při té zmínce zatvářil zkormouceně, neboť mu připomněla, jak strastiplný je život při nedostatku financí.

„Bohužel!“ zabručel. „To víte, mám velké výdaje. Moje rodinka mě něco stojí. Něčeho se vzdát musím… i když je to bolestné,“ dodal a masíroval si zadní část těla.

Pochopitelně, vydržovat deset žen i se služebnictvem a dětmi, pořádat večírky, mít veškeré pohodlí a přitom nedělat nic kloudného, to jaksi nejde dohromady.

Sotva dojeli na konec ulice, vypuklo za jejich zády hotové pozdvižení. Když se ohlédli, spatřili, jak se vzrušeným davem čumilů prodírá velkolepý průvod. Vyvolávači a vlajkonoši běželi před honosnými pohodlnými nosítky, které neslo dvanáct nosičů. Dva jezdci v bronzové zbroji jeli vepředu, dva vzadu. Jak známo, čím větší humbuk, tím silnější dojem. „Místo!“ křičeli sluhové ve žlutomodrých stejnokrojích a tloukli do gongů. „Místo pro císařského úředníka!“ Na vlaječkách byl zlatem vyšitý velký nápis: „Jeho Excelence urozený soudce Tao-li Sung, nejvyšší okresní soudce z Chai-pcho na služební cestě.“ Přitom by stačila zmínka, odkud soudce pochází. „Místo pro Jeho Excelenci!“ hlasitě vykřikovali vyvolávači, jako kdyby do městečka dorazil sám císař. Palankýn muselo nést dvanáct nosičů místo obvyklých osmi. Nejenže přepravovali „ctěného soudce Tao-li“, za staženými záclonkami nejspíš rozvaleného na hedvábných poduškách, ale vláčeli se s břemenem přetíženým cingrlátky, soškami, zlatými ozdobami, rodovými znaky a kokrhely v barvách klanu pana okresního soudce.

Soudce Ťi s doprovodem musel chvatně uhnout z cesty před nezadržitelně se blížícími nosítky.

„Tao-li?“ přečetl si soudce Ťi ohromný nápis. „Kdo je zas tohle?“

„Cože?“ podivil se nevěřícně Lo. „Vy neznáte syna hraběte z Pchu? Ten žádným nedostatkem peněz netrpí. Pochází ze starobylé a vznešené rodiny s ohromnými příjmy, takže si může dovolit cestovat s takovou parádou a všem okázale předvádět, že je bohatým dědicem. Nad funkcí, kterou zastává, ohrnuje nos a tím pádem i nad námi. Však se o tom brzy sám přesvědčíte.“

Nechali projet průvod a pokračovali mlčky v cestě do jamenu. Lo v duchu přemítal o nerovném původu lidí a jeho zádumčivost tentokrát neukonejšilo ani víno, ani poezie. A soudce Ťi zase hnětlo, že na tajnou schůzku sezvali snad všechny soudce z okolí a znevážili tak jeho osobu, neboť měl za to, že se bez jeho mimořádných schopností nikdo neobejde.

II.

Soudce Ťi se ocitne v podivném jamenu;

účastní se hostiny zelenooděnců.

Když Ťi a Lo vjeli na nádvoří jamenu, Tao-li Sung právě vystupoval ze svých nádherných nosítek a vítal se s hostitelem, zdejším mladým okresním soudcem.

„Ach, nejmilejší dříve-narozený-bratře!“ rozplýval se hostitel. „Konečně někdo, kdo jaksepatří reprezentuje naše povolání! To je pastva pro oči!“

Navzájem se uklonili a v družném objetí zmizeli v domě, následováni dlouhou řadou sluhů obtěžkaných koženými truhlami a dřevěnými lakovanými krabicemi.

„Ani si nás nevšiml,“ poznamenal soudce Ťi, když sesedl a předal uzdu podkonímu.

„Vedle pestrobarevného fénixe vypadají ostatní ptáci opelichaně,“ podotkl Lo poeticky, jak měl ve zvyku, když mu sluhové šetrně pomáhali ze sedla, aby si nepolámal kosti.

Podkoní na nádvoří odstrojovali koně. Že by patřili dalším kolegům?

Vtom jim jakýsi šedovlasý muž v šatech soudního zřízence kvapně vyšel v ústrety. Domysleli se, že má za úkol je přivítat, ačkoli se tvářil, jako že se chystá vyhnat ze zakázaného území povaleče, kteří využili chvilkové nepozornosti strážných.

„Omluvte laskavě mého pána, ctihodní soudcové,“ řekl škrobeně. „Je zaneprázdněný, neboť právě dorazil vážený host.“

Oba nově příchozí na sebe pohlédli. Laťka byla nastavena vysoko. Chce jim ten muž naznačit, že nepatří mezi „vážené hosty“, nebo se jen přeřekl?

„No prosím, co dokáže pár ozdob na načinčaných nosítkách,“ šeptal Lo soudci Ťi do ucha a dýchal mu do tváře výpary levného místního vína, když je ten milý člověk vedl do jejich pokojů. Soudce Ťi se podivoval, kam v soudním paláci ubytují všechny ty zhýčkané „vážené hosty“. Tajně doufal, že neskončí někde na půdě jen proto, aby si oblíbenější kolegové užívali pohodlíčko.

„Díkybohu jsme na takový nápor připraveni,“ ujistil ho majordomus. „Dům je dostatečně prostorný.“

V budově jamenu se už tradičně nacházela všechna nezbytná veřejná zařízení: soud, věznice, policejní stanice, městský a berní úřad a také soukromé pokoje okresního soudce, který jako představitel státu kromě soudcovské funkce vykonával i funkci policejního komisaře a výběrčího daní. Oba hosty překvapilo, že jamen v Pchienfu postrádá jak vězení, tak soudní síň i ostatní veřejné, obvykle nehostinné a zatuchlé úřadovny. Byli zvyklí na tvrdší poměry a tady to vypadalo jako v luxusním hotelu připomínajícím nádherně zařízený palác, nikoli městskou úřední budovu. Prošli několika úhlednými vnitřními dvory s květinami, dlouhými chodbami a mnoha síněmi potaženými brokátem a vybavenými vkusným nábytkem.

Majordomus je ubytoval v té části domu, kde pokoje vedly přímo do půvabné zahrady pokryté mechem a skalkami. Omlouval se, že jim nemůže nabídnout lepší ubytování. Ale pokoje byly opravdu prostorné a přepychové.

„Tady bych chtěl pracovat!“ neudržel se Lo Kchuan-čchung, když stáli u okna a zvenčí k nim z rozkvetlé zahrady dolehl zpěv ptáků. „I kdybych se měl upsat všem ďáblům! Ach, Ťi, proč někomu štěstí vždycky přeje?“ Padla na něho skleslá nálada.

Oba soudci právě rozprávěli na chodbě, když z jedněch dveří vyšel kostnatý muž vyšší postavy, překvapivě mladistvého vzhledu, v prostých šatech úředníka druhého stupně. Zadíval se na ně přimhouřenýma očima, jako to dělávají krátkozrací lidé.

„Jste to vy, Lo?“ zeptal se. „Však jsem si říkal, že ten sytý hlas nemůže patřit nikomu jinému a také nikomu jinému bych neodpustil, že mě ruší ve studiu.“

Lo se uklonil a oba muže představil.

„Drahý Ťi Žen-ťie, to je náš kolega Šang Šuang. V psaní slohových prací je nepřekonatelný. Já, obyčejný hlupák, jsem za tímto geniálním vševědem vždy pokulhával. Má vynikající paměť a znalosti hluboké jako studna.“

„Přítel Lo mi příliš lichotí,“ odvětil Šang. „Už staří mistři říkali: ‚Na zakrnělé větvičce každý plod vypadá větší.‘ Ale ten citát jistě znáte. Je to Čchü Jüan, 25. kapitola posledního vydání. V dřívějším vydání je jiná, neméně zajímavá varianta a údajně existuje ještě…“

U třetí varianty stvrzené nejlepšími jazykozpytci z hlavního města soudce Ťi vypnul pozornost. Ten Šang mele jako kolovrátek a každého otravuje tím svým věčným odříkáváním citátů. Hodně toho namluví, ale člověk si s ním nepopovídá; to už může rovnou listovat v knize.

„Obdivuji vaši znalost našich dávných autorů,“ prohlásil zdvořile Ťi, jakmile se dostal ke slovu.

Na soudce Lo šla dřímota, a tak navrhl, aby se šli převléknout.

„Když už jsme se tu tak sešli pod mistrovým bdělým okem, měli bychom také nějak vypadat, co říkáte? Hodíme se do gala.“

Rozešli se do svých pokojů a soudce Ťi za sebou s úlevou zavřel dveře; konečně se zbavil únavných kolegů.

Zatímco se chystal na slavnostní večer, v duchu bilancoval: do Pchienfu se sjelo hned několik okresních soudců z celé provincie. Co to má znamenat? Jeho domněnka, že se bude konat porada o obraně přímořských oblastí, vzala za své, protože většina z nich spravovala vnitrozemské okrsky, dokonce velmi různorodé. Působili jak v horách, tak v nížinách v zemědělských krajích a Ťi se marně snažil najít nějaké pojítko. Měli snad rozprášit rozvětvenou síť pašeráků? To by vysvětlovalo, proč je důvod schůzky držen v tajnosti. Ovšem příjezd tolika soudců nemohl uniknout pozornosti žádné dobře organizované bandy. Proti komu je schůzka namířena? Doufal, že nikoli proti nim samotným.

Někdo zaklepal na dveře. Pán domu Tchan Žuej se přece jen obtěžoval je přivítat. Ťi byl zvědavý na toho šťastlivce, který spravuje vzkvétající letovisko, připomínající spíš zábavní park než obyčejné město. Měl na sobě krásný domácí šat z hedvábí vyšívaného zlatem a k tomu vhodné střevíce. Pravý velmož ve svém paláci. Ten impozantní, dobře naložený muž působil uvolněně a očividně se žádnými problémy netrápil.

„Jeho Excelence prefekt se osobně zúčastní slavnostní večeře,“ oznámil. „Je to pro nás všechny velká čest. Sami se přesvědčíte, že když jednou vyleze ze své ulity vysokého hodnostáře, dokáže být velmi příjemný. Právě pro jeho vstřícnost mu byla svěřena správa naší prefektury. Jezdí k nám mnoho významných osobností a těm člověk musí umět vyhovět. Pro takového nováčka jako já je náš prefekt tím nejlepším učitelem.“

O tom neměl soudce Ťi nejmenších pochyb, dobře viděl, jak se mladý kolega točil kolem soudce Tao-li. Poklepávání po ramenou případných stoupenců už zvládal bezchybně. Ťi se snažil využít příležitosti a vyzvědět něco o schůzce. Ale Tchan jen zažertoval:

„Ale, ale, Ťi, vy si nikdy nedáte pokoj s těmi vašimi otázkami? Teď už chápu, proč se o vás mluví jako o výjimečně schopném muži. Lituji, ale nemohu vám nic říci. Prefekt vám při večeři všechno vysvětlí sám. Svérázné metody našeho nadřízeného jsou všeobecně známy, že?“

Zabloudil pohledem do krajiny, na střechy a zahrady za zdmi jamenu.

„Co říkáte té mojí vesničce?“ zeptal se bez okolků.

Soudce Ťi odtušil, že je to nádherné místo a jen nerad ho bude opouštět. Jeho poznámka vyloudila na tváři okresního soudce z Pchienfu úsměv.

„Sdílím váš názor,“ řekl Tchan. „Když nastane chvíle odjezdu, člověka to zamrzí. Co naplat, dříve nebo později k tomu dojde. Večer si v klidu o všem pohovoříme.“

Rozloučil se s tím, že sluhové pro ně přijdou těsně před večeří, při níž si prý „v kruhu kolegů a přátel bratrsky a bez zábran podebatují.“

Soudce Ťi nevěděl, co si má o tomto rozhovoru myslet. Připadalo mu, že se jim Tchan vysmívá a že je nalákal do nějaké pasti. Byly to jen pocity, selhala i jeho intuice a nedala mu žádné kloudné znamení ohledně té tajnůstkářské „konference“.

„Tak co?“ vyzvídal Lo, když nakoukl do dveří. „Setkal jste se s tím protekčním dítětem štěstěny Tchan Žuejem? Tomu kariéru nikdy nezkalil ani mráček, žádná překážka, žádné zklamání.“

Jméno Žuej, které si Tchan podle zvyklostí vybral, když dosáhl dospělosti, napovídalo, že dotyčný má literární ambice. Ale Lo, který byl svého času u výzvědné služby, tvrdil, že Žuej je prototypem vykutáleného ctižádostivce, který si zákulisními, ale účinnými metodami zajistil protekci a získal tak výhodnou funkci ve městě tisíce vřídel Pchienfu. Tento okrsek byl obvykle přidělován starším zasloužilým okresním soudcům odměnou za prokázané služby. To, že teplé místečko získal právě Tchan, obrátilo naruby dlouholetou tradici Říše středu, založenou na přísném dodržování hierarchie. Vedle Tchana vypadali Ťi i Lo jako obyčejní nekňubové, kteří se nezmohou na pořádnou pletichu.

Když Ťi znovu osaměl, na chvíli si vydechl. Svázal si vlasy do uzlu, oblékl si vznešený zelený sváteční oděv, určený pro úřední příležitosti, a k tomu zvolil svou nejhezčí soudcovskou čapku s malými černými křidélky.

Vpodvečer na dveře zaklepal sluha.

„S vaším dovolením vás dovedu do hodovní síně, ctihodnosti.“

Na chodbě potkali soudce Lo rovněž v doprovodu sluhy.

„Prefekt se prozatím nedostavil,“ řekl jeden ze sluhů. „Ctěný pan Tchan vás proto prosí, abyste zatím posečkali v předsálí. Přeje si, abyste toho využili a přivítali se s vašimi veleváženými kolegy.“

Všeobecně platilo, že okresní soudci nebyli v zájmu nestrannosti nikdy jmenováni do funkce v rodném kraji a ze stejného důvodu byli po třech letech přeřazováni jinam. Neměli tudíž příležitost se vídat, neboť se neustále stěhovali z jednoho okrsku do druhého a znali se jen z doslechu. Ale spolehněte se na lidské řeči!

Pětice kolegů již seděla pohodlně uvelebena v krásných červeně lakovaných křeslech rozestavěných podél malovaných paravánů a popíjeli horký čaj. Všichni měli na sobě zelená roucha okresních soudců, takže si člověk mohl myslet, že jde o nějakou náboženskou sektu. Kdyby se hostitel Tchan ze všech sil nesnažil udržet konverzaci, panovalo by v místnosti hrobové ticho.

Jakmile vstoupili, neúnavný Tchan Žuej vyskočil z křesla a představil je ostatním. Nedalo se přehlédnout, že jeho oblíbencem je soudce Tao-li, syn hraběte z Pchu; chce-li si někdo udržet své místo pomocí vlivných příznivců, musí za všech okolností dobře zvážit, s kým se má stýkat.

„Jistě znáte našeho přítele soudce Lo?“ obrátil se na soudce Tao-li.

Vysoký hubený muž připomínal pakobylku vyzáblou. Kolegu si změřil povýšeným, lehce opovržlivým pohledem, typickým pro potomky starobylých rodin, kteří se na ostatní dívají shůry pomyslného piedestalu.

„Kdo by neznal jeho proslulá recitační klání?“ odtušil šlechtic. „Nejvěhlasnější básníci se předhánějí, jen aby se mohli zúčastnit kulturních setkání, která pořádáte. Ty slavnosti vaše městečko proslavily…“

Soudce Lo znachověl a hluboce se uklonil na znamení díků. Kdyby si počkal na pokračování, tu námahu by si ušetřil.

„… a také vám vylepšily pověst v hlavním městě u našich nadřízených,“ pokračoval Tao-li. „To je náramně chytré lichotit vkusu našich pisálků či těch, kteří se za ně považují, chce-li někdo v dnešní době povýšit.“

Označení „v dnešní době“ vyznělo jako jasné obvinění, že ve srovnání s ním, potomkem starého rodu ještě z dob prvních císařských dynastií, je Lo pouhým kariéristou odkázaným na intriky a nekalé způsoby. Lo se už už znovu klaněl, ale teď zůstal stát s otevřenou pusou.

„Domácí večírek pěkně začíná,“ pomyslel si soudce Ťi.

„A všichni samozřejmě znáte Ťi Zen-ťie, toho nejmazanějšího a nejschopnějšího vyšetřovatele,“ nešetřil chválou hostitel, kterého by Ťi nejraději plácl sandálem, aby ho umlčel.

Kolegové se sborově uklonili a Ťi rovněž. Když se narovnali, výraz v jejich tváři už tak jednotný nebyl. Jeden se pokradmu usmíval, druhý se mračil, ostatní se tvářili pochybovačně. Soudce Ťi jim četl myšlenky jako v otevřené knize: někdo považoval jeho neomylnost za přehnanou, jiný na něho žárlil, ale všichni do jednoho byli rozezlení, že se řečmi o zásluhách nějakého snaživého kolegy zbytečně ztrácí čas zrovna v době večeře.

Sluha přišel oznámit hostiteli, že dorazil prefekt a že ho uvedli rovnou do hodovní síně, takže vážení soudci mohou konečně vstoupit.

„Drazí přátelé,“ vyzval je Tchan Žuej, „nenechme čekat našeho pána!“

Jako na povel se zvedli a nastala nečekaná komplikace, totiž kdo má vstoupit jako první a v jakém pořadí ti ostatní? Jelikož se v chumlu nahrnuli ke dveřím, Tchan přišel s jednoduchým návrhem.

„Myslím, že mám jako hostitel přednostní právo. Půjdu tedy s vaším dovolením před vámi.“

Pokusil se odstrčit jednoho z hostů, ale ten se nehýbal z místa.

„Nenamáhejte se!“ řekl starý Mej a zahradil dveře. „Je zvykem, že nejstarší jde v čele. Mějte úctu k šedinám!“

A chystal se vstoupit. Konfuciův horlivý vyznavač Šang ho však chytil za rukáv.

„Promiňte, ctihodný starče, ale domnívám se, že umístění v literární soutěži má přednost před datem narození. Konfucius přece pravil: ‚Nač je slepici vysoký věk, když už nesnáší vejce?‘“

A protože právě on získal nejvyšší ohodnocení u náročné zkoušky, nebylo o čem diskutovat. Zamířil ke dveřím, když vtom prefektův zeť zamával rukou s pěstěnými dlouhými nehty.

„Domnívám se, že díky rodinným poutům mám v tomto domě nárok na jisté výhody,“ prohlásil Kchen Fang-tche. Neoženil se nadarmo s dcerou nadřízeného, aby se pak nechal předbíhat kolegy, kteří by podobné oběti nebyli schopni.

„Pokud na to pohlížíte z tohoto úhlu, pak je vše jasné,“ řekl syn hraběte z Pchu. „Váženost mých předků zde nemá konkurenci.“

„Jelikož vaši předkové nejsou na dnešní večer pozvaní,“ odtušil Lo, který dosud nevstřebal urážlivá slova ohledně recitační soutěže, „dovolte, abychom s vámi nesouhlasili. Podle mého názoru nejzasloužilejší osobou mezi námi, která by nás všechny měla zastupovat… je můj výjimečný přítel Ťi Zen-ťie!“

Ťi si povzdechl. Tatam byla jeho snaha být co nejméně nápadný, už ho ti ješitové zatáhli do své hry.

„Jaké zásluhy?“ zvolal starý Mej. „Jen spusťte! Však si na ty jeho slavné případy posvítíme! Z hlavního města nás v jednom kuse peskují, proč nejsme tak skvělí jako tento zázračný pan Ťi! Přece nepůjdeme poslušně jako ovce za člověkem, který je pro náš sbor pohromou! Já jsem tu služebně nejstarší, mám tudíž největší zásluhy, pokud se nemýlím!“

Tao-li vyprskl smíchy, ostatní se pochichtávali do rukávů nebo pod vousy.

„Nevykládejte nám tady něco, čemu sotva rozumíte, drahý kolego,“ okřikl ho hraběcí synek.

Starý Mej se uraženě stáhl do sebe a přitom metal blesky směrem k tomu hrubiánovi.

„Přátelé, přátelé!“ volal Tchan Žuej, jemuž se situace vymkla z rukou. „Snažně vás prosím, umoudřete se! Takhle bychom se nikam nedostali! No, tak, seřaďte se za mnou!“

Rázem byli všichni zajedno.

„V žádném případě!“ zahučeli jednohlasně a znovu se vrhli ke dveřím.

Soudce Ťi chvíli sledoval, jak se hádají jako trhovci, a když ho ta podívaná omrzela, nenápadně proklouzl pootevřenými dveřmi do hodovní síně.

Byla to velká místnost s vysokým stropem. Na stěnách visely v pravidelných vzdálenostech pruhy látky s elegantními kaligrafiemi oslavujícími blahodárné skutky současného osvíceného císaře, tedy mír a prosperitu. Na servírovacích stolcích s rudými ubrusy bylo rozestaveno velké množství podnosů, ohřívačů jídel a lýkem opletených lahví. Na druhém konci byly tři dlouhé stoly ve tvaru podkovy. V čele seděl postarší muž s prošedivělými vlasy v nádherné tmavomodré haleně. Soudce Ťi se hluboce uklonil.

„Jeho Excelence Ťi Žen-ťie, okresní soudce z Pcheng-laje,“ zvolal majordomus stojící u vstupních dveří.

Prefekt si ho chvíli mlčky prohlížel a pak mu pokynul, ať přistoupí blíž.

„Tak vy jste ten slavný Ťi z Pcheng-laje!“ poznamenal zamyšleně.

„Prostý muž, který tu před vámi stojí, si takovou slávu nezaslouží,“ odpověděl Ťi zdvořile.

Prefekt se pousmál.

„Budete-li takto pokračovat, určitě se proslavíte, to mi věřte. Vy nakonec skončíte jako rádce u císařského dvora, Ťi! Cením si vašich vzácných schopností, a proto jsem vás povolal.“

Soudce Ťi potěšilo, že ho sem nezval, jen aby doplnil řady těch potrhlých šašků. Prefektova narážka slibovala, že se konečně dozví, proč je tady, ale dříve než stačil položit otázku, která ho svrběla na jazyku, prefekt se ho zeptal, kde jsou ostatní.

„Řeší jeden zásadní problém hluboce filozofického rázu,“ odtušil soudce Ťi.

Ale to už si hašteřiví kolegové všimli, že byli oklamáni, a všichni najednou se nahrnuli do síně, šlapajíce si vzájemně na nohy a probodávajíce lišáka Ťi zuřivými pohledy. Ten úskok mu na oblibě nepřidal. Předstoupili v houfu před čestného hosta a klaněli se mu.

Mírně jim pokynul hlavou.

„Posaďte se sem,“ vybídl Tchan Žueje a ukázal na volné místo po svém boku.

Sluhové uvedli ostatní soudce na předem určená místa. Kchen Fang-tche byl očividně zklamaný, že se Tchan řídí pravidly hostitele a nikoli pokrevními svazky. Šest soudců sedělo u stolu mlčky a toporně jako dítka čekající na matčin povel, že se mohou pustit do jídla.

„Prosím, jen žádné obřadnosti,“ řekl prefekt. „Je to jen neformální večeře na vaši počest. Váš hostitel soudce Tchan a já jsme vás svolali, abychom si promluvili o jedné choulostivé otázce, s níž jsme si sami nevěděli rady. Spoléháme na to, že výměna názorů tak bystrých mužů nám ji pomůže vyřešit.“

Soudci se po sobě zaraženě podívali.

„Ale nechci vás trápit hlady po tak dlouhé cestě.“

Uchopil hůlky a tím hostinu zahájil. Ťi by s radostí odložil požitek z lahůdek, které jim předkládali, na pozdější dobu a nepochyboval, že jeho kolegové smýšlejí podobně; prefekt se mu jevil jako mimořádně bezohledný člověk.

Hodovníci strávili hodinu bezvýznamnými zdvořilostními řečmi. Někteří se odhodlali pronést pár společenských vtipů, jen aby jim ten konfuciánský maniak Šang nadobro nezkazil apetyt svými citacemi.

„Nuže, myslím, že je čas na vážnější věci,“ prohlásil znenadání prefekt a mnul si ruce.

Významně pohlédl na soudce Tchana.

„Jak račte, ctěný pane prefekte,“ odtušil Tchan.

„Konečně,“ prolétlo všem šesti soudcům hlavou. Tchan pokynul majordomovi a ten rozhrnul závěs. Do místnosti vplula skupinka tanečnic v lehkých nadýchaných šatech se složitými účesy, a zatímco se klaněly před vzácným obecenstvem, usadili se za nimi hudebníci. Při prvních tónech začaly dívky předvádět půvabné taneční kreace, ale zoufalí hosté čekali na něco jiného.

„Ti dva se nám vysmívají,“ zašeptal učený Šang do ucha soudci Ťi sedícímu vedle něho. „Chtějí nás tu doslova umořit.“

Když dívky dotančily, prefekt s hostitelem vřele zatleskali, ostatní jen velmi vlažně. Poté se prefekt opět chopil hůlek a pokračoval v jídle, jako by se nechumelilo. Jeho zeť to už nevydržel a ujal se slova:

„Drahý otče, myslím, že mluvím kolegům z duše, když vás poníženě žádám, abyste byl tak laskav a sdělil nám, co je předmětem této schůzky, samozřejmě pouze v případě, nemáte-li v úmyslu předvést nám ještě cvičeného medvěda nebo polykače mečů.“

„Nu ovšem!“ pravil prefekt, jako by se právě probral. „Zapomněl jsem, jak je mládí netrpělivé. Tak tedy dobrá. Jak někteří z vás už jistě víte, byl Tchan Žuej povolán do sídelního města, aby se tam ujal významné funkce. K tomu nemám, co bych dodal, sami chápete, že je to pro něho výjimečná příležitost plně uplatnit své mimořádné nadání.“

Ťi si pomyslel, že jeho úkolem bude hlavně obíhat oficiální ceremonie a poklonkovat zkorumpovaným úředníkům a senilním generálům.

„Někteří z vás se o tom již doslechli a projevili přání zaujmout jeho místo. Domnívám se, že za tento zájem vděčíme také krásám našeho města Pchienfu, což velmi dobře chápu.“

Soudci si vyměnili udivené pohledy; podobali se uchazečům o ruku jedné a téže dědičky, když si uvědomili, že nejsou jediní.

A prefekt pokračoval.

„Také vám musím sdělit, že o toto místo, dříve než se uvolnilo, žádala většina okresních soudců ze sousedních krajů. Jak je vám známo, je mou povinností předat jména případných zájemců ministerstvu, které jistě vezme v úvahu mé připomínky. Jelikož jsem nemohl navrhnout všechny, vybral jsem jen nejzasloužilejší z vás. Vy všichni máte mnoho zásluh, každý po svém. Někdo pochází ze starobylé a významné rodiny a má tudíž styky mezi starou šlechtou. Někdo je úspěšným organizátorem nákladných literárních setkání a získal si uznání mezi vlivnými umělci. Někdo se drží stranou a proslavil se neobvyklými vyšetřovacími metodami. Někdo si vydobyl významné místo díky tomu, že se nejlépe umístil při náročných zkouškách. A někdo má mnoho odsloužených let, což by mu v dřívějších dobách samo o sobě zajistilo přednostní pozici. A poslední z vás je mi velmi blízký a v jeho prospěch svědčí argumenty, které nemohu zcela pominout, neboť patří do mého rodinného klanu.“

Ťi v duchu uvažoval, co tady vlastně pohledává. O nic nežádal z prostého důvodu, že o žádné výměně neměl nejmenší tušení. A o místo stejně neměl zájem, protože Pchienfu bylo na jeho vkus příliš poklidné. Aby měl na celé tři roky dostatek materiálu k procvičování mozku a fantazie, potřeboval zkaženější město, kde kvete zločin. Nechápal, proč ho zařadili mezi ty líné náfuky.

„Jak jste se dovtípili,“ navázal prefekt, „mám v úmyslu využít vašeho pobytu, abych se rozhodl, koho z vás doporučím na funkci okresního soudce v Pchienfu. A teď se bavme! Vás, Kchene, jistě potěší, že drahý Tchan přece jenom pozval medvědáře.“

A opravdu, do místnosti vhopkal po čtyřech hnědý chlupáč. Ale víc než cvičený medvěd skýtali mnohem zábavnější podívanou zakabonění hodovníci, kteří se marně snažili vzbudit dojem, jak si pochutnávají, a přitom jim večeře vázla v krku. Však se také prefekt s hostitelem pokradmu uculovali, a to uraženou ješitnost přítomných hostů jen popudilo.

III.

Soudce Ťi si prohlíží krásné město;

voda je nebezpečná zbraň.

Ačkoli toho soudci v noci mnoho nenaspali, hned po ránu se museli shromáždit na nádvoří, kde je očekával hostitel.

„Připadám si tady jako studentík v internátní škole,“ reptal Lo, když společně se soudcem Ťi kráčeli chodbami. „Copak jsme malé děti, aby nás vodili za ručičku?“

Tchan Žuej jim oznámil, že prefekt se musel vzdálit, protože byl odvolán na důležitou poradu ve vojenské záležitosti. Ta zpráva všechny ohromila. Nejdřív si je pozve a sotva přijedou, klidně zmizí! Těžce nesli, že zatímco ve svém okrsku byli neomezenými pány, tady si z nich utahují. Radoval se pouze hezounek Kchen Fang-tche: proč by se měl tchán seznamovat s dalšími okresními soudci, když se výměna funkcí může vyřídit v rodinném kruhu? Považoval změnu programu za dobré znamení pro vlastní vyhlídky, když už dal pro věc v sázku své osobní štěstí.

Tchan nachystal pro kolegy prohlídku jejich půvabného městečka.

„To se před námi chce naparovat tím, co stejně nemůžeme mít?“ hučel učený Šang za zády soudce Ťi.

Usadili je do několika elegantních otevřených nosítek a nosiči se dali na cestu. Před bránou stály děti a házely na zem okvětní lístky, jako když se při slavnostních obřadech nesou posvátné sošky.

„Je vidět, že tady se penězi nešetří,“ zaslechl soudce Ťi starého bručouna Meje, když nesli kolem jeho nosítka. „Takové zbytečné okázalosti! Vojenská tažení a házení květin, to je ta současná politika!“ Z těch slov čišela vrozená přízemnost a žlučovitá závist.

Průvod kráčel městem sledován zvědavými pohledy kolemjdoucích. Tchan je nejdříve nechal zanést k vodopádům, které byly symbolem a chloubou města. Nabídl se jim úchvatný pohled na hučící proud řítící se z výšky čtyřiceti stop do velké nádrže s ozdobným zábradlím, v níž horká voda klokotavě bublala. Kolem dokola byly zahrady upravené v nejnovějším stylu, se stinnými alejemi a lavičkami pod smutečními vrbami, aby si lázeňští hosté mohli odpočinout a pokochat se přírodními krásami. Stály tu stánky s upomínkovými předměty, kde malíři prodávali své akvarely a prodavači nabízeli osvěžující nápoje a velký výběr aromatických čajů. Tchan je pozval na malou ochutnávku.

Poté hostitel svůj průvod nasměroval do nejlepší místní restaurace, proslulé pestrou nabídkou minerálních vod. Tchan je ubezpečil, že ochutnají i vyhlášené krajové kulinářské lahůdky.

„Konečně něco pořádného!“ zaradoval se Lo.

Pchienfunské speciality spočívaly v tom, že se maso nebo zelenina povařily ve vodě z jednotlivých pramenů, ovšem k jídlu se podával pouze čistý vývar.

„Vrcholným požitkem je vychutnat si samotný mok,“ tvrdil Tchan. Nebylo divu, že si udržel štíhlou linii. „Nejzkušenější jazýčky poznají, z kterého pramene voda pochází, což je známka toho, že byl pokrm správně připraven. Maso a zelenina nebo koření nesmí přehlušit původní chuť.“

„Tomu říkají jídlo?“ zaskuhral Mej. Tak hubenou dietu nedodržoval ani v největším záchvatu šetrnosti.

Byla to strava určená nanejvýš pro lázeňské hosty, kteří si zde léčili játra poškozená přemírou alkoholu. Nejžádanějším pokrmem na jídelníčku bylo prý „žraločí plavadlo“.

„Chcete snad říci žraloci ploutev!“ neodpustil si vševědoucí Šang.

„Ano, je to ploutev, ale vylepšená,“ poučil ho Tchan. „Jen ve vařící vodě plave, ale nejí se, aby byl pokrm lépe stravitelný.“

„Tohle místo je peklo v ráji,“ prohlásil Lo, když spatřil na dně misky tekutinu barvy vyvařených ponožek.

„A když podáváte vejce,“ zajímal se Tao-li, zatímco mezi vlákénky mořských řas lovil sotva viditelnou krevetku, „tak jenom skořápku, že ano?“

Po obědě je nosiči odnesli do lázní na úbočí hory. Městečko Pchienfu těžilo ze svých přírodních zdrojů, jak se dalo, a také bylo z čeho, kromě minerálních a sirnatých pramenů tu byly četné přírodní nádrže sopečného původu, známé svými léčivými účinky.

Dvoupatrová lázeňská budova měla dolní patro vyhrazené pro ženy a horní pro muže, které Tchan celé pronajal, aby se před hosty patřičně předvedl. Lázeňští zřízenci a lazebníci se jim uctivě klaněli, když procházeli dlouhou řadou úplně stejných salonků, až došli do místnosti, kde byly lavičky a věšáky, a tam si odložili. Ve skále byly vyhloubeny vany s horkou vodou, z níž stoupala pára. Jak voda přetékala z jedné nádrže do druhé, postupně se ochlazovala, a hosté si tak mohli libovolně zvolit lázeň s odpovídající teplotou.

Soudce Ťi si všiml, že tělesný zjev každého kolegy, jindy skrytý pod vrstvou pozlátka, navlas odpovídá jejich životnímu stylu a stavu mysli: dobromyslný a zahálčivý Lo byl kulaťoučký, starý Mej naopak vyzáblý jako sup, dlouháni Tao-li a Šang byli hubení, první z nich kvůli suchopárné povaze a ten druhý že byl věčně zalezlý v archivu. Kchen Fang-tche ve své nahotě dával na odiv pěstěnou krásu, svou hlavní zbraň, ale také překážku na cestě za kariérou, a Ťi byl dobře rostlý a sporý muž, neboť se věnoval bojovému umění, nepostradatelné dovednosti při vyšetřování některých případů, kdy došlo i na pěsti; byl také z kolegů jediný, kdo se do něčeho podobného pouštěl.

Zatímco odpočívali, opřeni o skalní stěnu, za ta staletí ohlazenou vodou, ukolébáváni zurčením uprostřed stoupající páry, lázeňská obsluha jim nosila v neomezeném množství zdejší vyhlášený pokrm: různé druhy minerálních vod. Tchan Žuej každou z nich vychvaloval a že prý se dá rozeznat podle tvrdosti, solnatosti a perlivosti. Ťi by jaktěživ nevěřil, že se mu může voda natolik zošklivit. Kolegové zdvořile odmítali další a další pohárky, které jim sloužící nabízeli, případně je vylévali do nádrže. Každou chvíli některý z nich odběhl ulevit přetíženému močovému měchýři. Chudák Lo, jemuž byl tento druh nápoje bytostně cizí, se strachoval, aby mu ten železitý patok nevyplavil vnitřnosti a nezalkl se.

„Měl byste o dnešním dnu napsat báseň,“ navrhl mu Kchen Fang-tche.

„Mám žaludek na vodě a musím si šetřit síly, abych vůbec přežil,“ odbyl ho básník.

A vysoukal se z bazénku, pevně rozhodnutý jít si svlažit hrdlo tekutinou, která by zahnala odpornou pachuť vody.

Ale pokaždé, když se některý z nich chtěl nenápadně vytratit a vylézal z vany, v tu ránu přiskočili tři svalnatí chlapíci, zabalili ho do teplých osušek a zavedli do altánku, odkud se ozýval hluk a výkřiky.

„Myslíte, že nás chce Tchan všechny odrovnat?“ zeptal se upřímně zděšený starý Mej. „Nechce nakonec v té své funkci zůstat za jakoukoli cenu?“

Ťi se v lázni zdržel tak dlouho, jak jen bylo možné, ale když teplota vody dosáhla takřka bodu varu a hrozilo, že skončí jako vařený rak, odevzdal se do rukou zručných masérů. Pod jejich dotekem poznal „osm pchienfunských rozkoší“, což byly údajně tradiční masážní metody, při nichž se používaly pomůcky, které si v ničem nezadaly s mučícími nástroji, jak je znal od soudu. Syn hraběte z Pchu trpěl na vedlejším masážním stole. „Až budu v tomhle městě okresním soudcem, zdvojnásobím lazebníkům daně! Já je naučím! To se načekají, než mě v téhle mučírně uvidí!“ Kdosi se uchichtl.

„Však on se panáček taky načeká,“ zaslechli jedovatý posměšek starého Meje.

Už během toho náročného výletu začalo vzájemné špehování. Snažili se vypozorovat, kdo z nich má největší šanci zalíbit se prefektovi. Jediný Kchen Fang-tche zachovával klid, spoléhaje na své neotřesitelné postavení zetě, ale ostatním byl k smíchu. Jejich bezohlednost se stále stupňovala. Kupříkladu Mej nejdříve soudce Lo v lázeňském baru povzbuzoval, ať místo minerální vody ochutná zdejší ostřejší nápoje, a pak ho tam zrádně ponechal osudu. Trest na sebe nenechal dlouho čekat. Když se Mej procházel v zahradě, Tao-li se nabídl, že mu pomůže přes potůček, ale vtom se mu ruka jakoby náhodou smekla a stařík málem skončil v rákosí. Chvíli nato se hezounek Kchen postaral o to, aby si učený Šang rozbil nos na kluzkých schodech; prý netušil, že je kolega krátkozraký. Ta tichá řevnivost nevrhala na příslušníky soudcovského stavu zrovna příznivé světlo.

Tchan v roli bezchybného hostitele je vpodvečer bez dalšího vysvětlování zavedl do „nejpůvabnější soukromé zahrady v kraji“, kde bylo mezi stromy roztroušeno několik pavilonků. O zábavu a příjemné rozptýlení se měly postarat tanečnice, zpěvačky a hudebnice. I ti méně světem protřelí brzy pochopili, že se ocitli mírně řečeno v lepším nevěstinci.

„Vždyť je to bordel!“ zvolal pohoršené Mej Chao-ti. „Vy jste nás zatáhl na místo hříchu!“

Tchan nevzrušeně odtušil, že je to „prvotřídní společenský dům, kde se mají lidé uvolnit a sblížit, a že je to jediné místo ve městě, kde se dá slušně a družně pojíst, zatímco půvabné společnice vám masírují záda nebo palce u nohou“.

Ťi obrátil oči k nebi. Už chápal, čemu Tchan Žuej vděčí za svůj závratný vzestup: uměl bez zábran a bez okolků vyhovět zálibám a slabůstkám důležitých lidí. Ten dokonalý hostitel by nejspíš neváhal nabídnout jim nedospělé dívky nebo chlapce.

„Za obecní peníze, jak jinak,“ bručel starý Mej, znechucený tím, jak se mravy změnily od dob, kdy vstoupil na úřednickou dráhu. Tao-li se dal do smíchu.

„Že si berete nemravnost tak k srdci! Například jeden můj předek byl ministrem a měl osm legitimních manželek a k tomu nejméně dvaatřicet dalších žen! Za vlády Suejů se na mravy také příliš nehledělo! Navíc to prospívá lepšímu zažívání obyvatelstva, nemyslíte? Vodu tady servírují jenom dívky něžné jako květinky.“

A před zraky nerudného starce poplácal jednu z dívek po pozadí a ta s hihňáním odběhla.

„Jestli budu jmenován já, mnohé se změní,“ prohlásil stařík, vrhaje nevraživé pohledy na nápadně nalíčenou paničku, která podnik řídila.

Ačkoli dámička výhrůžku dobře slyšela, tvářila se povzneseně. Kolegové se jen zlomyslně usmívali: Mej ještě není ve funkci a už si dělá nepřátele mezi ženami nízkých mravů! Který soudce by měl kuráž spravovat město bez podpory kurtizán, hlavního zdroje informací o všech občanech bez ohledu na jejich společenské postavení? Jedině takovýhle staromódní zabedněnec.

Měli rezervovánu jednu z teras, aby nebyli při zábavě rušeni a nesetkali se s ostatními hosty, převážně zámožnými zákazníky, kteří sem pravidelně docházeli. Přitažlivé svěží slečny s profesionálními úsměvy neúnavně obletovaly zejména Kchena, kterému se sbíhaly sliny jako vyhládlému vlkovi. Výraz jeho tváře nenechával nikoho na pochybách, že je odhodlaný získat funkci za každou cenu; možná by neváhal použít meč i proti vlastní ženě a tchánovi, jen aby si proklestil cestu.

O několik hodin později, když nastal čas vrátit se do jamenu, museli Kchena násilím vyrvat z náruče krasotinek a také umlčet soudce Lo, který těžkým jazykem blábolil lechtivé básničky.

„Byl to perný den,“ pravil Šang, hledě na méně zdrženlivé kolegy.

Všichni hostiteli za povznášející prohlídku krásného města poděkovali, kromě soudce Lo, který hlasitě chrápal v nosítkách, odkud ho sluhové jen s námahou vyprostili.

Pramenitá minerální voda spolu s chutnou místní stravou, po níž by se otrávili i ti nejotrlejší barbaři ze severu, ležely soudci Ťi v žaludku jako kámen. Sotva ulehl, musel vstát a jít se za svitu měsíce projít po chodbách.

Za jedním ohybem zaslechl tlumený hovor.

„Raději vám ho předávám osobně. Jedná se o poněkud… řekněme delikátní věc,“ říkal Tchan tajnůstkářsky, když ukazoval Kchenovi dopis určený prefektovi, který jeho tajemník zadržel.

Nějaký šťoural si dal práci a v anonymním udání popisoval s pikantními podrobnostmi Kchenovy mimomanželské zálety, které by prefektovu dceru jistě nepotěšily. Dopis musel napsat někdo z paláce, nejspíš některý z kolegů ve snaze vyřadit Kchena ze soutěže. Každopádně to byla hanebnost. Tchan si mohl dovolit mluvit otevřeně; jako jediný byl mimo podezření, že má zájem dopustit se takové nízkosti.

Kchen vztekle zmačkal dopis, proklínaje přitom toho „podlého drzého psa“.

„Samé lži a pomluvy! Lidé si toho navymýšlí!“

„Zajisté,“ přitakal Tchan přelíbezným hlasem.

A vyňal z rukávu další psaní.

„Mimochodem, můj tajemník objevil ještě jeden dopis pro Jeho Excelenci. Pisatel v něm popisuje drobné finanční machinace, kterých se prý dopustil náš ctěný kolega Mej. Podpis ovšem chybí. Nenapadá vás, kdo ho mohl napsat? Není vám ten rukopis povědomý?“

Kchena jakoby praštil palicí.

„Vůbec ne, ani omylem,“ řekl mrazivě, když dopis zběžně přelétl pohledem. „Ten cár papíru musíme okamžitě spálit.“

„Jsem téhož názoru,“ odtušil Tchan. „Přece bychom pana Meje neobtěžovali takovými výmysly, že?“

„To doopravdy není nutné. Toho úctyhodného kmeta by to zbytečně zarmoutilo.“

„To jistě,“ řekl Tchan, „zvláště kdyby poznal pisatelův rukopis. To není příjemné pomyšlení, že se některý z kolegů snížil k něčemu podobnému. Jedině snad, že on sám… Mám podobných laskavostí celou sbírku… S anonymními dopisy se v poslední době roztrhl pytel.“

Když Tchan odcházel, zaslechl Ťi, jak se zavírají nejméně dvoje nebo troje dveře. Takže rozhovor si vyslechlo hned několik zvědavců. Možná že to byl Tchanův záměr a chtěl jim zabrnkat na nervy. Prefekt a Tchan s nimi hrají nějakou krutou hru.

Sotva Tchan zabočil za roh, narazil na soudce Ťi, který předstíral, že si ve světle lucerny prohlíží zajímavou rytinu.

„Zdá se, že máme v domě několik budoucích spisovatelů,“ pošeptal mu Tchan. „Mám dopis, který se týká i vás.“

A podal mu pomlouvačný elaborát tohoto znění: „Ťi Žen-ťie si pořádně napakoval kapsy, když před dvěma lety ve svém okrsku proháněl pašeráky zlata. Státu odevzdal sotva polovinu toho, co jim zabavil.“

Ťi cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. Tchan nevzrušeně a s lehkým posměškem prohlásil, že malá tajemství ostatních jsou užitečná pro vlastní účely. Nejspíš mluvil sám o sobě. Udělal závratnou a rychlou kariéru, ale kolik lidí bylo do věci zapleteno, že získal tak výhodné místo? A jakým právem se ostatním kolegům vysmívá, když není o nic lepší než ti amatérští donašeči? Udavač je obyčejný zbabělec, ale ten, kdo si pro sebe nechává tajnou informaci s vidinou, že ji jednoho dne zneužije, je mnohem mazanější, ale o nic lepší.

„Loučím se s vámi,“ řekl Tchan nenucené, jako by mu půjčil sbírku básní. „Ještě mám nějaké pochůzky. Věřil byste, že našeho věčně podroušeného přítele Lo nepřejícní lidé podezřívají, že ty své recitační soutěže financuje z nelegálních zdrojů? Co si kdo ještě nevymyslí, no řekněte? Přeji vám dobrou noc, dříve-narozený-bratře.“

Vyhlídka, že Ťi stráví „dobrou noc“ poté, co si vyslechl snůšku nechutných pomluv, byla v nenávratnu.

IV.

Soudce Ťi vyburcují uprostřed noci;

jeden z kolegů zmizel.

Sotva Ťi vybojoval spánek, probudilo ho klepání na dveře. Rozhrnul závěsy kolem postele a na prahu spatřil zdrceného majordoma s lampou v ruce.

„Stala se hrozná věc, ctihodnosti! Našeho milovaného pána potkala strašlivá smrt!“

Rozespalý soudce Ťi rázem procitl. Vyskočil z postele, přes noční úbor si narychlo přehodil damaškový župan a ani se neobtěžoval nasadit si čapku na rozpuštěné vlasy.2

„Ukažte mi kde,“ zavelel. „Hlavně o tom nikomu neříkejte, dokud neprohlédnu tělo.“

Ale po chodbách už pobíhali kolegové, rovněž v županech, a mířili k soukromým pokojům okresního soudce Tchana. Ťi vrhl na majordoma přísný pohled.

„Lituji,“ odtušil majordomus omluvně. „Uvědomil jsem i vaše ctěné kolegy. Jistě chápete, že jsem nemohl vědět, kterého z vás šesti ctihodných soudců mám vyrozumět…“

„Dobrá, to je v pořádku,“ přerušil ho soudce Ťi. „Zaveďte mě do jeho pokojů, než tam napochoduje celé město! Už teď tam směřuje dav, můžeme se přidat.“

Prošli chodbami a vystoupali po schodišti, kde hlídkovali dva sloužící. Z honosného salonu se vcházelo do pokoje s velkým ložem s nebesy. Na stěnách visely nemravné rytiny.

„No tohle…“ neudržel se Kchen Fang-tche, zíraje na umělecká díla. „Však jsem si myslel, že je to veselá kopa! A kde jsou jeho roztomilé manželky?“

Majordomus odtušil, že pán v posledních dnech spal sám, protože dámy odjely do hlavního města a zařizují nový dům. V místnosti vládl nepořádek. Na zemi ležela bronzová váza a převrácená židle, na stole stála karafa se dvěma číšemi, list papíru a psací náčiní.

„Nuže?“ řekl Tao-li. „Nic zvláštního nevidím. Kam se ten dobrák Tchan poděl?“

Majordomus pokynul hlavou směrem k oknu. Pokoj umístěný v patře skýtal úchvatný pohled na střechy Pchienfu a na údolí matně se lesknoucí v bledém měsíčním svitu. Soudci spěchali k oknu, a když se největší nedočkavci naklonili přes zábradlí, spatřili dole na dlažbě bezvládné tělo.

„Taková výška!“ vykřikl Šang. „Nebohý přítel! Doufám, že zemřel… okamžitě.“

Ťi se zeptal majordoma, kdy mrtvého objevili.

„Před malou chvílí, ctihodnosti. Stráže tudy pravidelně obcházejí, takže tam neleží dlouho. Víc vám neřeknu, protože nebyl slyšet žádný výkřik.“

„Vážně, žádný výkřik?“ podivil se soudce Ťi. „Byl někdo na doslech?“

Majordomus odpověděl, že stráže hlídkující v zahradě jsou vždy nablízku. Navíc v tuto noční hodinu všude panuje ticho, takže křik padajícího muže by se nedal přeslechnout.

„To je divné,“ řekl soudce Ťi. „Muž v plné síle a nevydá při pádu ani hlásku… Je to vůbec možné?“

Navrhl kolegům, aby se šli dolů podívat na mrtvolu.

„Nepokládám to za nutné,“ řekl starý Mej, protože po jisté zkušenosti nerad chodil po schodech. „Stejně je mrtvý.“

„Já podobné záležitosti přenechávám soudnímu lékaři,“ připojil se Kchen Fang-tche. „Nejsem pohřební zřízenec. Už chápu vaše metody, Ťi. Všechno pěkně zblízka!“

„Jestli dovolíte, počkám tady“ pospíšil si Lo. „Úplně mě to zdrtilo.“

Svalil se do křesla, popadl karafu a přičichl si.

„Hmm, to nejlepší rýžové víno! Podejte mi čistý pohár!“

Ťi, Šang a Tao-li s majordomem v čele, který jim svítil na cestu, se odebrali do zahrady. Kvetoucí keře vydávaly omamnou vůni. A skutečně, kromě tlumeného hovoru v prvním patře nic nerušilo okolní noční klid.

„Tak co?“ volal Lo z okna.

„Je k nepoznání,“ odpověděl Šang. „Je to hrůza. Má rozdrcený obličej. Všude samá krev.“

„Ty podrobnosti si nechte!“ křikl Lo a zmizel v okně.

„Je třeba zvonit na poplach!“ prohlásil muž na svém místě Kchen Fang-tche. „Zavoláme biřice!“

„Nepokládám to za nutné,“ poznamenal Tao-li. „Přece byste ty chudáky nebudil. Však se novinku brzy dozví. Copak je zemětřesení?“

Pozornost soudce Ťi upoutaly jisté nesrovnalosti na tělesné schránce mrtvého. Když rozhalil brokátovou vestu, zdála se mu hruď poněkud propadlá a vychrtlá jako u člověka poznamenaného dlouhodobou nemocí.

Šang i Tao-li zachovali rozvahu a nedávali najevo žádné pohnutí. Ťi oceňoval jejich sebeovládání, hodné zkušených okresních soudců.

„Ani se nepřevlékl,“ poznamenal Šang.

„To je zvláštní,“ řekl Tao-li. „Kam se asi chystal? Nebo čekal pozdní návštěvu?“

Ťi požádal, ať mu někdo posvítí. V medicíně se dobře vyznal. Byl by se rád stal lékařem, kdyby ho rodinná tradice nepřiměla věnovat se úřednické dráze. Teď si byl zcela jistý, že ten mrtvý byl souchotinář. Propadlé tváře, úzký hrudník, nažloutlá pergamenová pleť, to byly neklamné příznaky. Všiml si i vyhublých rukou a šedavých nehtů.

„Váš pán trpěl bolestmi na prsou?“ zeptal se majordoma.

Sluha vypadal překvapeně.

„Pokud vím nikoli, ctihodnosti.“

Soudce Ťi si zadumaně hladil dlouhý vous. V téhle tmě už jim mrtvola nic dalšího neprozradí. Všichni čtyři se vrátili do hostitelova pokoje.

„Taková nešťastná nehoda,“ řekl Lo. „Člověk si okamžitě uvědomí, že na tom našem světě nic netrvá věčně. Jeden den se radujete a nazítří ležíte v hrobě. Napsal jsem na to téma jednu ódu. Jak že to začíná…?“

„Podle mého názoru jsou fakta jasná,“ přerušil ho Kchen Fang-tche. „Náš přítel trochu přebral, jak naznačuje karafa s vínem, číše a předměty na zemi, které převrátil, jak v opilosti vrávoral. Vyklonil se z okna, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, a ztratil rovnováhu.“

„V tom případě je moje babička mistrem bojového umění,“ posmíval se Tao-li. „Je mi jasné, proč bylo u vás v kraji vyneseno tak málo rozsudků, vážený kolego. Při vašich metodách většina zločinců vyvázla bez trestu!“

„Dovolte, abych vám dokázal, že to nemohla být nehoda,“ řekl starý Mej. „Ten chudák by nejdřív musel přelézt přes okenní rampu… Podívejte, drahý příteli,“ řekl Kchenovi Fang-tche a vylezl na ni. „Stoupněte si do okna.“

A zprudka do něho strčil, ale opatrně, aby ho přece jen neshodil.

„Vidíte?“ řekl. „Ani opilý člověk neudělá tak neopatrný pohyb, aby se zřítil dolů. Jak jsem vám předvedl, nepodařilo by se to ani tomu největšímu pitomci.“

„Pochopitelně!“ zvolal Šang. „Sám z toho okna skočil! Tchan byl zoufalý, že musí opustit tohle rajské místo, opil se a chtěl prefektovi napsat dopis, jak lze usuzovat podle adresy na dopise, jenže nakonec si to rozmyslel a rovnou vyskočil z okna. To by pochopilo i dítě.“

Soudce Ťi si pomyslel, že sebevražda by sice mohla přicházet v úvahu, ale nezdálo se mu to pravděpodobné. Tchan byl krátce před smrtí příliš rozverný a příliš proradný, což je neklamná známka bezstarostnosti. Tao-li si také přisadil:

„Promiňte, drahý kolego,“ řekl, „ale vy trávíte veškerý svůj čas mezi archiváliemi a lidem nerozumíte. Tchan byl na vrcholu úspěšné kariéry a neměl nejmenší důvod páchat sebevraždu.“

„Takže souhlasíte s mojí verzí, že to byla nehoda?“ zeptal se Kchen Fang-tche doufaje, že se dočká zadostiučinění.

„V žádném případě,“ odpověděl Tao-li. „Musíme se držet jasných ukazatelů: někdo ho strčil.“

Jeho tvrzení se setkalo s nesouhlasnými výkřiky. Tao-li pokračoval ve výkladu:

„Došlo zde k zápasu, o tom svědčí povalené předměty. Papír a psací náčiní nasvědčují, že začal psát dopis prefektovi, ale chybí dopis na rozloučenou. A jeden list je vytržený. Tchan psal pozdě v noci nějakou naléhavou zprávu. Ale o čem? Už jsem říkal, že se v poslední době v paláci píše hodně dopisů…“

Malýma pichlavýma očima se zkoumavě zahleděl na kolegy, kteří se rozpačitě ošívali.

„Nešel spát, ačkoli bylo pozdě,“ pokračoval. „Postel je netknutá. Tchan někoho čekal, nějakého významného hosta, když ho chtěl přijmout v soukromí a nachystal dobré pití.“

„Prvotřídní,“ potvrdil Lo a dolil si.

„Vše nasvědčuje tomu, že hosta skutečně přijal,“ řekl Tao-li, „protože obě číše jsou použité, když nepočítám tu, se kterou náš přítel Lo provádí ochutnávku.“

„Snad ne vražda?“ ohradil se Mej. „Přímo v jamenu? Jdete na to nějak zhurta!“

„Že to vypadá na nehodu, rozhodně nemůže žádného schopného okresního soudce zmást,“ uzavřel Tao-li. „Stačí se trochu soustředit a za tou nehodou okamžitě vytušíte vraždu.“

Všichni zasmušile, mlčky přemýšleli. Ťi musel v duchu připustit, že v té místnosti bylo několik podezřelých detailů. Zeptal se majordoma, zda se toho večera u vchodu do jamenu ohlásil nějaký návštěvník zvenčí. Nikoho prý neviděli.

Ačkoli se té myšlence bránili, pravděpodobná vražda se z nedostatku jiné možnosti všem usadila v hlavě.

„Co si počneme?“ zavzlykal Lo, tou událostí dočista zaskočený.

Otázka byla až školácky jednoduchá: kdo se ujme vyšetřování, zemře-li za podivných okolností okresní soudce? V takovém krajním případě byl právě on nejhůře zaopatřenou osobou v okrsku.

„Myslím, že okresních soudců tu máme nadbytek,“ odtušil Tao-li. „Musíme se případu ihned ujmout, nemůžeme čekat, až bude někdo jmenován, stejně to bude jeden z nás. Aspoň budeme mít náskok.“

Starý Mej dostal nápad.

„Ať se toho ujme Ťi! Je na to zvyklý!“

„Ano, správně! Musíte nás z té šlamastyky dostat!“ souhlasil Šang.

„Zamotané případy jsou přece vaše specialita,“ dodal Tao-li.

„Jste naše naděje!“ prohlásil Lo a tiskl soudci Ťi obě ruce, jako kdyby mu uzdravil jediného syna.

„Uvidím, co se dá dělat,“ odpověděl soudce Ťi a pomyslel si, že ho snad považují za spasitele.

Pravda je, že měl vrozený sklon vrhat se po hlavě i do těch nejsložitějších případů, ale samozřejmost, s jakou se jeho druhové zbavili odpovědnosti, se ho dotkla. Jediný Lo se dovtípil a spustil tirádu oslavující ostrovtip kolegy Ťi, ale tak přeháněl, že by mu nevěřil ani prosťáček. Všech pět soudců mu sice přislíbilo pomoc, bude-li to nutné, ale Ťi je podezíral, že by se nejraději vrátili domů a on ať si už s tou ošemetnou záležitostí nějak poradí, však on na něho ten nesmlouvavý prefekt dohlédne.

Vzhledem k tomu, že se pravděpodobně jednalo o vraždu, Ťi usoudil, že bude nejrozumnější před veřejností vše ututlat, dokud vyšetřování nepokročí vpřed. Požadoval proto, aby majordomus i sloužící, kteří byli do věci zasvěceni, ve vlastním zájmu zachovali mlčení. Snad jsou dlouholetou službou v paláci dostatečně vycvičení a bude na ně spolehnutí.

Nyní bylo třeba o věci neprodleně uvědomit prefekta. Nechají osedlat nejlepšího koně a vyšlou za ním biřice s písemnou zprávou. Mej Chao-ti se oháněl počtem odsloužených let, jen aby to důležité psaní mohl napsat on. Tentokrát důstojenství jeho šedin nikdo nezpochybňoval.

„A co tělo?“ ohradil se nasupeně Kchen Fang-tche, uražený, že je nenapadlo svěřit vyšetřování jemu, nejschopnějšímu ze všech a budoucímu místnímu pánovi. „Necháte ho ležet v zahradě?“

Mluvil tónem velmože požadujícího po služebnictvu, aby odklidilo odpadky. Ťi přikázal majordomovi, aby pánovu tělesnou schránku dočasně uložili do salonku a hlavně za sebou nezapomněli zamknout dveře. Potom se uvidí.

„Taková nepříjemnost!“ lamentoval Lo. „Kdo by si byl pomyslel, že se po jamenu pohybují podezřelá individua?“

„Podezřelí jsme všichni, jak tu stojíme,“ myslel si v duchu soudce Ťi. Podle kradmých pohledů, jakými se soudci navzájem měřili, měli nejspíš podobné pocity.

Loučili se jeden po druhém, hluboce se soudci Ťi klaněli, až budili dojem, že kondolují příbuznému a nechávají ho o samotě, aby bděl u těla zesnulého. Ťi naopak uvítal, že zůstal v místnosti sám a může se nerušené porozhlédnout po dalších stopách.

„Pro jisté společenské vrstvy v hlavním městě je to velká ztráta!“ poznamenal Lo poněkud jízlivě. „Ťi stařičcí generálové si budou muset za něho najít náhradníka, aby jim měl kdo mazat med kolem huby a poslouchat jejich blábolení u šálku čaje. A to nebude snadné!“

Když konečně odešel i Lo, Ťi si ověřil, že ani v jedné z těch dvou číší nezůstaly stopy po uspávacím prostředku, neboť jedině tak by někdo mohl shodit Tchana z okna, aniž by křičel. Očividně neobsahovaly nic podezřelého, žádné zbytky prášku, žádný zápach. Domnívaje se, že zůstal v pokoji sám, leknutím sebou trhl, když pojednou zpozoroval v koutě za cípem závěsu Šang Šuanga sedícího v křesle. Nezdálo se, že spěchá s odchodem.

„Jelikož jste se laskavě ujal vyšetřování,“ pravil učenec, „musím se vám s něčím svěřit. Dnes v noci jsem na chodbě před svým pokojem náhodou zaslechl útržky rozhovoru. Pochopil jsem z něj, že náš zesnulý přítel měl v rukou pomlouvačné dopisy a že některá obvinění by se mohla obrátit proti pisateli. Nemyslím, že by prefekt podobné metody ocenil.“

Odmlčel se. Tíživé ticho umocnilo závažnost jeho slov.

„Pokud vám dobře rozumím,“ řekl soudce Ťi, „jsou mezi námi osoby, které se snažily získat zpět svůj dopis, nepohodly se s Tchanem a strčily ho z okna? Takže vražda, kterou společně zosnovali naši ušlechtilí okresní soudci v rámci služební cesty?“

„Nic takového jsem neřekl!“ bránil se Šang. „Řekněme, že mi to mohlo prolétnout myslí, aniž bych tušil, že někdo bude zabíjet kvůli lepšímu místu… Ale to si člověk stěží dovede představit, že?“

„Tím si nejsem tak jistý,“ odtušil soudce Ťi tichým hlasem. „Mám takový dojem, že z přátel a kolegů se stali nesmiřitelní sokové.“

„A spíš než Tchanovi,“ dodal Šang, „přáli ti naši milí kamarádi smrt někomu úplně jinému.“

„A komu?“ zeptal se Ťi.

„Považoval jsem vás za bystřejšího! Mám samozřejmě na mysli onoho šťastného vyvoleného, který získá funkci v Pchienfu!“

„Ovšem… ale vždyť to může být…“

„Kdokoli z nás,“ dokončil větu Šang. „Mezi námi se pohybuje potenciální vrah i jeho oběť. Snad vám to nezkazí sny, dříve-narozený-bratře!“

A vskutku, o příjemných snech si Ťi mohl nechat jen zdát. Když se Šang vzdálil, zvažoval, zda Tchan nakonec opravdu nevlastnil udavačský dopis, který ho natolik rozrušil, že se chystal napsat hlášení prefektovi. Muselo to být vážné obvinění, když nedbal na pokročilou noční hodinu. V tom případě ho vrah zneškodnil právě proto, že se chtěl zmocnit obou písemností. Představa, že ten ohavný zločin spáchal některý z kolegů, vzbuzovala v soudci Ťi odpor, ačkoli během své kariéry narazil na nejrůznější výtečníky, nenapravitelné záletníky, spiklence a chladnokrevné vrahy. Zločin ani láska nedělají mezi kastami rozdíl. Toto poznání patřilo k největšímu zklamání, jehož se dočkal za svého soudcování v různých městech provincie. Pomyslel si, že jeho život jsou samé ztracené ideály, a zhluboka si povzdechl.

V.

Vyšetřování začne; a hned skončí.

Když nazítří sloužící roznášeli šesti hostům snídani, sdělili jim, že zvláštní posel už doručil prefektovu odpověď. Mej Chao-ti, jemuž byl dopis adresován, je prý svolává do hodovní síně. Všichni kvapně pojedli a oblékli se způsobem odpovídajícím tragické události, která je postihla, ovšem nijak okázale a hlavně ne do smuteční bílé, aby nevzbudili pozornost služebnictva. Poté se odebrali do přízemí.

Přestože se starý Mej snažil tvářit důstojně, nadýmal se pýchou, že je konečně náležitě doceněn a vystupuje jako mluvčí i písař v jedné osobě. Rozvinul svitek opatřený prefektovou pečetí a nahlas přečetl odpověď Jeho Excelence na stručnou zprávu o nastalé situaci. Prefekt vyjádřil politování nad nenadálou ztrátou a pověřil všech šest soudců, aby do jeho návratu bez velkého rozruchu pokračovali ve vyšetřování. Hlavně naznačil, že za nástupce doporučí toho, kdo případ vyřeší, jinak řečeno „je považováno (prefektem) za samozřejmé, že takový výjimečný úředník bude doporučen (prefektem) na funkci, jež se nečekaným úmrtím drahého Tchan Žueje uvolnila.“

„To je znamení shůry,“ prohlásil učený Šang jsa přesvědčen, že se mu místo nabízí na stříbrném podnose.

Soudci Ťi připadal nápadně sebejistý. Šang na rozdíl od některých kolegů nebyl žádný hlupák, ale čistě teoretické znalosti soudcovského povolání ho ještě nečinily způsobilým vyslýchat kupříkladu bytosti z masa a kostí.

Ostatní si zřejmě mysleli totéž a v duchu zvažovali, jaké má kdo šance. Rýsovala se mezi nimi tichá dohoda: křeslo po zesnulém připadne tomu, kdo vypátrá viníka, a ostatní stáhnou svou kandidaturu. Jenže ta jednomyslná shoda slibovala i velmi neúprosný a nemilosrdný boj. A když jim soudce Ťi v dobré víře položil pár otázek, aby pohnul vyšetřováním, odpovědi se nedočkal. Trochu ho to zaskočilo, ale nevzdával se.

„Jak se opovažujete nás vyslýchat?“ rozčiloval se Kchen Fang-tche. „Já se vás také na nic nevyptávám. Poraďte si, jak umíte, můj milý!“

Ťi se obrátil na přítele Lo, ale ani on neprojevil velký zájem o spolupráci.

„Promiňte, dříve-narozený-bratře,“ řekl provinile Lo, „ale jistě chápete, že musím chránit vlastní zájmy a obhájit své záležitosti.“

Ťi se dovtípil, že těmi „záležitostmi“ myslí nadměrné pití a příliš nákladné slavnosti.

Musel se smířit s tím, že odnynějška je považován za nepohodlného a nikdo mu žádnou užitečnou informaci nepodá, takže tu jejich rádoby kolegialitu může nadobro odepsat.

„To se podívejme!“ podivil se. „Už nejsem vaše ‚spása‘? Vyšetřování už nevedu já?“

Tao-li mínil, že by se z toho měl Ťi naopak radovat; aspoň si trochu odpočine, vloží-li se do případu i oni.

„No bodejť,“ přisadil si Šang. „Jděte se na pár hodin natáhnout, nevypadáte dobře.“

Soudci Ťi se všichni rázem zprotivili.

„Snad nás nechcete poučovat?“ řekl Mej Chao-ti posměšně a tvář se mu zbrázdila nehezkými vráskami. „Ani bych se nedivil, kdybyste teď začal šplhat po střechách, pak se někde na špinavém předměstí pustil do křížku s ostřílenými pasáky a nakonec zpovídal lehké holky v laciném bordýlku. To je přece váš obvyklý postup, že ano, vy zasloužilý šťourale! Známe ty vaše povedené metody!“

„Na vyšších místech se sice domnívají, že nejdůležitější je výsledek a že na prostředcích nezáleží,“ dodal Tao-li, „ale já osobně si myslím, že okresní soudce, který se paktuje se spodinou a galerkou, spíš poškozuje dobré jméno našeho soudcovského stavu, než prospívá veřejnému blahu. Je třeba umět rozlišovat, co je přednější, nemyslíte?“

„Skvělý proslov!“ zatleskal mu Kchen Fang-tche. „Výborně, drahý kolego! Tím se vás nechci nijak dotknout, Ťi.“

Soudce Ťi nepamatoval, že by kdy narazil na takové klubko zmijí. Zastesklo se mu po těch brlozích a lumpech, o nichž byla před chvílí zmínka. Nepřátelství ze strany nejhorších ničemů bylo alespoň otevřené a jasné. Měl neodolatelnou chuť uplatnit jisté údery bojového umění, které se mu osvědčily v nebezpečných situacích. Vznešený Tao-li jistě neřeší složité případy kopanci a nemá ani tušení, že dobře mířená rána patou do pašerákova břicha je účinnější než neosobní a vleklý výslech v soudní budově. Něco takového bylo však mimo chápání ctihodného soudce Tao-li.

„Moje hrdost musí ustoupit před povinnostmi, jimiž mne pověřil Syn nebes a jeho lid,“ odtušil skromně soudce Ťi.

Kolegové ho však neposlouchali. Všichni honem v duchu vymýšleli, kde začnou s vyšetřováním. Ťi se utěšoval, že bude mít aspoň příležitost sledovat, jak si povedou, a to slibovalo mnohé.

Knihomol Šang oznámil, že má v úmyslu prostudovat zdejší archiv. Nejspíš bude pročítat rozsudky, které byly vyneseny za Tchanova působení, aby zjistil, zda se některý z odsouzených nebo jeho příbuzní nepomstili za příliš vysoký trest.

Syn hraběte z Pchu si rozhodně nemínil špinit byť lem svých šatů a sbližovat se s místními plebejci, pokud se vůbec nějací v tomto městě zdržují.

Tao-li se vypravil za majordomem. Chtěl z něho vymámit jména nejvýznamnějších občanů, kteří si zaslouží, aby s nimi pohovořil, bez ohledu na to, jestli se od nich něco dozví.

Hezounek Kchen odkráčel tahat rozumy z ženské části služebnictva. Soudce Ťi si pomyslel, že díky jeho přístupu se dříve dočkají malého levobočka než vraha v poutech.

Rozhodl se, že se půjde projít do města ani ne tak kvůli vyšetřování, ale aby unikl z té zatuchlé atmosféry. Ve vstupní hale potkal majordoma. Raději ho na místě vyzpovídal, dříve než kolegové zakalí vodu.

„Měl podle vás zesnulý pan Tchan nějaké nepřátele?“

„Ne,“ odpověděl majordomus a jako dokonalý sluha nedal na sobě nic znát.

„A co podezřelé známosti nebo podivné styky?“

„Ne.“

„Přijímal v neobvyklou hodinu dámské nebo pánské návštěvy?“

„Ne.“

Zkrátka pan Záporný. V porovnání s ním byli kolegové vrcholem vstřícnosti.

„Měl nějaké tajné neřesti?“ naléhal soudce Ťi.

„Proboha, ne!“ vykřikl majordomus, nechápaje, co těmi nevhodnými narážkami okresní soudce míní, a dával tak najevo, že soudci z jiných okrsků se zdaleka nedají srovnávat s jeho pánem, spravujícím to krásné bezúhonné městečko; pan Tchan by nikdy žádná hrubá a urážlivá slova z úst nevypustil. Soudci Ťi bylo jasné, že z toho nepřístupného chlapíka s řídkou bradkou nic nevypáčí. Nakonec se mu podařilo vytáhnout z něho alespoň jméno a adresu lékaře, na něhož se jeho pán obvykle obracel. Nechal dotčeného mravokárce stát ve vstupní hale jako solný sloup a vydal se na čerstvý vzduch hledat vstřícnější svědky.

Život v ulicích Pchienfu běžel nerušeně dál. Obchodníci rozkládali své zboží, zevlouni se občerstvovali ve stínu loubí, hospodyňky zametaly před prahem. Všude vládl klid, nikde žádné srocení lidu. Zpráva o tragické události z minulé noci z jamenu ven neprosákla. Ťi si říkal, co by se asi muselo stát, aby se to spokojené vodomilné městečko probudilo. I kdyby vtrhli do říše barbaři, obyvatelé Pchienfu by je obratem přesvědčili, že nad ty jejich sirnaté koupele na světě větší blaho neexistuje.

Prošel několika uličkami a pak se vyptal zelináře na cestu k lékařovu domu. Vedle kašny zahlédl nablýskaný vývěsní štít se symboly dlouhověkosti a s nápisem hlásajícím, že lékař je specialistou na plicní choroby. Jestliže se tomuto lékaři svěřili do péče pacienti jako okresní soudce, musel být známý, ne-li vyhlášený a možná i schopný. Soudce Ťi vstoupil do oficíny přeplněné nádobkami a baňkami, kde ze stropu visely mezi trsy bylinek nejroztodivnější zvířecí pracky, sušené kobylky, opičí varlata a jiné anatomické pomůcky, jejichž původ se nedal určit.

Na pultě stál gong a soudce Ťi do něj udeřil, aby se ohlásil. Po chvilce se zpoza paravánu vynořil drobný shrbený mužíček. Ťi mu vysvětlil, že ho za ním posílá jeho kolega Tchan na kontrolní prohlídku. Chce totiž využít svého pobytu v lázních a zjistit, zda se dožije vysokého věku.

„Je to pro mne velká čest, že Vaše Excelence důvěřuje mým skromným znalostem,“ pravil radostně doktor a uklonil se.

Vyptával se, jestli Ťi dobře spí, zda ho po jídle netlačí žaludek a jakou má stolici. Pak se doktor laskavě uvolil proklepat mu přes oděv hrudník, a to byla vhodná chvíle k nenápadnému výslechu.

„Hlavní důvod, který mne k vám přivádí, je ten, že se můj kolega díky vaší péči těší výbornému zdraví. Vašich služeb zřejmě využívá často?“

„Naopak, jen zřídkakdy,“ odpověděl mužíček polichoceně. „Je ve vynikající kondici. Těší mne, že nemá žádné potíže.“

„Opravdu? Ani s plícemi? Možná trpí jen lehkými duševními neduhy z přepracování.“

Doktor odtušil, že „otec a matka lidu“ z Pchienfu nikdy jeho péči kvůli ničemu podobnému nepotřeboval. Užíval pouze osvědčené životabudiče, prášky z drcených měkkýšů a jeleních parohů, aby mohl řádně vykonávat své povinnosti vůči manželkám a konkubínám, ale to byl v Říši středu všeobecně rozšířený jev.

„Náš dobrotivý soudce je věrným obrazem našeho krásného města. Vždy vyrovnaný a dokonale funkční. Patří k pacientům, kteří jsou, abych tak řekl, chodící reklamou svých lékařů.“

Zdravím kypícímu soudci Ťi předepsal alespoň projímadlo, ale pacient se zařekl, že lék skončí v prvním příkopu.

„Po pravdě řečeno,“ poučil ho lékař, „pro dobré zdraví stačí pravidelně pít léčivou vodu z našich pramenů.“

Soudce Ťi si svůj názor nechal pro sebe.

„Nicméně některý z mnoha návštěvníků, kteří se k vám hrnou s vidinou rychlého udravení, občas také zemře, ne? A když k tomu náhodou dojde, kde bývá uložen?“

Lékař mu popsal, kde se nachází chrám, který sloužil též jako márnice. Ťi položil na stůl několik svazků mincí3, nehodilo se hrát si na skrblíka –, poděkoval za užitečné rady a vyšel ven pevně rozhodnutý neřídit se ani jednou z nich.

Na zpáteční cestě zahlédl v jedné postranní uličce starého Meje, jak se dohaduje s bosými otrhanými dětmi. Právě ukazovaly na krámek s rybami. Poté kolega vyňal z rukávu drobné a podle zklamaného výrazu dětí bylo zřejmé, že to s odměnou nepřehnal, takže napříště s nimi nemůže počítat.

Po chvíli se na modré ceduli se stříbrnými znaky dočetl, že stojí před chrámem Harmonie a smíru, zasvěceným taoismu, často spojovanému s kultem smrti, což byl velmi výnosný obchod. Mimo jiné nabízeli velký výběr odpustků za zesnulé a tomu odolal málokterý pozůstalý.

Ťi vstoupil do prostorné tmavé místnosti zamořené vonnými tyčinkami a svícemi. Byla vyhrazena pro lázeňské hosty, kteří nepřežili drastickou léčbu vodou. Snažil se vypadat nenápadně, a tak zapálil tyčinku u rozšklebené sochy, která rozhodně stála za pozornost.

U hlavního oltáře byla vystavena prostá rakev, do jaké se ukládala těla mrtvých, po nichž se patrně nikdo shánět nebude. Tentokrát zřejmě došlo k trapnému omylu. Jakási žena vážila cestu až sem, aby oplakala příbuzného, který nedávno přicestoval do Pchienfu a náhle zemřel. Ta žena teď rozhodným krokem kráčela k východu a za ní cupitali dva rozpačití mniši.

„To je k nevíře!“ vykřikovala. „Přijela jsem rozjímat nad tělem zesnulého synovce, a nakonec abych se modlila u prázdné rakve!“

Mniši se dušovali, že muselo dojít k omylu při třídění těl drahých zesnulých. Kdyby se laskavě dostavila nazítří ráno, chyba bude napravena. Navrhovali, že jí vrátí peníze za modlitby, které si objednala za duši mrtvého, a že jí poskytnou slevu za obřad žehem.

Soudce Ťi předstíral, bůhvíjak usilovně nerozjímá, když vtom k němu jeden z mnichů přistoupil s výrazem kočky číhající na chromou myš.

„Mohu vám nějak pomoci, ctěný muži?“ zeptal se mnich nasládlým hlasem světce a příležitostně dobrého obchodníka.

Ťi odtušil, že na své otázky už naštěstí dostal uspokojivou odpověď.

„To se stává často, díky naší slavné bohyni bdící nad tajemstvími duše,“ rozzářil se mnich a ukázal na sytě rudou sochu.

„Ach tak, ona je to žena!“ podivil se v duchu soudce Ťi a zadíval se na skulpturu novým pohledem. Zdvořile se mnichovi uklonil, položil drobný peníz na měděnou misku a rychle vyšel ze svatyně. V duchu uvažoval nad tím, že Konfucius také poskytuje odpovědi, ale obejde se bez zbytečného pozlátka v bizarním provedení, natož aby si nechával za velkorysost platit.

Cestou do jamenu zahlédl Ťi v jedné hospůdce soudce Lo. Jeho vyšetřovací metoda spočívala v osobním dohledu nad hostinskými, kteří čepovali to nejlepší víno v bezprostřední blízkosti jamenu.

V parku obklopujícím soudní budovu byly porůznu umístěné pavilonky, aby si návštěvníci mohli náležitě vychutnat krásu zahrad. Menší, které nechyběly v žádné zahradě u bohatšího domu, sloužily k podávání čaje a k odpočinku, zatímco v těch větších se pořádaly vybrané večeře v úzkém kruhu nejváženějších hostů. Tam zdejší okresní soudce zval místní zasloužilé hodnostáře, vzorné plátce daní nebo významné osobnosti, které projížděli městem a chtěl je blíže poznat.

Na jezírku lovily volavky žáby mezi lotosy. Soudce Ťi za okrasnými keři zahlédl majordoma, jak uhání, podobný dlouhonohému ptáku, se spikleneckým výrazem ve tváři, s podnosem plným misek s jídlem směrem do zadní části parku, kde se mu po chvíli ztratil z očí. Ťi se rozhodl, že poobědvá v jednom z těch stinných altánků, aby mohl skrz mřížoví nepozorovaně sledovat okolní dění.

Po chvíli se majordomus vracel zpátky a o něco později kolem altánku proběhla opačným směrem a hbitě jako liška ta rozkošná služtička, které si Ťi všiml na hostině. Šla s prázdnou. Co tam pohledávala? Má snad služebnictvo z jamenu polední přestávku?

Asi po hodině se ta hezká osůbka opět mihla kolem. Cvičený zrak soudce Ťi zaznamenal malé změny v jejím oblečení: nakřivo posazený hřeben ve vlasech, nedbale uvázaný pás… asi si chvilku pohověla a pak se upravila jen tak halabala a bez zrcátka. Že by si tajně chodila pospat do altánku? Něco ho však napadlo.

To záhadné pobíhání služebnictva teď není důležité, naléhavější je znovu si prohlédnout pokoj zesnulého. Kolegové snad nezadupali všechny stopy, když tam rejdili, a on při troše štěstí najde chybějící článek skládačky.

Když přišel k Tchanovým komnatám, vzpomněl si, že požádal majordoma, aby dveře zamkl. Málem se vypravil za tím laskavým mužem, ale pak mu to nedalo a strčil do dveří. Vida, nebyly zamčené. Svědomitý majordomus vždy dodržoval příkazy, takže sem nejspíš zaskočil jiný sluha, ale proč?, a dveře za sebou už nezamkl, protože se to obvykle nedělalo. Kdo měl zájem posílat sluhu na tohle neblahé místo?

Jak přikázal, ležel mrtvý na podlaze salonku a byl pečlivě zabalený do voskovaného plátna, na obou koncích svázaného hedvábnou šňůrou se střapci, poněkud nevhodnou pro tento účel; jako úhledná zásilka připravená k odeslání. Ten nepatřičný předmět s mrtvolou uvnitř připomínal loutku, kterou loutkář strčil do pytle, aby se nepoškodila.

Ťi se rozhlížel po pokoji. Jeho očekávání se nenaplnilo, protože ani za denního světla tu nic zajímavého k vidění nebylo. Nic rozbitého, nic zničeného, jen otevřené okno, dvě převrácené vázy, list papíru vytržený ze sešitu, rozepsaný dopis prefektovi… Kdyby chtěl nějaký umělec dokázat své mistrovství v jednoduchosti, lepší kompozici by si nevymyslel.

Posadil se do křesla zesnulého Tchana, kroutil si knírek a dával dohromady poznatky uplynulého dne. Vtom se ho zmocnila zlost. Vážně, to už je příliš! Takhle si střílet z lidí! Popudilo ho, jak si někdo mohl myslet, že mu bude trvat déle než čtyřiadvacet hodin, než najde rozuzlení!

Od srdce se zasmál. Vyšetřování je u konce.

VI.

Našli téhož mrtvého; zopakoval svůj kousek.

Soudce Ťi scházel ze schodů a v duchu si promítal nedávné události: pod oknem okresního soudce našli mrtvé tělo v šatech okresního soudce. To je školní cvičení pro začínajícího soudce, pouhý studentský žertík!

Teď už chápal, proč ho do Pchienfu povolali, ačkoli o funkci vůbec neusiloval. Díky pověsti schopného a pohotového vyšetřovatele měl prefektovi posloužit jako opěrný pilíř škodolibé soutěže. Tomu vysoce postavenému hodnostáři se zalíbila představa, že své podřízené malinko potrápí; možná jim chtěl ukázat, jak postupuje opravdový odborník, a popíchnout je k lepším výkonům. Prefekt je pěkně namyšlený zvrhlík. Stali se pouhými pěšáky v jeho nevkusné dětinské hře, zejména on, soudce Ťi.

Jelikož přišel věci na kloub, rozhodl se, že se trochu pobaví a bude dál naoko hrát tu hru. Tchan s prefektem si z něho vystřelili, teď je řada na něm, aby jim oplatil stejnou mincí, jen změní pravidla hry. Nejprve musí vyhledat přítele Lo. Najít toho dobráka nebude těžké, pátrání ho jistě zavedlo do blízké hospůdky, když je tak horký den a na „vyšetřování“ u dámiček je ještě brzy.

A vskutku, zastihl ho u stolku pod kvetoucí třešní, jak v ruce drží štětec s úmyslem dělat si poznámky, ale dopadlo to tak, že spokojeně pochrupoval s hlavou položenou na zkřížených pažích.

Ťi si k němu přisedl a poklepal mu na rameno. Lo zvedl malátně hlavu, ale když spatřil soudce Ťi, rychle se napřímil.

„Jak vidím, rozjímal jste nad naším případem,“ řekl Ťi. „Už jste ho vyřešil?“

„Hodně jsem pokročil…“ zamumlal Lo. „Ale zatím jsem k žádnému kloudnému výsledku nedospěl. Trochu jsem si odpočinul a hned budu pokračovat. Nezdá se vám, že je hrozné vedro?“

Ťi si nebyl jistý, zda tím „odpočinkem“ myslí popíjení nebo následnou dřímotu. Naklonil se k příteli a mluvil co nejtišeji, aby ho nikdo jiný neslyšel:

„Měl bych pro vás několik zajímavostí, pokud mi věnujete chvilku pozornosti.“

Lo mu děkoval za laskavost a v duchu se kál, že se toho rána choval tak sobecky. Nastražil uši, aby si vyslechl vzácnou novinku, a když se ji dozvěděl, málem se svezl ze židle.

„Tvrdím, že Tchan nezemřel. Ani prefekt neodjel kvůli takzvanému předvolání ve vojenské záležitosti. Je to jenom divadýlko, dějištěm je jamen a my jsme hlavními protagonisty.“

„Vy jste pil?“ zeptal se Lo podezíravě, což byl od něho vrchol ironie. „Přece jsme všichni pod oknem viděli tělo našeho nešťastného kolegy! Snad mi nechcete tvrdit, že po našem odchodu vstal, posbíral své polámané kosti a narovnal si pomačkaný obličej? Slyšel jsem, že používáte nezvyklé metody, ale nevěřil bych, že jsou takové i vaše závěry!“

Soudce Ťi se zhluboka nadechl. Musel soustředit poslední zbytky trpělivosti s méně inteligentními lidskými bytostmi, než bude pokračovat v lidumilném díle.

„To je právě ono,“ řekl mírně, jako by se obracel na nechápavé děcko, „tvář byla znetvořená k nepoznání. Mohl to být kdokoli stejného věku a vzrůstu. A také to byl kdokoli, jen na něho navlékli šaty našeho hostitele, které měl předtím na sobě. Nahrála jim i pozdní hodina, to probuzení uprostřed noci a tma.“

Lo poslouchal s ústy dokořán.

„Proč myslíte, že nebyl slyšet žádný výkřik, když tělo padalo?“ pokračoval Ťi. „Kdo podle vás padá dolů, a ani nemukne? Muž, kterého nám ukázali, byl mrtvý už ve chvíli, kdy letěl z okna. Trvám na tom, že použili tělesnou schránku jiného mrtvého muže, i když je to trochu morbidní. Místní mniši přistoupí na cokoli, jen když to něco vynese jejich pohřebnímu ústavu.“

Lo nestačil vyvalovat oči.

„Ale… proč?“ zakoktal.

Soudce Ťi odmítl číšníka, sám si nalil víno a jedním douškem ho do sebe obrátil.

„Ta vražda byla jen trapná hra,“ řekl, „taková zkouška, aby se ukázalo, kdo z nás si zaslouží vysněnou funkci.“

„Oni si z nás vystřelili!“ zvolal Lo.

Soudce Ťi si pomyslel, že i ten největší hlupák pochopí, když s ním má člověk trpělivost. Soudce Lo by tolik nepřekvapila ani zpráva, že ho vlastní ženy podvádějí s příslušníky vojenské stráže. Když se vzpamatoval, začalo mu být divné, proč mu Ťi všechno vyklopil jen tak, s tím přece nemělo přátelství co dělat. Nasadil nedůvěřivý výraz kuřete, které lákají do kuchyně vpředvečer novoroční hostiny.

Soudce Ťi se zmocnila malomyslnost a hluboce si povzdechl.

„Copak si mne dovetete představit v tomhle městě jako z pohádkových knížek? Co bych si tu počal? Já potřebuji vzrušení, pořádné zločiny a krvelačné podlé vrahy! Svěřím se vám, dříve-narozený-bratře: já nejsem stvořený pro poklidný život. Proto jsem také odešel z císařského archivu, jinak bych se tam ukousal nudou. Nevzdal jsem se rozkoší hlavního města, abych si v takovémhle hnízdě dráždil smysly a aby moje vlohy zůstaly nevyužité, kromě dneška. Nemohu se spoléhat na to, že mi každý měsíc přihrají vraždu se vším všudy. Klíč k téhle záhadě jsem vám svěřil z prostého důvodu: funkce okresního soudce v Pchienfu vám půjde lépe k duhu než mně.“

Když mu Lo se slzami v očích co nejvřeleji poděkoval, prohlásil, že toho falešníka je třeba okamžitě dopadnout.

„To nebude nic složitého, protože Tchan se po celou dobu skrývá v domku uprostřed vlastních zahrad. Později vás k němu zavedu, ale teď bych rád zapil svou prohru. Co si dáte?“

„Nechám to na vás, jen když to nebude minerální voda,“ pravil Lo a olízl si vyprahlé rty.

Soudce Ťi si zahrával s ohněm a měl co dělat, aby se vyhnuli třetímu přípitku. Odtáhl přítele do zahrad jamenu ještě včas, dokud byl Lo při smyslech, aby vnímal, co se mu Ťi chystá ukázat.

Stromy a keře zalévalo mírné podvečerní světlo. Nepotkali žádného z kolegů; asi měli plné ruce práce s vyšetřováním. Soudce Ťi snadno našel cestu, po níž kráčel už před obědem. V nejvzdálenějším koutě zahrady stál elegantní pavilon s pootevřenými okenicemi. Byl to dobrý úkryt, žádné temné sklepení.

„Tady to bude,“ řekl Ťi. „Jděte a překvapte ho. Myslím, že se nestačí divit, až vás uvidí.“

Ta poznámka se kulatoučkého soudce Lo poněkud dotkla. Když o tom tak přemýšlel, neměl se k té nedůstojné hře propůjčit. Ale koneckonců, vždyť něco podobného provedli jim. Pocit ponížení rychle zaplašila vidina, že bude sídlit v Pchienfu, v ideálním místě pro pořádání velkolepých recitačních soutěží, a odhadoval, jaký je asi rozpočet na kulturní akce v prosperujícím lázeňském městečku.

„Hlavu vzhůru,“ pobídl ho Ťi šťouchancem do zad.

Ovíněný poeta vystoupal po schůdcích vedoucích ke vchodu a zaklepal na zdobené dveře. Ťi ho viděl, jak strčil do dveří a vešel dovnitř. „A je to,“ pomyslel si, „případ je uzavřený, dobrý skutek vykonaný, pomsta završena. Všechno jednou ranou! Měl jsem se raději věnovat hře go, dnes bych byl boháčem!“ U srdce ho hřála představa, že Tchana i prefekta doběhl a nalákal je do jejich vlastní pasti. Chtěli si vybrat nejlepšího z nich a přitom se pobavit na jejich účet, ale Ťi jim na oplátku přihraje obtloustlého opilce a rádoby estéta, jako soudce nepoužitelného. Uvědomil si, že okresního soudce v Pchienfu nakonec vybral on, a usmíval se pod vousy.

Veškerá sebechvála ho přešla, když spatřil vrávorajícího Lo scházet ze schodů. „No tohle, on je opilejší, než jsem si myslel,“ říkal si Ťi. A začínal litovat své velkorysosti vůči osobě, která si to patrně nezasloužila. Ale uvěří někdo, že tenhle nekňuba obratem vyřešil případ, určený pro vytříbenou mysl, jako má Ťi?

Lo byl bledý jako stěna.

„Je mrtvý,“ vypravil ze sebe.

„Ale není, jen to předstírá. Mrzí mě, že jste nic nepochopil, Lo! Musíte poslouchat, když vám něco říkám.“

Lo usedl na kámen.

„Vy nic nechápete. Říkám vám, že Tchan je mrtvý a víc mrtvý být nemůže. Jděte se přesvědčit sám.“

Soudce Ťi obrátil oči v sloup.

„Měl byste s tím pitím vážně přestat, Lo. To, že jste básník, vás neomlouvá.“

„Vždyť vám říkám, že je znovu mrtvý, nic jsem si nevybásnil.“

Ťi vstoupil dovnitř. Byl tam vzduch k zalknutí. Když jeho zrak přivykl přítmí, uviděl vkusně zařízenou místnost s mnoha pohovkami obloženými polštáři; ideální místo pro odpočinek zhýčkaného člověka. Něco však tuto elegantní a rozmařilou atmosféru přece jen kazilo: ve vzduchu se houpala mrtvola. Tchan tentokrát visel na dlouhé šňůře uvázané na trámu. „To už je posedlost,“ pomyslel si Ťi, když spatřil ten výjev. Nevěděl, zda má na Tchana zavolat, aby odtamtud slezl, že je to směšné, anebo zda si ho má zblízka prohlédnout a přesvědčit se, jestli tělo zase nepřinesli z márnice chrámu Harmonie a smíru.

Po zběžném ohledání nebylo pochyb, že tam opravdu visí Tchan a nedýchá už delší dobu. To byla krutá skutečnost, hledět na mrtvého, když si o něm ještě před chvílí myslel, že smrt jen předstírá, a na tom faktu vystavěl své zázračné řešení. Ťi si nebyl jistý, jestli je tou opakovanou smrtí zaskočený nebo zklamaný, protože zhatila výsledek jeho brilantních úvah.

Vykoukl ven pootevřenými okenicemi. Lo dosud seděl na kameni. Pomalu se vzpamatovával a otíral si pot z čela dlouhými vyšívanými rukávy. Ťi se rozhlédl po místnosti. Bylo tam vše, co člověk potřebuje k příjemnému prožití dvou tří dnů: knihy, psací náčiní, teď už studená čajová konvice a šachovnice s rozehranou partií.

„Musíme vyrozumět ostatní,“ ozval se Lo mezi dveřmi; podruhé by dovnitř nevstoupil. „Musíme jim říci pravdu.“

Ťi se postavil na schody s gongem určeným na přivolávání služebnictva a několikrát do něj uhodil paličkou. Zanedlouho přiběhla služka a Ťi ji poslal pro ctěné kolegy.

Čtyři zbývající soudci se dostavili jako jeden muž a všichni ve špatném rozmaru, že jsou obtěžováni.

„Myslíte, že je nejvhodnější doba k odpolednímu čajovému dýchánku?“ tázal se Tao-li.

„Mám tu čest a povinnost vám oznámit, že záhadné Tchanovo úmrtí se vysvětlilo,“ odpověděl soudce Ťi. „Odpověď naleznete uvnitř pavilonku.“

„To bych se divil,“ prohlásil Kchen Fang-tche. „Mne pátrání zavedlo poněkud jiným směrem. Náš vrah utekl včera v noci, dva strážní ho viděli, jak mrštně jako opice přelézal zahradní zeď. Jsou ochotní dosvědčit to u soudu. Bude to nejspíš nějaký mazaný pobuda.“

Mej pokrčil rameny.

„Vše nasvědčuje tomu,“ řekl, „že viníkem je prodavač ryb, takže nechápu, co by takový člověk pohledával tady v tom pavilonku.“ Také Šang se ozval.

„Dovolím si s vámi nesouhlasit, vážení kolegové. Jde o spiknutí zosnované u císařského dvora. Víc vám neřeknu, jde o státní tajemství. Musíte se spokojit jen s náznaky.“

Ťi je vyzval, ať se přesvědčí sami. Všichni čtyři tedy vstoupili dovnitř. Vzápětí se ozvaly zděšené výkřiky. Rozčilený Kchen Fang-tche vyběhl první.

„Vy jste vážně blázen! Takhle si pohrávat s tělem okresního soudce! Až se to dozví můj tchán, pěkně to schytáte. Jak jste se mohl opovážit věšet mrtvolu našeho nešťastného druha?“

Poté vyšel Tao-li. Přidržoval se zábradlí, aby neomdlel.

„Mlčte už,“ vypravil ze sebe, „to není stejné tělo jako včera, přece vidíte, že nemohlo spadnout z výšky. Nemá poškozený obličej.“

Lo se ujal slova a vysvětlil jim situaci: Tchan nejdřív smrt předstíral, a teď je mrtvý doopravdy. Starý Mej ihned věděl, odkud se vzalo to podivné vysvětlení.

„Já jsem tušil, že s vámi budou problémy, Ťi,“ prohlásil vyčítavě a ukázal na něho prstem. „Když jste tu vy, z nehody je rázem sebevražda, ze sebevraždy vražda a pak jen zamotané klubko.“

Ťi jim ve zkratce vylíčil, že Tchan s prefektem zosnovali nemístný morbidní žert, který jak vidno špatně skončil. Když se jakžtakž s tou zprávou vyrovnali, slušelo se, aby nebožáka konečně odvázali. Soudcovskému cechu nedělalo velkou čest, když se jeden z nich pohupoval ve vzduchu.

„Já mu ten šál rozvážu,“ řekl Šang.

Při slově „šál“ soudce Ťi zbystřil. A vskutku, když se podíval zblízka, viděl, že oběšenec visí na dlouhém pruhu smotané látky, připomínajícím závěsy na oknech jamenu. Šang zatáhl za jeden konec onoho improvizovaného provazu a uzel ihned povolil. Zesnulý se zprudka sesul do náruče dvěma z nich, až se pod jeho vahou zapotáceli.

„Držte ho pořádně!“ řekl Tao-li podrážděně. „Já tu nejsem za nosiče!“

„A já snad ano?“ odsekl Lo a snažil se ze všech sil, aby se i s mrtvolou nesvalil na zem. „Kdyby ctění kolegové přiložili ruku k dílu…“

Jenže Mej i Kchen je pozorovali se založenýma rukama, přece se nebudou namáhat, co kdyby si pomačkali parádní šaty, a Ťi byl zabrán do prohlížení neblahého závěsu. Uložili tedy sami Tchana na pohovku, aby vypadal pokud možno co nejpřirozeněji, jen levá ruka mu smutně visela dolů. Lo mu ji položil na hruď a narovnal pod ním podušky, jako by odpočíval. Se zavřenýma očima působil téměř uklidňujícím dojmem. Soudce Ťi si pomyslel, že se kolegové tou přehnanou péčí snaží uchlácholit špatné svědomí.

„Dojdu pro ohledavače,“ řekl Mej napůl podrážděně, napůl odevzdaně.

„V žádném případě!“ zvolal Šang. „Co je to za nápad?“

Mej odtušil, že tak zní předpis při podezřelém úmrtí, o čemž v tomto případě nemůže být pochyb.

„Nemůžeme se obrátit na nikoho zvenčí, dokud se nerozhodneme, jestli tuto ‚nehodu‘ oznámíme veřejnosti nebo ne,“ přidal se Tao-li. „Nesmíme se unáhlit. Tohle není obyčejný případ. Někdo nám zamordoval hostitele přímo pod nosem a hned dvakrát! Celé město by se nám vysmálo. Chci říci celá provincie!“

S ohledem na své medicínské znalosti Ťi navrhl, aby tělo ohledali sami. Dosud neztuhlo, takže smrt nastala teprve nedávno. Sundal mrtvému čapku, prohlédl lebku a pečlivě ji prohmatal, jestli nenajde stopy po úderu. Poté se ohlédl a odhadoval vzdálenost mezi trámem, na němž mrtvola visela, a místem, kde byl závěs uvázaný.

„Tentokrát je to určitě sebevražda,“ řekl Kchen Fang-tche. „Je to jasné. Náš přítel se zastyděl za to, co na nás nastražil, a raději si sáhl na život, aby nemusel čelit našemu hněvu.“

Zalitoval, že tchán není přítomen, a vybídl Meje, aby mu neprodleně napsal. Nebyl důvod se déle zdržovat na tomto neblahém místě. Pečlivě zavřeli všechny okenice i dveře.

„Je to přece sebevražda, že?“ pravil Lo a koutkem oka sledoval soudce Ťi.

Ten si zamyšleně hladil vous.

„Nepochybně,“ odtušil, „když pominu, že byl závěs upevněný na druhém konci místnosti, a pokud mi dokážete, že se někdo může nejdřív sám omráčit a potom se oběsit.“

Po těch slovech nálada klesla na bod mrazu.

VII.

Prefekt se nechá zapírat; v domě řádí lupič.

Cestou do jamenu potkali majordoma, jak nenápadně míří do zadní části zahrady s podnosem plným misek; byla to určitě večeře pro toho oběšeného chudáka.

„Vida ho, spiklence!“ zvolal Šang Šuang a ukázal prstem na sluhu. „Pokrytec jeden! Lhář!“

Slétli se na nešťastníka jako hejno vran na čerstvě oseté pole. Soudci, rozlícení, že byli podvedeni a že už nemohou vyčinit zesnulému Tchanovi, si vylili zlost na sluhovi.

„Všechno víme!“ prohlásil Tao-li. „Padni na kolena a přiznej se!“

Upřímně vyděšený majordomus poslechl a se sklopenou hlavou se hájil.

„Osoba, která tu před ctihodnými soudci poníženě klečí, žádá o prominutí za svou troufalost. Plním jen pánovy rozkazy. Ctěný pan Tchan jistě vysvětlí mou roli v této záležitosti.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ řekl soudce Ťi.

Proradný sluha byl hlavním svědkem té zlomyslné hříčky, a tak se výčitky změnily ve výslech jako při přelíčení v nepřítomnosti obžalovaného. Majordomus pološeptem vyprávěl, že mu pán přikázal, aby ho průběžně informoval, jak si šest vykutálených soudců vede při vyšetřování. Pan Tchan v závětří vyčkával, až některý z nich jeho skrýš objeví, ale prý se jim to stejně nepovede.

„Ani našemu drahému soudci Ťi?“ podivil se Lo, aby oplatil příteli jeho velkodušnost. „I když je o něm známo, že si poradí i s nejzamotanějšími případy? Taková nespravedlnost!“

Soudce Ťi pochopil, že Lo využívá příležitosti, aby mu zalichotil a pojistil si do budoucna další důvěrná sdělení.

„Můj pán,“ odtušil majordomus tonoucí v rozpacích, „předpokládal, že ctěný pan Ťi bude prolézat předměstské čtvrti a nikoli naši zahradu. Uznávám, že můj pán se bavil představou, že pan Ťi hledá čertví kde to, co má za rohem. Vznešený soudce Tchan je velký šprýmař.“

Naopak vyšlo najevo, že prefekt skutečně odjel na poradu vojenských velitelů z provincie Šantung, o níž byl vyrozuměn dávno předtím, než svolal své podřízené. Věděl tedy, že krátce po jejich příjezdu se bude muset vzdálit, a to jeho záměrům vyhovovalo.

Každá nová zpráva pro ně znamenala další rozčarování.

„Jak jste nám, zasloužilým okresním soudcům, mohli takhle lhát?“ pohoršoval se Mej Chao-ti.

Sluhův provinilý výraz prozrazoval, že v porovnání s Tchanem a prefektem je považuje za bezvýznamné; byl věrnou ozvěnou svých nadřízených a výsledek pro ně nebyl nijak lichotivý.

„Mohu se vás poníženě zeptat, kde se v tuto chvíli nalézá ctěný pan Tchan?“ zeptal se majordomus, který už nehodlal déle snášet tu všeobecnou zášť.

Nezbývalo než mu sdělit, že Tchan ve své skrýši skonal a že tentokrát není naděje na nové zmrtvýchvstání. Zoufalý majordomus si zakryl tvář oběma rukama a dotkl se čelem země.

„To není možné! Takové neštěstí a v našem domě? Ta hanba!“

„Teď tě přešel smích, co?“ řekl Kchen. „Marně voláš o pomoc.“

„Nevzdalujte se z domu,“ přikázal mu Tao-li. „Může se stát, že budete obviněn ze spoluúčasti na vraždě. Jste poslední, kdo se podílel na urážce naší důstojnosti. Tedy doufám…“

Sluha upadl do velkých rozpaků.

„Mám tomu rozumět tak, že o tom ví ještě někdo?“ zeptal se soudce Ťi znepokojeně.

Sluha hleděl do země.

„Kolik osob je do záležitosti zasvěceno? Jedna nebo dvě?“

Sluha se nezmohl na odpověď a jeho mlčení nevěstilo nic dobrého.

„Víc? Snad ne všichni sloužící?“

Majordomus tloukl čelem o zem a prosil o slitování. Soudci si náhle uvědomili, že jsou na nepřátelském území, kde proti nim mohl kout pikle kdokoli, ačkoli se všichni tvářili jako neviňátka. Nejvíc je popuzovalo, že se jim za zády posmívají lidé z nízké vrstvy, což se nemile dotklo jejich nadřazeného způsobu uvažování, zvláště když se považovali za příslušníky nejvyšší společenské třídy v říši.

„Zacházejí tu s námi jako s onucemi,“ vyjádřil všeobecné mínění Šang. „Dosáhli jsme vynikajícího vzdělání, a jak jsme dopadli! Pošpinili naši čest na tři generace dopředu!“

Takové tvrzení připadalo soudci Ťi přehnané, nicméně ta zpráva byla velice nepříjemná. Všichni se shodli na tom, že o podvodu, jehož oběťmi se stali, se mimo zdi jamenu nesmí za žádnou cenu nikdo dozvědět, dokud nedopadnou viníka, aby tu veřejnou ostudu měli na koho svalit. Mej byl v tomto ohledu zřejmě zběhlý, protože navrhl, aby služebnictvo pořádně vystrašili a zavřeli mu ústa, například tím, že všechny sloužící svolají do soudní síně a tam jim pohrozí těžkými tresty včetně bičování, budou-li tu zprávu šířit. Nápad sice odpovídal jejich rozpoložení, ale nakonec ho zavrhli; v první řadě bylo nutné až do prefektova příjezdu zachovat vše v naprosté tajnosti.

Na dotaz soudce Ťi, kdy viděl Tchana naposledy, majordomus odpověděl, že někdy kolem poledne. Právě v té době Ťi obědval ve stinném altánku, z improvizované pozorovatelny špehoval okolí a krátce nato objasňoval příteli Lo svou znamenitou teorii. K vraždě tedy muselo dojít brzy odpoledne a spáchal ji někdo, kdo má volný přístup do soukromých zahrad jamenu, čímž se značně zúžil okruh podezřelých: služebnictvo… a pět zbývajících soudců. Vražda ze žárlivosti v rámci jamenu se vyloučit nedala, protože jak si Ťi všiml, zesnulý okresní soudce rád špásoval s mladými služkami. Jenže pokud se chtěl Tchana zbavit někdo ze sloužících nebo ze zaměstnanců soudního dvora, neudeřil by přece v době, kdy se sem sjelo tolik soudců najednou! Méně vhodnou chvíli k vyřizování účtů by si vrah vybrat nemohl! Soudce Ťi, spoléhaje jako vždy na svou intuici a logický úsudek, se přikláněl k variantě, že to byl některý ze soudců, který vraždil ze zištných důvodů. Je vůbec možné, aby někoho z nich natolik ovlivnil dlouholetý styk se zločinci, že by přešel na jejich stranu? Ťi dobře věděl, že zločinnému pokušení je vystaven každý člověk, sám zažil mnoho případů, kdy se vzorný úředník a oddaný manžel stal vrahem jen proto, že bez ohledu na společenská pravidla propadl vytouženému snu. Tchanova předstíraná smrt a jeho pobyt v ústraní mohly být lákavou příležitostí, jak ho odstranit nadobro. Pokud se domněnka potvrdí, bude třeba hledat motiv činu spíš v rámci veřejného působení nebo v minulosti oběti, nikoli v porušování slušných mravů.

Soudce Ťi se necítil ve své kůži. Bylo by mu milejší, kdyby řešil ty své případy ovdovělých vražedkyň a hrdlořezů ze špinavého předměstí, na které byl zvyklý, a nehonil zločince ve vlastních řadách, takříkajíc mezi rodinnými příslušníky. Chvílemi si dokonce přál, aby jeho pátrání vyznělo naprázdno.

Započalo čekání na prefekta. V salonku sousedícím s hodovní síní se podával čaj.

„Situace je naprosto neúnosná,“ prohlásil Šang Šuang. „Myslíte, že se už brzy vrátí?“

„To doufám, rád bych mu řekl pár slov,“ odpověděl Tao-li nevraživě.

„Když tak o tom přemýšlím,“ řekl Kchen a zhlížeje se ve skleněné karafě, uhlazoval si svůj dokonalý knírek, „je to poprvé, kdy nebohého Tchana opustilo štěstí. Až donynějška nad jeho kariérou bděla prozřetelnost. Věděl, jak vyzrát na naši úřednickou mašinérii. Nevíte, jakou funkci mu u dvora slíbili?“

„Prvního tajemníka ministra pro náboženské záležitosti,“ odpověděl Tao-li. „To vím jistě, protože ministr je bratranec mé matky.“

„Naštěstí je skromnost vaší druhou přirozeností, takže jste se snadno vyrovnal s tím, že bratranec vaší matky, místo aby ten výnosný úřad zajistil vám, přenechal ho takovému budižkničemu,“ neodpustil si Mej žlučovitou narážku.

„A vám zase vaše skromnost pomáhá přežívat v odporném, zastrčeném a bezvýznamném hnízdě,“ oplatil mu Tao-li stejnou mincí.

Poté se oba muži pohroužili do nepřátelského mlčení, což beztak tíživou náladu jen zhoršilo. „Ještě dvě hodinky,“ pomyslel si Ťi, „a vrhnou se na sebe jako divá zvěř.“

Kvečeru obrželi prefektovu odpověď. Prý nerozumí zprávě, kterou od Meje obdržel, a nechápe, proč ho už podruhé obtěžují smrtí soudce Tchana? Dále prefekt soudcům doporučil, ať si poradí sami, případ vyřeší a už ho neotravují. Detaily si patriarcha nechal pro sebe. Ocitli se tam, kde byli včera.

„Málem mě zamrzelo, že jsem promarnil celý den pátráním,“ řekl starý Mej; radoval se, že nepřijde nazmar těch pár drobných, které za chudičké informace zaplatil místním uličníkům.

„Naopak,“ řekl Tao-li. „Teď můžete vyrukovat s tím vaším podezřelým prodavačem ryb… a vy, Kchene, s historkou o opičím muži, který v noci skáče přes zeď. A hned budeme mít jasno! Díky vám jsme pokročili mílovými kroky vpřed!“

Dohodli se, že věci zůstanou tak, jak jsou: aby se vyšetřování nekomplikovalo, ať si služebnictvo i nadále myslí, že Tchan ve zdraví pobývá v zahradním pavilonku, a majordomus tam bude nosit jídlo, jako by se nic nestalo. Stanovili si třídenní lhůtu na rozluštění případu. Takové téměř neřešitelné výzvy měl soudce Ťi nejraději.

Nezbývalo než jít spát.

Soudce Ťi se marně převaloval na lůžku, když vtom si vzpomněl, že si dosud neprohlédl Tchanovu pracovnu. Ta utkvělá myšlenka se mu uhnízdila v hlavě, že už oka nezamhouřil. Vstal, rozsvítil lampu a vydal se do pracovny.

Dveře nebyly zamčené, a když vešel dovnitř, bylo na první pohled zřejmé, že ho někdo předběhl. Místnost byla vzhůru nohama, police vyházené, kožené truhly a krabice s archiváliemi zotvírané. Všude po podlaze se válely rozmotané svitky papíru. Zloděj patrně hledal nějaký důležitý dokument a nemohl ho najít. Kdo jiný než Tchanův vrah? Jelikož od chvíle, kdy byla vražda objevena, se žádný z kolegů nevzdálil, muselo k vloupání dojít v odpoledních hodinách, v době mezi Tchanovou smrtí a jejím odhalením.

Ťi zběžně prohlédl hromadu svitků, ale neobjevil nic zajímavého. Vetřelec si mohl svou kořist odnést anebo odejít s prázdnou; podle nepořádku v místnosti byla druhá možnost pravděpodobnější. Nejdřív usilovně hledal, ale pak ztratil trpělivost a propadl zmatku nebo vzteku, možná obojímu. O jaký kompromitující materiál jde, když kvůli němu někdo zavraždil císařského úředníka a riskuje, že ho stihne ten nejpomalejší, nejbolestivější, nejhroznější trest smrti, jaký zákon připouští? Kdo a proč spáchal něco takového, aniž by ho odradila vidina, že ho kat přede všemi rozřeže na kousíčky a nevypustí duši dřív než za dvě tři hodiny? Jedině nějaký pomatenec a blázen nebo zločinec, který se považuje za nejchytřejšího ze všech, takže nemůže být dopaden.

V tuto hodinu byly brány jamenu přísně střeženy, tudíž se do pracovny mohla vloupat pouze osoba, která se zdržuje v paláci. Svitky byly pečlivě prohlédnuty, a to nebyla práce nějakého nedouka. To je vážně k nevíře! Tchana musel zavraždit některý ze soudců.

„Vy jste to tady Tchanovi pěkně zpřeházel!“ ozvalo se za jeho zády.

Na prahu stál Lo.

„To ten vrah,“ zabručel Ťi. „A obávám se, že je to jeden z nás.“

„Ale proč ho zabil?“ nechápal Lo. „Tchana přece přeložili jinam a jeho místo se uprázdnilo!“

„A kdo říká, že vražda souvisí s tím volným místem?“ řekl Ťi a prohrábl si vous. „Vražda může mít tisíce jiných pohnutek než závist, lásku nebo pomstu.“

„Vážně?“ užasl Lo. „Ale to nás neučili. Závist, láska a pomsta jsou tři výchozí body každého případu. Nechápu, o čem to mluvíte.“

Soudce Ťi si povzdechl; pomalé chápání bylo kolegovou slabou stránkou.

VIII.

Služka si vylévá srdce;

soudce Ťi se dozvídá nepěkné věci.

Tu noc soudce Ťi špatně spal. Sotva otevřel oči, znovu ho posedly dotěrné myšlenky, že v jednom z pěti sousedních pokojů dlí vrah. Co závažného asi věděl Tchan Žuej, že ho to stálo život?

Ve vstupní hale potkal kolegu Tao-li, kterému se očividně nechtělo do terénu.

„Když si pomyslím,“ stěžoval si, „že budu běhat po ulicích jako obyčejný… třeba jako vy, Ťi.“

Tomu rozmazlenému šlechtickému synkovi naopak prospěje, když se projednou neponese v nosítkách, pomyslel si Ťi.

Zamířil do části budovy vyhrazené služebnictvu, aby vyhledal služtičku, kterou včera zahlédl v zahradě. Byla zřejmě poslední, kdo viděl Tchana živého. Když ji podrobně popsal kuchařce a zmínil se, že byla velmi zadobře s pánem, žena se rázem dovtípila.

„Tak to bude Podzimní rosa! Krmí tamhle ve dvoře drůbež.“

Dívka házela zrní kachnám, které beztak skončí na pekáči. Mohlo jí být kolem dvaceti let a s těmi drobnými ňadry rýsujícími se pod lehkou blůzkou byla rozkošná. Ťi jí popřál dobrý den a ona se podle zvyklostí hluboce uklonila. Byl poněkud na rozpacích, protože se chystal položit jí samé nepříjemné otázky. Vybídl ji tedy, ať se nenechá rušit v práci. Zatímco dolévala vodu do nádržek, přemýšlel, jak se jí co nejšetrněji vyptat. Bylo poněkud ošemetné ptát se jí na její důvěrné, dosud aktuální vztahy, poněvadž o druhém úmrtí okresního soudce neměla tušení.

„Ehm… jistě máte ráda svého pána, že, mé dítě?“ řekl.

Odpověděla, že milého pana Tchana mají rádi všichni. Ťi si vyčítal, že začal ze špatného konce, takovou odpověď mohl čekat. Lépe bude hrát otevřenou hru.

„Chtěl jsem říci, že s ním udržujete… přátelštější vztahy.“

Slečna se zarazila a přestala házet zrní.

„Vaše Excelence nesmí věřit všemu, co vykládají zlí jazykové,“ odpověděla po krátkém zaváhání. „Jsem počestná dívka.“

„Nu dobrá,“ povzdychl si Ťi v duchu, „nechce se jí s pravdou ven.“

„Nelžete!“ řekl a zamračil se. „Jsem dobře informován. Vím, že za ním chodíváte do soukromých pokojů. Buď mi odpovíte teď, anebo u soudu před mými kolegy!“

Asi o soudcích neměla valné mínění, protože se už předem roztřásla při představě, že by se před nimi měla zpovídat na ledové dlažbě soudní síně.

„I počestná dívka může mít pro pána slabost a neztratit svoji čest,“ odpověděla vyhýbavě.

Soudce Ťi si oddechl. Kolegové v roli strašáků zapůsobili. Litoval jen, že tento zastrašovací prostředek nemůže použít i mimo město Pchienfu. Správně mířenými otázkami z dívky vytáhl, že je pánovou milenkou už několik měsíců. Tchan jí slíbil, že ji vezme do hlavního města. Podzimní rosa využila důvěrného tónu rozhovoru a požádala soudce Ťi, aby vyřídil panu Kchenovi, ať už ji svými dotěrnostmi neobtěžuje.

Soudce Ťi nepřekvapilo kolegovo vlezlé chování, pro něho typické, překvapila ho dívčina reakce. Vždyť Kchen Fang-tche byl přitažlivý muž a měl tudíž všechny předpoklady převzít po Tchanovi jeho milostné vztahy, a kdyby se stal novým okresním soudcem v Pchienfu, jistě by dívce zajistil lepší místo mezi palácovým služebnictvem. Ťi domněnku vyslovil nahlas.

Taková naivita ji pobavila. Pokud jde o ženskou duši, tam znalosti soudce Ťi poněkud zaostávaly, ačkoli měl tři manželky. Každý přece ví, jakou špatnou pověst záletníka má soudce Kchen.

„Děvče jako já se od takového člověka ničeho nedočká. Svedl by mě a ihned zavrhl. To není to, co hledám. Pan Tchan udržuje rozumný počet milostných vztahů. Je velmi korektní a moje přátelství umí náležitě ocenit. Pan Kchen, při vší úctě, je pouhý sběratel. Nestojím o to být jeho další loveckou trofejí.“

Ťi si pomyslel, že zesnulý byl ve všem příliš racionální, a tím pro vyšetřovatele ztrácel na zajímavosti. Nezbývalo než zjistit, zda dívka neměla žárlivého snoubence, který podlehl návalu vzteku, což by soudci Ťi mnohé usnadnilo. Otázku jí položil pro své čisté svědomí, protože motiv z vášně musel vzít také v úvahu. Jak se obával, Podzimní rosa neměla žádné vážné závazky. Dvořil se jí sice jeden mládenec, sluha z paláce, ale ten odjel s dámami do hlavního města pomáhat se zařizováním nové domácnosti. Takže případný podezřelý byl na míle vzdálen od místa činu.

Ťi ji požádal o malou službu. Měla upozornit pokojské, aby si při úklidu všímaly závěsů. Odtušila, že soudci mají většinou vlastního sluhu, který se stará o úklid. Palácoví sluhové by stejně všechno nezastali a do soukromých komnat hostů nemají přístup.

Soudce Ťi jí poděkoval za spolupráci a ponechal ji jejím kachnám. A když se s ní loučil, zalitoval, že se jako jediný vyhýbá mimomanželským vztahům. Možná Konfuciovo učení přehnaně dodržuje až do písmene. Třeba je život zábavnější, když si člověk občas dopřeje nějaký ten příjemný prohřešek? Vtom si vzpomněl, že v křídle pro služebnictvo se zdržuje jistý seržant, který nemá co na práci. Musí mu dát příležitost, aby si svůj honorář zasloužil.

Miao Taje našel snadno. Podsaditý chlapík právě hrál drábky se strážnými. Sotva spatřil pána, kvapně vstal a upravoval si oděv. Vzápětí se soudce Ťi dozvěděl, že seržant svůj volný den strávil pochůzkami po vyhlášených lázeňských domech, kde se specializují na masáže. Tam zákazníci svěřují svou tělesnou schránku vycvičeným dlaním masérek, které podle movitosti klientů poskytují odpovídající škálu služeb. Člověk si tam mohl užít nejen horké koupele, ale i prostopášnosti. Z toho Ťi usoudil, že v tomhle lázeňském městečku se provozují služby všeho druhu a často mimo rámec slušnosti. Když je zesnulý hostitel onehdy provázel lázněmi, na tuto stránku věci je zapomněl upozornit. Městečko nebylo tak čisté a nevinné, jak se na první pohled zdálo, a za počestnou fasádou pokrytecky leccos skrývalo. Už chápal, co sem lákalo zámožnou a požitkářskou pánskou klientelu. Ale tím se teď nehodlal zabývat. Vyptával se seržanta, jaká nálada panuje mezi sloužícími.

„Jejich Excelence okresní soudce mají všichni v největší úctě!“ odtušil Miao Taj tónem, jakým podával hlášení v dobách, kdy ještě sloužil u vojska.

Ťi se rozzlobil.

„Ušetři mě formalit! Co si myslí doopravdy? O čem si v kuchyni povídají?“

Když upřímnost, tak upřímnost! Miao Taj pokračoval stejným tónem, ale v jiném duchu.

„Hluboce jimi opovrhují. Za zády se jim pošklebují, protože tím, co zde ctění pánové předvádějí, úcta k soudcům utržila pořádné šrámy. Lakotnému panu Mejovi se třesou ruce, když má dát spropitné, a pan Kchen zase těma svýma nenechavýma rukama štípe služky do zadku. A Tao-li se nechává obsluhovat jen vlastními lidmi, což místní služebnictvo těžce nese.“

„Takže z toho s čistým štítem vycházím jenom já,“ poznamenal soudce Ťi.

Seržant se zatvářil pochybovačně. Ťi ho pobídl, ať laskavě nahlas řekne, co má na srdci.

„Promiňte, ctihodnosti, říká se o vás, že všude slídíte a že se neslušně vyptáváte na soukromé věci. Drží se zpátky a víc neřeknou jen proto, že jsem ve vašich službách.“

No prosím, kam to vede, když se smí sluha otevřeně vyjádřit, pomyslel si soudce Ťi. Stejně se z těch klepů nic kloudného nedozvěděl.

„Nic pikantnějšího jsi o posledních událostech nezaslechl? Něco, co by mi pomohlo ve vyšetřování?“

Miao Taj byl rázem skoupý na slovo, když nemohl házet špínu na okresní soudce, což byla oblíbená kratochvíle místního služebnictva. Ťi usoudil, že nejlépe udělá, když mu svěří nějaký úkol, aby se vyšetřování pohnulo z místa a Miao Taj z toho nicnedělání nepodlehl různým pokušením. Jelikož se už zabydlel na strážnici, kde biřice obehrával o žold v drábkách, měl dobrý přehled o tom, kdo vchází nebo vychází z jamenu. Ťi mu nakázal, ať ho okamžitě vyrozumí, kdyby budovu opustil některý z okresních soudců.

Poté se vydal do soudního archivu za Šangem, který tam trávil celé dny. Ale nezastihl ho tam, jen na stole dosud ležely otevřené krabice. Zběžně přelétl pohledem svitky, které Šang, a nikdo jiný to být nemohl, vždyť chvílemi pochyboval, zda kolegové umí číst, právě studoval. Ťi se zrovna začetl do jakési nudné zprávy staršího data o nedovolené obchodní transakci, když mu Šang položil ruku na rameno. Učenec vypadal unaveně.

„Špatně jsem spal,“ řekl na vysvětlenou. „A navíc mě časně zrána probudilo slunce, protože mám pokoj s okny na východ.“

„To je k nevíře, co se člověk z těch spisů nedozví,“ řekl soudce Ťi.

Šang nadšeně přikývl. Zaprášené archiválie byly jeho vášní. Ťi v duchu uvažoval, proč Šang opustil místo na centrálním úřadě a zabývá se nicotnostmi někde v provincii.

„Ale mějte se na pozoru,“ řekl Ťi napůl žertem, „ty staré papíry mohou skrývat tajemství, které se zdejšímu okresnímu soudci stalo osudným. Aby vás nepotkal stejný osud!“

„Papíry nejsou nebezpečné,“ odtušil Šang a láskyplně se zahleděl na zažloutlé pergameny s olámanými rohy, „jen se s nimi musí umět zacházet.“

Soudce Ťi napadlo, že Šang objevil něco zajímavého.

„Mám z toho usuzovat, že vaše bádání přineslo výsledky?“ zeptal se.

Šanga mučila potřeba podělit se o svůj objev s osobou z masa a kostí a nikoli z papíru, a tak se s tajemstvím po částečkách svěřil.

„Jeden z nás se nikdy neměl stát soudcem,“ zašeptal. „Nemohl projít císařskými zkouškami.“

„Co tím chcete říci? Zkoušky jsou přece přístupné všem! Může se k nim přihlásit kdokoli, pokud má prostředky na dlouholetá studia a pokud uspěje u vyřazovacích prefektorálních zkoušek.“

„Zapomínáte na syny obchodníků, Ťi. Víte sám, že příslušníci téhle opovrhované vrstvy nemohou zastávat veřejné funkce. Když jsem porovnával různé dokumenty, přišel jsem na to, že se jednomu soudci z naší provincie podařilo zatajit svůj pravý původ. Jde prokazatelně o podvod!“

Nebylo třeba nijak zvlášť ho pobízet, aby přiznal, že se jedná o jednoho z nich, ale jméno sdělit odmítl. Ťi honem přemýšlel: syn hraběte z Pchu nemohl být podezírán, že pochází z hokynářské rodiny, takže v úvahu připadali Lo, Mej a Kchen. Prefekt si jistě dobře prověřil původ nastávajícího zetě, než mu svěřil dceru, takže Kchen to být nemůže. A soudce Lo? Jeho otce poznal Ťi osobně, protože býval stejně jako jeho vlastní otec úředníkem v hlavním městě.

„Podezíráte našeho přítele Meje…“ konstatoval Ťi.

Šang se zatvářil překvapeně.

„Vidím, že řeči o vašem důvtipu nejsou přehnané, Ťi. Udělal jste na mne dojem!“

Připustil, že má skutečně na mysli Meje Chao-ti, čemuž nahrávalo i to, že „uvažuje jako prachsprostý kramář“, maje na mysli jeho skrblictví a různé čachrování. Šang se dušoval, že tajemství musel znát i zesnulý Tchan. Mej si toho byl vědom a bál se, aby se to nedoneslo na vyšší místa. Hrozilo by mu, že ho vyškrtnou ze seznamu soudců a obviní z neoprávněného užívání titulu. Měl sice zanedlouho odejít do důchodu, ale jeho čest by byla navždy pošpiněna a snahy o společenský vzestup zmařeny. Nepřímé obvinění z vraždy Šang bez dlouhých okolků vyslovil nahlas.

„To je dostatečný motiv k vraždě, ne? Vy jste přece mistr ostrovtipu, Ťi, tak co si o tom myslíte?“

Mistr ostrovtipu si pomyslel, že tenhle Šang skrývá pod rouškou bezelstného vzdělance duši jedovaté zmije.

V očích soudce Ťi se Mej stal rázem nanejvýš podezřelým, protože měl jako jediný pádný motiv. Bude ho nenápadně sledovat.

Když procházel kolem strážnice, Miao Taje tam neviděl. Doufal, že nad jeho vášní pro drábky zvítězil smysl pro povinnost a špehuje některého ze soudců.

Ťi se vydal hledat kolegu Meje, a sotva zabočil do jedné uličky, málem se s ním srazil.

„Ach, Meji,“ vykřikl Ťi vyvedený z míry. „Městečko je opravdu malé!“

Stařík na něho vrhl podezíravý pohled. Ťi honem zapředl hovor na známé téma, aby zakryl rozpaky. Mej se nijak netajil tím, kdo je momentálním předmětem jeho zájmu. Lo je prý zadlužený až po uši; o výši jeho dluhů je podrobně zpraven díky své síti informátorů mezi bankéři a věřiteli. Lo z dluhů jen tak nevybředne, pokud nebude zastávat významnou funkci v prosperujícím městě, kde je větší možnost výdělku.

„Toho člověka přitahují peníze jako magnet,“ řekl Mej. „Zlákala ho vidina snadného zisku!“

Ťi usoudil, že někteří podsouvají druhým své vlastní nešvary. Podle Meje se prý Lo už funkcí v Pchienfu zaručil bankéřům, protože má jmenování slíbené od svých vlivných přátel básníků u dvora. To však není vůbec jisté, Mej totiž ví ze spolehlivých zdrojů, že také Tchan měl svého favorita, kterého chtěl osobně doporučit po svém příjezdu do hlavního města.

Ťi se podivil, že je Mej tak dobře informován. Má snad pod čapkou tykadla?

„Mám jen nastražené uši a sluch mi dosud slouží, ačkoli nejsem nejmladší,“ odtušil Mej s výrazem šakala.

Díky „nastraženým uším“ zaslechl v jamenu jistý rozhovor. Jednou na chodbě prý slyšel Tchana, ale právě tak mohl mít uši přilepené na dveře hostitelovy pracovny, jak jednomu z kolegů tu funkci slibuje. Vykoukl prý zpoza rohu, aby viděl komu, ale zahlédl jen kolegova záda. Mohl to být Šang nebo Tao-li, protože mají oba podobnou postavu.

„Každopádně,“ pokračoval, „měl Lo dobrý důvod přát si smrt toho intrikána Tchana!“

„V tom případě vy též,“ odtušil soudce Ťi mimochodem.

Mej Chao-ti nasadil mazaný výraz, úlisnější než obvykle.

„Bohužel,“ povzdechl si, „moje styky nesahají až na císařský dvůr, kde se takzvaní estétové opájejí četbou neotesaných veršů přítele Lo. Jen jim podlézal a zval je na literární dýchánky, které těm pseudobásníkům a skalním opilcům sloužily jako záminka k pořádání hodokvasů, což ho málem přivedlo na buben. Já jsem jen obyčejný provinční okresní soudce. Co mohu žádat?“

Ťi si připomněl Šangovy narážky na kolegův původ a musel uznat, že Mej má v sobě vskutku cosi šejdířského. Ponechal Meje jeho stařeckým nářkům a vrátil se do jamenu. Na nádvoří zastihl Tao-li Sunga a Kchen Fang-tche v „družném“ hovoru. Jakmile se Tao-li vzdálil, zalomil Kchen rukama.

„Ten člověk mi leze na nervy. Náš uhlazený přítel pokaždé, když dojde na znalosti z literatury, vtipně převede řeč na jiné téma. Nuže, Ťi, co mi odpovíte, když vám řeknu: ‚Marně jsem hledal jediného muže schopného vidět svoje chyby a obviňovat sama sebe‘?“

„Konfucius, kniha IV, odstavec 26 posledního vydání.“

„Já říkám totéž, a přitom jsem nebyl nejlepším studentem v našem ročníku!“

Kchen mínil, že se Tao-li zbytečně naparuje, ačkoli se mu znalosti z literatury dávno vykouřily z hlavy. Ťi si to vysvětloval jinak.

„Po dlouhých studiích zkoušku nakonec složil, stejně jako vy nebo já. Podle mého názoru se tak chová proto, že vzděláním jednoduše pohrdá, neboť přestalo být výsadou jeho společenské vrstvy. Nevzdělanost jen předstírá, je to taková jeho manýra.“

„Možná, ale já si myslím, že přednášky prospal a diplom získal protekcí!“

To bylo odvážné tvrzení. Ťi ten výlev přičetl žárlivosti, přiživené rozdílnými majetkovými poměry. Namítl, že všichni přece dobře vědí, že jakékoli švindlování při závěrečných zkouškách, které se odehrávají přímo v císařském paláci, je naprosto vyloučené. Písemné práce absolventů se třikrát přezkoumávají. Nestrannost u zkoušek je základním pilířem státní byrokracie a tento systém bezchybně funguje již po několik století. Při závěrečné klasifikaci je hlavním měřítkem dobrá paměť, vždyť se studenti musí naučit nazpaměť celé pasáže z klasických děl. Kandidáti se rekrutují ze všech společenských vrstev, přestože víceméně z praktických důvodů nejčastěji pocházejí z úřednických rodin, a během jejich působení se přísně sleduje, zda jsou neuplatní.

Na to reagoval Kchen výbuchem smíchu.

„Jste bezesporu vynikající vyšetřovatel, ale v tomto směru jste úplné dítě. Neuplatní a schopní! To tak! A proč ne rovnou skromní a soucitní, když už jsme u toho. Máte podivný smysl pro humor. Přeji vám příjemný den, Ťi!“

A rozloučil se se soudcem, poněkud zaskočeným, že je považován za prostomyslného hlupáčka. Z těchto úvah ho vyrušil biřic se zprávou, že si jakýsi zámožný obchodník přeje, aby ho vyslechl okresní soudce Tchan. Ťi mu vzkázal, že pan Tchan nepřijímá, ať se dostaví jindy. Biřic otálel, jednalo se totiž o vysokého hodnostáře, který již žádal o slyšení u prefekta, ale ten není přítomen. Návštěvník je prý neodbytný.

Ťi pohlédl ke vchodu, kde postával tělnatý muž v přepychových brokátových šatech a opodál čekali nosiči u bohatě zdobených nosítek. Co důležitého ho přimělo, že klepe na dveře všech potentátů v kraji? Ťi přešel přes dvůr a představil se návštěvníkovi, který se hluboce uklonil.

„Jeho Excelence soudce Tchan není bohužel k zastižení. Pokud si přejete, mohu na základě plné moci vaši žádost převzít.“

Muže potěšilo, že alespoň někdo v jejich krásném městě úřaduje. Soudce Ťi ho uvedl do salonku vedle soudní síně, kde si mohli v klidu pohovořit u šálku čaje.

Žadatel byl předsedou vlivného cechu provozovatelů lázní, nejvýnosnějších podniků v Pchienfu. Po výměně zdvořilostních frází, soudce Ťi mu blahopřál k prosperujícímu obchodu a on na oplátku vyslovil přání, aby tento milý soudce zaujal místo po panu Tchanovi, muž konečně prozradil, jaká delikátní záležitost ho přivedla. Ťi si myslel, že půjde o požadavky týkající se obchodu nebo nějaký profesní spor, ale hrubě se mýlil. Podnikatel nevybíravými slovy napadl „nedůstojné chování jistého pana Kchena, toho času dlícího v našem kvetoucím městě“. Ťi si musel vyslechnout stížnosti na nevhodné chování Kchena Fang-te, který prý svádí ženy z lepší společnosti.

„Nechybělo mnoho,“ pomyslel si soudce Ťi, „a tento pán by si vyléval srdce přímo Kchenovi, vždyť ještě před malou chvílí stál na dvoře jamenu.“ Vrchní lázeňský mistr pokračoval v litaniích a postupně se rozohňoval.

„Nejzávažnější na celé věci je,“ rozčiloval se, „že tomu člověku se ze samého svádění úplně zatemnil mozek a překračuje hranice společenských pravidel. Loví i v zakázaných vodách. Proslýchá se, že se ve svém okrsku dvoří i dámám z nejvyšší společnosti.“

Mravokárná slova zněla z úst majitele pochybného masážního salonu obvzlášť nepatřičně. Soudce Ťi nemohl jeho tvrzením přikládat velkou váhu, když na začátku každé věty stálo ono „proslýchá se“. Musel si vyslechnout příval hanebných pomluv, a ačkoli se nedalo vyloučit, že je v nich špetka pravdy, byly to bubliny nafouknuté bujnou fantazií klevetníků.

Ťi se opatrně zeptal, odkud vzal ty „zajímavosti“. Mistr lázeňský odtušil, že je to všeobecně známá věc, a vzápětí dodal, že jeden vysoce postavený hodnostář z Pchienfu by rád ochránil obyvatele před případným jmenováním tohoto zvrhlíka do funkce okresního soudce v jejich poklidném městečku. Soudce Ťi pochopil, oč běží: některý z jeho povedených kolegů dal přednost boji o koryto před profesionální ctí. Kdo mohl tak klesnout? Měl na to vlastní názor. ‚Popustíš císařským úředníkům uzdu, a brzy v říši nenajdeš jediného poddaného, který by je respektoval!‘ pomyslel si zdrceně.

Lázeňského mistra ujistil, že jeho připomínky nezůstanou bez odezvy, a pak ho ve vší slušnosti vypoklonkoval ze dveří. Jak rád by se teď ponořil do lázně, aby ze sebe smyl špínu, v níž se brodí od chvíle, kdy sem přijel.

IX.

Soudci se předhánějí v pomluvách;

Ťi uvažuje, že se vzdá funkce.

Soudci se sešli v hodovní síni na společném obědě. Ačkoli při jídle panovalo naprosté ticho jako v buddhistickém klášteře, tvářili se všichni rozjařeně, až se soudce Ťi zmocnila neblahá předtucha. Ten jejich samolibý spiklenecký výraz nevěstil nic dobrého. Takové veselí vládlo snad jedině v den, kdy obdrželi diplom, jenže dnes byli o něco prohnanější. Mlčení stoupalo jako voda v nádrži, až se hráz náhle protrhla.

„Něco jsem objevil,“ prohlásil Mej Chao-ti tajuplně.

Jeden by myslel, že právě objevil, proč jsou hvězdy na nebi.

„Já také, já také,“ překřikovali se ostatní.

Mej se zachmuřil. Už si nebyl jistý, že zrovna jeho zpráva vzbudí senzaci. Že by kápli na totéž? Ctěný pan Tchan se totiž chystal opustit město bez zaplacení svých četných dluhů dodavatelům, hlavně obchodníkům s lihovinami.

„A co má být?“ podivil se Lo, který dlužil všem hostinským ve svém okrsku. „To z něho ještě nedělá zločince, nebo snad ano?“

Mej zpražil básníka pohledem, který nenechal nikoho na pochybách, co si něm myslí.

„Dluhy neplatí ten, kdo má finanční problémy,“ řekl Mej. „Pak se snadno do něčeho zaplete. Má na krku věřitele, začne si půjčovat a to je začátek začarovaného kruhu. Následuje bankrot, úpadek a ostuda.“

Mej Chao-ti se rozohnil. Jakmile šlo o peníze, nedokázal se ovládnout. Rozhostilo se výmluvné ticho. Dozvěděli se víc o Tchanových dluzích nebo o Mejově povaze?

Slova se ujal Lo.

„Tchan neplatil účty proto, že peníze prohrál! Od spolehlivého zdroje vím, že navštěvoval hráčská doupata pod falešným jménem, ale to mu bylo málo platné, protože na malém městě se nic neutají!“

Ale Tao-li se mu otevřeně vysmál:

„To vás napadlo, když jste spřádal básně u vodopádů? Neříkejte, že jste vkročil do podobného zařízení, to snad ne, milý básníku a příteli? Tomu nevěřím.“

Lo měl nepříjemný zvyk, že se pokaždé na svou obhajobu dovolával soudce Ťi. I tentokrát prohlásil, že jen použil metodu kolegy z Pcheng-laje, podle níž je výsledek na prvním místě. Ťi si odkašlal.

„Dobrá, to stačí, Lo,“ řekl. „Má ještě někdo něco?“

Samozřejmě že měli. Předháněli se, kdo vytáhne největší hanebnost. Ta přehlídka nehorázností tvořila dohromady dosti odpudivý obrázek. O první cenu se jednoznačně ucházel Tao-li s nechutnou historkou, že prý měl Tchan ve městě milenku, ženu obchodníka s dámským hedvábným zbožím. Navštěvoval obchodnici pod záminkou, že vybírá dary pro své manželky. Lidé ho vídali, jak tam chodívá nakupovat ozdobné cetky vždy, když nebyl manžel doma. Údajně si o tom povídá celá čtvrť.

Soudce Ťi na vítěze tipoval Tao-li Sunga, ale vzápětí ho předčil Kchen svým vrcholně podlým příspěvkem. Zjistil prý, že Tchan má nemanželské dítě, které svěřil mnichům z taoistického chrámu Harmonie a smíru. Jako protislužbu získali taoisté přednostní právo na provozování výnosného obchodu spočívajícího v zaopatřování zesnulých lázeňských hostů. Kchen to ví od služebné z jamenu, která se občas o dítě stará. Osobně však chrám nenavštívil. Místa, kde nebyly ženy, ho nezajímala, zvláště ta duchovní.

„Hlavně neumřít v okrsku spravovaném kolegy,“ zařekl se soudce Ťi. „Ze svatého poustevníka rázem udělají šíleného vraha.“ Byl úplně vyvedený z míry ze záplavy hanlivých informací, které ti zdatní šťouralové za tak krátkou dobu dokázali nashromáždit. Svým nenávistným čmuchalstvím by zničili pověst nejpočestnějšího člověka. A mají ty jejich historky nějaký význam pro osvětlení případu? Jistě neuškodí, když si jejich obvinění ověří, ale jak? To může trvat i několik týdnů.

„A co vy, ctěný kolego?“ zeptal se starý krkavec Mej co nejlíbezněji. „Vy se s námi o nic nepodělíte?“

Aby nezůstal pozadu za ostatními, Ťi naznačil, že zesnulý udržoval styky s mladou služkou, když je takové věci tolik zajímaly. Ale jejich zasvěcené přitakávání soudce Ťi natolik popudilo, že zapomněl na pravidlo nikdy nic nevyčítat sobě rovnému, a za to vzájemné osočování jim vyčinil. Aby svůj výpad nějak ospravedlnil, pochlubil se, že o něm jediném žádné klepy nekolují. Špatně odhadl situaci a to byla chyba.

„Co si o sobě vlastně myslíte, Ťi?“ ohradil se Kchen dotčeně.

Soudce Ťi měl vzápětí poznat, co všechno proti němu mají, přinejmenším stejně nehorázné výhrady jako proti sobě navzájem. Vmetli mu do tváře, co se o něm kde doslechli. Ke svému zděšení se dozvěděl, že se od prostitutek, které „vyslýchal“, nakazil jistou pohlavní chorobou, takže stěží bude moci vykonávat zodpovědnou veřejnou funkci, dále že jeho pokleslý přístup se už předem nelíbí občanům tohoto poklidného městečka a nepřejí si mít za okresního soudce člověka, který odhaluje odporné zločiny na bezúhonných místech. To nejpikantnější přišlo až na závěr: obvinili ho, že měl důvod vraždu spáchat. Ťi se tak zakuckal, že musel vyplivnout sousto, aby se neudusil.

„Vidíte, nejste o nic lepší než my,“ sykl Šang Šuang.

Ťi se beze slova zvedl a odešel se uklidnit do svých pokojů. Kolegové za ním mlčky hleděli, jako by říkali: „Kdo mlčí, souhlasí.“

Po půlhodině tichých výčitek, kdy soudce Ťi začal vážně uvažovat o tom, že podá výpověď a vrátí se do hlavního města, se objevil Miao Taj, aby ho zpravil, co přes den zjistil. Ťi ucítil podezřelý zápach.

„Z tebe táhne! Ty jsi pil?“

„Jen v rámci služebních povinností!“ odpověděl seržant s odzbrojující sebejistotou.

Nejprve prý vyzpovídal strážné ve službě. Podle nich oné noci, kdy došlo k údajné vraždě, ani následujícího dne se nikdo cizí do jamenu dostat nemohl. Potom prý zahlédl soudce Tao-li, jak se chystá na procházku ve svých honosných nosítkách, ale jen s osmi nosiči, ne s dvanácti jako v den příjezdu, takže neměl namířeno nikam daleko. Miao Taj se za ním vydal po svých, a pěkně v poklusu. Běhal za synem knížete z Pchu křížem krážem po městě z jedné bohaté čtvrti do druhé. Tao-li navštívil mnohé významné hodnostáře, mezi jinými i předsedu lázeňského cechu.

Podezření soudce Ťi ohledně nečekané návštěvy onoho pána nebylo tedy bezdůvodné. Takže v pozadí stál Tao-li! Vetřel se mezi místní krasotinky, jen aby prefektovu zeti zmařil šance. Pokládal Kchena Fang-tche díky jeho rodinným vazbám za nejžhavějšího kandidáta, musel být tedy odstraněn. Ale ctěný Tao-li, příslušník vyšší společenské vrstvy, se nemohl snížit natolik, aby přede všemi osobně kolegu očernil, a tak se postaral, že špinavou práci za něho odvedli ctění občané Pchienfu. Dobré vychování se nezapře.

Když prý pak Miao Taj doklusal za nosítkami zpět do jamenu, uviděl soudce Lo, jak vychází z budovy, ale sledování básníka bylo mnohem příjemnější, protože se omezilo na pochůzky z jednoho hostince do druhého.

Soudci Ťi neuniklo, že seržant má v hlavě, ačkoli byl na víno zvyklý. Ťi se děsil pomyšlení, jak asi vypadal kolega Lo, přestože u oběda na sobě nedal nic znát. Zřejmě se vznášel v limbu básnické inspirace.

Ťi měl pro svého pomocníka další úkol. Měl hlídkovat na chodbě, zatímco Ťi si obhlédne pokoje.

„Kdyby se někdo objevil, tak zapískáš, abys mě varoval.“

Vrah si někde musel opatřit závěs, na němž byl Tchan oběšen. Ťi zaklepal na dveře pokoje soudce Tao-li, a když nedostal odpověď, vešel dovnitř. Závěsy visely na svém místě. Poté, aby nikdo nic nepoznal, opatrně nakoukl do Kchenova pokoje a do pokoje přítele Lo. Závěsy v pokojích nechyběly.

Vtom zaslechl, jak si někdo pohvizduje. Kdo to může být? Byl to známý popěvek, taková přisprostlá písnička, kterou před krčmou vyzpěvují opilci. Svitlo mu, že to je Miao Tajovo varovné znamení, a proto mezi dveřmi pokoje přítele Lo řekl hlasitě:

„Uvidíme se později, dřive-narozený-bratře!“

Na druhém konci chodby si Tao-li nevraživě měřil seržanta, ledabyle opřeného o stěnu. Knížecí synek se pohoršoval, že se v jeho přítomnosti opovažuje pohvizdovat oplzlou písničku.

„Připojíte se k nám? Budeme si vyjasňovat některé body týkající se naší záležitosti,“ zeptal se Ťi, aby zjistil, jestli je hodlá i nadále rušit.

Tao-li odtušil, že odchází do města, a skutečně se po chvíli vzdálil, takže Ťi rychle zamířil ke dvěma zbývajícím pokojům, Šangovu a Mejovu. Když šel kolem Miao Taje, požádal ho, aby příště zapískal něco vhodnějšího, třeba ptačí trylek.

Ani v posledním pokoji závěs nechyběl, a to soudce Ťi zklamalo i překvapilo. Vtom ke svému údivu zaslechl houkání sovy. „Ten Miao je vážně hlavička,“ pomyslel si kroutě nevěřícně hlavou. „Musím mu pogratulovat, jak je vynalézavý. Sova za bílého dne je opravdu nenápadná!“ Rychle vyšel ven. Chodbou kráčel sluha s čistým povlečením a nechápavě hleděl na seržanta, proč se usilovně snaží napodobit sovu sněžnou.

Soudce Ťi si při té honbě za kusem hadru připadal jako podomní obchodník s látkami. To mu připomnělo, že ještě musí vyzpovídat údajnou Tchanovu milenku, druhou v pořadí, pokud mu bylo známo. Možná že zesnulý vedl daleko spletitější a zajímavější život, než se zdálo. Byl by si rád uchoval o soudním úřednictvu lepší mínění, ale jeho vyšetřovatelská dušička se už těšila, že konečně narazí na pořádnou stopu.

X.

Soudce Ťi zpovídá vstřícného tajemníka;

kvůli závěsům je dočista popletený.

Soudce Ťi usoudil, že bude užitečné povolat si k neformálnímu rozhovoru Tchanova tajemníka, polichotit mu, aby se cítil uvolněně, a pak ho vyzpovídat. Ťi měl v úmyslu vytáhnout z tohoto muže, který byl po tři roky blízkým spolupracovníkem zesnulého, všechno, co ví. Podřízení byli odjakživa nevyčerpatelnou studnicí informací, pokud se ovšem drželi faktů a člověk si odmyslel nános výmyslů podbarvených žárlivostí nebo závistí. Ťi, překvapený svou vlastní nápaditostí, spěchal za tajemníkem do kanceláře, aby ho tam vyzvedl a pozval na čaj do zahradního pavilonku.

Záhy se ukázalo, že ten drobný mužíček, nenápadný jako myška, je chodící kronika s pečlivě a přehledně vedenými údaji. Lichotilo mu, že ho okresní soudce vyhledal, jen si nedovedl vysvětlit, co ho za ním přivádí. Ale po chvilce už přišla řeč na to nejdůležitější: spis, který si jejich společný nadřízený prefekt nechal zaslat. Tajemník mu ochotně a dopodrobna vylíčil jeho obsah. Byly to výpisy ze složek o jednotlivých kandidátech na uvolněné místo. Ťi dobře věděl, že v hlavním městě vedou o každém státním úředníkovi záznam, jak si počíná ve svém úřadě, zejména kvůli případnému povýšení, které nebylo žádnou samozřejmostí. A ten dokument skončil na Tchanově stole.

Padlo také jméno nejžhavějšího kandidáta. Byl jím Šang Šuang, považovaný za nejlepšího z nich nikoli pro své soudcovské schopnosti, byl to typický úřednický šiml –, ale pro své vzdělání, které bylo na vyšších místech odjakživa vysoce ceněno. Jedním slovem, jeho největší předností byla neuvěřitelná paměť; znal Konfuciovy spisy do posledního znaku. Šang se kdysi umístil na prvním místě u mimořádných zkoušek vypsaných císařským palácem za účelem najít schopné úředníky. O zkoušky mělo zájem velké množství uchazečů, protože téma zadával sám císař. Konaly se rok poté, kdy Tao-li a Tchan získali titul. A tak, ačkoli Šang dělal zkoušky jako poslední z jejich ročníku, měl nejlepší hodnocení, takže by měl být správně jmenován on, pokud by se postupovalo podle obvyklých pravidel, kdy studenti, kteří u zkoušek nejlépe uspěli, získávali nejlepší funkce.

To ovšem neplatilo bezezbytku. Kupříkladu Tchan Žuej, který ve svém ročníku nebyl žádné eso, byl jmenován do Pchienfu a předběhl tak spolužáky s lepším umístěním. Soudce Ťi napadlo, že i to by mohl být důvod k závisti. Ale mohlo to dojít tak daleko, aby se stala motivem vraždy? To bylo dost nepravděpodobné.

Kdyby chtěl prefekt náležitě ocenit Šangovu vzdělanost, byl by ho rovnou doporučil a nehledal by nikoho dalšího. A mohl to udělat už před třemi lety, než byl jmenován Tchan. Co se tehdy událo?

Tajemník ztišil hlas a naklonil se ke společníkovi. V provincii se šuškalo, že Tchan byl jmenován díky zásahu nejvyšších úředních míst v říši.

Taková skutečnost ovšem nabízela velký prostor pro nejrůznější dohady. Byl snad nemanželským synem nějakého významného hodnostáře nebo dvořana? Tchan se vyznal ve společenských stycích, to bezesporu, ale nezdálo se, že by příliš usiloval o své jmenování ke dvoru, které mu jaksi samo spadlo do klína. Do hlavního města nepsal nijak často, ani se během posledního půl roku nesetkal s vysokými úředníky nebo vlivnými generály. Člověk by málem uvěřil, že nad jeho kariérou bdí dobrotivá božstva. Ani kdyby nad ním držel ochrannou ruku sám císař, lépe by na tom být nemohl. Tchan každé tři roky postoupil o stupínek výš na žebříčku vedoucím k blaženosti spravedlivých.

Ťi se zeptal tajemníka, jak by charakterizoval svého zesnulého pána. Lidé, se kterými se stýkal, prý nejvíce oceňovali jeho klidnou, vyrovnanou a vcelku dobráckou povahu. Čím mohl tento mírný, slabošský člověk někoho vyprovokovat natolik, že ho připravil o život?

Ťi poděkoval tajemníkovi za výřečnou pomoc. Muž se tajemně usmál.

„Je mou povinností ve všem Vaší Excelenci vyhovět,“ zaševelil. „Budu vždycky vaším oddaným spolupracovníkem. To já děkuji Vaší Excelenci za tento první podnětný krok.“

Než se vzdálil, přehnaně se uklonil. Ťi se v duchu divil, proč ta obřadnost. Uvažoval, že jednu otázku tajemníkovi nepoložil, a sice koho prefekt řadí na druhé místo, hned po Šangovi s těmi jeho odtažitými, zbytečnými znalostmi –, a přesto mu na ni dal tajemník odpověď.

Když už byl v zahradě, vypravil se Ťi do zadní části, aby se přesvědčil, že místo činu je v takovém stavu, v jakém ho zanechali. Zaslechl nějaké rány, stále silnější bouchání. Ozývalo se od pavilonku, kde bylo uloženo tělo mrtvého. Ťi přidal do kroku. Záhy spatřil mladou služku, slečnu Podzimní rosu, jak buší na dveře. Jelikož nikdo neodpovídal, zvolala hlasitě:

„Pane! Jste v pořádku? Snažně vás prosím, ozvěte se!“ opakovala znepokojeně.

Byla velmi rozrušená. Vtom se ohlédla a viděla, že tam stojí soudce Ťi a pozoruje ji. Uskočila a chtěla utéct, ale Ťi ji chytil za zápěstí.

„Pusťte mě!“ žadonila. „Něco se muselo stát. Doběhnu pro majordoma! Potřebuji pomoc!“

„Nikam nepůjdete,“ řekl. „Ujišťuji vás, že je všechno v pořádku.“

Dívka se přestala zmítat. Chvíli na sebe hleděli. Bála se, že se pánovi něco zlého přihodilo, ale Ťi jí nemohl říci, že leží uvnitř bez známky života. Výraz jeho tváře jí musel něco napovědět a neomylná intuice zamilované ženy jí napomohla. Vyčetla z jeho očí, že došlo k něčemu strašnému.

„Stalo se neštěstí?“ zeptala se. „Je to tak, že ano? Se smrtí nejsou žádné žerty. Démoni nemají rádi, když se jim někdo vysmívá, a teď se pomstili!“

Propukla v pláč a zakryla si tvář dlaněmi. Ťi ji přivinul na hruď a poplácal po zádech, a zatímco ji utěšoval, zeptal se, zda v okolí neviděla něco podezřelého. Když si osušila slzy, odpověděla, že prý včera, když šla za pánem, zaslechla uvnitř ke svému údivu hlasy. Někdo s pánem rozmlouval, ale majordomus to nebyl. Neví, kdo to byl, protože poodešla stranou, a až po chvíli zahlédla, jak odchází jeden ze soudců; do tváře mu neviděla, ale byl vysoký a hubený.

Ťi v duchu uvažoval: Mej je ohnutý stářím, Lo kulatý, Kchen má střední postavu, takže tím neznámým návštěvníkem mohl být pouze jeden z dlouhánů, Šang nebo Tao-li. Musí si o tom pohovořit s člověkem z nejpovolanějších, ale než se s dívkou rozloučil, přikázal jí, ať si všechno nechá pro sebe.

Když vstoupil do knihovny, považoval osobu stojící k němu zády za soudce Tao-li. Muž se otočil, a byl to Šang. Ťi se naoko podivil, jak to, že neustále studuje.

„Nic jiného mě nenaučili!“ odtušil učenec hořce. „Pořád samé ‚Studujte, pilně studujte‘! Pak vás obdivují, ale aby s vámi lépe zacházeli, to ne! Kam jen to spějeme, když se více hledí na to, jaké výsledky okresní soudce vykazuje, než jaké má vzdělání. Znalost literárních děl je základním kamenem našeho národa. Představte si, že město, které spravuji, je jen slepenec šeredných špinavých barabizen a žijí tam samí zabedněnci!“

Zlomyslný diblík našeptal soudci Ťi jizlivou poznámku.

„Pravil Mistr: ‚Dobrý muž se nermoutí, že druzí lidé neuznávají jeho zásluh…‘“

Šanga popudilo, že se role obrátily, a zamračil se.

„Nemusíte mi tu citovat Konfucia, znám ho nazpaměť!“

Ťi usoudil, že si může dovolit trochu ho povzbudit, aniž by zradil tajemníkovu důvěru. Má prý dobrý důvod se domnívat, že jeho snaha bude brzy po zásluze odměněna. Načež ho požádal, ať si to malé tajemství nechá pro sebe, a odkráčel jako světec, který pozemšťanům rozdává nebeskou blaženost.

Těsně před večeří se šel Ťi projít do zahrady, aby mu řádně vytrávilo. Tenhle pobyt měl na jeho trávení neblahý vliv. Při procházce na čerstvém vzduchu si alespoň urovná myšlenky. Měl v té své ubohé hlavě pořádný zmatek.

Jak tak seděl na lavičce a těkavým pohledem bloudil po čelní straně budovy jamenu, upoutal ho drobný detail. Třemi okny prosvítalo matné světlo, ale na tom nebylo nic zvláštního, protože v pokoji svítila lampa, a aby tam nebylo zvenčí vidět, byly zatažené závěsy. Čtvrté okno bez záclon zářilo do tmy.

Ťi se úporně snažil vybavit si, jaké je vnitřní uspořádání paláce. Došel k závěru, že za prvními třemi okny bydlí Mej, Šang a Lo. Tao-li měl pokoj na druhé straně. Bylo to Kchenovo okno.

Rychle spěchal do budovy, schody vyběhl po dvou a běžel ke Kchenovu pokoji.

„Promiňte,“ vypravil ze sebe zadýchaně, „chtěl jsem se zeptat… jestli si nechcete před večeří zahrát partičku domina.“

Honem hledal vhodná slova, a přitom se díval kolegovi přes rameno, aby se přesvědčil, že zaklepal na správné dveře. Prefektův zeť nechápal, co Ťi za jeho zády hledá, a pootočil se. Jak Ťi předpokládal, závěs chyběl. Neovládl se a šel rovnou k věci.

„Hleďme,“ řekl. „Vy nemáte na okně závěsy. To musí být nepříjemné.“

„Máte pravdu,“ přitakal Kchen. „Vůbec jsem si toho nevšiml. Ještě včera tam visely. To by mě zajímalo, na co ti sloužící myslí!“

A důvěrnějším tónem dodal:

„V tomhle domě je větší nepořádek, než by se na první pohled zdálo. Já už se postarám, aby se to změnilo, až tady budu pánem. Služebnictvo potřebuje pevnou ruku.“

Pozvání zahrát si domino odmítl s tím, že je co nevidět zavolají k večeři. Když se za Kchenem zavřely dveře, Ťi málem zavýskl radostí: konečně má pravého podezřelého! Podle Kchena Fang-tche se asi závěsy stěhovaly sem a tam! Vzápětí si ale uvědomil, že ještě odpoledne závěsy v pokoji viděl, takže Kchen nelhal. Někdo opravdu záclony sundal. Co to má znamenat?

Rozezněl se gong. Všech šest okresních soudců sešlo dolů a při večeři panovala podivná, napůl pochmurná, napůl uštěpačná nálada. Po jídle neměl Ťi naspěch a se zájmem si prohlédl uměleckou výzdobu salonků.

Když vstoupil do svého pokoje, odložil lucernu na stolek. Zdálo se mu, že něco není v pořádku. Zamířil k oknu, aby zatáhl záclony.

„To už přestává všechno!“ zvolal.

Okna zela prázdnotou.

XI.

Soudce Ťi kráčí po stopách zesnulého;

zachraňuje dítě.

Ráno moudřejší večera. Soudce Ťi se probudil v dobrém rozmaru a s čistou myslí. Pomyslel si, že nejspíš přemýšlel i ve spánku, protože záhada té putovní záclony přestala být záhadou. Ten chybějící kus brokátu není hlavní stopou, zaprvé chybí i v jeho pokoji, což je směšné, a zadruhé je jasné, že si ho kolegové navzájem kradou z obavy, aby na ně nepadlo podezření, že na něm hostitele oběsili. Celý den si hráli na „škatulata, hejhejte se“ a střídavě ten kousek látky sundávali a věšeli jako signalizační praporek na lodi, jen aby svalili vinu na toho druhého. Bude si muset dojít pro ten vražedný předmět do zahradního pavilonku a pověsit si ho k sobě do pokoje, aby s tím morbidním žertováním skoncoval. Bude rozumnější si připustit, že marně ztrácel čas ve slepé uličce.

Nejdřív si ale musí ověřit všechny stopy, které ctění kolegové s takovou slávou objevili, a udělat si pár poznámek. Dnes ho tedy čeká pestrý program: svůdná obchodnice, dítě ukryté ve svatyni, hráčské doupě, nezaplacené dluhy za víno.

V rychlosti posnídal, oblékl si nenápadné šaty a vydal se na okružní cestu za objasňováním pomlouvačných řečí. Připadal si jako vyvolávač, který se chystá chodit po ulicích s hanlivou podobiznou zesnulého, a ať si na ni každý plivne. Ukázalo se však, že měl zbytečné obavy a skutečnost je jiná.

Nejprve zamířil do herny, o níž se zmínil Lo, který mu byl naštěstí zavázaný, takže mu bez okolků sdělil adresu. V jedné boční uličce nedaleko jamenu spatřil vývěsní štít hostince U Zázračného rendlíku, naproti němuž měla být údajně herna. Zvenčí vypadala jako obyčejná čajovna. Rozhrnul korálkový závěs a vešel dovnitř.

V prostorné místnosti obložené dřevem s malovanými květinovými motivy seděli postarší pánové, usrkávali bylinkový čaj a chrastili kostkami domina. Tohle že je hráčské doupě? Oslovil ho číšník, usadil ho ke stolku a čekal na objednávku. Ťi požádal o víno. Bylo mu zdvořile sděleno, že zde se nic takového nepodává. Ťi tedy seděl u chladnoucí konvičky s čajem a pozoroval okolní dění. Hrálo se tu skutečně o peníze: zákazníci měli na stolcích hromádky drobných, které po skončení partie měnily majitele. Tímto způsobem se však jeho podezřelý nemohl ani při nejlepší vůli rychle obohatit. Ťi hlavně nemohl pochopit, jak se přítel Lo ocitl v místech, kde se pije jen teplá aromatizovaná voda.

Ťi se soustředil na provoz kolem zadní místnosti, kde by se případně mohlo odehrávat něco nekalého nebo protizákonného. Nezaznamenal žádný podezřelý pohyb, žádnou zástěnu, za níž by se skrývalo neřestné doupě. Zeptal se tedy číšníka.

„Přijde si dnes soudce Tchan zahrát?“ vyzvídal Ťi.

„Myslím, že ne,“ odpověděl mládenec. „Jeho Excelence do našeho skromného podniku zavítá jen málokdy.“

Takže tím temným tajemstvím soudce Tchana byla vášeň pro domino! Ťi ani nemusel naléhat a číšník přiznal, že ctěný pan soudce Tchan má u nich skutečně nezaplacený účet za několik rund jasmínového čaje. „To snad státní pokladnu nezruinuje!“ pomyslel si Ťi. Ta staromilská herna nijak nevybočovala z celkového obrazu městečka Pchienfu.

I soudce Ťi hrával domino s manželkami a prohrával své kapesné. Proto ještě není hazardním hráčem! Kdyby si drazí kolegové dopřávali slabůstky tohoto druhu, nemusel by snášet jejich mnohem horší nešvary. Položil na stůl drobné a vydal se na další adresu, kde se Tchan údajně provinil.

Pár kroků odtud našel podle Mejových údajů zmíněný výčep s obří lahví místo vývěsního štítu; bylo zřejmé, že stojí před krámkem šéfa cechu obchodníků s vínem. Ťi se představil jako okresní soudce a vyžádal si knihu s účty zákazníků. Jméno Tchan Žuej v ní však nenašel.

„Kdyby mi Vaše Excelence laskavě sdělila, co hledá,“ řekl obchodník, „velmi rád pomohu.“

Ukázalo se, že dodávky pro jamen se zapisovaly do zvláštní knihy, s přesnými záznamy dat a množstvím dodaného zboží pro tu kterou hostinu, počet hostů a podobně. Konečný účet skutečně vykazoval poměrně vysokou dlužnou částku.

„Víte o tom, že Jeho Excelence soudce Tchan byl jmenován do hlavního města?“ zeptal se Ťi. „Je dost pravděpodobné, že na dluh zapomněl.“

Obchodník pravil, že ho povýšení zdejšího okresního soudce velmi těší. Se splacením dluhu si starosti nedělal a označil jej za „zanedbatelnou částku bez následků“. Ťi se dovtípil, že obchodník má v záloze jiný způsob splácení, a nemýlil se. Nejdůležitější bylo nepřijít o budoucí zakázky z jamenu. Soudce Tchan ho již před třemi měsíci ubezpečil, že i po jeho odchodu bude jamen zásobovat zbožím, a tímto slibem se vyhnul průběžnému vyrovnávání účtů. Podobná dohoda zřejmě platila i u dalších dodavatelů, nikdo tudíž nemíní podávat žalobu. Opět kouř bez ohně. Soudce Ťi vinaři poděkoval a pokračoval v obchůzce.

Zahnul za roh a už stál před obchodem s hedvábím, kde se prodávalo luxusní zboží všeho druhu. Uvítala ho korpulentní afektovaná dáma, která předla jako kočka. Na pultech byly vyrovnány štůčky hedvábí jasných barev, na stěnách visely nejrůznější modely od damaškových halen až po spodní prádlo. Obchodnice se zeširoka usmívala. Byla to nefalšovaná prodavačka dámského zboží, neobyčejně úslužná, zvyklá s dámami žertovat a s pánskou klientelou flirtovat. Když Ťi vstoupil, odhadla ho na bohatého měšťana, který chce svým ženám přivézt z cest poslední novinky.

„Hledáte možná něco pro mladou konkubínu?“ vyptávala se dvojsmyslně. „Když dovolíte, ctěný pane, bylo by vhodné vybrat též dárek pro vaši první paní, je to osvědčený prostředek, jak zabránit svárům v domácnosti. Hlavně nezavdávat důvod k žárlivosti, to je základ dobrého manželského soužití. Máme překrásné šály, které si zvláště zralé ženy velmi oblíbily.“

SoudceŤi z toho provoněného a přepychového, typicky ženského prostředí úplně zmalátněl. Tady vás vábili nejen hebkými látkami, ale také slaďounkým hláskem. Bylo příjemné sem zajít už jen kvůli té atmosféře.

„Podívejte se, jak je tohle hedvábí jemné,“ řekla kulaťoučká obchodnice. „Na dotek jako pokožka mladé nevěstinky…“

Čaj zde nenabízeli, zřejmě aby nedošlo k nepříjemným škodám, ale mohl si posloužit z četných porcelánových misek a chroupat sušenky nebo pražené mandle. Ťi usoudil, že Tchan měl k obchodnici čistě platonický vztah, zvláště když nepatřila k typu žen, které ho přitahovaly, soudě podle vnadnosti služtičky z jamenu. Dával přednost štíhlejším, mladším a méně nalíčeným.

Do místnosti vstoupil nevzhledný zavalitý muž obtížený krabicemi.

„To je váš příručí?“ zajímal se soudce Ťi.

„Kdepak,“ odpověděla žena, „to je můj drahý manžel a majitel obchodu.“

Tlouštík se uklonil. Ťi si všiml, že napadá na jednu nohu. Že by chromý manžel, nejspíš postižený dnou, z pomstychtivosti omráčil domnělého ztepilého milence a pak ho oběsil na trámu v zahradním pavilonku, aniž by si ho někdo všiml? To stěží. Tchan sem pravděpodobně chodil nakupovat, protože měl slabost pro výrobky z hedvábí určené krásnému pohlaví.

Do obchodu vstoupil zákazník a obchodnice ho přivítala naučeným líbezným úsměvem. Kdyby všichni muži, kteří překročili práh, byli jejími milenci, pak by tady musel být nejvyhlášenější nevěstinec v kraji! Ťi slíbil, že s sebou příště přivede manželky, a obchodnice ho na rozloučenou obdařila milým úsměvem.

Nyní ho čekala návštěva chrámu Harmonie a smíru, kam Tchan údajně odložil svého levobočka. Nakonec vyjde najevo, že šlo jen o nevinné dobročinné dary! Zatím se žádná z informací od kolegů nepotvrdila; spíš byly k smíchu.

I tentokrát byla chrámová síň zešeřelá a ležela tam těla lázeňských hostů, jejichž naděje na úspěšnou léčbu se nenaplnily. Pohřební obřady probíhaly nepřetržitě. Před sochou jakéhosi odulého rozšklebeného bůžka stál překrásný honosný katafalk jako výmluvný důkaz samolibosti místních občanů, nebo mnichů.

Stejně jako při minulé návštěvě se k soudci Ťi okamžitě přitočil mnich s vyholenou lebkou v rudém rouchu a tlumeným hlasem se zeptal, čím může posloužit. Soudce Ťi si tady připadal jako v kupeckém krámě, který právě navštívil, až na ty sochy a vonné tyčinky. Představil se svým pravým jménem, takže se neváhal zeptat přímo, zda chrámová mnišská komunita přijímá do péče i děti. Mnich odtušil, že to je poněkud přehnaný výraz, protože doposud přijali jediné dítě, ale chlapec je příliš malý, aby se stal novicem; chtěli jen vyhovět vlivnému pánovi, který dal dítěti doporučení. Ťi projevil přání ho vidět.

Když kráčeli labyrintem chodeb v zadní části chrámu, mnich mu vykládal, že matkou byla žena uvolněných mravů, která podlehla nemoci, jíž se nakazila při výkonu svého nemravného povolání. Soudci Ťi se sirotka zželelo. Opuštěné děti, tím méně potomci pochybných ženštin, nebyly jistě středem Tchanovy pozornosti. Buď jak buď, mnich Tchana medovým hláskem vychvaloval, že o osud dítěte, ať už bylo jeho nebo ne –, projevil zájem.

Soudce Ťi se podivil, že komunita vyhověla žádosti okresního soudce Tchana, vždyť si nedržela sirotčinec a Tchan nebyl žádný dobroděj. Mnich se usmíval jako spasitel lidstva.

„Kdy sem chlapce přivedli?“ zeptal se Ťi.

„Asi před dvěma lety,“ zněla odpověď.

„Mohu vědět, odkdy má váš chrám výlučné právo na pohřbívání cizinců?“

„Jsou tomu dva roky, ctihodnosti,“ odtušil mnich s tím svým úsměvem plným „harmonie a smíru“.

Soudce si z toho vyvodil závěry, které se samy nabízely. V rozlehlé jídelně spatřil asi pětiletého chlapce, jak hadrem na podlahu drhne dlaždice.

„Vidím, že jste započali s výukou,“ prohodil soudce.

„Klučina nám trochu vypomáhá,“ odpověděl mnich. „Jeho práce za moc nestojí, ale aspoň se zabaví a naučí se disciplíně, později se mu to bude hodit a stane se dobrým novicem.“

„A bude dřít jako otrok,“ pomyslel si soudce Ťi. Když ho ani protekce údajného otce neuchránila před mytím podlahy, jak asi dopadne, až se mniši dozvědí, že jeho ochránce zemřel? To soudce Ťi raději nedomýšlel. Pohled na chlapce, jak leští dlaždice, ho pobuřoval. Za pár dní ho mniši vyženou a pošlou na práci do vzdáleného kláštera, kde uvízne navěky a nenaučí ho ani číst a psát. Jeho beztak zoufalá situace se ještě zhorší. Mnich pozoroval chlapce se spokojeným úsměvem.

„Můj kolega Tchan Žuej si přeje odsud dítě vzít,“ prohlásil znenadání soudce Ťi. „Proto mne sem posílá.“

A rázem bylo po úsměvu.

„Ale… To není možné, chlapce svěřili do naší osvícené péče… má všechny předpoklady pro život v klášteře. Je poslušný a pracovitý,“ namítal mnich.

„Dohoda uzavřená s jamenem pochopitelně dál platí,“ ubezpečil ho Ťi, aby mu zavřel ústa.

Nebezpečí bylo zažehnáno, a tak se mnich opět rozzářil.

„Přání našeho okresního soudce je nám rozkazem,“ pravil a uklonil se.

Soudce Ťi si vyžádal chlapcovy věci, malý poloprázdný vak, svitek papíru v hedvábném pouzdře a dva hadrové panáčky, a spěchal z toho lidumilného místa prodchnutého „harmonií a smírem“. Malý Tchan měl milou tvářičku, i když trochu posmutnělou, a víčka opuchlá únavou. Ťi přivolal nosiče, aby je odnesli do jamenu. Když tam dorazili, požádal majordoma, ať přivede tajemníka a mladou služku.

„Svěřuji vám tohoto chlapce,“ řekl těm dvěma. „Je to syn vašeho bývalého pána, kterého měl s dnes již zesnulou ženou. Budete ho tady vychovávat a zajistíte mu veškeré potřebné vzdělání.“

Tajemník i služka se uklonili. Poté ho dívka odvedla do kuchyně a podle toho, jak na hocha hleděla, usoudil soudce Ťi, že se octl v nejlepších rukách. Byl to dárek, který jí zanechal mrtvý milenec. Alespoň jeden dobrý skutek byl vykonán; opuštěný sirotek získal postavení, jaké mu právem náleželo.

Informace od kolegů byly sice správné, ale samé polopravdy bez užitku. Soudce Ťi ztratil celé dopoledne zpovídáním místních občanů, aniž by pátrání pokročilo byť jen o píď. Říkal si, jestli ho kolegové nakonec záměrně neposlali po falešné stopě. Možná nebyli tak hloupí a neschopní, jak vypadali. Musí před nimi za každou cenu znovu získat náskok.

XII.

Rudě zbarvená voda vyvolá paniku;

hlavní důkaz leží pod vodopádem.

Blížil se čas oběda. Ťi potkal kolegu Tao-li Sunga, jak jde do svého pokoje. O něco později, když procházel kolem knihovny do zahradního altánku, aby tam pojedl, zahlédl Šanga opět se hrbícího nad krabicemi se starými spisy.

Ťi se pohodlně usadil a objednal si polední rýži. Právě vyprázdnil misku, když zaslechl vzrušené hlasy. Dva zahradníci se snažili zabránit Tao-li Sungovi v plenění nádherných kvetoucích keřů. Ťi se domyslel, že syn hraběte z Pchu se opovážil trhat oblíbené kamélie domácího pána, aby si jimi vyzdobil pokoj. Zděšení zahradníci mu bránili v díle zkázy, ale jemu očividně nevadilo, že způsobil domácí pozdvižení.

„A co má být,“ nehodlal se vzdát, „stejně se zanedlouho stanu vaším pánem! Říkám vám, že ty květy ve svých komnatách mít chci! Konec diskuzí!“

Podle výrazu sloužících bylo zřejmé, že se modlí, aby k jeho jmenování nikdy nedošlo.

Když se Ťi vracel do paláce, zahlédl v jednom pavilonku Meje a Kchena, jak hrají hru go. S úlevou si pomyslel, že vztahy mezi kolegy se zlepšují. Neradoval se dlouho, protože po pár krocích zaslechl, jak se nevybíravými slovy vzájemně obviňují z podvádění a nečestného chování.

Odebral se do svého pokoje, aby si po tom vysilujícím pobíhání po ulicích Pchienfu na chvíli odpočinul. Padla na něho poraženecká nálada, protože vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě. Zato přítel Lo se pokojně připravoval na nějaké další básnické klání a chrápal přitom tak silně, že ho bylo slyšet skrz několik stěn.

Sotva Ťi usnul, někdo zaklepal na dveře. Majordomus mu celý zdrcený sdělil, že lázeňský sluha přiběhl se zprávou, že prý v jejich podniku našli mrtvolu. „Vida, pokračování!“ pomyslel si soudce Ťi, když se v rychlosti obouval.

Ve vstupní hale zastihl kolegy. Stál tam Tao-li s náručí květů, napůl spící Lo, Mej s dlaní plnou mincí, které vyhrál, a zamračený Kchen s tváří poraženého hráče. Chyběl pouze Šang. Hledali ho v pokoji i v knihovně, ale marně.

„Nechte ho v klidu studovat,“ řekl starý Mej majordomovi a lázeňskému sluhovi přikázal, aby je zavedl do lázní.

Nastoupili do jednoduchých služebních nosítek. Průvod se zastavil před honosně vypadající budovou přilepenou ke kopci, kde pramenily vřídelní vody. Uvítal je vrchní lázeňský mistr osobně, tentýž muž, který si soudci Ťi stěžoval na nevhodné chování Kchena Fang-tche. Byl velmi rozrušený.

„To není dobrá vizitka pro můj podnik!“ bědoval. „Máme nejlepší pověst! Co je to za nápad, umírat ve slušném podniku?“

„No tak,“ řekl dosud rozespalý Lo, „jistě to nebylo poprvé, že u vás při koupeli na zákazníka přišla slabost.“

„Jenže tenhle druh slabosti není zcela běžný,“ odpověděl majitel a vedl je podél řady přepychových kabinek.

Prohlásil, že půjdou do části vyhrazené dámám, a přitom se významně podíval na Kchena. Sukničkáři zasvítily oči.

Sál obložený lakovaným dřevem byl zbudován okolo přírodní nádrže s horkou vodou, z níž stoupala oblaka páry. Ale do vody by se stejně nikomu nechtělo, zvláště když byla zbarvena do ruda. Majitel jim vysvětlil, že ve vodě právě dlely tři zákaznice, když voda podezřele změnila barvu. Začaly ječet a utekly.

„Představte si, že chtěly vrátit vstupné! Taková drzost! To je k nevíře!“

„Zvláštní úkaz,“ řekl Tao-li a hladil si knír. „To rozhodně není příjemná podívaná.“

„O patro výš je to horší,“ podotkl majitel. „Kdyby mě Vaše Excelence ráčily následovat…“

Vystoupali za ním do části vyhrazené mužům, také liduprázdné. Jen uprostřed nádrže plavalo tělo obličejem dolů. Mej se zachmuřil.

„Obtěžujete pět soudců kvůli tomu, že se vám tady utopil zákazník?“ ohradil se. „Ohledavač mrtvol by na to stačil sám. Chybí jenom Šang, jinak by tu ztráceli čas všichni okresní soudci ve městě!“

Lo ho upozornil na zajímavý detail: v šatech se lidé nekoupou. Dva bosí lázeňští sluhové vstoupili do nádrže a obrátili mrtvolu na záda. Okresní soudci leknutím vykřikli.

„Takže jsme v plném počtu,“ hlesl Tao-li.

Na zarudlé hladině plavalo Šangovo tělo s očima dokořán, vlasy přilepené na nafouklém bledém obličeji.

„Jak je to možné?“ zvolal Mej. „Zanechali jsme ho přece před chvílí v jamenu!“

„Nějaký démon vzal na sebe jeho podobu!“ zaječel Kchen. „Tyhle lázně jsou prokleté. Hned jsem to tušil!“

„Zaznamenali jste v poslední době nějaké nadpřirozené jevy?“ zeptal se Tao-li. Byl připravený okamžitě povolat exorcistu.

Majitel dotčeně prohlásil, že do jeho podniku mají démoni, zlí duchové a jiné příšery vstup přísně zakázán. Když lázně otvírali, byl osobně přítomen mnich, aby podniku požehnal, a také on, starostlivý majitel, dodržuje všechny náboženské obřady. Není nejmenší důvod, proč by si zrovna u něho měly dávat dostaveníčko bludné duše.

Podrobnější ohledání potvrdilo, že záhrobní síly nemají s touto smrtí nic společného. V sopečné lázni skutečně před jejich zraky ležel Šang Šuang, muž se sloní pamětí, a z hrudi mu v úrovni srdce trčela rukojeť dýky. Ťi se neubránil myšlence, že se tomu nebožákovi nakonec splnilo toužebné přání zůstat v Pchienfu, jenomže na místním hřbitově. Ťi se naklonil, aby si zblízka prohlédl jílec dýky vězící v ráně. Byla to vzácná zbraň, velmi stará a kvalitní práce. Z toho usoudil, že vrahem nebyl člověk prostého původu, zaprvé by si stěží mohl opatřit tak drahou dýku a zadruhé by ji tu nenechával, odnesl by ji a výhodně prodal.

Soudce Ťi nejvíc zaujal fakt, že k vraždě muselo dojít po obědě, neboť Šang byl ještě kolem poledního viděn v jamenu. Na tu dobu měli všichni nezpochybnitelné alibi, to Ťi velmi dobře věděl. Tao-li se všem na očích handrkoval se zahradníky, Mej s Kchenem se vzájemně popichovali při hře go a Lo spal za ohlušujícího chrápání. Ostatně od chvíle, kdy Ťi zahlédl Šanga v knihovně, až do okamžiku, kdy dostali zprávu o úmrtí v lázních, uplynula jen krátká doba, to by zesnulý sotva stačil doběhnout do lázní a nechal se narychlo zavraždit. Bylo to opravdu zvláštní.

Zamlklí kolegové vedli v duchu podobné úvahy.

„Mimochodem, Ťi,“ zaútočil Mej, „kde jste vlastně byl celé dopoledne? Nikde vás nebylo vidět. A po obědě jakbysmet.“

Ťi si s hrůzou uvědomil, že se ocitl v pozici nejvíce podezřelého. Dávali mu to jasně najevo. Takže role se obrátily. Teď byl v kůži těch, které obvykle vyslýchal, zvíře chycené v pasti.

„Co tím chcete naznačit?“ zpražil Meje odměřeně.

„Vůbec nic!“ pospíšil si s odpovědí Lo. „Jakékoli podezření je předčasné, drazí kolegové. Snažně vás prosím, zachovejte chladnou hlavu!“

„Prý předčasné!“ pomyslel si soudce Ťi. „Čím dál lépe. Milostivě mi dopřávají odklad!“ Mej na něho vrhl nevraživý pohled. Asi se dozvěděl, kdo byl druhýna prefektově preferenční listině, hned po nebohém Šangovi. Ťi znovu proklínal toho zlomyslného hodnostáře, který se ráčil bavit tím, že upřednostňoval právě jeho, ačkoli o místo neměl zájem, a to jenom proto, aby si z ostatních kandidátů vystřelil. Teď to vypadalo, že měl motiv, ale žádné alibi. Během dopoledních pochůzek a odpolední siesty měl sdostatek času vraždu provést. Za podobných okolností by se s tím spokojil a podezřelého by poslal na pranýř.

„Naštěstí mohu počítat s blahosklonností kolegů… že ano?“

„Samozřejmě,“ odpověděli sborově, apřitom si mysleli: „Můžeš se na nás spolehnout, ale katovi neunikneš!“

Vyšetřování se fakticky obrátilo proti němu, což všem vyhovovalo, samozřejmě vyjma jeho samotného. Ťi se v duchu připravoval na náročnou partii. Teď bude muset všem dokázat svou intelektuální převahu, která ho proslavila a na niž vždy plně spoléhal.

Maséři dostali pokyn, aby Šanga vytáhli z nedobrovolné lázně. Za tělem se táhla široká nevábná rudá stopa, a to nebyla hezká podívaná. Lo se s odporem odvrátil.

„Pravil Mistr: Jak se můžeš něco dovědět o smrti, dokud nic nevíš o životě?‘“ zarecitoval Lo, zatímco pokládali tělo mrtvého na dlaždice.

„Mistr také pravil: ‚Muž jako on nikdy nezemře na lůžku,‘ „ završil Kchen lekci z Konfucia.

Ironií osudu bylo, že citáty posedlý zesnulý učenec by nejspíš použil stejné pasáže z klasické literatury, kdyby se na jeho místě ocitl některý z kolegů. Chvíli nad nešťastným přítelem v tichosti postáli, aby uctili jeho památku.

Museli se okamžitě pustit do vyšetřování. Vždyť vražda vyššího úředníka, kromě urážky císařského Veličenstva a velezrady v době války, byla považována za jeden z nejtěžších zločinů. Prohledali každý kout v domě: Mej slídil v účtárně, Lo v kuchyni, Kchen v dámských šatnách, Tao-li listoval knihou významných návštěvníků. Majitel z té invaze okresních soudců nevěděl, kde mu hlava stojí.

Zůstalo jich už jen pět. Ťi uvažoval, zda mu tím pádem zbývají čtyři podezřelí nebo zda se má zaměřit jiným směrem. Poslední události svědčily spíše pro druhé řešení. Dal se do práce s ještě větším zápalem než předtím. Pohánělo ho vědomí, že ho omylem považují za vraha, a ta role náhradníka se mu nezamlouvala. Ještě nedávno ho kolegové nutili, aby se obdivoval jejich umění spřádat nesmyslné teorie, v nichž uvízl kdokoli kvůli čemukoli. A mezitím odpadávají jeden za druhým jako suché listí ze stromu.

Soudce Ťi uvažoval, co asi Šang Šuang v lázních pohledával? Od těch svých starých papírů se ani na chvíli neodtrhl! Popadl ho nějaký chvilkový nápad a šel se smočit do zázračných vod? Že by se pomátl?

Svolal si k nádrži lázeňské zaměstnance. Maséři, kuchaři, pradleny i sluhové, někteří rozmrzelí, jiní vyděšení, se shromáždili na kraji bazénku, z něhož proudící voda postupně odplavila krvavé stopy. Nikdo prý nic neslyšel. Jak to? V tu dobu tam přece bylo téměř poloprázdno. Poplach vypukl až ve chvíli, kdy se skupinka dam chtěla po masáži svlažit a voda byla zbarvena do ruda.

Bylo vůbec možné, aby vrah a jeho oběť vešli dovnitř nepovšimnuti? Ťi zapochyboval, že vražda byla spáchána přímo v lázních. Propustil personál a šel se porozhlédnout po okolí. Na konci dlouhé chodby byly dveře vedoucí ven. Tato část příkrého svahu ležela ladem, ale o kus dál směrem od domu, proti proudu teplého pramene, začínala poměrně široká cesta vinoucí se po úbočí kopce. Vydal se tedy po ní a potkal několik hostů na procházce. Za ohybem zaslechl silný hukot vody. Cesta vedla k vodopádům, k nimž je před několika dny zavedl Tchan. Voda padala do několika nádrží s okrasným zábradlím.

Ťi hleděl zamyšleně na hladinu, když vtom cosi zahlédl nedaleko břehu. Přelezl zábradlí, vyhrnul si rukáv a ponořil ruku do vody. Chvíli šátral v bahně, až se mu podařilo vylovit podlouhlý předmět. V ruce držel štětec na psaní. Člověk s sebou obvykle takové věci nenosí, když se jde pokochat přírodními krásami. Byl to typ kvalitního psacího náčiní, jaký státní správa úředníkům vřele doporučovala. Když Ťi štětec pootočil, uviděl znak soudního dvora, a jak se mu zdálo, právě Šangova okrsku. Vypadl mu snad štětec z rukávu, když se nakláněl nad hladinou? Šang se možná nejen naklonil… že by na něho někdo zaútočil právě zde? Nebylo těžké si představit, že po štětci spadlo do vody i tělo. Kdyby byl napaden tady a nikoli v lázních, pak opravdu nemohl v domě nikdo nic slyšet. Jenže tu byl malý problém: jak se tělo dostalo dovnitř? Bylo to poměrně daleko a Šang něco vážil. Dopravit ho na koni nebo na oslu bylo vyloučené zvláště přes den, když se tam procházeli hosté. Nejméně patnáct svědků by si všimlo podivného nákladu a ohlásilo by to městské stráži.

I kdyby k vraždě došlo v těchto místech, je možné, že by si toho nikdo nevšiml? Vyptal se jednoho prodavače s koláčky a ten mu sdělil, že sem každý den přichází kolem poledne, do té doby je tu prý liduprázdno, a tak své cukrovinky raději prodává ve městě na náměstí.

Tato informace soudce Ťi poněkud zmátla. Šang zemřel až po obědě. Přece nemohl být zavražděn před zraky prodavače a mnoha výletníků. V té časové posloupnosti byl zarážející rozpor. Aby mohl vrah čin spáchat mimo zraky svědků, musel by kolem vodní nádrže přinejmenším zbudovat palisádu nebo rozestavět paravány. To byl samozřejmě holý nesmysl. Však ho také prodavač ubezpečil, že nic takového neviděl, jen lázeňské hosty na pěší procházce, v nosítkách nebo na oslech. Nic zvláštního nebo neobvyklého. Ťi už ničemu nerozuměl.

V hlubokém zamyšlení se vrátil stejnou cestou k lázním. Tam se od lazebnice dozvěděl, že skoro všichni kolegové odešli. Prefektův zeť prý také skončil šetření mezi ženským personálem, jen „tlustý pán“ se dosud zdržuje v jídelním salonku, kde Ťi vskutku dobráka Lo zastihl, a byl nejvyšší čas odlákat ho od bezedných lahviček s rýžovým vínem.

„Musíme se vrátit, básnit můžete později.“

Nosítka poslal pryč, aby Lo na čerstvém vzduchu vystřízlivěl. Na zpáteční cestě do jamenu diskutovali o posledních událostech.

„Vím nejméně o jedné osobě, která po ničem pátrat nebude,“ řekl soudce Ťi.

„A kdo?“ zeptal se Lo.

„Přece pachatel! Sledujete vůbec, co vám říkám?“

Ťi obrátil oči k nebi. Najít inteligentního spolupracovníka byla opravdu potíž.

„Nyní jsou podezřelí všichni přítomní soudci,“ dodal. „Kromě mne, samozřejmě. Já jsem mimo podezření…“

„Protože víte, že jste nevinný…“ domyslel se Lo.

„Protože to je nabíledni. Nikdy bych si tak hloupě nepočínal. Nedovolil bych, aby podezření padlo na mě!“

Shodli se alespoň na tom, že zločinec je vychytralý a protřelý. Všechno měl předem promyšlené a uvážené a vraždu provedl podle předem připraveného plánu.

„To je na celé věci nejhorší,“ řekl Ťi. „Tolik znamenitých kolegů podezřelých z vraždy…“

„Stačí si počkat, koho jmenují,“ řekl Lo. „A máme pachatele.“

„Vidím, že dáváte přednost jednoduchému řešení. To si mohou rovnou na vyšších místech hodit mincí, jestli je pachatelem panna nebo orel. Já na náhodu nevěřím, to není nejlepší rádce. A mohla by nastat komplikace. Představte si, že by los padl na mne, a já jsem přitom nevinný jako beránek!“

Lo na něho nepřítomně hleděl. „Jistě, jistě,“ řekl vyhýbavě.

Když se vrátili do jamenu, Ťi napsal vzkaz pro ohledavače mrtvol, aby provedl pečlivou pitvu zesnulého okresního soudce. Poté zašel do kanceláře za tajemníkem a nechal příkaz co nejrychleji doručit adresátovi. Využil příležitosti a pročetl si výpisy ze složek jednotlivých soudců, které z hlavního města poslali zesnulému Tchanovi. Byly to jejich podrobné životopisy. Zajímalo ho zejména, v jakém literárním oboru kolegové skládali zkoušky a jak se umístili. To, co objevil, ho zarazilo.

Tajemník si naštěstí myslel své. Podle jeho názoru měl zesnulý Šang největší šance nahradit zesnulého Tchana a motivem byla závist. Proto doporučuje soudci Ťi, aby byl opatrný: jelikož je druhým kandidátem, je na řadě on.

„Takže až nás všechny povraždí, ten, kdo přežije, může do funkce jmenovat sám sebe!“ prohlásil Ťi a rozloučil se.

Umínil si, že pro jistotu zahradí na noc dveře svého pokoje bytelnou židlí.

XIII.

Soudci svolávají mimořádné slyšení;

básník Lo pořádá taneční večírek.

Bylo třeba vyrozumět prefekta o novém úmrtí. Úřední korespondence se pomalu měnila v úmrtní kroniku. Soudci se zdvořile otázali Meje Chao-ti, zda ho to neustálé psaní smutečních oznámení neobtěžuje, ale jak se zdálo, starému soudci role posla špatných zpráv zcela vyhovovala.

Jelikož se už po městě rozneslo, že jeden ze soudců našel smrt v sopečném vřídle, nechali vyvěsit úřední praporky oznamující vyhlášení smutku u soudního dvora. Zprávu o Šangově úmrtí zaslali do jeho působiště a o vraždě dalšího kolegy vyrozuměli také nejvyšší justiční úřad v hlavním městě. Soudci si hodlali s vyšetřováním pospíšit, jinak jim sem z Čchang-anu co nevidět pošlou inspektora, což by bylo nanejvýš nepříjemné a neblaze by to pošramotilo jejich pověst. V sázce byla hlavně reputace soudce Ťi. Jeho nadřízení, jimž vděčil za své jmenování, neměli doposud důvod uvažovat o jeho náhradníkovi. On sám vydal za pět soudců dohromady; snažení ostatních kolegů vyznělo jaksi naprázdno, místo aby přinášelo výsledky.

Nechali mrtvého přenést do chrámu Harmonie a smíru s žádostí, aby se mniši modlili za klid jeho duše, ale bylo jisté, že klidu nedojde, dokud nebude vrah dopaden, odsouzen a popraven za městskými hradbami. Do té doby budou duše obou zavražděných kolegů bloudit po ulicích Pchienfu v podobě světélkujících duchů a hledat věčný mír, který jim zajistí až spravedlivý soud. Kchen Fang-tche tvrdil, že podobné úkazy jsou na denním pořádku, sám prý při veřejném slyšení použil svědectví několika přízraků toužících po pomstě. Jednou se prý duše oběti převtělila do podsvinčete a jindy se nešťastné bludné duše nastěhovaly do kuchyňského nářadí.

Při těch slovech soudce Ťi jen kroutil hlavou a obracel oči v sloup. Takže nejen Lo trpí vidinami, jeho ale omlouvá, že je věčně naložený v lihu. Být u výslechu prasátka nebo naběračky, za to by si Ťi i připlatil. Obyvatelé Kchenova okrsku mají asi duchařinu v krvi, libují-li si v podobných seancích. Ťi usoudil, že Kchen má o pravém konfuciánství jen matnou představu, když je tak neuvěřitelně pověrčivý a věří v nadpřirozeno.

Vpodvečer bylo jednomyslně rozhodnuto uspořádat v soudní síni mimořádné slyšení a vyhlásit oficiální šetření, neboť pokračovat ve vyšetřování jako by se nic nestalo, už bylo neúnosné.

Všech pět soudců v zelených hábitech sedělo podle zvyku za stolem pokrytým rudým přehozem, nejstarší soudce Mej uprostřed. Ťi musel uznat, že s tím bílým vousem a v soudcovském rouchu vypadá důstojně a pro diváky je ztělesněním rozvážného, přísného a svědomitého hodnostáře. Soudce Ťi pokaždé překvapilo, jak je zdání klamavé. Mej dal pokyn, aby uhodili do gongu, a tím bylo slyšení zahájeno.

Do soudní síně se nahrnul dav zvědavců, které přilákaly zvěsti o vraždě, nejúčinnější bezplatná reklama. Biřici se pokoušeli vytlačit část obecenstva ven, ale zavřít dveře se jim stejně nepodařilo.

Mej obřadně oznámil úmrtí soudce Šang Šuanga „během jeho návštěvy v Pchienfu“, aniž se zmínil o nepříjemných podrobnostech. Velké pozdvižení vyvolala až zpráva o smrti zdejšího okresního soudce Tchan Žueje. Ze sálu se ozývaly zděšené výkřiky. Jeden z obchodníků předstoupil a zeptal se, zda bude ve městě vyhlášen stav ohrožení epidemií. Mezi obyvateli panovaly obavy, že jim zatajují nějakou nakažlivou nemoc. Soudci se na sebe rozpačitě podívali: co si lidé pomyslí, až jim oznámí, že našli místního „otce a matku lidu“ oběšeného a jeho hosta s dýkou v srdci? Mej hrozbu epidemie rázně odmítl. Majitel lázní, u něhož bylo tělo objeveno, se krčil v koutě sálu a zhluboka si oddechl: jméno jeho podniku nepadlo. Strachoval se, aby lázeňští hosté nepropadli panice a obloukem se nevyhýbali místu, kde by za nejasných okolností mohli případně vydechnout naposledy.

Biřici ohlásili, že ohledavač mrtvol je připraven vypovídat. Mej ho vyzval, ať předstoupí. Byl to tentýž starý lékař, jehož soudce Ťi dopoledne navštívil. Jak se ukázalo, Ťi ho odhadl správně: byl skutečně velmi svědomitý a mrtvolu pečlivě prozkoumal. Podle lékařova názoru připadaly v úvahu dvě varianty, neboť v plících zesnulého byla voda: buď ještě dýchal, když s dýkou v hrudi spadl do nádrže, nebo ho vrah nejdříve utopil a teprve pak probodl. Srdce bylo zasaženo velmi silnou ranou, přímo a bez zaváhání jako od zkušeného řezníka. Ale mohl se Šang vůbec nadechnout, když dýka zasáhla životně důležitý orgán? Ne, to bylo nepravděpodobné, ba přímo nemožné.

Ťi si pomyslel, že tato okolnost potvrzuje jeho domněnku: vrah Šanga nejdříve utopil a potom mrtvého přemístil do budovy lázní. Ale proč se snažil vyvolat dojem, že je místem činu vroucí lázeň? Aby tělo odhalili později? Nebo aby je přivedl na falešnou stopu a obalamutil je? Buď jak buď, ta vražda byla dílem pomatence.

Lékařova výpověď sice rozptýlila poslední obavy z epidemie, ale všichni se dozvěděli, kde k vraždě došlo. Majitel lázní mrštil čapkou o zem a rval si vlasy; komu by se chtělo do lázní, kde plavala zakrvácená mrtvola? ledině zvráceným milovníkům morbidností.

Lékař vyňal z rukávu vražednou zbraň a podal ji soudcům. Ozdobná rukojeť soudci Ťi cosi připomněla, proto požádal, zda by si ji mohl ponechat. Kolegové nic nenamítali; samotná představa, k čemu sloužila, v nich vzbuzovala odpor.

Mej dal pokyn, ať úderem gongu ohlásí konec slyšení. Soudci se rychle vytratili, kdežto publikum se ze sálu loudalo a živě diskutovalo o nezvyklých událostech, k nimž došlo v jejich poklidném městečku, kde se o obyčejném únosu nevěrné manželky mluvilo celé měsíce.

Když soudce Ťi opustil soudní síň, vydal se na obchůzku salonků v budově jamenu a soustředil se hlavně na sbírky zbraní. A jak tušil, na jednom lakovaném dřevěném stojanu skutečně chyběla dýka. Vyndal z rukávu tu, která vězela v Šangově hrudi. Rozměry přesně odpovídala prázdnému stojanu. Stopy vedou opět do jamenu! Šang zemřel zbraní, kterou měl od příjezdu denně na očích.

Hodovní síň, jen střídmě osvětlená z pietních důvodů, se zdála příliš velká pro pět přeživších, kteří se nevraživě měřili jako kohouti a zvažovali, kdo je komu větším nepřítelem.

Vstoupil majordomus, a když si se soudcem Lo vyměnili významné pohledy, roztáhl závěs a tři sluhové rozmístili další bronzové svícny a zapálili svíce. Místnost zaplavilo jasné plápolavé světlo.

„K čemu to mrhání svícemi?“ pohoršoval se Mej a polkl další zázvorovou kuličku s krevetami.

V rohu se usadili hudebníci. Do síně vpluly křepké tanečnice a kroužily před zraky nevěřícně zírajících soudců. Vyjevení soudci po chvíli pochopili, že je dobrák Lo tím nemístným nápadem s tanečním vystoupením chce trochu rozptýlit, ale pouze Kchen jeho snahu ocenil.

„Ještě vás nejmenovali, a už rozhazujete peníze zdejšího jamenu, Lo!“ zaječel neúnavný moralista Mej. „A přitom držíme smutek! To je vrchol nevkusu!“

Kchen se zářivě usmál.

„No tak, dříve-narozený-bratře! Lo má pravdu! Je z nás nejmoudřejší, protože si umí užívat života. Nesmíme si všechno brát tolik k srdci. Potřebujeme se trochu povyrazit, vždyť jsme dosud ani nevyužili možnosti, které se nám tady nabízejí.“

„Dvě vraždy vám k zábavě nestačí?“ zeptal se Mej. „Koledujete si o třetí?“

Když tanečnice dotančily, navrhl Lo, aby si na závěr uspořádali malou recitační soutěž. Tao-li však usoudil, že všechno má své meze.

„Opíjet se budeme jindy, Lo,“ pravil a pokynul hudebníkům, aby se vzdálili.

Kchen využil tíživého ticha a zeptal se, zda je něco nového ve věci onoho levobočka, o němž se mluvilo včera večer.

„Není to ten hoch, kterého jste přivedl do jamenu?“ zvolal Lo s pohledem upřeným na soudce Ťi.

Tao-li se podivil, že se historka s nemanželským dítětem potvrdila.

„Kam bychom přišli, kdybychom pokaždé ověřovali každý drb?“ prohlásil tónem člověka, který jaktěživ neprohodil slovo s nikým mimo rámec vybrané společnosti.

Kchen nechápal, proč se někdo zajímá o osud dítěte pochybného původu, jakých je bezpočet. Mej se uchechtl.

„Zajisté,“ obrátil se jizlivě na prefektova zetě, „kdyby se jistí lidé měli starat o všechny bastardy, které zplodili, jejich dům by praskal ve švech!“

Hezounek Kchen dělal hluchého a toporně uchopil tyčinkami rýžovou kuličku, kterou si vložil do svých jemnocitných, zbytečným dojetím nepoznamenaných úst.

Ťi věděl, že dluží kolegům vysvětlení, proč se k tomu milosrdnému činu odhodlal. Pravil, že se mu zželelo sirotka, který na tomto světě nevlastní nic jiného než dva hadrové panáčky a jedno pouzdro z hedvábí. Kolegové dozajista cítí jako on, vždyť z pozice vyšších úředníků mají i morální závazky; v jejich případě to však příliš neplatilo. Ťi dále řekl, že snad udělal dobře, svěřil-li chlapcovu výchovu do rukou tajemníka zdejšího jamenu. Soudci do konce večeře zarytě mlčeli na důkaz hlubokého nesouhlasu.

XIV.

Přepadení dítěte; soudce Ťi se honí za svitkem.

Od stolu se zvedli až za setmění. Když Ťi dorazil do pokoje, uvědomil si, že si zapomněl přinést ze zahradního pavilonku závěs. Otevřeným oknem se dovnitř linula vůně ze zahrady. Stál u okna a těšil se z ticha a míru přírody, lidským starostem na hony vzdálených.

Snil takto už hodnou chvíli, když zahlédl, jak se mezi keři pokradmu pohybuje nějaký stín. Nezdálo se, že je to biřic nebo sluha, tím méně jeden z kolegů na zdravotní procházce. Osoba v místech, kde došlo k vraždě a jiným nekalostem, byla nanejvýš podezřelá. Rozhodl se, že se půjde podívat, co se venku děje.

V zahradě panoval klid a nebylo tam živáčka. Po návratu z obhlídky, právě když procházel vstupní halou, zaslechl krátký ostrý výkřik a po něm hluk padajícího těla. Rozběhl se tím směrem, ale v labyrintu chodeb ztratil orientaci a nazdařbůh tápal ve tmě.

Vtom šlápl na něco měkkého; leželo tam tělo. Opodál nahmatal lampu, a sotva se mu ji podařilo rozsvítit, spatřil na podlaze sluhu. Ťi nahmatal nešťastníkovi tepnu na krku: žil, byl asi jen omráčený, protože nikde nebyly stopy krve. Někdo se potuluje po domě a každého, kdo se mu omylem připlete do cesty, bez váhání praští!

Náhle se z části vyhrazené služebnictvu ozval ženský hlas volající o pomoc. Rozběhl se tím směrem, ale znovu bloudil prázdnými chodbami, než našel cestu. To snad není možné, v tomhle bludišti kromě něho všichni spí jako zabití! Za jedním sloupem se málem srazil s mladou služebnou v nočním úboru uhánějící proti němu. Ačkoli sotva popadala dech a byla k smrti vyděšená, vypravila ze sebe, že ji probudil nezvyklý zvuk, a když vstala, spatřila maskovaného muže, jak se vkradá do pokoje, kde spal chlapec, jehož jí soudce Ťi svěřil do péče. Rozběhla se vyhledat stráže, ale žádné nenašla, zřejmě hlídkují vzadu v parku nebo podél zahradní zdi. Soudce ji požádal, ať mu ukáže, kde vetřelce viděla. Zalitoval, že si ve spěchu nevzal zbraň, a tak pro všechny případy popadl cestou těžký bronzový svícen.

Vystoupali po schodišti vedoucím do úzké chodbičky s mnoha přístěnky s bambusovými zástěnami místo dveří. Služka na jeden z nich ukázala prstem. Soudce Ťi zvažoval, jestli má dojít pro posilu, nebo pobudu zneškodní sám. Na další úvahy nebyl čas, protože se zpoza závěsu přímo před ním vynořil urostlý muž v tmavém oděvu. Vlasy a spodní část obličeje měl zakryté černým šátkem. Ťi si stačil pomyslet, že je to asi ten chlapík, kterého před chvílí zahlédl v zahradě. Muž držel v náručí malého Tchana s roubíkem v puse. Jakmile služka uviděla dítě, zařvala jako lvice, které odnášejí mláďata. Skokem byla u lupiče, v zoufalství se pověsila chlapci za nohu a křičela o pomoc.

Z přístěnků vykukovaly rozespalé a vyděšené ženy. Od nich se asi pomoci nedočkají a muži spali o patro níž. Zakročit tedy musel soudce Ťi. Rozpažil a snažil se zahradit ústupovou cestu ke schodišti. Jenže muž ho bez váhání nakopl do břicha, až se Ťi zkroutil bolestí, proklínaje se za ten hloupý nápad. Únosce se hnal po schodech dolů. Ťi zahlédl koutkem oka, jak se služka naklání přes zábradlí a háže po vetřelci bronzový svícen. Měla dobrou trefu, protože muž zavrávoral, pustil chlapce a uháněl pryč. Služka se rozběhla k dítěti, popadla ho do náruče, a sotva mu vyndala roubík, plačící hoch se rozeřval.

Aspoň si ti spáči všimnou, že se něco děje, pomyslel si soudce Ťi a nevěděl co dřív, jestli si má mnout bolavé břicho, nebo si zacpat uši.

Po chvíli se objevili tři ozbrojení biřici. Ťi jim oznámil, že právě zahnal zloděje na útěk a že se zřejmě dosud zdržuje v domě. Poslal je, ať prohledají dům i zahradu.

Vypukla honička. Biřici sice běželi za zvukem kroků a nakukovali do všech pokojů a koutů, ale bezvýsledně. Soudce Ťi se ploužil za nimi. Rozespalí obyvatelé jamenu, které vylákal rámus z postele, se vyhrnuli do chodby a pronásledovatelům tak značně zkomplikovali úkol. Ťi mezitím běžel do svého pokoje pro zbraň. Cestou zahlédl Kchena, jak v noční košili vykukuje z pokoje, aby zjistil, co je to za pozdvižení.

Ťi odemkl truhlici a vyňal z ní Dešťového draka, svůj rodový meč; takovou smrtící zbraní zažene i toho nejsmělejšího zloděje. Pln sebedůvěry a odhodlání ztrestat opovážlivce za drzý kopanec, vyběhl na chodbu s mečem v ruce; bez váhání by zloděje probodl, jenže ten se neráčil v těchto místech zdržovat. Mej vykoukl ze dveří, právě když se kolem přehnal Ťi, mávaje blýskající se čepelí nad hlavou. Starý okresní soudce vykřikl hrůzou a chytil se za hruď.

„Vy vrahu a násilníku! Všechno, co se o vás říká, je pravda, Ťi! Myslíte si snad, že jste na cvičišti? Málem jste mne zapíchl! Jděte si trénovat jinam, třeba do těch vašich nevěstinců. A přestaňte dělat kravál, počestní lidé v tuhle hodinu spí, jestli o tom nevíte!“

A stařík s klením přibouchl dveře. Vtom se ozval křik: „Rychle sem! Už ho mám!“

Ťi s biřici vyběhli na dvůr. Lo, nedbale oblečený v domácích šatech, ukazoval do temného kouta. Viděl prý, jak se tam podezřelý muž schoval v domnění, že si ho nikdo nevšiml.

„Je v pasti!“ zařval velitel biřiců. „Jděte z druhé strany. Ten nám neunikne!“

Blížili se k místu s lucernou v ruce, když vtom ze tmy vystoupil Tao-li, dotčený, že ho považují za sprostého lupiče. Prohlásil, že honil lupiče a že se kolega zmýlil.

„Výborně, Lo,“ řekl. „Zmátl jste naše statečné obránce! Gratuluji vám ke skvělému výkonu!“

„Je to vaše chyba, protože si pokaždé hrajete na vlastním písečku!“ odtušil básník uraženě.

„Pokud ho máme dopadnout, musíme postupovat jednotně,“ řekl Ťi, „ne každý po svém a vyvolávat planý poplach!“

Pod schodištěm se objevil Kchen Fang-tche ve slušivé vyšívané noční košili s chryzantémami.

„Jak to,“ pohoršoval se, „že jediný muž uniká celé posádce? Takhle ho nikdy nechytíte!“

Ťi odtušil, že síla nepřítele tkví právě v tom, že je sám a netáhne se za ním suita rozespalých soudců, schopných tak akorát házet někomu klacky pod nohy.

Nicméně musel uznat, že ten muž jim proklouzává mezi prsty jako úhoř. V jednu chvíli byl viděn tam a za chvíli zas onde, takže pronásledovatelé se vyčerpávali pobíháním z jednoho konce domu na druhý. Ťi se zastavil, aby popřemýšlel. Taková nekoordinovaná akce nevede k ničemu a kdoví, jestli těch lupičů není několik, když se kroky ozývají pokaždé jinde a dokonale je matou.

Jeden ze sluhů přišel se zprávou, že i tajemník byl ve svých komnatách přepaden. Soudci Ťi náhle svitlo a rozběhl se do tajemníkovy kanceláře. Jak se obával, dveře byly dokořán a místnost zpřeházená. To jen potvrzovalo, že útočník nebyl sám: zatímco Ťi zápasil na chodbě v křídle sloužících, někdo napadl tajemníka a jeho kumpáni mezitím prohledali pracovnu. Měli přesně rozdělené úkoly, zatímco obránci se bezhlavě honili za falešnou stopou jako stádo ovcí.

Ťi se vydal s mečem v ruce hledat ostatní, a když procházel vstupní halou, potkal tam svého pobočníka. Podnapilý Miao Taj se v náladě vracel z města.

„Vaše Excelence si také našla zábavu?“ řekl těžkým jazykem. „Vyčkejte chvilku, dojdu si pro meč a rozdáme si to!“

Ťi usoudil, že zloději už z paláce dávno utekli, ale ne hlavním vchodem, protože ten střežili strážní, pokud ovšem někdo včas pomyslel na to, že by tam nějací měli zůstat. Zloději nejspíš zvolili stejnou cestu, jakou přišli, tedy přes park. Ťi se vydal tím směrem s vrávojícím seržantem v patách.

„Vaše Excelence hodlá závodit v běhu?“ strachoval se Miao Taj a snažil se neupadnout.

Soudce Ťi se nemýlil. Když se proplížili podél zahradní zdi, padli na skupinku mužů, kteří se chystali vylézt na žebřík.

„Jménem Jeho císařského Veličenstva vás vyzývám,“ zvolal okresní soudce hromovým hlasem, „vzdejte se!“

Ale vzápětí si uvědomil, že tam stojí uprostřed noci v křoví a v nočním úboru, takže se namáhá zbytečně. Však se také zloději podle toho zachovali a tasili krátké mečíky, kterých si soudce ve tmě nevšiml. V té chvíli mu bylo jasné, že je ve velké nevýhodě, navíc Miao Taj stál sotva na nohou a nebyl ozbrojený. Přestože si seržant pohotově ulomil pořádnou větev a mlátil kolem sebe hlava nehlava, rány na ně pršely ze všech stran. Strhla se bitka, ale naštěstí měli pobudové naspěch, a zatímco jedni šplhali po žebříku, ostatní jim kryli záda. Miao Taj, oslabený vínem, se přes veškerou snahu v boji příliš neosvědčil. Zato soudci Ťi se dařilo před ranami uhýbat, a dokonce uštědřil pořádný kopanec prvnímu, kdo se namanul, a uspokojil tak svou ješitnost, jež utrpěla větší ránu než jeho bolavé břicho. Jejich úsilí nakonec vyznělo naprázdno, protože protivníkům se podařilo zeď zdolat. Ťi se pověsil poslednímu z nich za nohy, ale nakonec stejně skončil na zemi s jedinou trofejí v ruce, se starým plátěným střevícem.

„Vaše Excelence se ale umí rozšoupnout!“ prohlásil Miao Taj, nadšený tím nečekaným povyražením. „Dovolte mi, abych vás na oplátku pozval na malou koupel do vodopádů.“

Ťi si pomyslel, že kdyby ho na místě proklál mečem, vraždu by bez obav mohl svést na útočníky. Ten chvilkový nápad však pustil z hlavy a pomyslel si, že tohle městečko je vlastně docela zábavné. Člověk si tu může na čerstvém vzduchu procvičovat bojové umění i v noci. Nemá o tu funkci přece jen požádat? Vždyť to maloměšťácké Pchienfu není koneckonců o nic méně zkaženější a zkorumpovanější než jiná města.

Vrátili se do paláce, kde zastihli dočista zmatené biřice. Ťi je uklidnil sdělením, že nebezpečí je zažehnáno, neboť lupiče po úporném boji zahnali. Byl čas položit si otázky, co tam lupiči pohledávali a co chtěli po bezbranném dítěti?

Ťi spěchal do části vyhrazené služebnictvu. Mohl si nerušené prohlédnout chlapcovu komůrku, protože služka uložila dítě u sebe. Soudce si posvítil lampou a viděl, že přístěnek někdo prohledával; hračky i šatstvo se válely po zemi. To potvrzovalo jeho domněnku, že vetřelec neměl původně v úmyslu dítě unést a že se k tomu odhodlal, až když nenašel, co hledal. Chlapec byl zřejmě příliš vyděšený a nevypravil ze sebe ani hlásku, takže se lupič rozhodl vzít ho s sebou a vyzpovídat ho později. Únos nebyl součástí plánu, a proto se nezdařil.

Ťi hledal v duchu souvislost mezi únosem a jistě ne náhodným útokem na tajemníka. Možná že obě události spolu souvisejí? Nehrál v tom nějakou roli nemanželský původ dítěte? Nejedná se například o dědictví?

Ťi se vrátil do služčina pokoje. Když vešel, přiložil si prst na ústa, aby chlapce, který konečně vyčerpáním usnul, nevzbudili hovorem. Vyšli raději na chodbu a Ťi se vyptával služky, co hoch před usnutím říkal.

„Ten ‚zlý pán‘ prý tasil meč a chtěl, ať mu poví, kde je ‚dokument‘. Klučina nevěděl, o čem mluví, a stejně prý strachy ztratil řeč. Pak mu muž nacpal do úst roubík a chtěl ho odnést. Kdyby se v té chvíli neobjevila Vaše Excelence, nevím, jak by to dopadlo!“

Ťi uvažoval, co to může být za dokument. Děti v tomhle věku přece nic cenného nevlastní, zvláště když neumí číst ani psát. Náhle se mu v paměti cosi vybavilo: určitě hledali to pouzdro na svitky, které zahlédl mezi skromnými dětskými hračkami a hadříky. Znovu prohledal místnost, ale po pouzdru z hedvábí se slehla zem.

Než poslal služku spát, vyptal se jí, kde jsou tajemníkovy komnaty, a vydal se tam. Tajemník se pomalu vzpamatovával z útoku v kruhu starostlivých dam. Utržil silnou ránu do hlavy, zřejmě plochou částí meče, a teď mu na ni dámy přikládaly mokré obklady. Obsah truhlic a polic se válel po podlaze. Tajemník nechápal, proč se stal terčem útoku.

„Nezabavil jste dnes odpoledne chlapci hedvábné pouzdro?“ zeptal se okresní soudce znepokojeně.

Tajemník si prý všiml, že chlapec s sebou neustále vláčí pouzdro jako bůhvíjaký poklad, ale nechtěl mu ho hned brát, když si tu ještě nezvykl. Soudce Ťi usoudil, že ani tady vetřelci nepochodili. Kde jen ten proklatý svitek může být?

„Můžete chodit? Uvítal bych, kdybyste mi ukázal, kde jste se s chlapcem přes den pohybovali.“

Tajemníkovi se příliš nechtělo ze společnosti dam, ale co naplat, pomalinku se zvedl, jak se slušelo na těžce raněného, a zavedl soudce Ťi do vzdáleného, zanedbaného kouta zahrady.

„Nechal jsem ho tady, ať si chvíli hraje, než na něho budu mít čas.“

Soudce Ťi v rychlosti místo prohledal, ale bezvýsledně.

„Potom jsme šli do knihovny na první hodinu psaní.“

V knihovně si tajemník vzpomněl, že když chlapec uviděl všechny ty svitky, vyňal z pouzdra ten svůj a ukazoval mu ho, ale učitel mu nevěnoval pozornost, jsa plně zaujat výukou.

Soudce Ťi vítězoslavně vykřikl. Pouzdro leželo pod stolem. Bylo však prázdné. Zoufalý Ťi si dělal výčitky:

„Když si pomyslím, že jsem měl na dosah ruky předmět, který je pravděpodobně klíčem k těm tragickým událostem!“

„Mohu-li s dovolením říci svůj názor, myslím si, že lupiči obsah pouzdra nenašli.“

A vyprávěl, že si chlapec prohlížel pergameny, a jelikož malé děti nemají velký smysl pro pořádek, určitě je neuložil zpátky na místo a nastrkal je, kam ho napadlo. Tajemník ukázal na stěnu obloženou až do stropu policemi plnými krabic se spisy, které se mezi soudcem Ťi a vytouženým pouzdrem tyčily jako nedobytná hradba. Jestli se hledaný svitek dostal mezi soudní spisy, je mezi nimi schovaný stejně dobře jako jehla v kupce sena.

Ten svitek se musí najít! Soudce Ťi se snažil představit si, jak by si počínal na chlapcově místě. Nejlákavější pro něho byly asi spodní poličky s barevnými krabicemi. Několik jich namátkou otevřel, ale navrchu ležely jen po léta nedotčené svitky. Až se konečně jeho úsilí dočkalo odměny.

Vyňal z té krabice několik listin tak opatrně, jako by se jednalo o smlouvu s nebesy nebo přímo s Jeho císařským Veličenstvem, položil je na stůl, uhladil je a pozorně pročetl. Poté je opět sroloval a vložil zpátky mezi ostatní svitky do krabice, jejíž číslo si pečlivě vryl do paměti. Usoudil, že takto budou ty veledůležité listiny nejlépe chráněny před zcizením.

Přemýšlel o tom, co se dočetl. Znamenalo to mnohé anebo také nic. Chyběl mu šifrovací klíč, aby pochopil smysl těch textů. Tušil, že pro osobu, která se jich chtěla zmocnit, mají nesmírný význam, ale jemu nic neříkaly, byly jen vzdálenou vzpomínkou na mládí.

Poděkoval tajemníkovi za laskavou spolupráci a s hlavou plnou zmatku z nejnovějších poznatků odkráčel do svých pokojů.

XV.

Okresní soudci posilují obranu;

soudce Ťi odhalí špeha.

Soudce Ťi právě pojídal svou ranní rýži, když k němu bez zaklepání vtrhl Lo.

„Už víte, co je nového?“ vykřikoval básník, jako kdyby v noci došlo k palácovému převratu.

Ťi se připravil na působivý výjev, něco na způsob pouličního představení o démonech, včetně ohňů a hromobití.

„Mej z toho, co se tu dnes v noci odehrálo, usoudil, že se nás nějaký šílenec chystá odpravit všechny do jednoho.“

„To je holý nesmysl,“ odtušil Ťi a tyčinkami lovil v misce poslední kousky sójových výhonků.

„Naopak! Nic takového nesmíme dopustit! Musíme se bránit! Co se mne týče, nejraději bych odjel, jen kdybych našel prefekta. K naší velké smůle se odtud bez jeho souhlasu nehneme!“

Soudce Ťi si oblékl jednoduché tmavěhnědé vycházkové šaty a čapku bez ozdob a následoval kolegu do přízemí, kde zastihli soudce Tao-li, Meje a Kchena, kteří právě sepisovali nová pravidla pro přežití: vycházet jen v doprovodu stráží a v noci vůbec ne, mít zbraň neustále při sobě, hlídky rozestavět i uvnitř budovy, vstup do jamenu zakázat všem dodavatelům a návštěvníkům.

Ťi v tom viděl nejlepší způsob, jak se v očích obyvatel zesměšnit. Všichni brzy pochopí, že okresní soudci dřepí v opevněném ležení. Budou-li se klepat strachy, vyslouží si posměch a ne chválu. Nakonec se budou bát vlastního stínu. A opravdu, když se náhle s hlasitým bouchnutím zaklaply dveře, všichni leknutím nadskočili.

Jak známo, nesmyslné předpisy jsou od toho, aby se porušovaly. Ťi se brzy přesvědčil, že pravidla, která si sami stanovili, si každý vysvětlil po svém. Tao-li poslušně opouštěl budovu s doprovodem, ale tak početným jako nějaký dvořan. Naopak Lo se neovládl a přes veškerá předsevzetí a hrozící nebezpečí docházel do oblíbených hospůdek i nadále a sám.

Ťi stál právě na nádvoří a uděloval pokyny Miao Tajovi, když zahlédl sluhy soudce Tao-li, jak chystají pánova nosítka k vycházce. Syn hraběte z Pchu povolal do služby všech svých dvanáct nosičů, aby ho dostatečně ochránili na cestě mezi bylinkářstvím a hokynářstvím. Jeden detail bezděky upoutal pozornost soudce Ťi. Nemohl svůj pohled odtrhnout od obuvi nosičů. Na nohou totiž měli šedé plátěné střevíce! Vytáhl z rukávu exemplář, který v noci strhl lupiči z nohy. Přistoupil k nosítkám a předstíraje obdiv ke krásnému zlacení, shýbl se a prohlížel si nosičovy střevíce. Zdálo se, že jde o stejný typ; majitel boty se bezpochyby zúčastnil nočního přepadu. Tím lupičem byl jeden z nosičů a tihle svalnatí chlapíci mu dělali společnost. Jak Ťi věděl z vlastní zkušenosti, chystá-li se někdo na náročnou noční výpravu, patřičně se na to oblékne, ale boty si nevymění, protože obstarat si vhodné kalhoty nebo halenu je snadné, kdežto s pohodlnými botami odpovídající velikosti to bývá složitější.

Zatímco tam Ťi postával v zadumání, Tao-li nasedl do nosítek a ta brzy opustila bránu paláce. Soudce Ťi neváhal, a aniž přesně věděl proč, vydal se spolu s Miao Tajem za nimi. Hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Co tím kolega sledoval, že poslal sluhy, aby se vloupali do paláce, ačkoli v něm už několik dní pobýval?

O tři ulice dál jim zahradil cestu hustý dav. Ťi se zeptal okolostojících, co se děje. Mniši z chrámu Harmonie a smíru prý dostali bohulibý nápad a uspořádali procesí na zahánění zlých duchů, kteří již způsobili smrt dvou okresních soudců.

V průvodu nesli panáky v životní velikosti, vyzváněli a troubili na trubky tak silně, až se země otřásala, pálili kadidlo a nadšeným divákům sypali na hlavu barevný prášek. Pokud se v okolí potloukaly démonické síly, vzaly honem nohy na ramena. Mnichům se podařilo přesvědčit hrstku nejzdatnějších místních občanů, aby nesli podstavec s červenolící sochou bohyně tajemství lidských duší. Jestli se do věci vloží bohyně, jsme zachráněni,‘ pomyslel si Miao Taj, když okouzleným zrakem dítěte hleděl na ten barvitý, kouřem zahalený zástup. Ťi však jeho dětinské nadšení zchladil studenou sprškou.

„Taoisté se v říši nějak moc roztahují,“ prohlásil nabroušeně jeho pán. „Státní správa by s tím měla něco udělat.“

„Na to je už pozdě,“ ozvalo se za jeho zády a nebyl to seržantův hlas.

Jako mávnutím kouzelného proutku se tam objevil Tao-li. Opodál Ťi zahlédl jeho nosítka, která také uvízla v davu.

„Ať se vám to líbí nebo ne, tohle podivné náboženství je součástí naší říše,“ pokračoval kolega. „Jeho úkolem je uklidňovat obyvatelstvo a svoji roli plní dokonale. Co na tom, jaká víra, třeba i scestná, lid ohlupuje, hlavně že je spokojený. Pokud jí nepropadnou vyšší vrstvy, je vše v naprostém pořádku. Pravda a moudrost nejsou určeny komukoli, natož obyčejným lidem.“

„Z vašich slov usuzuji, že zastáváte dvojí morálku,“ odtušil soudce Ťi. „Jednu pro elitu a druhou pro prostý lid. To je pro okresního soudce trochu nejapný postoj, nemyslíte?“

Syn hraběte z Pchu vykouzlil svůj obvyklý potutelný úsměv. Ťi se dovtípil, co se šlechtic neodvážil říci nahlas: že úřednická morálka mu je ukradená, on se řídí morálkou své společenské vrstvy.

„Mimochodem, někdo nás sleduje,“ řekl Tao-li, aby změnil téma. „Všiml jste si toho? Nemluvím o tom vašem seržantovi, který se pro zábavu honí za mými nosítky, jakmile vytáhnu paty z jamenu. Má konkurenta.“

Ťi pátral po okolí, zda má Tao-li pravdu, ale kolem stáli jen diváci, kteří stejně jako oni sledovali vzdalující se procesí. A když se obrátil na kolegu, byl tentam. Zahlédl jen nosítka, jak se svižným tempem vzdalují neznámo kam.

Zda ho přesvědčilo kolegovo varování, tím si soudceŤi nebyl jistý, ale teď se mu skutečně zdálo, že ho sledují. Všiml si, že se mu na paty lepí pouliční prodavač ptáků s prázdnou klecí, podruhé zase čistič bot, který nečistil boty, a jindy poblíž lelkoval poslíček, místo aby spěchal doručit své zboží. Ťi si zoufal, že snad trpí stihomamem a vidí špehy na každém rohu. Také Miao Taj byl nešťastný, že ho pán zbůhdarma vláčí po městě, a přitom si nedůvěřivě měří každého, kdo se kolem nich ochomýtne.

Ťi se rozhodl, že provede malou zkoušku, aby zjistil, na čem je. Poslal seržanta na jednu stranu a sám se vydal opačným směrem. V jedné uličce se schoval za hromadu košíků. Netrvalo dlouho a na rohu ulice zahlédl mezerou mezi proutím udýchaného, zmateného poslíčka. Chvíli se rozhlížel, pak udělal čelem vzad a běžel zpátky. Muž, který dřepěl vedle skrýše soudce Ťi a pletl košíky, se nestačil divit, když ho uviděl vylézat z úkrytu. Ťi si ověřil, že se nemýlil; někdo ho špehuje a není to nikdo z těch neomalených krobiánů z předešlé noci. Tohle vymyslela a zorganizovala chytřejší hlavička. Takové důmyslné porušování práva na soukromí mohla zosnovat jediná osoba a Ťi věděl, kde ji hledat.

Zamířil rovnou na prefekturu, u brány se ohlásil jménem i titulem a požadoval slyšení u prefekta. Strážný se před ním hluboce uklonil, nicméně prohlásil, že Jeho Excelence prefekt odjel na pobřeží na válečnou poradu. Ťi nad tou lží mávl rukávem a zdvořile naléhal:

„Vím, že ctihodný prefekt zde není, ale přesto bych uvítal, kdyby mě teď hned přijal.“

Strážný zavolal nadřízeného, ale ten opakoval totéž. Ťi si vyžádal psací náčiní a na zadní stranu své vizitky napsal krátký vzkaz: „Soudce Ťi Zen-ťie poníženě žádá Jeho Excelenci, aby ho neprodleně vyslechla ohledně nanejvýš důležité věci.“ Předal vzkaz důstojníkovi a ten slíbil, že ho předá adresátovi, „jakmile ho uvidí“. Soudce poděkoval a předstíral, že odchází, šouravým krokem jako revmatický stařeček pro případ, kdyby upustili od oficiální verze a povolali ho zpět. Dělal si však marné naděje, žádné kroky spěchajícího sluhy, který by se za ním rozběhl, aby ho přivedl do paláce, se za ním neozvaly. Nezmýlil se přece jenom?

O kus dál se zastavil u půvabné kašny, aby si vše promyslel. Voda s klokotáním dopadala na kameny. Přes náměstíčko se s námahou vlekl pouliční prodavač ověšený od paty až k hlavě čutorami, které mu visely dokonce i na klobouku se širokým okrajem a zakrývaly mu tvář. Když zahlédl soudce Ťi, změnil směr a zamířil rovnou k případnému zákazníkovi. Ťi se už chystal, že ho odmítne, neboť nádobu na vodu opravdu nepotřeboval.

„Ctihodný soudce Ťi Žen-ťie je velmi tvrdohlavý,“ prohlásil prodavač, když se k němu dokolíbal.

Pod kloboukem se zeširoka usmíval. Na pouličního prodavače měl nečekaně upravený vous; a protože Ťi ten vous už jednou viděl, první večer na slavnostní hostině v jamenu –, hluboce se před prodavačem uklonil.

„Děkuji Vaší Excelenci, že se nakonec rozhodla mne vyslechnout,“ řekl Ťi.

Muž se zasmál.

„To se povedlo!“ odtušil prodavač. „Vy jako obyčejný pochůzkář a já jako kramář. Je na nás určitě pěkná podívaná a spousta lidí by nevěděla, co si má o tom myslet! Ale vaši a moji kolegové by v nás viděli jen pouličního prodavače, který znuděnému lázeňskému hostovi nutí své zboží. To byste se však nesměl neustále klanět jako před Synem nebes. My dva se obejdeme bez formalit, co říkáte, Ťi! Vím, že i vy byste byl skvělým prefektem!“

Soudce Ťi pochopil, proč lidé o prefektovi z Pchienfu říkají, že rád používá „zvláštní metody“. Potom nebylo divu, že má pochopení pro vyšetřovací postupy svého podřízeného, když si sám hraje na spiklence.

„Chodit v převleku je velmi zábavné,“ řekl domnělý podomní prodavač. „Musím vám dát za pravdu, Ťi! Škoda že nás to na univerzitě neučili. Je to mnohem účinnější než znát zpaměti Konfucia, že? Učený a otravný Šang Šuang by se k něčemu takovému určitě nepropůjčil!“

Ťi odtušil, že Šang se stěží může k něčemu propůjčit, když přece skonal v lázních s dýkou v srdci.

„Vím o tom,“ řekl prefekt vážným hlasem. „Proto jsem se také předčasně vrátil. Zprvu mi nebylo jasné, jakým směrem se události vyvinuly. Když mi totiž Mej napsal, že je Tchan podruhé mrtvý, myslel jsem, že Tchan náš plán o vlastní vůli změnil. Až když jsem pochopil vážnost situace, rozhodl jsem se sám potajmu pátrat po svém, zároveň s oficiálním vyšetřováním, které vedete vy a vaši kolegové.“

„Mohu se Vaší Excelence zeptat, proč nás vaši lidé sledovali, a ještě k tomu tak okatě?“

Prodavač si hladil vous a tvářil se tajuplně.

„Myslím, že jsem došel ke stejnému závěru jako vy, Ťi. Chtěl jsem vědět, jak postupujete, aniž bych vám překážel…“

Jinak řečeno, podezříval je všechny, jeho nevyjímaje, a tak přikázal svým lidem, aby je hlídali.

„Obezřetnost Vaší Excelence je obdivuhodná, zejména vaše ohleduplnost,“ odtušil soudce Ťi a málem se uklonil.

Měli mnoho společného a rozuměli si bez dlouhých řečí.

„Mohlo mě napadnout, že mne odhalíte,“ řekl prefekt. „Člověk se před vašimi svéráznými metodami musí mít na pozoru. Že jsem vás nechal sledovat, víte asi dlouho?“

Soudce Ťi souhlasně přikývl. Přece nepřizná, že se o tom dozvěděl sotva před půlhodinou od kolegy Tao-li, projednou všímavějšího než on. Ke kašně se blížili lázeňští hosté s kalíškem v ruce.

„Vyložme karty na stůl, Ťi, co říkáte?“ navrhl prefekt a odvázal jednu nádobku. „Oba víme, že se ty dva případy točí kolem jamenu. Přeji si, abyste je vyřešil, aniž byste vířil vodu. Cokoli odhalíte, o všem mě v největší tajnosti informujte, než cokoli podniknete. Náš úřad nesmí pošpinit žádný skandál, to je naprosto vyloučené. Rozuměl jste mi?“

„Dokonale,“ odtušil soudce Ťi polohlasně.

„A protože mi záleží na tom, aby byla vaše snaha po zásluze odměněna,“ pravil prodavač a strkal mu jeden z těch laciných krámů, „nezůstanu u nádob na vodu, ale nabízím vám, abyste si stanovil cenu za dopadení vraha, který se opovážil vztáhnout ruku na mé okresní soudce. Souhlasíte?“

Výborná příležitost klást si podmínky! Ťi si pohrával s pohárkem vydlabaným z tykve a diktoval svá přání. Ať přestanou s tím špiclováním, je to zbytečné a nedůstojné. Prefekt souhlasil, špehové se stejně neosvědčili. Dále si Ťi přál, aby se prefekt zúčastnil téhož dne po večeři schůzky ve velkém sále jamenu, kde všem podá vysvětlení.

„Vida, vida,“ řekl prefekt. „Už se blížíme k rozluštění? Podívejte, tahle čutora je moc pěkná!“

Poté si soudce Ťi „uctivě“ vymínil od prefekta ujištění, že za úspěšné pátrání dostane to, co si vyžádá, samozřejmě v rámci možností.

„Přijímám,“ řekl kramář. Byl si jistý, že soudce Ťi se spokojí s místem okresního soudce v Pchienfu, jež měl stejně vyhrazeno. „Takže dohodnuto a teď mi zaplatťe dvě šňůry měďáků!“

Soudce Ťi vyňal požadovanou částku z rukávu, prefekt popadl peníze a na oplátku mu strčil do ruky šerednou neforemnou nádobku, mírně se uklonil a odporoučel se s hřejivým pocitem, že uzavřel dobrý obchod. Ještě se zastavil u skupinky lázeňských hostů, kteří na druhé straně kašny upíjeli léčivou vodu, a dokonale napodobuje nářečí místních prodavačů, nabízel jim své zboží. Ťi si prohlížel ten nehezký předmět, který mu byl vnucen. Pomyslel si, že je načase přehodnotit názory na nadřízené: prefekti jsou zdatnějšími obchodníky, než by se zdálo. Nádobka bude určitě děravá. A byla.

XVI.

Soudce Ťi zpovídá nosiče;

uspořádá večírek na vysvětlenou.

Na zpáteční cestě do jamenu si lámal hlavu, co ho to jen popadlo, že si vyžádal tu poradu. Konfrontace všech zúčastněných může být samozřejmě pro vyšetřování užitečná, prefekt však očekává odhalení, a to mu nabídnout nemůže. Má sice jisté podezření, ale žádné hmatatelné důkazy a jeho teorie má značné mezery Musí zkrátka hrát vabank, aby neztratil tvář.

Na nádvoří se Mej s Kchenem častovali nevybíravými slovy.

„Tento velebný stařík je sprostý lhář,“ tvrdil Kchen, vida tázavý pohled soudce Ťi.

„Zato tenhle zasloužilý okresní soudce bezostyšně okrádá kolegy!“ ohradil se Mej.

„Jsem jen prostý žáček a leccos jsem se od vás přiučil! Váš příklad je mi vzorem, drahý dříve-narozený-bratře!“

„Žák dávno předčil mistra. Moje skromná maličkost by si nedovolila ani zpoloviny takovou lumpárnu jako vy!“

Zdálo se, že po vytříbené slovní potyčce dojde i na pěsti. Ťi se dovtípil, že jádrem sporu jsou nepoctivé praktiky při vyšetřování a že si navzájem zatajují domněle důležitá fakta. Povzdechl si. Je načase s tou záležitostí skoncovat. Vzniklá situace má na všechny přímo katastrofální dopad.

Zahlédl nosiče soudce Tao-li, jak hrají v kostky ve stínu zahradní zdi, a chvíli jejich hru sledoval. Vztekle se dohadovali o výhru několika drobných, a tak jim Ťi nabídl zajímavější odměnu. Nosiči mu poděkovali za štědrost a chtěli vědět jakou.

„Rychlou a bezbolestnou smrt,“ odtušil Ťi klidně. „Výherce bude milosrdně uškrcen a ostatní budou vydáni katovi na mučení. Vyhovuje vám to?“

Nosiči na něho vyjeveně zírali. Někteří provinile klopili zrak, jiní povykovali jako poplašená zvěř, ale když jeden z nich padl na kolena, vypeskovali ho za to.

„Vaši Excelenci nejspíš rozbolela hlava z prudkého slunce,“ prohlásil nejdrzejší z nich.

„Nebolí mě hlava,“ odtušil soudce Ťi a zamračil se, „a už vůbec ne od slunce. Jeden z vás jistě dobře ví, co mám na mysli.“

Všichni údivem zmlkli. Přesvědčení soudce Ťi, že jsou těmi palácovými lupiči ze včerejší noci, bylo pro ně ranou z čistého nebe. Tenhle soudce se jistě postará, aby si za ten násilný čin vysloužili nelítostný trest. Vypadal velmi přísně a neúprosně, jak se slušelo na všemocného, spravedlivě rozhořčeného císařského úředníka.

„Ubezpečuji vás,“ řekl, „že kopanec do břišní dutiny okresního soudce je považován za zločin druhého stupně a trestá se smrtí, i když bez mučení. Kdo se hlásí na šibenici? Nad ostatními se možná slituji, pokud okamžitě označíte viníka.“

Nosiči se vylekali.

„Nic jsem neprovedl!“ řekl jeden.

„Já to nebyl!“ křičel druhý.

Soudce Ťi se zadostiučiněním sledoval, jak svalují vinu jeden na druhého. Spoléhali na to, že měli zamaskované obličeje. Muž, který vystupoval jako jejich mluvčí, prohlásil poněkud smířlivějším tónem:

„Vím jistě, že kdyby tomu, kdo se dopustil té urážky, nezaclonil zrak šátek, všiml by si, že jde o ctihodného okresního soudce, a určitě by proti němu nepoužil nohu.“

„Soud má tarif i pro použití ruky. Chcete vědět jaký?“

Jelikož o to nikdo nestál, mohl Ťi začít s výslechem. Nosiči už neměli zájem chránit svého pána, chtěli si hlavně zachránit vlastní kůži. A tak se Ťi od nich bez potíží dozvěděl, že onoho rána, kdy byl Šang Šuang zavražděn, dopravili svého pána k vodopádům a odtud do lázní, kde bylo tělo později nalezeno. Potom je prý Tao-li poslal na oběd.

To by byl rozhodující okamžik, kdyby byla vražda spáchána dopoledne, ale to nepřipadalo v úvahu, protože ještě po poledni byl Šang naživu. Vždyť ho Ťi na vlastní oči viděl v knihovně!

Ukázalo se také, že Tao-li půjčil svá nádherná nosítka skoro všem kolegům, takže stop bylo najednou několik. Například Kchen si je vypůjčil, aby udělal dojem na dámy z lepší společnosti i na všechny ostatní; vznešená nosítka vždy dobře zapůsobí, natož na dámičky z luxusního nevěstince. Mej je používal, aby ušetřil spropitné pro nosiče úředních nosítek. Lo si je půjčil, aby se v nich mohl pohodlně rozvalovat a snít o přepychu, který propil. I tentokrát byl Ťi mezi nimi jediným asketou, jak se slušelo na svědomitého okresního soudce.

Nejnepříjemnější na celé záležitosti byla skutečnost, že soudců bylo několik, byli zaměnitelní a navzájem si šlapali do zelí, až zadupali všechny stopy. Měl dojem, jako by čelil jediné bytosti s několika těly. Byl skálopevně přesvědčený, že vrah se skrývá mezi nimi. Potíž spočívala v tom, že byl jedním z nich, byl to soudce v zeleném rouchu a s černou čapkou a schovával se mezi ostatními sobě podobnými jako strom uprostřed lesa. Jako by soudce Ťi hleděl na světla odrážející se v zrcadle; neměl v ruce nic hmatatelného, neměl se o co opřít. Tenhle případ byl jako kypící sopečná láva, která všechno pohlcuje, zdravý úsudek nevyjímaje.

Ťi ponechal nosiče, ať se dál třesou strachy, bude to možná jejich jediný trest –, a vydal se do zahrady, kde si chtěl v klidu uspořádat myšlenky, jenže vzápětí ho vyrušil křik dětí, dovádějících ve stínu stromů. Zahlédl tam svého chráněnce, jak skotačí pod přísným dohledem mladé služky.

„Jak se daří našemu malému Tchanovi?“ zeptal se. „Zdá se, že se z té pohnuté noci vzpamatoval.“

„Vede se mu dobře. Ale malý Tchan je tamhle,“ odpověděla služka a ukázala na chlapce, který opodál plel záhony. „Tohle je syn kuchařky. Vzala jsem ho s sebou, aby si měl malý Tchan s kým hrát.“

Stejný věk a vzhled obou chlapců ho zmátly. Malé děti si jsou podobné jako vejce vejci a v duchu se obdivoval chůvám, že na rozdíl od něj děti rozeznají i na dálku.

Hnětlo ho, že si nedokáže poradit ani s vyšetřováním. Ale vtom se mu v hlavě rozsvítilo, jako když blesk za bouře rozetne oblohu. Vždyť je to zcela jasné! Všechno bylo od začátku do konce založeno na podobnosti, klamavém zdání a lži. Už věděl, o čem se bude za chvíli na schůzce mluvit.

Venku se smrákalo. V hodovní síni plápolaly pochodně. Stíny tančící po stěnách velké neútulné místnosti vyvolávaly pochmurnou náladu blížícího se zániku. Přítomní soudci vypadali jako přízraky v očekávání blízkého konce. Ťi si pomyslel, že přinejmenším duchové zesnulého Tchana a Šanga netrpělivě čekají, s čím vyrukuje.

Okresní soudci dojedli a chystali se k odchodu, ale Ťi je požádal, aby chvíli posečkali, protože hlavní překvapení teprve přijde. Mej Chao-ti obrátil oči k nebi.

„Zase ty vilné tanečnice?“ řekl. „V tomhle městě člověka nutí bavit se ve dne v noci! Příjmy zdejšího jamenu jsou asi bezedné, když se tady tak lehkomyslně rozhazuje!“

Soudce Ťi ho ubezpečil, že tentokrát jde o něco jiného. Po chvíli majordomus ohlásil příchod Jeho Excelence prefekta z Pchienfu. Soudci sebou trhli, když na prahu uviděli nejvyššího nadřízeného. Elegantní červené roucho vyšívané stříbrem, které si pro tuto příležitost oblékl, mu sedlo stejně jako nuzné hadry podomního prodavače.

„Jsem rád, že se mohu připojit k živým soudcům, abychom si pohovořili o těch mrtvých,“ pravil a usedl do čela stolu, kde mu Lo kvapně uvolnil místo.

Prefektův nečekaný příchod vyvolal mezi přítomnými všeobecné vzrušení. Všichni povstali a předháněli se v poklonách a zdvořilostech. A po chvíli se už překřikovali, jen aby mu mohli sdělit, co všechno se v jeho nepřítomnosti udalo a jak pokročili v pátrání. Ale namáhali se zbytečně, prefekt byl dobře informován.

„Jeho Excelence má oči a uši všude,“ řekl Tao-li, když pochopil, že je prefekt doběhl. „Vidím, že jste nás během celého pobytu laskavě poctil svým otcovským dohledem.“

„Abyste nás ochránil?“ žasl nedovtipný Kchen Fang-tche. „To je od vás hezké, drahý otče.“

„Drahý otec“ zlehka pokrčil rameny.

„Nechávám to na vás, Ťi. Máte slovo a my vás posloucháme.“

Soudce Ťi měl v plánu v krátkosti shrnout situaci a stručně se zmínit o každém z kolegů.

„Před několika dny nás sedm soudců povolali, abychom se zúčastnili schůzky, jež měla za cíl určit, kdo z nás bude jmenován do funkce v Pchienfu. Já jsem na rozdíl od kolegů o ostatních nevěděl téměř nic, ale jak uvidíte, brzy se mi ten nedostatek podařilo v rámci vyšetřování napravit. Sami jste se o to přičinili tím vaším donášením jeden na druhého. Jak známo, poznat osobnost vraha je nezbytné pro stanovení jeho charakteristiky. Brzy jsem dospěl k názoru, že klíč k vraždám, jež se staly takříkajíc ‚v rodině‘, tkví ve způsobu uvažování a také v minulosti zde přítomných hostů. Například Kchen Fang-tche, náš milý benjamínek, se všemi dobře vychází a kromě dam nikoho neohrožuje.“

V duchu si ovšem pomyslel: „A mohl bych říci mnohé o tom zkaženém pochlebovači s dvojí tváří.“

Vyjma jmenovaného všichni narážku pochopili.

„Dále tu máme ctihodného Meje Chao-ti, trochu zklamaného životem, ale hodně sžíraného závistí.“

Prefekt ho přerušil:

„Zajímalo by mne, Meji, proč jste informace sbíral po ulicích mezi dětmi? Jsou tím nejlepším zdrojem?“

„Vůbec ne,“ odpověděl místo něho Kchen Fang-tche. „Ale tím nejlevnějším. Metody ctihodného Meje bývají úsporné. Jeho životní názor totiž zní: co nejvíc ušetřit. Když má platit, bojí se, že vykrvácí.“

„To žádného okresního soudce příliš nectí,“ přisadil si Tao-li s tím svým věčným úsměškem.

„Ba právě,“ dodal Lo, „zvlášť když je v neustálém pokušení přijímat dárečky. To sice dodá sebevědomí a kuráž, ale při výkonu soudcovské funkce je to na škodu.“

„To jsou pomluvy!“ vykřikl Mej. „Žádám nápravu! Nikdy se nic neprokázalo!“

„Nechme to být,“ řekl prefekt. „Jen pokračujte, Ťi!“

„A také Lo Kchuan-čchung, zasloužilý nositel ceny za literaturu. Ten dobrák sype básně z rukávu a žije jen pro poezii. Jeho nepřátelé tvrdí, že je nejen špatným okresním soudcem, ale i básníkem a veřejná funkce mu prý slouží jen k tomu, aby si vynahradil nedostatek talentu a jiných ctností.“

Lo se raději věnoval karafě s vínem.

„Patřil sem i Šang Šuang, premiant, neúnavný a nadšený čtenář klasiků se zázračnou pamětí, který nám svými vědomostmi a domýšlivostí občas lezl na nervy. Nesmíme zapomenout na Tao-li Sunga, potomka významného rodu, muže bez zálib, který má pocit, že ho rodina obětovala, protože zatímco jeho starší bratr vládne na rodinných pozemcích, on musí trčet v nějakém zapadákově. Od chvíle, kdy opustil rodné hnízdo, mu nic nepřipadá dost dobré. Je to prokletí lidí, kteří mají pocit, že byli vyhnáni z ráje. Pocit do jisté míry oprávněný, neboť to rodinné sídlo bylo skutečně takovým menším rájem.“

Tao-li na sobě nedal nic znát, jen mu po tváři přelétl opovržlivý úsměšek. Ťi pokračoval.

„Byli jsme čestnými hosty v paláci okresního soudceTchana Žueje, který měl to štěstí, že úřadoval ve městě tisíce vřídel. A konečně je tu moje maličkost jménem Ťi Žen-ťie, někdejší držitel ceny v matematice. Jsem si vědom, že se chovám jako pedantický puntičkář a že se rád blýsknu svými schopnostmi, což je v našem oboru všeobecně považováno za nehoráznost. Za svoji posedlost vyřešit každý případ za každou cenu jsem si vysloužil jen falešné poklony, nedůvěru a závist. Někdo si možná myslí, že vyšší úředníci tu nejsou od toho, aby pracovali, protože čím víc času věnují svým povinnostem, tím méně se věnují literatuře. Však jsme byli vybráni na základě zkoušek z literatury! A kvůli nim se také celé drama odehrálo.“

Ozvaly se udivené výkřiky.

„Během našeho pobytu jsem zaznamenal,“ pokračoval řečník, „že většina kolegů skrývá nějaké tajemství, které by mohlo posloužit jako motiv vraždy. Uvažoval jsem například o Mejovi Chao-ti.“

„To se podívejme!“ zařval Mej. „Zase já! Vy jste si na mne zasedl!“

„Šang mi s radostí svěřil, že rodina Mejových jsou ve skutečnosti obchodníci, a to v zásadě nepřipouští, aby se jejich potomek zúčastnil zkoušek z literatury. Šang na to přišel, když pracoval v císařském archivu. Brzy uvidíme, že to není zanedbatelný detail.“

„Nesmysl!“ durdil se Mej na pokraji zhroucení. „Moji rodiče byli urození, jen občas nabízeli vzácné látky přátelům za směšnou cenu. To nebylo žádné obchodování! A vlastnili krásné venkovské sídlo s velkými pozemky.“

„To ano,“ připustil Ťi. „Sídlo si koupili za peníze, které vydělali obchodem, a chtěli tak smazat skvrnu na společenském postavení. To je zcela běžné a nepodstatné, Meji, uklidněte se. Nemyslím, že tomu kdokoli z nás přikládá význam, jenom to vypovídá o povaze zesnulého Šanga a o tom, co všechno lze objevit v archivu. Trochu odbočím. Víc mě zarazil fakt, na nějž mě upozornil Kchen. Tao-li prý pokaždé, když došlo na vědomosti z literatury, odvedl nějakou trefnou poznámkou řeč jinam.“

„Lidé jako on nepotřebují ležet v knihách, aby získali funkci,“ zasyčel Kchen Fang-tche.

„Zkouška je zkouška, drahý kolego,“ oponoval Ťi. „Víte stejně dobře jako my, že to nebyla žádná hračka. Pokud dotyčný neprokáže jisté znalosti, ani nadržování mu nepomůže.“

„Odbíháte od věci!“ řekl Tao-li. „Držte se faktů. Nás především zajímá, kdo zabil Tchana!“

„Opravdu, drahý kolego?“ zeptal se Ťi, který si jediný zachoval chladnou hlavu.

Ostatní dali za pravdu Tao-li Sungovi. Celá ta rozprava jim byla nepříjemná.

„Nu ano,“ žadonil Lo. „Jen se konečně vyslovte. Nejspíš podezříváte někoho z nás. Řekněte nám jméno a hotovo. Kdo je to?“

Soudce Ťi si chvíli probíral dlouhý vous.

„Kdo?“ řekl. „Vlastně… nikdo. Pachatel mezi námi není. Totiž už není. Zemřel. Jeho tělo leží uprosřed vůně kadidla v chrámu Harmonie a smíru, ačkoli zesnulý nebyl smířlivý a ani on neskonal harmonickou smrtí.“

„Naznačujete tím, že šlo o…“ vypravil ze sebe prefekt, neméně překvapený než ostatní.

„Pochopil jste mě správně,“ řekl soudce Ťi. „Vrahem našeho hostitele Tchan Žueje byl Šang Šuang. Ten nápad se zrodil v jeho hlavě a zřejmě ho i sám vykonal.“

Ťi dvěma prsty uchopil šálek a za hrobového ticha pomalu a s chutí upíjel čaj.

XVII.

Soudce Ťi označí vraha;

staré svitky vydají svědectví.

První se vzpamatoval Lo.

„A proč Šang zabil našeho hostitele?“ zeptal se. Rozhodně nehodlal zpochybňovat teorii soudce Ťi, která všem přišla vhod.

Ťi odložil šálek čaje a pokračoval ve výkladu.

„Dospěl jsem k názoru, že Šang zabil Tchana, protože ten ho po léta vydíral.“

„Ale jak?“

„To Šang obrátil Tchanovu pracovnu vzhůru nohama hned druhý den po jeho údajné smrti. Hledal tam dokument, kterým ho Tchan vydíral. Z okna pracovny je vidět do zahrady, do míst, kde se Tchan ukrýval, a když Šang prohledával místnost, všiml si sloužících, stejně jako já –, kteří se starali o Tchanovo pohodlí v jeho dobrovolném domácím vězení a běhali sem a tam. Tchan Žuej si hrál na mrtvého, aby udělal radost zde přítomnému ctěnému prefektovi, který si to celé pro zábavu vymyslel. Tchan si chtěl pochopitelně život v odloučení zpříjemnit, proto si nechal nosit různé laskominy a přijímal tam tu rozkošnou služtičku, kterou vyhledával, dejme tomu pro povzbuzení –, pokaždé když nebyly manželky na dosah. Víme, že byl uškrcen pomocí záclony, která chyběla na Šangově okně. Ten večer po vraždě si přece Šang stěžoval, že ho brzy ráno vzbudilo slunce. Poté putovaly závěsy z jednoho pokoje do druhého, a to nám zmátlo stopu. Jsem přesvědčený, že vražedný závěs původně pocházel z Šangova pokoje, protože záclony se začaly během dne stěhovat až poté, co jsem se o ně začal zajímat.“

Kolegové zaraženě mlčeli a v duchu si vybavovali den, kdy si navzájem schovávali záclony, jen aby podezření nepadlo na ně. Ťi ohleduplně vyčkal, než se znovu ujal slova.

„Ale vraťme se k vraždě. Když Šang nachytal Tchana, jak se skrývá v zahradním pavilonku, rozhodl se z údajně mrtvého učinit skutečného mrtvého. Sundal závěs ve svém pokoji a vypravil se do zahradního pavilonku. Tchan ho bezelstně vpustil dovnitř, protože si myslel, že Šang odhalil jeho lest a přišel si pro odměnu za svou vynalézavost. Jenže Šang ho omráčil a pak oběsil na trámu.“

„Ale proč?“ zeptal se Kchen. „O jakém vydírání mluvíte?“

„Mezi oběma muži byl dávný spor. Nejzávažnější však je, že zločin neprovedl sám a že měl pomocníka. Byl to jeden z nás a je tu teď mezi námi.“

„Rádi bychom věděli, čí jméno vytáhnete z rukávu tentokrát,“ prohlásil Tao-li mrazivým hlasem.

„Jméno?“ odtušil soudce Ťi. „Přece to vaše, drahý kolego.“

Mezi okresními soudci zavládlo vzrušení.

„To už přeháníte, Ťi!“ protestoval Kchen. „Proč by proboha náš kolega Tao-li zabíjel chudáka Tchana!“ Ťi si lokl čaje.

„Motiv vraždy musíme hledat v minulosti, v době zhruba před deseti lety, kdy jsme ještě byli pouhými adepty na zkoušky z literatury. Všimli jste si, jak jsme si všichni navlas podobní v zeleném rouchu, černých čepičkách a s našimi vousy, tou chloubou soudcovského stavu? Napadlo mne, že se dá té podobnosti snadno zneužít, a to také vrah opakovaně udělal.“

„To nedává žádný smysl, Ťi!“ zvolal hezounek Kchen, pohoršený, že by se mu mohl někdo podobat.

„Ale ano! Tao-li Sung je synem z velkopanské rodiny. Sami víte, jak si ti zazobanci z provincií zakládají na tom, aby jeden člen rodiny vykonával vysokou funkci, protože z toho plyne bezpočet výhod, třeba osvobození od vojenské služby a pozemkových daní, povolení kupovat si služebnictvo na doživotní otrockou službu, nehledě na lesk a slávu, které taková funkce přináší celé rodině. Životní úroveň a společenské postavení klanu Tao-liových by značně utrpěly, kdyby Sung u zkoušky neuspěl. Jako nejmladšímu synovi mu předem vybrali dráhu okresního soudce, aby posílili prestiž veškerého příbuzenstva. Když jsem si pročítal životopisy, které si náš prefekt vyžádal z císařského archivu, udivilo mne, že se Tao-li zaskvěl právě u zkoušky z literatury, a přitom je v tomto oboru nejslabší. Vězte tedy, že Tao-li je soudce, který ve skutečnosti nikdy zkoušku neabsolvoval!“

Okresní soudci nevěřili vlastním uším. Bylo to neslýchané nařčení, bylo troufalé něco takového vůbec vyslovit. Prvotní údiv vystřídalo pohoršení. Tao-li se nucené zasmál. Ťi nehnul ani brvou.

„Šang i Tao-li pocházejí ze stejného kraje,“ pokračoval nevzrušeně. „Tím si vysvětluji jejich podobný způsob vyjadřování. Dá se předpokládat, že hraběcí rod z Pchu po dlouhé generace rozséval své sémě mezi poddanými. Nepřekvapilo by mne, kdybych se dozvěděl, že oba muži byli vzdálenými bratranci z levého kolena. Šang byl sice z chudých poměrů, ale zato měl mimořádnou paměť, která ho předurčovala pro klasická studia, a skutečně dosáhl velké vzdělanosti, jíž nás všechny ohromoval. Jenže knihy i studia jsou velmi nákladná. Tao-li, sice hloupější a líný, ale namyšlený na svůj původ, dával při každé příležitosti najevo své opovržení vůči trapným vzdělanějším měšťákům, nemám pravdu, Meji?, a rozhodně se mu nechtělo promarnit mládí biflováním zaprášených textů. A tak oba mladíci uzavřeli oboustranně výhodnou dohodu. Tao-li tajně financoval Šangova studia, nikoli z lidumilství, tomu je na hony vzdálený, ale aby se Šang mohl co nejlépe připravit na zkoušky a složit je i za něho. Pravda, časem se jejich fyzická podoba smazala, jednak proto, že nebyl důvod ji udržovat, jednak kvůli rozdílným povahám a zcela odlišnému způsobu života obou mužů. Navíc byl Šang krátkozraký. Zničil si zrak, když místo někoho jiného luštil staré písemnosti. A také se mu nikdy nepodařilo vypěstovat si takový krásný vous, jímž se honosí ten, jehož dnes váhám nazvat naším kolegou. A tak jednoho dne stanul ten chudý student před učiteli namísto synáčka z bohaté rodiny. Jelikož měl Šang jen řiďounký vous, nalepil si pro tu příležitost falešný. Kterýpak z vás dvou asi zapsal jméno Tao-li na čestnou tabuli a zúčastnil se absolventské hostiny?“

Tao-li vyzývavě pokrčil rameny.

„To se nikdy nedozvíme,“ poznamenal Ťi.

„Ale Šang byl přece také jmenován okresním soudcem,“ podotkl Mej.

„To ano. Šang udělal zkoušku i pod svým jménem, ale o něco později, a oficiální verze uvádí, že to bylo z nedostatku prostředků. Teprve u zvláštní zkoušky, speciálně vypsané pro znamenité studenty, jejíž téma určil sám císař, získal to nejlepší ohodnocení ze všech. Svůj diplom obdržel až následujícího roku po onom podvůdku a za jiných okolností, takže nehrozilo, že by ho učitelé dohlížející u předešlých zkoušek mohli poznat. Umístil se dokonce lépe než v roli Tao-li Sunga. Poprvé se tolik nesnažil, aby nevzbudil pozornost, a měl také více času připravit se na svou vlastní zkoušku. Nejspíš vás hnětlo, že jste dopadl hůře než váš dvojník, že, drahý příteli?“

„K tomu vašemu lacinému románku nemám co dodat,“ odtušil Tao-li. „Dejte mi hodinu a já vám dokážu, že Tchana jste zabil právě vy a z neméně potrhlých důvodů.“

Ťi mávl odmítavě rukou.

„To, že Tao-li nevystudoval, nemělo na jeho kariéru žádný vliv. Studenti se stejně během výuky nic užitečného nenaučí. Aby se Šangovi odvděčil, zavázal se, že mu pomocí rodového jména, jistě ne bezvýznamného, zajistí úspěšnou kariéru. Je přece bratrancem ministra a několika císařských dvorních hodnostářů. A v tom byl kámen úrazu, protože tehdy se na scéně objevil lišák Tchan Žuej, mazaný prospěchář, který šel bezohledně za svým cílem. Nyní váhám mezi dvěma variantami: je možné, že Tchan v určité době studoval u stejného mistra jako Šang, chodili spolu do školy a možná se i kamarádili. Později se Tchan, poté co uspěl v regionálním kole, odebral do hlavního města ke státním zkouškám, a naneštěstí pro naše zesnulé kolegy narazil u zkoušek na našeho dvojníka Šanga, který ani s falešným vousem bývalého spolužáka a přítele neoklamal. Druhou možností je, že v prvním roce, kdy Šang u zkoušek vystupoval jako Tao-li, Tchan u zkoušek propadl a napřesrok se ke svému údivu se Šangem setkal podruhé, tentokrát pod jeho pravým jménem. Buď jak buď, když Tchan tu záměnu odhalil, okamžitě pochopil, že toho lze využít. Nechal si to pro sebe, ale umínil si, že si o podvodu pro jistotu opatří hmatatelný a nezpochybnitelný důkaz. Takový důkaz bude mít jednou cenu zlata. Po získání titulu vstoupil do služeb císařského archivu v Čchang-anu, stejně jako já na začátku kariéry, ovšem ze zcela jiných důvodů. Vzápětí byl jako zázrakem jmenován na stále výhodnější místa, jak jsme si všichni povšimli, aniž prokázal jiné schopnosti než nadání vlísat se do přízně vlivných lidí, čímž si také většina lidí vysvětlovala jeho úspěšnou dráhu. Pravda je taková, že Tchan byl špatný člověk. Od počátku měl v ruce potřebný důkaz a díky němu připravil Šanga o výhody, které mu měl podvod přinést. Tchan je vydíral oba, a proto mu padaly do klína výhodné funkce. A tak to, co Tao-li tehdy na oplátku slíbil Šangovi, připadlo Tchanovi, protože kdyby se na podvod přišlo, čest našeho elegantního samozvance by byla navždy pošpiněna, a to se nesmělo stát. Syn hraběte z Pchu po celých deset let platil za mlčenlivost a využíval všechny dostupné prostředky a vliv k tomu, aby se důkaz o podvodu nedostal do rukou císařského cenzora.“

Polovina přítomných zkoprněla, druhá polovina zůstala na pochybách. Ťi se rozhlédl po přítomných a pokračoval.

„Jak plynul čas, Šang se stával stále zatrpklejším. Domníval se, že vzhledem ke svým intelektuálním schopnostem by si zasloužil lepší postavení; funkce, o něž se ucházel, například v Pchienfu, mu pokaždé vyfoukl Tchan. Navíc s jídlem roste chuť a Tchan byl stále nenasytnější a nebezpečnější. Když se roznesla zpráva, že Tchan odchází z Pchienfu k císařskému dvoru, pro chudála Šanga to bylo přespříliš. K dovršení všeho byli Tao-li i on pozvaní do Pchienfu, aby osobně přihlíželi dalšímu vzestupu toho příživníka. Jaký pocit štěstí asi Šang prožíval onoho večera, kdy nám oznámili, že Tchan vypadl z okna! A jak hrozné muselo být nazítří jeho zklamání, když zjistil, že nepřítel je stále naživu! To odpoledne, těsně předtím, než vstoupil do Tchanovy skrýše a než došlo k vraždě, Šang vyhledal svého komplice a sdělil mu, že jejich úhlavní nepřítel dosud žije. Zdálo se, že jejich strastiplná cesta nikdy neskončí. Dohodli se tedy, že s ním skoncují. Rozčarování, že Tchan vstal z mrtvých, bylo příliš silné a nemohli se s tím vyrovnat, když už se jednou radovali z jeho smrti. Bylo v zájmu obou podvodníků, aby se spolčili a zbavili se vyděrače, který jim ukradl výhody plynoucí z jejich úmluvy. Lepší příležitost než ono předstírané úmrtí jim osud do cesty přihrát nemohl, byla to přímo výzva, kterou museli chytit za pačesy. Shodou okolností se všichni tři ocitli pod jednou střechou, a tak se ti dva rozhodli: buď, anebo. Jinak ho budou mít na krku do konce života. Jeho smrtí by se navíc uvolnilo místo, které by Šang shrábl pro sebe. Domluvili se, že se sejdou v zahradním pavilonku. Myslím, že první vešel Šang, aby oběť nepojala podezření, načež Tchana něčím omráčil, odtud ta boule na jeho hlavě, a potom už přispěchal Tao-li a pomohl mu oběsit Tchana na závěsu.“

„A nakonec,“ skočil mu do řeči Lo, „aby se zbavil výčitek nebo ze strachu, že bude dopaden, si Šang v lázních sáhl na život. To je nabíledni!“

Ťi se na něho udiveně podíval.

„Jaké výčitky?“ řekl. „Kdepak, Tao-li se postaral o to, aby spoluviníka netížilo svědomí, a sám ho poslal na věčnost. Šang doufal, že mu Tchanova smrt zajistí přízeň hraběcí rodiny z Pchu. Jenže po deseti letech nucené dobročinnosti toho měl Tao-li až po krk. Chtěl si také užít příbuzenského vlivu. Stačila ještě jedna vražda a bude konečně volný, jednou provždy. Pokušení bylo příliš silné. Ale musel si pospíšit a zabít Šanga, dokud byli tady. Jakmile by se vrátili do svých okrsků, bůhvíkdy by se opět sešli. Vězte, že Šang nebyl probodnut v lázních, jak jsme se měli domnívat. Brzy zrána Tao-li pod záminkou, že si spolu musí v klidu pohovořit, zavedl Šanga ke kaskádám, kde v té době nikdo nebývá. Chladnokrevně Šanga utopil v nádrži pod vodopádem, jehož hukot přehlušil křik umírajícího. Našel jsem ve vodě štětec, který ubohému příteli vyklouzl z rukávu. Tao-li zanechal tělo v nádrži, které tam pro samou páru nebylo vidět. Vrátil se do jamenu, převlékl se a vypravil se na místo činu, tentokrát v nosítkách o dvanácti nosičích, ačkoli by jich na tu krátkou cestu stačil poloviční počet. Za chvíli totiž měli nést dvojnásobnou váhu. Tao-li se tedy nechal donést k vodopádu, poslal nosiče pryč a mrtvolu strčil do nosítek krytých záclonkami. Poté ho nosiči donesli do lázní. Musel tělo odložit tam, kde ho jentak neobjeví. Lázně bývají v dopoledních hodinách liduprázdné. I tentokrát propustil nosiče pod záminkou, že se chce vykoupat, a pak zadním vchodem, vedoucím k vodopádu, přepravil tělo z nosítek až k horní nádrži. Probodl ho dýkou a shodil do horké vody, aby nás zmátl. Měli jsme si myslet, že vražda byla spáchána na tomto místě brzy po poledni, zatímco k ní došlo po ránu a jinde. Aby bylo vše věrohodné, vrátil se rychle do jamenu, zastrčil si vousy za šaty a usadil se v knihovně, kde Šang obvykle trávil veškerý svůj čas. Zdálky v těch zelených šatech a s hlavou skloněnou nad knihami skutečně vypadal jako jeho oběť. Tím, že se Tao-li v knihovně vydával za Šanga, který dávno ležel mrtvý v lázních, si zajistil skvělé alibi. Nemá sice soudcovské zkoušky, ale jak vraždit, tomu se naučil, a od protřelých vrahů. I v tomto druhém případě využil vzájemné podoby. My všichni jsme se tudíž domnívali, že v době oběda byl Šang naživu. Ale to nestačilo, Tao-li záměrně vyvolal roztržku se zahradníky, aby ho tady všichni viděli ve chvíli, o níž jsme předpokládali, že došlo k Šangově vraždě.“

Tao-li se konečně ozval:

„Nemáte žádný důkaz, že jsem ty dvě ohavné vraždy spáchal já. Vaše obvinění jsou neopodstatněná. Není přece možné beztrestně osočovat vážené občany!“

Vyšetřovatel v jeho slovech postřehl jasnou výhrůžku, že si bude stěžovat na vyšších místech.

„Jsem přesvědčený, že Ťi by nevznesl obvinění, kdyby neměl v ruce potřebné důkazy,“ šeptl Mej. „Je to tak, Ťi?“

Soudce Ťi si povzdechl.

„Ne, není. Nemohu vraždy dokázat, drahý kolego, ačkoli je zřejmé, kdo je spáchal.“

Tao-li ožil.

„No prosím!“ řekl. „Žádám Jeho Excelenci prefekta, aby laskavě potrestal toho drzého Ťi Žen-ťie, který se opovážil znevážit mou čest!“

„Ale je tu ještě jeden špatný skutek, který mluví sám za sebe,“ prohlásil Ťi nevzrušeně.

Udeřil do gongu, a když vstoupil majordomus, požádal ho, aby přinesl z archivu krabici číslo 1008 z police s pozemkovými spory. Pak pokračoval ve výkladu.

„Lest, kterou na nás prefekt pro zábavu nastražil, byla dobře vymyšlena a Tchan se k ní rád propůjčil. Jenže ho zaskočilo, když za ním přišli ti dva a domáhali se, aby jim vydal kompromitující důkazy, které vlastnil.“

„Co to bylo za dokumenty?“ zeptal se Kchen.

„Aby mohl Tchan kdykoli prokázat zfalšované zkoušky, opatřil si ukázky Tao-liova i Šangova rukopisu z dob studií a k tomu nádavkem dopisy z let, kdy nastoupili do funkce. Tím byl jeho důkaz mnohem přesvědčivější, protože rukopisy se daly porovnat se slohovou prací uloženou v císařském archivu, kterou falešný Tao-li odevzdal u zkoušky. Tchan ji totiž ukradl, když v archivu pracoval, což byl také jediný důvod, proč se nechal na to otravné místo jmenovat. A nemýlil se, naši pdvodníci velmi usilovali o to, aby dokument získali. Jakmile se onehdy roznesla zpráva o údajné Tchanově smrti, Šang rychle spěchal prohledat jeho pracovnu, s čímž náš hostitel počítal, a tak se Šang namáhal zbytečně. Ani se mě nezeptáte, jak je možné, že to vím?“

Syn hraběte z Pchu smrtelně zbledl.

„Nic o tom nevíte,“ odtušil přiškrceným hlasem. „Vymýšlíte si. Nic takového neexistuje.“

„Ale existuje, jen jste to nenašel. Tchan usoudil, že musí dokument schovat mimo zdi jamenu, a uložil je mezi věci chlapce, o jehož existenci neměl nikdo tušení: je to jeho nemanželský syn, kterého svěřil do výchovy mnichům. Byla to od něho z nouze ctnost, ale možná ho napadlo, že by ty papíry mohly jednou chlapci přijít vhod v případě, že bude dostatečně nadaný a vydá se na dráhu úředníka. Nejspíš nebyl ještě pevně rozhodnutý, jak s hochem napříště naloží. Pokud hodlal dítěti zajistit budoucnost, mění to poněkud náš pohled na zesnulého kolegu. Ale to se už nedozvíme. Záležitost s ukradenou slohovou prací vás ustavičně pronásledovala, Tao-li. Náš přítel Kchen během pátrání přišel na stopu utajeného dítěte a já jsem měl ten nešťastný nápad, že jsem ho přivedl do jamenu. Hoch s sebou neustále nosil hedvábné pouzdro, a právě v něm mohly být ukryty dokumenty, které jste tolik hledal, Tao-li. Já sám jsem vás na to nevědomky upozornil. Předmět vašeho zájmu se vám producíroval přímo před očima, a proto se vaši nosiči na váš příkaz proměnili v lupiče. Měli za úkol prohledat v noci chlapcovu komůrku a tajemníkovu kancelář i jeho komnaty, což byl jen marný pokus, jak získat ty vzácné dokumenty. Nakázal jste jim dokonce, aby neváhali a dítě unesli. Počínali si dost neohrabaně, takže se strhla honička po celém paláci. Abyste odvrátil pozornost, hrál jste si na ducha a plížil se tmou, až jste k smrti vyděsil chudáka Lo. Ten začal volat o pomoc, a proto vaši muži mezitím přes zahradu utekli.“

Majordomus přinesl z archivu požadovanou krabici. Ťi rozvázal šňůrku, vyňal z ní svitky, které ležely navrchu, a rozložil je před zraky kolegů.

„Vy všichni jste svědky,“ řekl. „Zde je školní práce studenta jménem Tao-li a úřední dopis zaslaný státní správě toutéž osobou. A toto je originál slohové práce předložené u zkoušek z literatury s jeho jménem a s císařskou pečetí. Prosím, porovnejte laskavě ty písemnosti. Rukopis slohové práce nemá nic společného s těmi ostatními. Rozdíl je patrný na první pohled.“

A vytáhl z rukávu ještě jeden papír.

„Toto jsou Šangovy poznámky, které si nedávno zapsal, když pracoval ve zdejší knihovně. Vidíte sami, že znaky jsou psány stejnou rukou jako úvaha o Konfuciovi stvrzená císařskou akademií. Není o čem pochybovat.“

Okresní soudci včetně prefekta se cítili do hloubi duše uraženi. Z jejich tváří se dalo vyčíst, že celý ten podvod se jich dotkl mnohem víc než obě vraždy. Tao-li byl předem odsouzený, aniž kdo pronesl jediné slovo. Ortel byl vynesen, k tomu nebylo zapotřebí důkazů, že vraždil. V očích kolegů se provinil tím nejhorším zločinem, jaký si dovedli představit.

XVIII.

Soudce Ťi sklízí ovoce;

spravedlnosti je opět učiněno zadost.

Vtom ticho prolomil výkřik jako úder blesku z čistého nebe.

„Vrahu!“ zaječel Mej. „Podvodníku!“

Ťi si pomyslel, že od kupeckého synka to opravdu sedne.

„Ty tupče,“ odsekl Tao-li. Omezenost zřejmě považoval za větší prohřešek než vraždu.

Prefekta se zmocnily pochybnosti, jak si syn hraběte z Pchu asi vedl ve svém úřadě, a umínil si, že při první příležitosti prošetří všechny případy, o nichž rozhodoval. Tao-li tam stál s trucovitě založenýma rukama jako nespravedlivě pokárané dítě. Kchen nevycházel z údivu a hleděl střídavě na vraha a na „drahého otce“, ale bližšího vysvětlení se nedočkal.

„Drazí kolegové, drazí kolegové,“ brebentil Lo. „Snažně vás prosím, zachovejte si důstojnost! To je to poslední, co nám zbývá!“

„Mlčte, vy jeden opilče!“ vyštěkl zločinec, kterému už na nějakých zdvořilůstkách a společenském chování nezáleželo.

„Nechat se urážet právě od vás,“ sykl Kchen, „to člověka potěší!“

„Je pod moji úroveň odpovídat na takovou neomalenost,“ podotkl Lo.

„Pod vaši úroveň?“ řekl Kchen. „Můj milý, to by se jeden musel zahrabat pod zem, aby se dostal tak nízko jako vy.“

Jediný prefekt zachovával klid pravého mandarína. Ťi by se od něho byl nadál většího pohnutí, vždyť odstartoval sled nešťastných událostí svým nejapným nápadem s nesmyslnou soutěží a falešnou smrtí. Ale jak se zdálo, výčitkami netrpěl, a když se teď vraždy objasnily, už si s tím hlavu nelámal.

„Případ jste mistrovsky vyřešil, Ťi,“ prohlásil, jako by si vyslechl přednášku o pěstování rýže. „Teď ho musíte dotáhnout do konce. Jaký je váš ortel?“

„Jsem zastáncem řádného soudního procesu,“ prohlásil okresní soudce z Pcheng-laje a kroutil si knír.

„Výborně!“ řekl Kchen Fang-tche. „To můžeme rovnou před jamenem vyvěsit nápis ‚Mezi vašimi okresními soudci jsou vrazi‘ nebo ‚Proces s krvelačným soudcem‘ a hlavně ‚Dostavte se v hojném počtu!‘“

„To v žádném případě!“ přisadil si Mej.

„Také myslím, že by to nebylo nejmoudřejší, drahý kolego,“ řekl Lo váhavě.

Jednomyslně zamítli představu, že by jeden z nich byl vláčen po soudech a pak za své odporné zločiny popraven před zraky veřejnosti; navíc by se rozneslo, že se u císařských zkoušek podvádí, čímž by důvěryhodnost soudcovského stavu rázem klesla na nulu. Tao-li také dával okázale najevo své bohatství; lidé by se domysleli, že ho získal nekalými praktikami v rámci své funkce, a pak už by stačil jen malý krůček k domněnce, že zkoušky si lze snadno koupit. Podezření z nepoctivosti by padlo i na ostatní okresní soudce a lidé by v nich viděli jen zkorumpované elitáře, kteří se dostali k moci díky úplatkům, nikoli zásluhou náročného studia klasiků a dlouhodobých zkušeností.

Záležitost byla vyřízena a podle nevzrušeného prefektova výrazu bylo jasné, jaký je jeho názor. Žádný proces se soudcem Tao-li se konat nebude, protože překročil únosnou hranici a kolegové se tím rozhodně nehodlali chlubit na veřejnosti. Ťi si pomyslel, že i tentokrát jeho snaha vyzněla naprázdno; případ brilantně rozuzlil, a oni ho zametou pod koberec!

„Doufám, že se na vás můžeme spolehnout, Tao-li,“ řekl starý Mej věcně.

„Jak prosím?“ zeptal se Tao-li předstíraje, že nerozumí.

„Nepochybuji, že kolega sám vyvodí důsledky ze svých činů,“ pravil hezounek Kchen. „Velkoryse vám nabízíme možnost zemřít jako pravý soudce, ačkoli si to nezasloužíte.“

„Asi vám nerozumím…“

„Vaši kolegové se vám snaží říci,“ vysvětloval prefekt, „že vás žádají, abyste spáchal sebevraždu, a zachránil tak čest nejen sobě, vaší rodině a vašemu jménu, ale celému soudcovskému stavu, k němuž jste se neprávem hlásil.“

Tao-li Sungovi se očividně ten argument nijak nezamlouval, což Ťi plně chápal.

„Promiňte,“ řekl nepravý soudce, „ale mám dojem, že si neuvědomujete svou situaci. Problém je na vaší straně. Já jsem se po celá léta obětoval v zájmu vlastní rodiny, jak Ťi Žen-ťie správně připomenul, ale nevím, proč bych se měl obětovat pro lidi, kteří pro mne vůbec nic neznamenají.“

Kchen, Mej i Lo byli jeho nečekaně pohoršlivou odpovědí vyvedeni z míry. Ten vrah je vlastně drží v hrsti! Bude si beztrestně dál sedět ve funkci okresního soudce jen s tím rozdílem, že na základě nelichotivého prefektova hlášení bude za trest poslán do nějakého zapadlého hnízda, což nebyla nijak vysoká cena za dvojnásobnou chladnokrevnou vraždu.

„Jste neuvěřitelně cynický!“ zvolal Kchen.

„Však vy také,“ odpověděl Tao-li se zlovolným úsměvem. „Řekněme spíš, že jsem realista.“

„Udělejte něco, Ťi!“ žadonil Mej. „Donuťte ho! Ať se umoudří!“

Ťi odtušil, že případ objasnil a víc nemůže v té věci udělat.

Vzpurné pachatelovo chování pobouřilo smysl přítomných soudců pro spravedlnost a nehodlali se s tím smířit. Prefekt prohlásil, že by ho měli nechat o samotě, aby mohl přemýšlet o svých činech. V duchu doufal, že se jeho podřízený nad sebou zamyslí a změní názor, ale jeho pohrdlivý výraz dával jasně najevo, že si dělají plané naděje.

S tichou pobídkou, aby příliš neotálel a skoncoval se životem, ho vyzvali, ať se odebere do vedlejšího salonku. Také prefekt už hořel nedočkavostí promluvit si v soukromí se soudcem Ťi, jak se na tom odpoledne dohodli.

„Nechte našemu příteli Tao-li donést čaj,“ připomněl svým podřízeným, než se vzdálil. „Nebudeme přece nezdvořilí jen kvůli tomu, že máme mezi sebou různice.“

Tao-li poděkoval prefektovi za pozornost škrobenou úklonou a uchýlil se do salonku. Prefekt naposledy přelétl pohledem své podřízené a rozloučil se, následován soudcem Ťi.

V přijímacím salonku se prefekt usadil v křesle a vyzval hosta, ať si také udělá pohodlí. Jeho stažené rysy se uvolnily a Ťi se dovtípil, že rozuzlení případu ho zasáhlo víc, než dal na sobě znát.

„Jistě tušíte, o čem s vámi chci mluvit, že ano, Ťi?“ řekl a z misky na stolku si vzal cukrovinku. „Co se proboha tomu muži honilo hlavou? Pokud je mi známo, nebyl to špatný soudce. Vzor vší důstojnosti! Možná až příliš.“

Ťi vyslovil domněnku, že Tao-li zabíjel, aby se zbavil tíživých výčitek, protože podváděl u zkoušek. Svým způsobem to pro něho byla jakási očista. Po Tchanově a Šangově smrti se musel po letech cítit opět svobodným. Jeho život se odvíjel podle společenských pravidel, ale řídil se falešnými představami a nikoli morálkou, takže se pokaždé vydal špatným směrem, až nakonec skončil jako vrah.

„Všichni chybujeme,“ povzdychl si prefekt. „Například já jsem provdal svou dceru za pitomce. A teď na to doplácím a nic s tím nezmohu. Kdybych Kchenovi v kariéře nepomohl, ta moje chudinka zlatá, kterou život na venkově přímo děsí, by skončila v nějaké pohraniční díře.“

„Mám tomu rozumět tak, že funkci okresního soudce v Pchienfu šetříte pro zetě?“

Prefekt znovu vzdychl.

„Ani bych neřekl. Zaprvé to místo právem přísluší vám, zadruhé nemám chuť nadále se zdržovat v blízkosti toho nenapravitelného záletníka. Neuškodí mu krátký pobyt v očistci a snad se umoudří. Jen z ohledů vůči dceři ho nepošlu do zapadlé hůrky na hranicích říše. A ti vaši kolegové se navzájem sami vyřadili ze hry. Vím o přehmatech starého Meje a dobrák Lo, ten zase nezná v ničem míru. Místo je vaše, můj milý. O to jste mě chtěl nejspíš požádat, ne?“

„Chtěl bych vám s dovolením navrhnout jiné řešení,“ odpověděl soudce Ťi.

Obával se totiž, že se tímto případem zločinecká aktivita v Pchienfu na dlouhou dobu vyčerpala, a nedovedl si představit, že by zahálel v městečku nudnějším než Pcheng-laj, kde by celý den neměl nic jiného na práci než koupat se v lázních, až by se mu voda dočista zprotivila. Proto požádal prefekta, zda by laskavě nepřehodnotil kandidaturu přítele Lo Kchuan-čchunga.

„A proč ne?“ řekl prefekt. „Můj zeť se protentokrát okresním soudcem v Pchienfu prostě nestane. Najdu mu zkrátka něco jiného.“

Dohodli se, že pro nedostatek vhodnějších uchazečů prefekt doporučí soudce Lo. Básníkovo působení ve městě tisíce vřídel alespoň pozdvihne místní kulturní úroveň. Jistě dokáže využít zdejšího bohatství k rozvoji umění, aniž by se přitom sám zruinoval.

Do místnosti vstoupil velmi špatně naladěný majordomus.

„Panu Tao-li se udělalo nevolno,“ oznámil.

„Cože?“ řekl prefekt. „Člověk nemá chvilku klidu! Co je mu?“

„Myslím, že je mrtvý,“ hlesl majordomus.

Odebrali se do salonku a brzy za nimi přispěchali Mej, Lo a Kchen. Tao-li ležel na podlaze vedle převrácené židle a šálku od čaje. Tvář měl zkřivenou bolestí, z koutku úst mu vytékala slina. Prefekt se sklonil nad mrtvým.

„Je zbytečné volat ohledavače. Příčina smrti je jasná: selhalo mu srdce, protože nevydrželo nápor silných emocí. Měl nejspíš vrozenou vadu. To se ve starobylých rodech, kde se uzavírají sňatky mezi příbuznými, běžně stává.“

Prefekt požádal majordoma, ať odnese čajovou soupravu do kuchyně, aby ji umyli, a odkráčel do hodovní síně.

„Zdá se, že trpěl,“ poznamenal Kchen s pohledem upřeným na zmučený obličej mrtvého. „Nakonec si zločiny odpykal. Doufejme, že utrpení jeho duši očistilo.“

Vtom soudci Ťi blesklo hlavou: „Ten čaj! Čaj od prefekta!“

„Považujete mě za hlupáka?“ zvolal Ťi. „Vy jste ho zavraždili!“

Když Ťi viděl zděšení přítele Lo, v duchu ho vyškrtl ze seznamu spiklenců. Zato Mej s Kchenem se tvářili dostatečně výmluvně. „Pomohli“ kolegovi důstojně opustit tento svět. Takže Mej, Kchen a prefekt ho společně otrávili, aby zabránili ostudě! Dobrá pověst soudců včetně cti mrtvého byla zachráněna.

„Co jste to provedli?“ vypravil ze sebe ohromený Lo.

„Jen jsme mu podali šálek čaje,“ odtušil Kchen nevzrušeně, ale poznámku „čaj, jaký si zasloužil“, si nechal pro sebe.

„Můj nápoj na spaní je opravdu silný“ řekl Mej. „Však mě také lékař varoval, abych si nebral silnější dávku. Teď už si budu dávat pozor.“

„A co soudní proces?“ zeptal se Ťi. „To byl jediný způsob, jak záležitost uzavřít!“ Kchen pokrčil rameny.

„Měl svoje přelíčení, dokonce za účasti pěti okresních soudců. Co lepšího si mohl přát? Ke zločinům se přiznal, byl uznán vinným a rozsudek byl vykonán. Tak je to v pořádku, ne? Nač obtěžovat ostatní?“

Tao-li riskoval život a také o něj přišel. Postarali se o to dva jeho kolegové s tichým souhlasem nadřízeného. Mají přece dbát na potrestání provinilců a dodržování zákonů! Ťi si pomyslel, že se nezachovali o nic hůř než samotný vrah. Jen proto, aby si zachránili takzvanou „čest“, poslali na onen svět člena vlastního sboru, v podstatě ze stejného důvodu jako Tao-li Tchana a Šanga. Ťi si uvědomil, že jeho soukromý názor na oficiální verzi, podle níž Tao-li předčasně skonal na srdeční slabost, nic nezmění.

Odebrali se do velkého sálu. Tam jim prefekt oznámil své rozhodnutí, že doporučí na místo zesnulého Tchan Žueje soudce Lo a že bude mít „silnou a vlivnou podporu“. Básník samou vděčností padl na zem a oba neúspěšní kandidáti se klaněli; Ťi v životě nepocítil takovou úlevu z prohry. Prefekt pomohl vítězi na nohy a položil mu ruku na rámě, jako by byl odjakživa jeho favoritem.

„Nu tak,“ řekl, „povězte mi něco o vašich plánech. Prý pořádáte velkolepá setkání básníků a kaligrafů? Naše město zvláště nyní potřebuje dodat trochu lesku a naše dobré jméno tím jen získá. Občané budou nadšeni. Budou vás přímo zbožňovat.“

A vyšel z místnosti ruku v ruce s přítelem Lo, který se dosud nevzpamatoval z překvapení, že se stal tím vyvoleným. Mej s Kchenem za nimi nenávistně hleděli. Ťi si pomyslel, že by se Lo měl v budoucnu vyvarovat čajových dýchánků v jejich společnosti. Pokušení se někdy nedá odolat.

Když se vrátil do svého pokoje, hleděl zamyšleně holým oknem na potemnělé Pchienfu. Noc byla tmavá a ponurá; o půlnoci je těžké posoudit, co je dobré a zlé.

Ťi špatně spal a vzbudil se s nepříjemným pocitem, že ho obalamutili. Proč pokaždé, když tak bravurně vyřeší případ, není po zásluze oceněn a odměněn? Utěšovalo ho pouze, že vyvázl živý, a to už samo o sobě bylo potěšitelné zjištění. Tři kolegové takové štěstí neměli.

Jak napověděla bezhvězdná noční obloha, bylo zataženo. Poprvé za celou dobu pobytu visely nad městem husté tmavé mraky. Když Ťi sešel na nádvoří, následován Miao Tajem a sloužícími s rukama plnýma zavazadel, nosítka soudce Tao-li právě opouštěla bránu. Kolega se vracel do svého okrsku v nádherných nosítkách, nyní pohřebních, a nikoho by nenapadlo, že odnášejí dvojnásobného vraha.

Prefekt se přišel osobně rozloučit s odjíždějícími hosty. Nezapomněl jim ještě naposledy připomenout, že se v žádném případě nic nesmí dostat na veřejnost. Podle oficiální verze se zúčastnili porady o obraně pobřeží a jednali nepřetržitě od rána do noci. Soudce Tchan se oběsil v důsledku dlouhodobých depresí. Prefekt zároveň v tajné zprávě uvědomí vyšší místa, že Tao-li zabil Šanga v záchvatu nepříčetnosti a poté si vzal život, aby zabránil skandálu. Takové vysvětlení je přijatelné pro všechny strany Kdyby nadřízení požadovali podrobnější vysvětlení, prefekt je připraven jim vše ústně objasnit. Pravda o takových věcech se papíru nesvěřuje.

Soudce Ťi, vzhledem k tomu, že nemusel kvůli neodkladné práci spěchat zpátky do Pcheng-laje, požádal o povolení, zda by se nemohl na zpáteční cestě zdržet ve městě Wej-pching proslaveném pamětihodnostmi a krásnou krajinou. Zmožený tou ubíjející atmosférou v Pchienfu, cítil potřebu načerpat svěží inspiraci. Prefekt mu tu drobnou laskavost odměnou za prokázané služby ochotně dopřál.

„U císařského dvora vaše schopnosti jednou řádně ocení, milý Ťi, a udělají z vás vlivného ministra, to mi věřte.“

Ťi mu poděkoval za důvěru a pomyslel si, že pokud všechny případy, které tak bravurně vyřeší, nadřízený vzápětí ututlá, takže zůstanou bez odezvy, bude trvat celou věčnost, než jeho věhlas pronikne do nejvyšších kruhů. Ale možná že je to tak správné. Pocty, jak vidno, přinášejí smrt, vždyť jen v tomto městečku se kvůli nim třikrát vraždilo. Ťi s radostným pocitem, že je jen obyčejným soudcem, tudíž mimo dosah velkých pokušení a neřestí, se s lehkým srdcem vydal na zpáteční cestu do svého přímořského městečka. Cítil, že je mu to místo ušité přesně na míru.