Chyťte ho

Elmore Leonard

BB/art (1990)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Zobrazuje Hollywood přesně takový, jaký je, přitom je vtipný a nekonečně vynalézavý, dokonale synchronizovaný na tolika úrovních, že se z toho až točí hlava.

Copyright © 1990 by Elmore Leonard, Inc.

Published by arrangement with Delacorte Press, an imprint of

Dell Publishing, a division of

Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc., New York.

Translation © Alena Kováčová 1992

ISBN 80-85597-02-0

1

Chili přišel na Miami Beach uprostřed chladné zimy před dvaceti lety. Ten den, kdy se setkal s Tommym Carlem u Vesuvia na South Collins, bylo čtyřiatřicet stupňů Fahrenheita a koženou bundu měl roztrhanou. Právě tu, kterou mu darovala žena k vánocům rok předtím, než se sem přestěhovali.

Chili a Tommy byli staří kamarádi z Bay Ridge v Brooklynu. Tommy Carlo žil nejdřív v Brooklynu, ve stálém spojení se svým strýcem, chlápkem jménem Momo. Až do doby, než ho Momo poslal do Miami se sto tisíci dolary, aby je venku využil jako kapitál na lichvářské půjčky, se držel jen svých knih a sbíral sázkové tipy. Chili donedávna pracoval pro bratry Manzarovovy – příbuzné z matčiny strany. Pro jejich firmu Moving & Storage v Bensonhurstu hledal velkoodběratele různého zboží jako jsou cigarety, televizory, videa, žebříky, šatstvo, džusy… Ale nikdy se nemohl prosadit pro svou barevnou krev, dědictví po jakémsi Portorikánci z otcovy strany, i když jeho vychovali jako Itala.

Chilimu ale ani nezáleželo na tom, aby byl úspěšný, všechny záležitosti kolem obchodu považoval za hlouposti, prostě je nemohl brát vážně. V práci s bratry Manzarovovými pro něj bylo dost těžké předstírat, že jsou tito chlápci přinejmenším jeho idolem, vždy se zasmát, když utrousili hloupou poznámku v mylném přesvědčení o její vtipnosti.

Chili si často a rád zašel do restaurace na osmdesáté šesté nebo na Cropsey Avenue, kde ho znali jako oblíbeného chlápka a kde na něj čekali i celé hodiny.

Jeho žena Debbie tím byla nadšená několik let po svatbě, až do doby, než otěhotněla. Potom se hodně změnilo. Chili denně poslouchal, že by si měl najít stálou práci a přestat se stýkat s „těmi lidmi“, žena na něj štěkala tak dlouho, až naoko souhlasil a dal se do party s Tommym Carlem v Miami.

Debbie řekl, že obchoduje s restauracemi a velkými hotely jako Fontaineblau a ona mu jistou dobu věřila.

Chili s Tommym se najedli u Vesuvia. Tommy navrhl, že se zase sejdou v holičství u zadního telefonu, zvedl si límec svého sportovního kabátu nevědouc, k čemu to bude dobré, a ztratil se.

Chili si šel do šatny vyzvednout svou koženou bundu, ale všechno, co tam našel, bylo pár pršáků a nějaká stará kožená bunda, asi ještě z let druhé světové války.

Chili oslovil ředitele, staršího Itala v černém obleku, a ten, rozhlédnouc se po prázdné šatně, se zeptal: „Skutečně tu není?“

Chili se zlobil: „Jde o černou koženou bundu, s dlouhým rukávem a vycpávkami. Jestli se nenajde, dlužíte mi 379 dolarů.“

Ředitel mu doporučil, aby se podíval na nápis visící na stěně: ZA ZTRACENÉ VĚCI NERUČÍME.

Chili se nedal: „Vsadím se, že ji najdete, když to zkusíte. Nepřišel jsem na slunnou Floridu, aby mi tu zmrzl zadek, rozumíte? Buď dostanu tu bundu zpátky, nebo mi dáte 379 dolarů, které za ni zaplatila moje žena u Alexandra!“

Potom ředitel zavolal číšníka a chvíli si povídali cosi italsky, číšník byl nervózní, zjevně by se byl radši vrátil zpátky ke skládání ubrousků. Chili zachytil něco z jejich rozhovoru a jméno, které se několikrát opakovalo, Ray Barboni. Znal to jméno – toho chlápka kdysi potkal v plážovém hotelu Caradozo; věděl i to, že mu říkali Bones.

Ray Bones pracoval pro muže jménem Jimmy Capotorto, který nedávno převzal místní činnost od zkrachovalého Eda Grossiho – ale to už byla jiná historka.

Ředitel řekl číšníkovi: „Vysvětli mu, že bundu si půjčil pan Barboni.“

Chili si myslel, že se mu to snad jen zdá, když mu číšník naprosto klidným hlasem s výrazem neviňátka řekl: „Víte, někdo si vzal bundu jistého pana Barboniho a nechal tu tuhle starou. A ten si zase oblékl tu, která mu pasovala nejlíp. Řekl, že si ji jen půjčuje.“

„Moment,“ odpověděl Chili a nechal si to všechno vysvětlit ještě jednou.

„On ji nevzal, on si ji jen půjčil,“ omílal číšník. „Podívejte se, my mu najdeme a doručíme jeho bundu a on vrátí tu půjčenou, anebo vám ji vrátí i bez toho, pokud za ním zajdete. Víte, neměl v čem jít domů.“

„Moje klíče od auta zůstaly v kapse,“ řekl Chili.

Oba, číšník i ředitel se na něj podívali, jakoby nerozuměli anglicky, a po chvilce mu nabídli zavolat taxík.

„I tak to nechápu,“ řekl Chili. „Nezodpovídáte za ztracené věci, jako je moje drahá bunda, a přesto jste ochotni hledat bundu Ray Barboniho, pokud mu dokonce nechcete obstarat novou.“

V podstatě ale mohl přijít na to, že tak úplně nežvaní. Ray Barboni-Bones byl pro ně dobrým zákazníkem, přicházel sem dva až třikrát týdně. Nikdo ale nevěděl, kde bydlí a jeho telefonní číslo nebylo v seznamu. Tak Chili zavolal Tommymu Carlovi do holičství, vysvětlil mu situaci a požádal ho, zda by pro něj mohl přijet svým autem.

„Chci jenom dostat zpátky svou bundu a jednu mu vrazit.“

„Nebudeš ji potřebovat, zítra má být teplo.“

„Proboha, Debbie mi ji dala k vánocům! Jdu domů a ona bude chtít vědět, kde ji mám.“

„Řekni jí, ať zavře klapačku.“

„Od toho potratu je stále v posteli. Nemůžu s ní tak sprostě mluvit, nemá to smysl.“

Tommy Carlo ho tedy vyzvedl v restauraci a zastavili se v Chiliho současném bytě na Meridianu; chtěl jen vyběhnout nahoru a něco si obléci. Snažil se být ticho, popadl sako a rukavice z přední skříně a chtěl zmizet. Ale Debbie ho slyšela.

„Ernie, to jsi ty?“ Nikdy mu neřekla Chili.

Když něco chtěla, říkala mu „miláčku“ tím svým invalidním hlasem.

„Miláčku, mohl bys mi podat prášky z umývadla v kuchyni a sklenku vody, prosím tě, když už tu jsi?“ Následovala krátká přestávka. „Anebo ne, dej mi radši sklenku mléka a z těch koláčů, které jsi dostal ve Winn-Dixie, víš, ty čokoládové, porcované…“ Od potratu před třemi měsíci takhle natahovala svůj unavený hlas. Věčně se ptala, kolik je hodin, přičemž budík stál na nočním stolku blízko její hlavy. Seznámili se na střední škole, když on hrával basketbal a ona byla mažoretka s pěkným zadečkem.

Chili řekl, že je půl čtvrté a že pospíchá na schůzku, „tak nashle“. Slyšel ještě: „Miláčku? Mohl bys…,“ ale to už odtamtud letěl pryč.

Když procházeli kolem Victor Hotel Ocean, Tommy řekl: „Vezmi si svou bundu, ale nenaštvi ho, jo? Mohlo by se to zkomplikovat a museli bychom volat Momovi, aby to urovnal. Potom by se Momo rozzuřil, že mrhá svůj čas, a to tedy nepotřebujeme.“

Chili v té chvíli právě přemýšlel, jak záhadně se vždycky dostanou Debbiiny prášky zpátky do kuchyně, když jí je do ložnice musí nosit. Ale Tommy ho vyburcoval.

„Neměj strach. Neřeknu víc, než bude třeba.“

Cestou nahoru do třetího poschodí si natáhl své černé rukavice, třikrát zaklepal na dveře a čekal, přitahujíc si ještě důkladněji pravou rukavici. Ray Bones otevřel dveře a Chili ho složil jedním úderem bez toho, aby použil levou ruku, vzal si svou bundu z křesla v obýváku a věnoval krátký pohled zakrvavenému Bonesovi, který si držel nos a ústa. Potom beze slova odešel.

Kdysi měl Chili přezdívku Ernesto Palmera, protože byl jako dorůstající dítě velmi popudlivý. To jméno mu dal otec, který pracoval v loděnicích pro Bull Line, pokud právě nepil. Později Chili zchladil svůj temperament a popudlivost se mu stala nepotřebnou vlastností. Dnes stačí kamenný pohled jeho očí při vybavování nezaplacených účtů. Nemusí říci více než tři slova a chlápek by prodal i manželčino auto, jen aby zaplatil. Chili prozradil, že tajemství tkví v tom, jak si připraví zákazníka.

„Přijde za tebou chlápek. Dříve než mu dáš třebas jen deset centů, mu řekneš: „Jste si jistý, že ty peníze chcete? Nemusíte dávat do zástavy svůj dům ani podepisovat žádné listiny. Dáte mi pouze vaše slovo, že zaplatíte včas i s týdenními úroky. Pokud si myslíte, že nebudete moci splácet stanovenou částku každý týden, přesně podle dohody, tak si ty zatracené peníze neberte, nevyplatí se vám to.“ Pokud chlápek váhá, řekne něco jako „Dobře, jsem si úplně jistý, že můžu –“ tak mu odpovím:

„Ne, nedoporučuju vám, abyste si ty prachy bral.“ Chlápek bude prosit a přísahat na své děti, že ty peníze splatí včas.

Víš, že je v zoufalé situaci, jinak by si nepůjčoval lichvářské peníze, to je jasné. Tak mu řekneš: „V pořádku, ale jestli nedodržíte třebas jen jednu jedinou splátku, budete litovat, že jste sem někdy přišel. Nikdy mu nepovíš, co by se mu mohlo stát. Necháš pracovat jeho představivost, bude vždycky myslet na něco horšího. Jinými slovy, nemluv, když nemusíš. Pochopil jsi?“

Teď si ale Chili nebyl jistý, zda něco nepřehnal.

Jestli Bonesovi zničil nos a vybil zuby, tak ho naštval a měl by s tím něco udělat.

Tommy Carlo mu doporučoval, aby se na chvíli někde ztratil, třeba šel chytat ryby do Keysu. Ale co udělá s invalidní Debbie? Neměla by zůstat sama… Představoval si různé způsoby, jak ho Ray Bones může dostat. Například u Vesuvia, když zdvihne zrak od jídla a zjistí, jak na něj míří pistolí… Anebo když bude vycházet z holičství na Arthur Godfrey Road, kousek od Bonesovy kanceláře; anebo – když bude sedět v jednom z holičských křesel, zatímco Bones s holiči Edem a Fredem bude jen tak střílet do vzduchu, což občas dělával, když neměl zákazníky. To by se tak na Ray Bonese s jeho omezenou inteligencí hodilo: vždyť už se stalo, že chlápka jako Albert Anastasia zasáhli a Chili byl přesvědčený, že Ray Bones by o tom mohl říci něco bližšího.

Chili zaklel, přešel na S. W. Eight Street a koupil si tam osmatřicítku s krátkou hlavní.

„Proslavený model SMIT & WAYSON, treinta y ocho.“

… Stalo se to, když byl Chili v zadní kanceláři a zapisoval údaje do účetních knih. Za příčkou stěny slyšel Freda, jak říká: „Paříž? Jó, tam jsem byl mockrát. Je to právě na devětasedmdesátě.“ Ed odporoval: „Blbost, je to na osmašedesáté. Jen sedmnáct mil od Lexingtonu.“

„O čem mluvíš, o Paříži v Kentucky anebo v Tennessee?“ řekl Fred. Potom nastalo ticho bez odpovědi na otázku.

Chili zdvihl zrak od knih, naslouchajíc tomu tichu, otevřel zásuvku stolu a vyndal osmatřicítku. Namířil ji na otevřené dveře. Bones začal střílet první z velkého automatického koltu, ale ještě dřív, než stihl zamířit, pistole udělala strašný ohňostroj, v tom okamžiku Chili stiskl spoušť a střelil ho do hlavy. Kulka z osmatřicítky přeletěla Bonesovi po vlasech a na temeni hlavy zanechala trhlinu, kterou zašili v Mt. Sinai více než třiceti stehy – Chili o tom slyšel později.

Vyndal dvě střely ze stěny, další našel ve skříni a ukázal je Tommymu.

Tommy zavolal Momovi a Momo se spojil s Jimmym Capem, přičemž mu celou věc vysvětlil. Diskutovali o tom, zda byl Ray Bones sprostě napaden členem nějakého gangu, anebo si sám zavinil, že ho postřelili. Nemohli to nechat jen tak, bez konečného rozsudku, jinak by se jim všechno mohlo vymknout z rukou.

Dva šéfové se nakonec shodli na tom, že celá záležitost s bundou je pěkná kravina, že je to třeba urovnat. Jimmy Cap řekne Ray Bonesovi, že může být rád, že nezhebnul, chlápek měl právo být naštvaný; bunda přece byla dárek od manželky k vánocům. To byl konec historky staré dvanáct let s výjimkou jedné neočekávané události, která na ni navazovala a další, která se stala o hodně později, ale bezprostředně s ní souvisela.

První neočekávanou událostí bylo, že Debbie definitivně odešla od Chiliho domů ke své matce do Bay Ridge, kde spolu založili obchod s konfekcí.

Příčin bylo víc, ale poslední příčinou byl telefonát mezi Momem a Chilim. Chili oznámil, že ho podrží, ale jen kvůli Tommymu Carlovi, jinak by s ním nikdy přímo nemluvil; Debbie všechno slyšela v paralelce. Na závěr dostal Chili dobrou radu, aby už skoncoval s těmi školáckými volovinami a snažil se z nich vyrůst. Ale to Debbie stačilo na to, aby vylezla z postele a začala vyzvídat. Chovala se jako posednutá, dokud Chili všechno nepřiznal. Pracoval pro Moma, no a co?!

Myslel si, že jí tím zavře ústa a bude mít tichou domácnost aspoň na měsíc, což by se mu konečně mohlo hodit. Ale místo toho dostala Debbie hysterický záchvat a neustále vzlykala, křičíc: „To proto jsem měla ten potrat, věděla jsem to! Věděla jsem, že jsi zase v tom svinstvu a to dítě to vědělo ode mě, a proto se nechtělo narodit!“

Co? Protože jeho otec obchoduje s úvěrem? Pomáhá neschopným čurákům, kteří nikdy nedostali půjčku od banky?

Jak byste mluvili se ženou, která věřila, že nenarozené dítě něco takového vědělo? Zkoušel to. Řekl jí, že by měla navštívit doktora a dát si vyšetřit svůj nemocný mozek. Její poslední slova byla: „Myslíš si, že jsi elegantní, ale uvidíme, co bude po rozvodu.“

Později udělala všechno pro to, aby získala vysoké alimenty kvůli tomu obchodu s konfekcí a také proto, aby zabránila Chilimu v případné další svatbě. Debbie byla příliš hloupá i na to, aby pochopila, že svět se změnil s rock & rollem a antikoncepční tabletkou a tak věřila, že mu tímto způsobem zabrání, aby si někdy v budoucnu vytvořil nový vztah.

Od té doby střídal Chili vážné i nevážné známosti. Jedna, jménem Rosa, byla barmankou a žila s ním několik let. Zamiloval se do striptérky jménem Vera, ale nemohl snést, když na ni zírali jiní chlapi, a proto to s ní skončil. Měl číšnice, kosmetičky, z Dadeland Mail se zaměřil na obchodní úřednice; zval je na večeři, do kina a někdy i do postele. Zpěvačku Nicole měl moc rád, ale celý její život byl přeplněn rock & rollem a on nikdy nevěděl, o čem mluví. Chili měl rád ženy a bylo mu s nimi dobře bez toho, že by něco předstíral. Byl tím, čím byl a zdálo se, že je to přitahuje. Překážela jim na něm jen jeho přehnaná záliba ve filmech. Prakticky vždy, když si spolu někam vyrazili, šli do kina.

Domnívaly se, že má raději filmy než je. Druhá událost, která měla souvislost s tou příhodou s bundou, se odehrála dvanáct let po ní. Stala se těsně po tom, co se Chili s Tommym doslechli, že byl Momo zastřelen při odchodu z restaurace na West šestapadesáté v Manhattanu. Den po pohřbu se Chili zase náhodně setkal s Bonesem v doprovodu velkého muže jiné pleti, kterého nikdy předtím neviděl.

„Dají se tu ostříhat vlasy nakrátko,“ zeptal se Bones, „nebo je to salón jen pro teplouše?“

Časy se změnily. Fred a Ed už dávno nepracovali a dvojice chlápků se jmény Petr a Tim dělala vlasy oběma pohlavím v prostředí s uměleckými kulisami a intimně nasvícenými růžovými zrcadly, osvětlenými slabými žárovkami. Byli dobří. Chiliho česali nahladko bez pěšinky, účes podle Michaela Douglase z Wall Street.

Chili se taky změnil za těch dvanáct let; byl unavený z lichocení lidem, které považoval za obyčejné sráče, neměl už tolik energie jako kdysi. V práci s Momem nemíval problémy, horší to bylo s chlápky z jeho bandy, kteří přicházeli do Miami na dovolenou a chovali se tu jako velcí frajeři. Očekávali, že jim on a Tommy budou dělat poskoky a dohodí jim i ženské. Chili tehdy trošku vybouchl a Tommymu nastaly zlé časy, protože byl Momovým synovcem a měl s nimi držet. Chiliho tehdy prvně napadla myšlenka odstoupit z lichvářského byznysu. Zůstal jen s několika stálými zákazníky, kteří mu nedělali problémy.

Mimo to stále ještě inkasoval pro malé úvěrové společnosti, pro místní obchodníky a několik kasin v Las Vegas, přičemž při každém povinně zdvořilém telefonátu zchladl o pár stupňů. Při tom všem ale jeho horká krev nevychladla natolik, aby si teď odpustil poznámku, namířenou na Bonese: „Na to, jak plešatíš, bys měl být rád, když se chlapcům podaří zakrýt ti tu jizvu na hlavě. V nejhorším případě by se to dalo řešit i příčeskem.“

K čertu s ním! Chili věděl, co bude následovat – kromě nich tam nikdo nebyl. Ray Bones poslal Petra a Tima na kávu. Odešli šklebíc se a velký barevný chlápek usadil Chiliho do holičského křesla a zařval: „Tento muž je pro tebe pán. Rozumíš? Je to pan Bones a ty ho tak budeš od teďka oslovovat.“

Chili pozoroval Bonese, jak kráčí velkou halou směrem k jeho kanceláři a říká barevnému: „Mohl by ses k němu chovat i líp.“

„Nebudu se k němu chovat o nic líp, než ty mluvíš Španělsky.“

Bones se za chvíli vrátil s otevřenou knihou účtů, prohlížel si všechna jména dlužníků, výšku dluhů a data splatnosti. Zeptal se Chiliho:

„Jak to děláte, ty vybavuješ Portorikánce a Tommy bílé?“ Chili by ho byl v té chvíli rád umlčel.

Barevný chlápek se do toho opět zapletl! „Neslyšíš?! Pán s tebou mluví.“

„On je už mimo hru, ale ještě o tom neví,“ řekl potichu Bones, zvednuv zrak od knihy.

„Tady už pro tebe nic víc není,“ adresoval barevnému.

„Vidím,“ odpověděl Chili a nespouštěl oči z Bonese, který zase strčil nos do knihy.

„Kolik dostáváš za práci?“

„Asi tři a půl.“

„Blbost, deset tisíc týdně. Kolik ti nechával Momo ze zisku?“

„Dvacet procent.“

„A tys ho trhnul o dalších dvacet?“

Chili neodpověděl. Bones obrátil list, četl si v záznamech a zastavil se.

„Jsi v prdeli. Ten chlápek se opozdil s placením už šest týdnů.“

„Zemřel,“ řekl Chili.

„Jak víš, že zemřel? Řekl ti to?“

Ray Bones vrhl pohled na barevného v očekávání poklony, ale toho právě zaujala holičská výbava na pultu. Od Chiliho se poklony nedočkal. Ten myslel na to, že by mohl Bonese kopnout do koulí, pokud by se dostal k němu blíž, potom vstát a jednu mu vrazit. To ale jenom tehdy, když by barevný odešel.

„Zabil se,“ odpověděl Chili, „v letadle TransAm, které se zřítilo v Everglades.“

„Víš to určitě?“

Chili vstal, přešel do kanceláře a vrátil se s hromadou Miami Herolds. Hodil je Bonesovi k nohám a sedl si zpátky do křesla.

„Prosím, posluž si. Najdeš ho na seznamu obětí, jméno Leo Devoe tam nechybí. Byl majitelem čistírny Paris na Federal Highway, nedaleko stočtyřiadvacáté ulice.“

Bones nadzvedl kopec novin špičkou své krémové boty, která ladila s kalhotami a sportovní košilí. Shodou okolností hned první stránka novin svrchu oznamovala: ‚havárie TransAm si vyžádala 117 obětí.‘ Chili pozoroval Bonesovu botu, která se přehrabovala ve výtiscích s titulky jako ‚Vítr příčinou havárie‘, ‚Varovný signál větru‘, ‚Smrt po rozloučení‘… přecházejíc až na stránku s malými fotkami tváří a řádkem ‚Mimořádná reportáž: Tragické zvonění.‘

„Jeho žena mi potvrdila, že byl v letadle,“ řekl Chili. „Pokračoval jsem v prověřování a přesvědčil se, že tam skutečně byl.“

„Je tam jeho fotka?“

„Až na konci. Musíš otočit stránku.“

Bones se ani teď nemínil sehnout. Zdvihl oči od novin: „Možná uzavřel pojistku na let. Zjisti si to u jeho ženy.“

„Ta kniha je teď tvoje, můžeš se dát do toho sám!“

Barevný se odvrátil od pultu a postavil se ke křeslu. Ray Bones promluvil: „Za šest týdnů je to čistý zisk dva tisíce sedm set k tomu tisíci pět set, které jsi mu dal. Buď přitlačíš jeho ženu, nebo to zaplatíš z vlastní kapsy, to mi je jedno. Nedávej mi to s nevybavenými účty.“

„Platí,“ řekl Chili. „Jó, pamatuješ se na tu bundu? Před dvěma měsíci jsem ji dal Armádě spásy.“

„Jakou bundu?“ zeptal se Bones.

Barevný nechápavě zíral, zatímco Bones se ujal dotvoření účesu á la Michael Douglas. S požitkem stříhal Chiliho vlasy, stále víc a víc; kdykoliv se podívá do zrcadla, připomene si svůj dluh tisíc pět set plus něco. Bude ho pronásledovat, dokud jej nezaplatí.

Chili seděl bez protestu a dobře věděl, že tato pomsta na jeho hlavě nemá nic společného s penězi. Bylo to zpětné účtování za Bonesovu jizvu, která se bělela na místě, kde měl pleš.

Tito chlapci byli jako děti. Nikdy nedospěli. Anebo aspoň v tom čase ne.

Chvíli ještě seděl v holičském křesle, když se vrátili avantgardní holiči a začali trousit poznámky, že by mu z toho zbytku na hlavě mohli udělat trvalou anebo mu oholit všechno po stranách a nechat vlasy jen uprostřed, laserové pruhy byly právě v módě. Chili navrhl, aby mu všechnu tu sračku na hlavě ostříhali.

Zatímco na tom pracovali, přemýšlel, jestli je možné, aby si za Lea Devoa vybral letovou pojistku, anebo zda jeho žena přemýšlí o tom, že by mohla žalovat leteckou společnost.

Musí s ní mluvit!

Když vystoupil u Leova domu na North Miami s cílem zjistit něco o tom pojištění, pocítil trochu napětí.

Chili znal Fay ze svých návštěv, když vybíral týdenní splátky, svých čtyři sta padesát; sedávali tu čekajíc na Leův návrat od Gulfstreamu.

Fay pocházela z malého města na vrchu Mt. Dory, byla tichá, dobře vypadala, ale vždy byla skromně oblečena ve vybledlých opotřebovaných šatech. Zato její manžel nešetřil, často sázel na koně. Teď seděli ve stínu, popíjeli vodku s tonikem a pokoušeli se mluvit na jediné téma – Leo. Chili během častých chvil mlčení zachytával upřený pohled jejích očí, intenzívně vnímajíc její přítomnost. Nedokázal si představit, že by při rozčilení změnila svůj výraz. Co si o něm asi tato plachá žena myslí?

Kdyby Leo žil, už by si suverénně vykračoval po dvoře a vzápětí by odpočítal čtyři sta padesát z chumáče peněz, jakoby to byla zanedbatelná suma. Anebo by přicházel potřásajíc hlavou, jakoby ho měla ranit mrtvice a tvrdil by, že zítra je určitě bude mít.

Chili mu nikdy nevyhrožoval, a už vůbec ne před ženou, aby ji nepřivedl do rozpaků. Bavili se vždycky až u zaparkovaného auta pod pouliční lampou, kam ho Leo doprovázel.

Chili by řekl: „Leo, podívej se na mě,“ a vysvětlil by mu, kde má být zítra s čtyři sta padesáti dolary. Leo se nikdy necítil být vinný, vina byla většinou ve zlém výběru koní, anebo to byla Fay, která ho znervózňovala, když si vybíral vítěze.

Chili by mu to musel říci znovu: „Leo, podívej se na mě!“ Tu noc, kdy Leo nepřišel domů, měl dva týdny nesplacený dluh. Fay tvrdila, že ani netuší, kde by mohl Leo být. Třetí týden Chilimu řekla, že je Leo mrtev a za další tři týdny se jeho fotografie objevila v novinách.

Teď, když Chili věděl, že se Leo neobjeví a nebude si vykračovat, tak se ticho ještě prodlužovalo. Zeptal se Fay, co chce dělat dál. Řekla, že neví, nenáviděla čistírnu, celá léta v ní byla zavřená. Chili konstatoval, že tam musí být strašně horko a ona, že ano, neuvěřitelně. Chili začal se životní pojistkou. Fay odpověděla, že o žádné neví.

„Dobře,“ řekl, ale nepohnul se. Ani Fay ne. Setmělo se, jen těžko rozeznal její tvář, chvíli ani jeden z nich nepromluvil.

„Víte, o čem přemýšlím?“ vyhrkla.

„Řekněte mi to.“

„Přeji si, aby byl skutečně mrtev, parchant jeden!“

Chili měl v tom okamžiku problém držet se svého hesla „Když nemusíš, nemluv!“

„Co odešel do Las Vegas, volal mi jenom dvakrát a od té doby jsem o něm neslyšela už ani slovo. Mohla jsem tušit, že tam půjde. Byla to jediná věc, o které vždycky snil. Odejít do Las Vegas…

Ale riskovat jsem musela já, mně dali peníze, ne jemu! Mluvím o letecké společnosti, dali mi tři sta tisíc dolarů za ztrátu manžela.“ Fay se odmlčela a zakroutila hlavou.

Chvíli čekal.

„Důvěřuju vám. Myslím si, že jste slušný chlap, i když jste podvodník. Najděte Lea a přineste mi mých tři sta tisíc dolarů, pokud je ještě neutratil. Dám vám polovinu. Pokud něco vyhrál, tak si to taky rozdělíme, anebo cokoliv, co zůstalo. Jste pro?“

„To je to, o čem jste celý večer přemýšlela?“ zeptal se překvapený Chili. „A ještě mi řekněte, proč si letecká společnost myslí, že se Leo zabil, když nebyl na palubě?“

„Byla tam jeho zavazadla,“ vyprávěla mu všechno, co se stalo.

Byla to dobrá historka.

2

Harry Zimm věřil, že když zavře oči a přestane poslouchat, hluk přicházející z některého místa v domě přestane a bude moct zase usnout.

Ale Karen se nechtěla vzdát. Opakovala jeho jméno, jako by si nebyla jistá, zda i on něco slyší nebo ne…

„Harry…“ šeptala stále naléhavěji. Když neodpovídal, pořádně ho dloubla do zad. „Harry, k čertu, někdo je dole!“

Nespali spolu v jedné posteli už víc než deset let; dokonce ani tehdy, když ještě žili spolu. Teď tu byl poprvé od té doby, co se rozvedla z Michaelem. Michael, nyní hvězda, jí po rozvodu nechal tento dům.

Nemohl se před ní schovat. Harry se konečně obrátil. Seděla na své straně královské postele v tričku Lakerů, jemný bílý obrys ve tmě, malá porcelánová panenka.

„Co se děje?“

„Buď zticha a poslouchej!“

Neústupná malá porcelánová panenka pod volným tričkem.

„Nic neslyším.“ Byla to pravda, skutečně v tom okamžiku nic neslyšel.

„Nejdřív mě napadlo, že by to mohl být Miguel,“ řekla Karen. „Můj domovník. Ale ten je na návštěvě u své matky v Chula Vista.“

„Ty máš domovníka?“

„Miguel dělá všechno, uklízí v domě, stará se o zahradu… Teď!“ vykřikla Karen. „Jestli to neslyšíš, Harry, tak jsi hluchý.“

Chtěl se jí zeptat, kolik let má Miguel a jak vypadá… a ve stejném okamžiku se zamyslel nad Michaelem, jejím bývalým, teď velkou hvězdou. Michael tu bydlel a spal v této posteli. Kdoví, zda se sem s ní dostal i Miguel…

Karen se ve čtyřicítce stala nepřístupnou, ale ještě stále to byla pěkná kost. Držela se ve formě, doping nahradila zdravou životosprávou, ze silných cigaret přešla na lehké mentolky.

„Harry, neusni mi tu!“

Chvilka ticha a uslyšel to.

„Co to může být…

„Jsou to hlasy, Harry.“

„Skutečně?“

„V televizi. Někdo vešel a zapnul televizi.“

„Jsi si jistá?“

„Poslouchej, prosím tě…“

Harry zdvihl hlavu z polštáře a slyšel nejdříve jen slabý monotónní zvuk, později už celkem srozumitelně dva hlasy. Měla pravdu, byla to televize.

Chvilku poslouchal. „Víš, koho mi připomíná jeden hlas? Shecky Greena.“

Karen pootočila hlavu a podívala se na něj přes rameno.

„Ještě stále jsi trochu mimo, že?“ Odhadla ho, ale tón jejího hlasu nebyl nesympatický, spíš smutný.

„Jsem úplně v pořádku.“

Byl ještě trošku pod parou, ruměnec ve tváři, ale zato při smyslech. Pokud teď něco nespolkne, začne ho později bolet hlava. Vždyť stáhl aspoň polovinu skotské dole v pracovně, kde teď běžela televize, jen tak, když Karen vyprávěl o své situaci po třiceti letech v šoubyznysu. O tom, jak má nyní šanci stát se hlavním aktérem; v opačném případě se na něj úplně zapomene.

A ona ho celý večer poslouchala, ale bez odezvy, bez účasti.

Měl by na to přestat myslet, v domě se něco děje.

„Možná se ti někdy zdálo, když jsi scházela dolů po schodech, že obrazy na stěně visí šikmo. Pomyslela sis: ach, to mám asi opici. Potom ses dozvěděla ve zprávách, že v noci bylo zemětřesení někde v blízkosti Pasadeny. Nic velkého, řekněme čtyři celé dva. Možná je to něco podobného, atmosférická porucha působící na televizi.“

Karen poslouchala, ale ne jeho; zrak upřený na dveře ložnice, za nimiž byla hustá tma; její štíhlá šíje vytvářela pěknou křivku.

„Možná je to jen vítr,“ řekl Harry.

Nevlídně se na něj podívala, tento verš znala intimně.

Z Grotesky, části druhé, jednoho z jeho největších filmů. Maniak je na střeše, holýma rukama vytrhává šindele a uvnitř v domě dva vystrašení lidé – muž s kučeravými vlasy a děvče v obsazení Karen – upřeně sledují půdu; děvče říká: „Možná je to jen vítr.“ Nenáviděla tento verš, odmítala jej říkat, pokud ji nepřesvědčil, že je všechno v pořádku a hodí se to tam.

„Líbí se mi tvůj postoj,“ řekla ironicky Karen. „Co je ti do toho, že se někdo vlámal dovnitř, není to přece tvůj dům.“

„Jestli si myslíš, že se někdo vlámal dovnitř, proč teda nezavoláš policii?“

„Jestli tu nikdo není, nechci vypadat hloupě, jen proto.“

Dívala se na něj přes rameno, byl to dobrý úhel. Tmavé vlasy jí kontrastovaly s bledou pokožkou. Ani osvětlení nebylo špatné, Karen měla světlo z oken za zády. Ubralo jí to nejméně deset let; nepoddajná malá žena, sladká malá věc v bílém tričku.

Zvažovala: „Přišel jsi nahoru později než já, chtěl jsi ještě dopít sklenku.“

„Ale já jsem televizi nezapnul.“

„Řekl jsi, že se chceš pár minut dívat na Carsona.“ Měla pravdu.

„Ale určitě jsem ji vypnul.“

„Harry, nemůžeš si být jistý, jestli jsi to udělal.“

„Ale já to vím přesně.“

Samozřejmě, že věděl, protože vypínal televizi právě v okamžiku, kdy myslel na to, jak se dostat do postele s Karen místo toho, aby nocoval v pokoji pro hosty: dostat tak nápad, začít znovu rozhovor, zapůsobit na její city…

„Použil jsem dálkový ovladač a položil jsem jej na zem. Víš, co se mohlo stát? Dovnitř vešel pes, stoupl si na něj a znovu zapnul televizi.“

„Nemám psa.“

„Nemáš? Co se stalo s Muffem?“

„Harry, jdeš dolů, nebo chceš, abych tam šla já?“

Neměl nejmenší chuť vstát, ale musel být příjemný, ochotný, aby u ní neztratil svou šanci. Vylezl tedy z postele, boxerské šortky se mu vyhrnuly, musel si je stáhnout, elastický pás měl někde pod břichem. Karen si uvědomila, že je tlustý.

Předtím v pracovně jí vyprávěl scénář příběhu, od kterého očekával, že změní jeho život: bez ďáblů a netvorů, zkrátka, pravé drama s dokonalou koncepcí. Řekl jí, že jej předloží hlavnímu studiu a Karen poznamenala: „Ach?“

Řekl jí – chtěl, aby to vyznělo jako myšlenka, která ho právě napadla: „Hádej, kdo četl scénář a nadchnul se jím? Michael. Celkem vážně…

Její bývalý, a ona neřekla ani slovo, dokonce ani to: „Ach!“ Nevydala hlásku. Jen se na Harryho upřeně dívala a kouřila cigaretu.

Vyprávěl jí, jak mu ten čurák, Michaelův agent, odmítl zprostředkovat setkání s ním. Poslouchala o tom, jak chce Harry tajně použít peníze od investorů a vyrazit z nich na novém filmu mimořádný zisk. Investoři a pár těch, kteří ho financovali a které nesnášel, by se to neměli dozvědět. Karen mělo zajímat, že se v krátké době rozhodne o letu či pádu Harryho kariéry; ve skutečnosti seděla bez jakéhokoliv projevu zájmu, led se jí rozpouštěl ve sklence a dým z mentolové cigarety vyfukovala přímo na Harryho. Neměla k jeho monologu žádné poznámky, jen potom řekla: „Harry, jestli neshodíš patnáct kil, zemřeš.“

„Děkuju pěkně.“

„Harry? Co to děláš?“

„Oblékám si košili.“

Pohnul se k oknu a kromě toho, že si zapínal knoflíky, dělal ještě další nesmyslné pohyby.

„Je to takhle dobře? Nenastydnu? Ale nač se tu oblékám kvůli nějakému tvému příteli, který si myslí, že je vtipný?“

„Přátelé nemají ve zvyku lézt dovnitř načerno, Harry, ti zazvoní.“

„Ano? A když jsou pod parou?“

Karen to nekomentovala, byla teď zticha.

Harry se podíval ven z okna na zadní dvůr porostlý plazivými rostlinami, na staré stromy okolo trávníku a bledého oválného bazénu. Zdálo se mu, že je plný listů.

„Čistí ten tvůj Miguel bazén? Bylo by to zapotřebí.“

„Harry…“

„Už jdu,“ a dostal se ke dveřím.

„Jestli se sem někdo vlámal, jak je potom možné, že se nezapnulo poplašné zařízení?“

„Žádné nemám.“

„Dala sis ho odmontovat?“

„Nikdy jsem žádné neměla.“

Přesně tak to bylo i v domě ve Westwoodu, kde ještě žili spolu. Karen se nikdy nestarala o svou bezpečnost… Marlene, Harryho druhá žena, naopak. Po rozvodu jí nechal dům se vším, včetně poplašného zařízení… Marlene byla kdysi ředitelkou Harryho vývojového oddělení; oženil se s ní krátce po tom, co ho opustila Karen a vzala si Michaela. Když obě manželství zkrachovala v přibližně stejné době, věřil, že je to příslib návratu. Karen řekla, že nevěří na žádná znamení. Byla to lež, četla přece každý den svůj horoskop.

Marlene se znovu vdala za chlápka, který pracoval pro Paramount, vedl produkci televizních situačních komedií. Harry si vzpomněl na jednu – s mluvícím psem Chihuahua. Drobný malý pes se špatným portorikánským přízvukem. „Broč se na ně tak díváš?“ Pes vždycky někoho doběhl.

Jdouc pomalu ke dveřím Harry přemýšlel, že Karenino místo bylo ve westwoodském domě, že jí tento vysoko položený polofrancouzský zámek v Beverly Hills nad světly L. A. nesedí. Tento dům byl postaven na sklonku dvacátých let pro filmovou hvězdu, později jej přenechala jiným.

Ode dveří se zeptal: „Broč mě bo toho dutíš?“

„Protože jsem děvče,“ odpověděla bledá postava na posteli, „a ty jsi větší než já. Mnohem větší.“

Harry se pohnul k točitým schodům v košili a boxerských šortkách, monotónní zvuky se stávaly stále srozumitelnějšími; dokonce teď slyšel slova a cosi, co znělo jako odezva publika, zvuk puštěný nahlas, aby jej bylo slyšet v prvním poschodí. Byl si jist, že to byla Lettermanova show.

Dlaždice na chodbě ho chladily na bosých chodidlech. Mexické dlaždice a primitivní umění, podlahy z tvrdého dřeva, objemný pohodlný čalouněný nábytek, to vše bylo z časů Michaela, které jsou pryč. I obrázky v pracovně, spolu s tucty fotografií lidí od filmu a filmové plakáty pokrývající stěny.

Přešel k pracovně, pootevřel dveře, uvnitř tma až na zář, která vycházela z velké obrazovky Sonyho. A na ní David Letterman – s kýmsi vedl dialog – ne se Sheckym, to nebyl on.

Harry nedokázal rozeznat stůl, při němž seděl s Karen u láhve skotské; na chvíli se v myšlenkách opět vrátil k tomu, co si řekli. Prý četla scénář a možná by se na to i dala. „Ach, skutečně? Chceš do toho znovu jít, co? Výborně.“ Získával čas, aby se nakonec mohlo ukázat: tady je moje velká příležitost, ale jsou tu i problémy. Přestávka. Čekal, že řekne: „Možná bych ti mohla pomoct?“ Ne. Řekla mu, že by měl zhubnout.

Ještě stále tu ale byla naděje. Zeptala se ho, zda chce zůstat přes noc, to bylo dobré znamení. Měla o něj starost, řekla, že není v stavu, aby mohl řídit. Záleželo jí na něm. I když ne až tak, aby mu dovolila spát s ní, když jí to navrhl jako návrat do vzpomínek. Tehdy se rozzlobila: „Jestli tě chytá nostalgie, tak se na to snaž raději zapomenout.“ Mohl si vybrat mezi pokojem pro hosty a kabinetem. Ale i to je dobré, vyspat se s ní nebylo konečně tak důležité; vrátili se k sobě a byli si blízcí. Když k ní později vklouzl do postele, Karen řekla: „Myslím to vážně, Harry, nebude z toho nic.“

Ale nevykopla ho.

Cítil se tedy celkem dobře, když tak otevíral dveře do pracovny, ostatně si říkal, že tam stejně nikdo není.

Kdyby tam i byl, musí to stejně být nějaký přítel Karen, nepochybně pořádně nalitý, nějaký významný herec, který si myslí, že je vtipný. Oukej, přikývne nenuceně chlápkovi na pozdrav, vypne televizi a půjde pryč.

Když přecházel ze žáru velkého Sonyho do neosvětlené části pokoje, viděl Davida Lettermana, jak se dává do řeči se svým hudebníkem. Měli společné vystoupení. Harry cítil teplo koberce na svých bosých nohou. Najednou vyskočil a zařval: „Do prdele!“, když viděl, jak Letterman a Paul Shaffer mizí z obrazovky do tmy a ve stejném okamžiku se na stole rozsvěcí lampa.

Seděl tam chlápek, kterého nikdy předtím neviděl, trošku shrbený, s rukama položenýma na stole. Chlápek v černém. Tmavé vlasy, tmavé oči, takový kostnatý, hubený typ. Chlápek tak kolem čtyřicítky.

Promluvil tichým hlasem: „Harry Zimme, máš se? Jsem Chili Palmer.“

3

Harry si přiložil ruku na prsa. „Jestli teď dostanu infarkt, doufám, že víte, co máte dělat,“ – řekl v přesvědčení, že chlápek je přítelem Karen – podle toho, jak se tu udomácnil. Ale ten se na něj upřeně, téměř bez výrazu díval svýma hlubokýma, tmavýma očima.

„Kdes byl, Harry?“

Harrymu se ruka smekla na břicho, získával čas, chtěl dát najevo, že právě cosi pochopil; nevypadal ale právě moc sebevědomě, jak tam tak stál bez kalhot.

„Potkali jsme se někdy? Nepamatuji se.“

„Právě teď. Řekl jsem ti, že se jmenuji Chili Palmer.“

Chlápek měl přízvuk z východu, někde od New Yorku nebo New Jersey.

„Řekni mi, co pořád děláš,“ zeptal se chlap.

Harry stále ještě cítil slabý hukot, už nebyl omámen, ale ani úplně při vědomí.

„Myslíš, co tu dělám?“

„Jestli chceš, začni teda tím.“

Nevypadal rozčileně, ani nechtěl působit jako silák. Ale pokud měl klíče od domu – jak předpokládal Harry – byl určitě víc než jen přítel Karen a ta tedy pořádně dostane.

„Jsem tu na návštěvě, to je všechno. Spím nahoře v pokoji pro hosty, slyšel jsem televizi… tys ji zapnul?“

Chlápek v černé bundě se zipsem zapnutým až ke krku se na něj stále díval a nic neříkal. Typ do filmu, tak první nebo druhá třída, záviselo by to na rozpočtu. Jihoameričan nebo Ital. Žádný maniak, ale chladný, zlověstný typ muže, který už má něco za sebou.

Po chvíli Harry opět promluvil: „Jsi od filmu, že?“

Chlápek se usmál. Ne moc, ale dost na to, aby ukázal bílé zuby, určitě falešné, což Harryho přesvědčilo o tom, že je. Je to určitě herec a přítel Karen, něco s ním měla – proto jí tak záleželo na tom, aby šel dolů – a dostal se do této idiotské situace.

Chlápek civí kamsi do blba, mimo tebe, jen aby dokázal, že umí hrát a čeká, že mu dáš roli ve svém nejbližším filmu.

„Začal jsi už myslet na to, co by se stalo, kdybych dostal infarkt?“

Chlápek se ani nepohnul, chladný a bez výrazu se držel své role. Asi po minutě promluvil: „Jen se tak na mě nedívej, Harry. Pojď sem a sedni si. Promluvíme si.“

Asi nebyl zlý. Harry si přisunul od stolu jednu z plátěných ředitelských židlí, ten druhý ho pozoroval. Uměl perfektně civět bez velké námahy. Úhel byl taky dobrý; chlápek hubený a tmavý, láhev skotské, vědro s ledem a sklenky, které tu on a Karen nechali na podnosu. Harry zdvihl ruku a přešel si po řídnoucích vlasech. Cítil, že trvalá ondulace se mu ztrácí a musí si dát udělat novou, i masáž se zábalem by byla dobrá, a hlavně, zbavit se té myší šedi, která už začala převládat. Chlápek měl husté tmavé vlasy, běžné u tohoto typu, hladce sčesané, takže vynikl pěkný tvar jeho lebky. Vypadal dobře.

Zeptal se: „Harry, díváš se na mě?“

Harry složil ruku. „Ano…“

„Chci, aby ses díval právě sem, oukej?“

„Přesně to dělám.“

Proč ne? Chlápek byl z Brooklynu anebo Bronxu, někde odtamtud. Teď hrál představení a byl skutečně dobrý.

„Oukej, tak mi teda řekni, co se děje?“ zeptal se.

Harry se dosud držel, ale začínal být podrážděný. „Nemám scénář, takže nevím, o čem mluvíš.“

„Tak ty nemáš scénář… Ale máš sto padesát tisíc na svém kontě!?“

Harry neodpověděl.

„Moc jsi mi toho neřekl. Pamatuješ se, jak jsi vloni šestadvacátého listopadu navštívil Las Mesas ve Vegas?“

Začínalo to být vážné. „Chodívám do Vegas a bývám v Mesas,“ řekl Harry. „Už celá léta.“

„Znáš Dicka Allena?“

„Dick Allen je můj dobrý přítel.“ Ještě stále to mohl být scénář, něco, co dala dohromady Karen.

„Jak dlouho chceš takhle pokračovat?“ Chlápek udělal gesto, ruce mu klesly velmi přirozeně. „A jsme při tom, Harry. Podepsal jsi dlužní úpisy na sto padesát, nedal jsi o sobě vědět víc než šedesát dní a neřekl jsi nikomu, co je ve věci.“

Harry vykřikl: „Do prdele, co jsi – výběrčí? Přijdeš sem, klidně si vtrhneš do domu uprostřed noci! Myslel jsem, že jsi nějaký herec, který tu zkouší, proboha!“

Chlápek zdvihl obočí. „Skutečně?“

Chvíli se zdálo, že se usměje. „To je zajímavé. Tak ty sis do této chvíle myslel, že to hraju?“

„Nemůžu tomu uvěřit. Tak ty se vlámeš do bytu, abys mi řekl, že mám jakési dluhy? Já o nich dobře vím, no a co? Dostal jsem kredit na to, co jsem dlužen… a oni tě sem pošlou vybírat?“ Harry se musel pohnout, něco udělat. Zdvihl se ze židle, aby viděl na chlápka shora, jakoby nad ním chtěl získat převahu.

„Však uvidíme,“ zvolal, zdvihl telefon a vytočil nulu. „Můžete mi dát, prosím, informační agenturu v Las Vegas?“ Chvíli poslouchal a složil.

Chili řekl: „Dám ti dobrou radu, oukej?“

Harry zdvihl zrak, telefon znovu v ruce, připravený vytočit číslo.

„Doufám, že si nechceš hrát na tvrdého chlápka, nevypadáš na to v těch spoďárech. Myslím, že mi rozumíš? Je toho na tebe trošku moc – máš na krku dlužní úpisy a potom ještě ten nevyrovnaný dluh, pokud se nemýlím. Jediné, co můžeš udělat, Harry, je dobře si všechno promyslet, sednout si ke mně a prozradit, co se stalo.“

To ho zastavilo. „Jaký nevyrovnaný dluh?“

„Polož telefon.“

„Chci vědět, co máš na mysli,“ Harry už začínal zuřit, „mimo toho dluhu v Mesas, který vyrovnám.“

„Byli si jisti, že ho vyrovnáš, až do toho posledního výletu. Po něm, jak říkají, už nevědí nic.“ Chili čekal.

Harry sejmul sluchátko. Musel se opřít o nejbližší židli.

„Dlužní úpis, to je jako šek, Harry…“

„Dobře vím, co je to dlužní úpis…“

„Nechtěli s ním nic dělat, protože zjistili, že není krytý a tvůj účet v bance je uzavřený. To je hanba. A taky tvoje pověst dobrého zákazníka – tvůj drahý přítel Dick Allen ti telefonuje, nechává vzkazy, ale ty k němu nejdeš. Jestli chceš prostě vědět, proč jsem tady – ve skutečnosti nepracuji pro Mesas, ale Dick Allen mě laskavě požádal, abych tě vyhledal. Oukej, přišel jsem do L. A., zkusil to v tvém bytu, na pracovišti, nebyl jsi nikde. Tak jsem se spojil s jistými lidmi a dostal pár tipů…“

„Jakými lidmi?“

„Máš vysoký tlak, Harry? Měl bys shodit pár kil.“

„Jakými lidmi?“

„Neznáš je. Tak jsem začal obtelefonovávat všechny dokola. Volal jsem sem, ale Karen mi řekla, že tě neviděla. Trošku jsme si pokecali, zeptal jsem se jí, jestli je ta Karen Floresová, která hrávala ve filmech. Byla fajn. Pamatuji se na ni z Grotesky s dlouhými blond vlasy. Pomyslel jsem si, že sem bych se, být na místě Harry Zimma, zašil.“

„Myslíš si, že se schovávám?“

„Proč se vzrušuješ?“

„Nemám rád narážky, že se schovávám.“

„Dobře tedy, to už je na tobě, co máš a nemáš rád. Telefonoval jsem taky tvé bývalé ženě do Westwoodu. Řekla mi: ‚Doufám, že vybíráte peníze, to jste teda trefil na pěkného držgrešle.‘“

„Bavíš se, co, když vyprávíš o mně? Bože můj!“ Harry vypadal roztrpčeně, „a ta ženská pracovala pro mě. Předpokládal jsem, že ví, co je byznys, ale zjevně o tom nemá ani šajnu.“ Pohledem zavadil o láhev skotské, myslíc na Marlene; kdo by asi snesl ten její strašný chlast, i když teďka by neodmítl sklenku.

„Nedíváš se na mě, Harry.“

„Proč se na tebe musím stále dívat?“

„Chci to.“

„Co na mě chystáš, začneš mě strašit? Buď se polepším a zítra udělám, co chceš, anebo mě najdou s přeraženýma hnátama?“

„Ale běž, Harry! Mesas? Nejhorší, co ti můžou udělat je, že tě zažalujou za vystavení neplatného šeku. Nedokážu si představit, že bys k něčemu takovému nechal dojít, člověk v tvém postavení…“

„Vždycky jsem zaplatil, co jsem dlužil,“ řekl rozzlobeně Harry. „A teď se najednou začali bát, že je podrazím? Proč? Přece ti nedají úvěr na sto padesát jen tak, pokud si nejsou jisti, že na to máš!“

„Co to má znamenat, Harry?“

„Slyšel jsi.“

„Slyšel jsem,“ řekl Chili, „že tvůj úvěr byl na sto a oni ti poslali dokonce padesát navíc, protože jsi měl, jak zjistili, v bance uloženo dalších dvě stě tisíc, správně? Za čtyři hodiny, když noc teprve začínala, bylo už všechno pryč – dvě stě tisíc, i těch sto padesát. To se může stát každému. Ale dva měsíce potom by už Dick Allen rád věděl, kde se stala chyba. Tvrdí, že jsi nikdy v životě nevsadil víc než deset na basketový zápas. Měl jsi předtím, než jsi o všechno přišel, přijít a složit celý balík, abys dokázal, že to myslíš vážně.“

„Nemusel jsem nikoho prosit. Řekl jsem jim, kolik chci složit a oni souhlasili.“

„Konec konců, proč ne?“

„Řekli ti, jaký to byl zápas? Lakeři a Pistoni v Detroitu. Náhodou tam, kde jsem vyrostl. Teď jsem odtamtud pryč, ale Pistony jsem sledoval z vrchních sedadel až do minulého roku. Ne zdola, jako Jack Nicholson, ale nebyla to zlá místa. Nepamatuješ se na ten zápas?“

„Myslím, že jsem o něm cosi četl. Jak to skončilo?“

Chlápek projevuje zájem. To Harryho povzbudilo.

„Všechny sportovní rubriky to komentovali jako výhru zlých chlapců nad okouzlujícími.“

„Bydlíš tady,“ řekl Chili, „ale máš rád Pistony. Dokážu to pochopit. Taky už nebydlím v New Yorku, jsem v Miami, a přesto sleduju Knicky a občas na ně vsadím. Dělám to tak už léta.“

„Mně se ještě nestalo, že bych vsadil takhle emočně. Uvažoval jsem: Pistoni jsou doma a mají za sebou dvacet tisíc fanoušků. Taky jsem věděl, že to Lakerům nandali vloni ve finále.“

Harry upoutal Chiliho pozornost; ten chvíli nepoložil žádnou otázku, jen čekal další informace o basketbalovém zápasu, který se hrál před dvěma měsíci.

„Vsadil jsem všechno na Pistony,“ řekl Harry, „a vyhráli Lakeři.“

V té chvíli se Chili zeptal: „Jaké bylo skóre?“

Harry se posadil zpátky do ředitelské židle. „Sto dva devětadevadesát. Vyhráli a já jsem přišel o všechno.“

„Bylo to těsně. Skoro se ti to podařilo.“

Chlápek projevuje sympatie. Dobře, Harry si přál, aby teď vstal, potřásli si rukama a odešel. Ale nestalo se to.

„No a potom jsi začal hrát blackjack se svým dluhem,“ řekl vzápětí, „snažil ses nahnat, co jsi ztratil, vsadil jsi dvojnásobek, abys vyrovnal ztrátu. Ale když moc chceš vyhrát, Harry, tak vždycky prohráváš. To už je tak.“

„Mysli si, co chceš,“ řekl Harry unavený z dlouhého povídání. Zívl. Možná se chlápek dovtípí.

Ale Chili se držel svého. Řekl: „Podívej, Harry, nestarám se o tvé věci, ale vím, co začne člověk dělat, když má vyrovnat dluh a nemá na to. Byl jsi zoufalý. Znám chlápka, který nechal ženu na ulici, i když vůbec nevypadala špatně.“

„Nic o mých záležitostech nevíš,“ Harry se pořádně naštval, „ale to ti nepřekáží, abys do všeho strkal nos. Řekni Dickovi Allenovi, že svůj dluh splatím do dvou měsíců. Že to nemá rád, to je jeho věc. První, co ráno udělám, že tomu ptákovi zatelefonuju. Myslel jsem si, že je to můj přítel.“

Harry se odmlčel, uvažujíc, zda se má, anebo nemá toho dotěrného chlápka zeptat, jak se dostal do domu a nakonec se rozhodl, že to radši nechce vědět. Řekl mu, že rozbil okno – tak co? Harry čekal. Byl unavený, napjatý, necítil se bůhvíjak. Řekl: „Budeme tu takhle sedět celou noc, nebo co? Zavolám ti taxík?“

Chili kývnul hlavou. Ještě pořád na něj civěl, teď ale s jiným výrazem, jakoby zamyšleně nebo zvědavě.

„Tak tedy ty děláš filmy, co?“

„Přesně tak,“ řekl Harry, kterému odlehlo. Tato otázka mu nepřekážela. „Dělám celovečerní filmy, nic pro televizi. Připomněl jsi Grotesku, ano, právě v Grotesce, ve druhé části, hrála náhodou Karen Floresová. Hrála taky ve všech třech Slizkých netvorech, možná jsi je viděl.“

Chili přikývl a přistoupil blíž ke stolu, aby se o něj opřel.

„Myslím, že bych měl dobrý námět pro film.“

„Ano? A co to má být?“

4

Jen co Karen vyšla z ložnice, uslyšela Harryho výkřik „Do prdele!“; naskočila jí z toho husí kůže, jak tam tak stála jen v tričku a kalhotkách, s jednou rukou na zábradlí horní části schodiště. Oči upírala do chodby přímo pod sebou: všude tma, až na obdélník světla na podlaze vycházející z pracovny. Uběhlo několik minut. Karen se právě chtěla vrátit do ložnice a zavolat policii, když znovu uslyšela Harryho hlas, jak říká: „Jakými lidmi?“ a potom ostřejším tónem opakuje to samé, „jakými lidmi?“ Dobré znamení. Tím tónem by nemluvil se zlodějem. Malý Harry Zimm s trvalou ondulací si rád hrál na tvrdého chlápka.

Vzápětí si už Karen nebyla jistá, zda si nepovídá sám se sebou. Harry a skotská, už znova… „Jakými lidmi?“ Myslí tím pravděpodobně lidi, z jejichž vlivu se chce dostat, své investory, ty, které tak nenávidí. Harry se snaží přesvědčit sám sebe, že v tom to není. „Jakými lidmi?“ Ironický tón, jakoby bylo úplně jednoduché poradit si s nimi.

Všechno je možné. Občas si povídal sám se sebou, když byl v náladě, nebo když přepisoval dialog ve scénáři a četl si jej nahlas. Karen se líbila myšlenka, že Harry v této chvíli popíjí mnohem víc než pomyšlení na to, že se někdo vlámal dovnitř a ještě stále je v domě. Harry mluvící sám se sebou, to bylo lepší…

Pokud jeho zvýšený hlas nezaslechla znova.

„Slyšel jsi.“

Karen naslouchala držíc se zábradlí. Řekl by to sám sobě? Nemožné! Pokud ale nehrál sám sobě scénku, v níž si představoval, co by chtěl asi říci svým finančníkům. Harry nesnášel nad sebou kontrolu, hlavně od outsiderů, lidí, kteří nepatřili k filmu. Investory pokládal za nezbytné zlo… ale když s ním Karen mluvila před chvílí, zdálo se jí, že je v pořádku…

Během posledních deseti let se z Harryho Zimma stal tlustý malý šedesátník s naondulovanými vlasy. Stejný muž, o němž si kdysi myslela, že je génius, protože dokázal natočit devadesátiminutový film za deset dní a o dva týdny později už sledovat kopie z negativu.

Prvně se potkali při zkoušce Slizkých netvorů v Griffith Parku, kde pro něj zkoušela roli jen v podprsence a kalhotkách, aby měl, jak řekl, představu o její postavě; tu roli tehdy dostala. Karen se ho zeptala, zda už někdy dělal horor a Harry jí vysvětlil filosofii produkce ZigZagu. „Zig jsou filmy o maniacích, ztracených náměsíčnících, nadopovaných bláznivých motocyklistech.“ Žádní upíři ani vlkodlaci; nikdy ji nic nepokouše ani nesní. „Zag jsou filmy o mutacích z nukleárního odpadu, slizkých tvorech, sedminohých potkanech a larvách velikosti ponorky. Nic zlého ale na tom není, když se v tomto žánru odhalí i kousek lidského těla.“

Řekla mu, že pokud myslí na naprostou frontální nahotu, ať na to radši zapomene, nedělá žádné porno, ani těžké, ani lehké. Harry se tehdy urazil. „Měla by ses stydět, jsem dost starý na to, abych mohl být tvým strýcem. Ale líbí se mi tvoje odvaha i to, jak se vyjadřuješ. Odkud jsi? Z Texasu?“

Řekla mu, že téměř uhádl, je z Alamogorda, kde její otec pracoval u raket a máma obchodovala s nemovitostmi. Odešla odtud studovat divadlo do Nového Mexika a od té doby neudělala nic, jen čekala na svou šanci. Harry řekl: „Ukaž, jak umíš ječet.“ Parádně ječela a on se na ni zeširoka usmál se slovy: „Připrav se na to, že z tebe bude hvězda.“

Karen byla ve svém prvním výstupu na plátně během dvaceti minut oslizlá k nepoznání.

Michael, který měl taky dostat roli, ale nakonec ho odmítli, jí po premiéře řekl, že měla štěstí. Bylo to před patnácti lety a prvně, co se potkala s Michaelem. Od té doby ho viděla několikrát, ale k ničemu vážnému mezi nimi nedošlo, až když se Michael stal hvězdou… tehdy ještě žila s Harrym a byla z toho unavená; z průměrných filmů, věčných hádek, z úryvků hloupých veršů, které jí předtím nikdy nevadily. Jako ten, jímž ji Harry dnes večer tak naštval – „možná je to jen vítr…“

Harry dobře věděl, že si jej Karen pamatuje. Mohla mu rovnou říct: „Co je, Harry? Můžu ti nějak pomoct?“ Přinutit ho, aby se konečně vymáčkl a řekl, co chce, místo těch trapných pokusů vyvolat vzpomínky. Bylo to jasné. Harry chtěl, aby využila svůj vliv na Michaela a zařídila mu schůzku. Zároveň si přál, aby jednala tak, jakoby to byl její nápad, aby byla šťastná, že to může udělat; vždyť teoreticky mu měla být vděčná za to, že ji uvedl k filmu, že z ní udělal hvězdu produkce ZigZagu.

Ve skutečnosti to pro ni byla hrůza slyšet znova ten verš. Když ho prvně přečetla, řekla Harrymu: „To nemyslíš vážně!“ Harry vždy přepisoval a přelepoval v dodatečném dialogu, byl hrdý na své nápady. Řekl: „Myslím to vážně, je to působivé. Slyšíš, jak někdo rozebírá střechu, podíváš se nahoru a řekneš muži vedle sebe: ‚Možná je to jen vítr.‘ Víš proč?“

„Protože jsem hloupá?“

„Protože chceš, aby to byl jen vítr, strašně se bojíš. Možná to zní hloupě, ale má to svůj význam, publikum se může uvolnit nervózním smíchem.“

„Na můj účet,“ řekla Karen.

„Jsi unavená? Je to přece zábavné, moje milá. Musíš si zvyknout, že celý šoubyznys je takový. Nikdy jej nesmíš brát vážně, jen si s tím naděláš problémy.“

Karen tedy odrecitovala verš. Mělo to úspěch – film, jehož výroba stála čtyři sta tisíc, vydělal po celém světě dvacet miliónů. Řekla Harrymu, že to byl brak. Odpověděl: „Ano, ale i když nebudu slavný, budu aspoň bohatý.“

Teď Harry sní o dvaceti miliónech plus produkci, která se nikdy neuskuteční. A o hvězdě, která nikdy nepodepíše. S její pomocí, anebo bez ní.

Karen měla taky své plány.

„Řekla jsem ti už o filmu, který mi konečně, po sedmi letech, nabídli?“ zeptala se ten večer u skotské Harryho a očekávala od něj aspoň jakýsi projev zvědavosti nebo zájmu.

Zmohl se pouze na: „Ano? Úžasné!“

Noc postoupila. Karen stála bez pohnutí na jednom místě dost dlouho na to, aby její unavené myšlenky dostaly rozměr filmové fantazie.

Osvětlením se vytvoří strašidelné stíny a ona bude mít na sobě průsvitnou noční košili, ne tričko. Bude slyšet hlas a něžně zavolá: „Harry, to jsi ty?“ Seběhne dolů několik schodů a zastaví se, když spatří na chodbě stín, pohybující se stín, který vychází z pracovny. Znova zavolá: „Harry?“ hloupým svůdným hlasem, přičemž bude vědět, že to nemůže být on. Objeví se maniak nebo obrovská kreatura, podívá se nahoru a uvidí ji. Ona vydá výkřik…, jímž naplní kina, vyprodukuje milióny husí kůže a přinese Harrymu hromadu peněz.

Karen si odkašlala. Dělala to vždy před tím, než se dostala do záběru kamery. Odkašlat si a zhluboka se nadýchnout. Nikdy neječela jen tak, ze žertu, protože to žádný žert nebyl. Už po třech záběrech – to byl Harryho limit – měla hlas úplně ochraptělý.

V domě bylo ticho.

Pomyslela si: opravdu to tak spustit, naložit celý dům aspoň několika decibely. Vidět, co se stane.

Vtom zase uslyšela Harryho hlas přicházející z pracovny: „Budeme tu takhle sedět celou noc?“ A vzápětí slábnoucí šum hlasů; teď už jistě věděla, že Harry pokračuje v rozhovoru s někým cizím.

„Ano? A co to má být?“ Ta známá slova. Otázka, kterou jistý čas slyšela každý den, ještě když žili spolu a Harrymu se podařilo zatáhnout ji do dynamiky děje; nesnášel, když musel příběh číst sám. „A co to má být?“ Harry nebral ohled na synopsi scénáře, pro něj musel být děj pokryt třemi větami, padesáti slovy, možná i stručněji.

Karen se vrátila ložnicí do koupelny a rozsvítila. Upřeně se na sebe zadívala do zrcadla a asi minutu si pročesávala vlasy. A co to má být? To, co je Hollywood. Někdo přichází s nabídkou.

5

Ti dva právě opouštěli pracovnu, když se Harry zeptal: „Ty jsi Chili…? Myslím, že jsem přeslechl tvoje příjmení.“

„Chili Palmer,“ odpověděl druhý muž a všiml si, jak se na něj Harry podíval. Ach! Jakoby chtěl znát jeho jméno předtím, než si jej změnil.

Přešli do kuchyně. Byla velká asi jako kuchyně v hotelu Holmhurst v Atlantic City, kde jako chlapec umýval v létě nádobí, ještě před tím, než všechno zbourali a udělali z toho stavební pozemek pro parkoviště. Na řeznickém stole stála od večera láhev skotské a miska s ledem. Harry seděl zády ke dveřím haly a právě si chtěl něco nalít, když se zastavil a překvapeně zvolal: „Karen?“ Konečně si vzal drink a řekl: „Karen, pojď přivítat Chiliho Palmera. Poslal ho Dick Allen. Pamatuješ se na Dicka z Mesas? Chili, to je Karen Weirová.“

„Floresová,“ opravila ho.

„To je fakt,“ řekl Harry, „změnila sis jméno.“

Chili vysvětloval svůj filmový námět a když přišla Karen, vůbec mu to nepřekáželo, byl dokonce rád, že se s ní může seznámit. Sedl si a položil ruce za stůl, dívajíc se na Karen přes rameno. Stála při dveřích, za ní tmavá hala. Ve skutečnosti byla menší než ve filmu, asi tak pět celých dvě stopy a nejvíc tak devětadevadesát liber. Stále vypadala dobře, ale kam se poděly ty blond vlasy? A ňadra, která, jak si pamatoval, byla dost velká na její štíhlou postavu?

Chili přikývl a řekl: „Těší mě, Karen. Jak se máte?“

Neřekla nic, podívala se na něj, jakoby se snažila vzpomenout si, zda se už někdy potkali. Anebo na něj chtěla jen zapůsobit, stojíc tam se složenýma rukama v tričku losangeleských Lakerů, které jí sotva zakrývalo rozkrok. Mohla být znepokojená, bylo už po půlnoci, ale nedávala to najevo. Nohy měla pěkné a opálené.

Harry pokračoval: „To je ten Chili, co ti nedávno telefonoval. Řekl, že z rozhovoru s tebou pochopil, že se tu dříve nebo později ukážu. Umíš si to představit?“

Zdálo se, že Harry má lepší náladu, aspoň od té doby, co si sedli do kuchyně a nalili drink; rozpovídal se. Poslouchal Chiliho námět, ale stále ještě se držel vlastní představy.

Chili se natáhl a upravil si sako. Chtěl se vrátit zpátky do pracovny, ale teď už bylo pozdě. Líbilo se mu, jak se Karen na něj dívá, bez nervozity a emocí. Neměla nic společného s tou, která ječela při setkání s maniakem držícím řeznický nůž anebo se sedminohými potkany či gigantickou larvou sající lidskou krev. Líbily se mu její vlasy, husté a tmavé, které jí padaly do očí. Všiml si, jaký má štíhlý krok. Blížila se ke čtyřicítce, ale neztratila nic ze svého někdejšího půvabu a šarmu.

„Chili mi vypráví svůj námět pro film,“ řekl Harry, „Zatím to není ani tak špatné.“ Zatřásl sklenkou. „Řekni to Karen, uvidíme, co si o tom bude myslet.“

„Chceš, abych začal znova?“

„Ano, začni znova.“ Harry se podíval na Karen. „Proč si nesedneš a něco nevypiješ?“

Chili viděl, jak zakroutila hlavou. „Nemám chuť, Harry.“ Líbil se mu její hlas, jak tiše mluvila. Znova se na něj podívala, zvědavě si ho prohlížela.

„Jak jste se dostal do domu?“

„Zadními dveřmi z dvorku.“

„Vlámal jste se?“

„Ne, bylo otevřeno. Teda – nebylo zamčeno.“

„A jestli bylo?“

To byla dobrá otázka. Nemusel odpovídat, protože Harry poznamenal: „Pracuje pro Dicka Allena. Poslali ho sem, aby mě zkontroloval.“

Karen poznamenala: „Ach!“ a přikývla. „Tak potom chápu, že jste se dostal do mého domu.“

Chili neřekl nic. Líbil se mu její přístup. Pokud byla na něj naštvaná, nebylo to na ní vidět.

„Věděl, že se tu objevím,“ řekl Harry, „když s tebou telefonoval.“

„Proč, co jsem řekla?“

„Nic konkrétního. Jen cosi tušil, pochopil z tvého hlasu. Chceš vědět, co si o nás myslí?“

Chili se na ni díval. Čekal, že Karen teď řekne: „Ne!“ a pošle ho kamsi do pekla. Ale ona neřekla nic. Harry jí vlastně nedal žádnou možnost.

„Je to o chlápkovi, který oškube aerolinky o tři tisícovky. No vyprávěj.“

„Nač? Právě jsi všechno řekl.“

„Myslím tak, jak jsi to pověděl mně. Začni pěkně od začátku“

„Tak teda,“ řekl Chili, „chlápek dluží lichváři patnáct tisíc plus úroky za opožděnou splátku, na kterou nemá. Vlastní čistírnu, ale všechno, co vydělá, mine v hazardních hrách.“

Chili si všiml, že ho Harry chce přerušit a nechal ho.

„Rozumíš, o co jde,“ vysvětloval Harry. „Chlápek si půjčil peníze od lichváře, který žije z úroků za půjčky. Je to situace, kdy se ti může stát, jestli nezaplatíš, že ti zpřerážejí hnáty.“

„Chlápek si jen myslí, že mu je můžou zpřerážet,“ opravil ho Chili. „Musíte pochopit, že byznys takového lichváře, který půjčuje peníze, je stejný jako každý jiný. Nikomu nechce ublížit. Chce si jen vydělat peníze. Jestli k němu jednou přijdeš, musíš si být jistý, že budeš moct splácet každý týden i s úroky. Jestli se ti tato myšlenka nezdá, nemusíš za ním chodit.“

Karen přerušila rozhovor a pobídla Chiliho, aby pokračoval.

„Ale když nezaplatíš,“ řekl Harry, „zpřeláme ti hnáty nebo něco horšího.“

„Stává se i to,“ přisvědčil Chili, „ale ne tak často. Jen občas.“

„Pokud by si ten chlápek nemyslel, že k tomu dojde,“ řekl Harry, „tak nemáš příběh. To je totiž jediný důvod, proč se dostane do letadla, vystrašený na smrt a myslí si, že mu jde o život.“

„Přesně tak. Ten chlápek se bojí. Nemyslím tím, že mu nezbytně hrozí, že ho někdo dorazí. On si ale nic lepšího neumí představit, proto nasedá do letadla.“

„To je v Miami,“ doplnil Harry. „A letenka je do Vegas. Má pár dolarů a myslí si, že je to jeho jediná šance.“

„Sedne si do letadla,“ pokračuje Chili a sleduje Karen, která na něj upřela oči, „připravený zmizet, ale je čas odletu a právě oznamují jakousi mechanickou závadu, jejíž oprava bude trvat asi tak hodinu: žádají cestující, aby se nevzdalovali pro případ, že by opravu skončili dřív. Chlápek není ve své kůži, je nervózní a nedokáže jen tak sedět a potit se. Odejde z letadla, zamíří do baru a začne tam do sebe házet panáky – jednoho za druhým. Letadlo startuje a on ještě pořád sedí v baru a už skoro nic nevnímá. Dokonce ještě ani tehdy, když lidé okolo něj rozčileně debatují o zřícení letadla úplně nechápe, co se stalo. Jeho letadlo se v Everglades zřítilo do bažin a explodovalo. Všichni cestující na palubě zahynuli včetně posádky. Když potom vystřízliví a pochopí, co se stalo, nemůže tomu uvěřit. Kdyby zůstal na palubě letadla, je mrtev. V momentě je mu jasné, že se na něj usmálo štěstí. Pokud si všichni budou myslet, že je mrtev, nemusí splácet žádný dluh. Pěkně je doběhne a ušetří si spoustu peněz.“

Karen chtěla něco říci, ale Harry ji přerušil: „Nemluvě o tom, že si zachránil krk.“

„Úrok je čtyři sta padesát týdně z patnácti tisíc?“ zeptala se Karen Chiliho.

„Ano, tři procenta.“

„To znamená potom sto padesát procent za rok.“

„Stošestapadesát,“ upřesnil Chili. „To není tak zlé. Jsou lidé, kteří tě oberou i o víc – chtějí pět-šest procent týdně při krátkodobé půjčce.“

Sledoval ji, jak pokrčila rameny a zůstala tak stát.

„Co ten chlápek udělá?“ pokračuje Chili. „Hledá v Heraldech své jméno v seznamu obětí. Je mu jasné, že při tom, jak letadlo spadlo a explodovalo v bažinách, je nejen těžké identifikovat těla, ale vůbec je najít. Z mnoha se zachovaly jen části, mnohá jsou spálená k nepoznání. Tedy když ten chlápek nenajde hned své jméno v seznamu, spojí se se ženou, která zavolá do aerolinek a oznámí, že její manžel byl na palubě letadla. Přivezou ji na letiště, kde se identifikují těla a prohlížejí osobní věci, všechno, co úplně neshořelo. Zavazadla toho chlápka jsou v letadle. Mrazící boxy s těly obětí před ní neotevřou, jen jí řeknou, aby přinesla manželovu kartu od zubaře. Řekne, že Leo nebyl u zubaře od té doby, co se vzali. Chlápek se jmenuje Leo, Leo Devoe.“

Karen se pohnula a opřela se o veřeje dveří. Chili si všiml, že je bosa. Rád by věděl, zda má něco pod tím tričkem…

„Žena teda identifikuje obsah Leových zavazadel. Řekne jim, co mají hledat, ví, že měl košili s monogramem i to, jakou značku měl jeho holící strojek. Jméno Leo Devoe se dostává do novin. Za několik dní přicházejí k manželce lidé z aerolinek, vysloví jí upřímnou soustrast a nabídnou jí vyrovnání, částku vypočítanou z toho, kolik by vydělal, kdyby vedl čistírnu až do konce svého života. Leo měl jakési problémy s ledvinami, takže odhadli, že by žil ještě deset let.“

„Ano, ale počkej,“ řekl Harry. „Nejlepší je na tom to, že ten chlápek ze začátku ani nepočítal s vyrovnáním, ke štěstí mu stačilo, že se zbavil lichváře. Až později mu svitne, že existuje možnost žalovat aerolinky a vytřískat z toho přinejmenším milión. Je to velkolepá šance člověka, který zatím stále jen prohrával, a tak ji využije…“

Karen se zeptala: „Kolik nakonec nabídli manželce?“

Chili jí to chtěl právě říci, když mu Harry skočil do řeči: „Tři sta tisíc a oni to spolkli, peníze na ruku, moje milá! Chlápek shrábne hotovost a odlétá do Las Vegas. Dostane se tam, měl by manželce zatelefonovat, nějak se s ní dohodnout… Počkej, on jí skutečně několikrát zavolal…?“

„Dvakrát,“ řekl Chili. „Ale to jen tak, aby se neřeklo.“

„A potom už nic,“ doplní Harry. „Už se víc neozve. V Las Vegas to roztočí. Z tři sta tisíc udělá téměř půl miliónu… Může se z toho zbláznit, dál vyhrává, ale nemůže nikomu říct, kdo je. V pozadí příběhu se ukáže jeho motivace, jeho touha stát se slavným, pohybovat se mezi hvězdami, ocitnout se v titulních článcích velkých novin. Teď má konečně peníze na to, aby si koupil cestu tam nahoru, zařadil se mezi elitu; nemůže odolat pokušení. Dokonce ani tehdy, kdyby ho měli odhalit jako podvodníka, anebo by ho měl zastřelit lichvář, ani v tom případě by ho nic neodradilo od jeho šílené cesty. A cíl? – Hollywood. Karen, to by nebyl špatný název ‚Běž za tím‘?“

Teď se Harry podíval na Chiliho. „Takže přichází do L. A…“

„Nevím o tom, že by se chtěl setkat s hvězdama,“ řekl Chili, „to je něco nového. Ale přichází do L. A., to ano. Co se stane dál, to nevím.“

Viděl Karen, jak čeká. Zdála se být klidná, ani se nepohla. Zato Harry nebyl ani trošku klidný, překvapeně vyhrkl: „To je všechno? Tak to je ten tvůj velký filmový nápad?!“

„Řekl jsem, že mám jenom nápad.“

„To je jen polovina filmu, a ještě s mezerami.“ Harry se podíval na Karen. „Možná čtyřicet minut promítacího času.“

Karen se ale vrátila k tomu, co ji zajímalo víc a zeptala se: „Jak jste věděl, že je Harry tady?“

„Jeho auto je v garáži,“ řekl Chili.

„Telefonoval jste před čtyřmi dny. Jak jste mohl vědět, že tu bude dnes večer?“

„Jen jsem se zastavil. Podívat se, jestli tu není šedý Mercedes ’83 se znakem ZigZagu kolem licenčního talíře.“

„Takže jste vešel dovnitř. Co kdyby byly všechny dveře zamknuté?“

„Byl bych zazvonil.“

„Poslyš, to je oukej,“ skočil jim naráz do řeči Harry. „Tenhle chlápek je přítelem Dicka Allena. Nic nevezme.“

„To může stačit tobě,“ řekla Karen. „Harry, nosíš své špinavé prádlo sem do mého domu, a to já nechci.“

Harry se chtěl bránit, a tak se Chiliho s výčitkou v hlase zeptal, proč nezazvonil. Chili řekl, že ho chtěl překvapit, má-li říci pravdu, a taky ho chtěl zastihnout bez kalhot. Nikdo se nezasmál, dokonce ani neusmál. Karen se zeptala, co by se stalo, kdyby zavolala policii? Chili drze odpověděl: „Harry by jim vysvětlil, že je všechno v pořádku, tak, jak to právě vysvětlil vám.“

Civěla na něj, dokud se Harry nevrátil k původnímu tématu, že tedy jó, Chili má dobrý nápad, ale ten má velké mezery.

„Po prvé,“ řekl Harry, „není pravděpodobné, že by manželka dostala vyrovnání tak brzy. Z pojišťovny? Bez toho, aby si ji prověřili?“

„Udělali to,“ řekl Chili. „Neřekl jsem ti všechny detaily, jak z toho byla nervózní a všechno kolem.“

„Harry si neuvědomil, že je to skutečný příběh,“ řekla Karen.

Oba dva se na ni teď zadívali.

„To letadlo z Miami, které se zřítilo v Everglades, bylo v novinách každý den. Celý týden přinášely zprávy z vyšetřování, rozhovory se svědky, příbuznými obětí… Harry měl moc práce,“ dodala lhostejným tónem.

Harry obrátil oči v sloup, jakoby si chtěl na cosi vzpomenout a řekl: „Ano, ve zprávách…“ a potom se obrátil k Chilimu. „Tak odtud máš ten nápad.“

„Částečně ano.“

„A zbytek sis vymyslel.“

„Ne, Harry, to je všechno pravda, všechno, co jsem ti vyprávěl.“

Z toho se mu znova protočily panenky. Chili přímo viděl, jak mu pracují mozkové závity. Čekal, že se teď ozve Karen, ale Harry naléhal dál.

„Ta část o lichváři?“

„Všechno!“

„Počkej chvíli! Ty nejsi ten chlápek, že ne?“

„Myslíš Leo? Ne!“ pokýval hlavou. Začínalo se mu to líbit.

„Vlastně, asi bys mi ten příběh nevyprávěl, kdybys jím byl.“

„Nejsem ten chlápek, Harry.“

Znova čekal, že jim Karen skočí do řeči a něco poví, když začal Harry přemýšlet, pozorujíc hrnce a pánve na polici.

„Znáš Leovu ženu?“

„Ano, znám Fay.“

Zdálo se, že se to Harrymu líbí. Nahnul se nad stůl.

„Jsi její příbuzný! Počkej… bratr!“

Chili pokýval hlavou, ale tu radost mu nepopřál.

„Tak jsi její blízký přítel…“

Chili neodpovídal. Harry o tom stále přemýšlel jako o filmu, ne jako o skutečném životě. Bylo vidět, jak mu celý příběh vrtá v hlavě a jak se snaží najít pokračování. Upřeně teď pozoroval svou sklenku, jakoby je chtěl najít právě tam.

„Oukej, chlápek jde do Vegas… jak věděla jeho žena, že šel právě tam?“

„Spolehni se.“

„Dobře, je teda ve Vegas,“ přemýšlel nahlas Harry, „Věřit nemůže nikomu… takže používá falešné jméno. Správně?“

„Larry Paris.“

„Jak to víš?“

„Musíš mi věřit.“

„Dobře, začíná hrát, roztočí to… Počkej chvíli, tuhle část sis vymyslel! Chlápek nevyhrává. To je ono – nejenže nevyhraje, ale přijde o celých tři sta tisíc, odchází do Mesas sehnat nějaké prachy, a ty ho hledáš.“

Najednou byl Harry reálný, doplňoval věci, které mohly být pravdivé, ale stále myslel na filmy. Chili měl často pocit, jakoby mu říkal: „Vidíš? To není špatný nápad. Přinejmenším zajímavý.“

„Tak to je tedy tvoje práce, pracuješ pro kasino. Proto jsi tady i dnes v noci.“

„Jsi blízko,“ řekl Chili, „ale nepochopils to. Hledám chlápka, ano, ale nepracuju pro kasino. Ti mě jen požádali, abych tě vyhledal, to je všechno.“

„To se mi vůbec nelíbí,“ řekl Harry, „a spolehni se, že to řeknu Dickovi Allenovi.“

„Oukej, ale vraťme se zpět,“ řekl Chili, přičemž si všiml, jak se na něj Harry se zájmem zadíval, „kde bych mohl vstoupit do děje já?“

Karen řekla: „Proboha,“ znuděným tónem.

Oba se na ni podívali, Harry se zeptal: „Co je?“

„Je ten lichvář,“ řekla ještě s větší nudou.

Harry se obrátil k Chilimu: „Je to pravda, to je tedy tvoje práce?“

„To je to, co jsem dělal doteď,“ řekl Chili stále hledíc na Karen. „Po tom, co jsem se dostal až sem, přemýšlím, co budu dělat dál.“

Karen se pohla z místa, kde se opírala o dveře.

„S vašimi zkušenostmi,“ řekla Chilimu, „byste se hned mohl stát agentem. Je to tak, Harry?“

„Ano, to je to, co potřebujeme,“ řekl Harry, „víc agentů.“

„Tak, pokud bychom se už neviděli…“ Karen kývla a odešla.

„Zlobí se.“

„Myslíš?“ Chilimu to tak nepřipadalo, spíš si myslel, že všechno pochopila a vysvětlila si to po svém.

„Měl jsi zazvonit… Ale vraťme se hned k příběhu – to ti řekla žena toho chlápka, kde ho máš hledat?“

„Ano, Fay. Byla přesvědčená, že peníze patří spíš jí než jemu,“ řekl Chili. „Nabídla mi polovinu toho, co přinesu zpátky, pokud najdu Lea a pokud mu ještě něco zbylo.“

„O tom jsi předtím nemluvil.“

„Řekl jsi, abych byl stručný.“

„Ale to dává příběhu úplně novou dimenzi. Odešel jsi teda do Las Vegas, a nenašel jsi ho. Nepodařilo se ti to.“

„Ne, našel jsem ho,“ Chili se odmlčel.

Harry čekal a zdálo se, že ho to začíná čím dál tím víc zajímat.

„Chceš slyšet, co se stalo ve Vegas?“

6

Po návštěvě u Fay okamžitě odcestoval do Las Vegas, zašel do Golden Nuggetu a telefonoval Bennymu Wadeovi, který měl na starosti vybírání peněz v Mesas. Znal ho dost dobře na to, aby mu mohl říci, že hledá Lea Devoa a že na to nemá moc času, jen pár dní…

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ odpověděl Benny.

„Benny, chlápek, který hraje s tři sta tisíci, určitě upoutal pozornost!“ Benny poznamenal, že velcí hráči si nechávají peníze doma a hrají na úvěr.

„Chlápek, kterého hledám, ale vypadá splašeně, jako kdyby snil o rozbití banku a o útěku do Ria… někdo si ho musel všimnout. Můžeš to prověřit? Nechci to zadarmo.“

„To rád slyším. Kde jsi?“

„V hotelu Nugget.“

„Proč ne v Mesas?“

„Je to pohodlnější. Tady jen vyjdeš ze dveří a jsi přímo ve víru Las Vegas,“ vysvětloval Chili.

Přímo pod oknem svítily Pioneer, Binion’s, Sassy Bally’s, noční podniky, automaty, kino, bingo… While-U-Wait, všechno místa, kde se perou špinavé prachy…

„Ale vyšlo by tě to levněji, kdybys zůstal sedět v pokoji v hotelu, díval se na televizi a šetřil peníze. Ale to bys asi zůstal doma,“ řekl Benny.

„Nebyl bych tu,“ řekl Chili, „kdybych nemusel najít toho chlapa. Zmizel a noví šéfové mi oznámili, že buď zaplatí on anebo já.“

Benny řekl: „Jdeme na to! Leo Devoe, říkáš?“

„Ano, ale poslyš, možná používá i jiné jméno,“ dodal Chili a sledoval While-U-Wait, ozářený červeným neonem. „Zkus Parise. To je název jeho čistírny.“

Chili neměl v úmyslu vyrazit si ještě ten večer, ale musel své rozhodnutí změnit, obléci si tmavý oblek, kravatu a bílou košili – aby nevypadal jako turista. Přes okno se na něj dívala obrovská neónová kovbojka. Oblek mu seděl, teď už měl chuť jít ven, ale jen tak, najít si nějakou ženskou, s kterou by šel na večeři a na víno… Pozoroval se v zrcadle přihlazujíc si krátké vlasy a přemýšlel, proč už lidé nemají takovou zálibu v oblékání, když zase zavolal Benny Wade.

„Měl bys dnes večer vsadit, máš štěstí. Víš o tom?“

„Rád bych ho měl.“

„Je tu nějaký Larry Paris, který střídá hotely na hlavní třídě. Několik nocí strávil u Tropa a potom navštívil Sands, Desert Inn, Stupak’s Vegas World. Právě se objevil kousek od tebe v Union Plaza.“

„Tak to je ‚Striptýz na ledu‘,“ řekl Chili a cítil, jak ho strhává zdejší atmosféra. „Jak se mu vede?“

„Nikdo neví. Ale kdekoliv bydlel, nikde nepožádal o úvěr. Zeptal jsem se na Larryho Parise v Stupak’s a noční správce hned věděl, koho myslím. Řekl, že pan Paris si objednal osobního strážce, aby mu nosil jeho obnos. Dělá se to běžně. Zaplatí se místnímu povaleči deset dolarů na hodinu – kvůli dojmu.“

„To bude určitě Leo,“ řekl Chili. „Pravděpodobně se ztotožnil s myšlenkou, že už je někde v nebi.“

Benny Wade navrhl, aby se podívali na hráčské stoly v Plaza. Byl to dobrý nápad, a to ani nepředpokládali, že už tuto noc bude mít Chili štěstí. Jen co sešel po schodech dolů a přešel přes květinové koberce, spatřil Lea hrajícího dámskou hru – ruletu. Usilovně sázel na čísla, zatímco jeho gorila, vypadající jako mladý poslíček v bílém obleku, držela kufřík.

Chili se postavil Leovi za záda. Za stolem proti němu seděly dvě ženy, přibližně třicátnice, oblečené v nepříliš atraktivních společenských šatech. Leo se to snažil roztočit. Kroutil hlavou nad jejich skromnými sázkami se slovy, že musí trošku riskovat, jestli chtějí vyhrávat ve velkém. Sázel na jistotu, čísla 10, 15 a 33 se jen tak míhala. Leovy zelené žetony ladily s jeho oblečením. Ale nedalo se rozeznat, jakou mají cenu, nebo kolik vlastně sázel.

Ženy hrály s modrými a růžovými žetony. U pestrého stolu vypadal Leo ve světlezeleném sportovním kabátu se zlatými knoflíky a růžovou košilí s typickým hollywoodským límcem jako velikonoční zajíc. Část zkřivené tváře schovával za slunečními brýlemi. Vlasy měl sčesány dozadu. Chili sledoval hru. Tentokrát vyhrálo kasino.

Když dámy odcházely, Leo jim stihl říci, že jeho pozvání na večeři stále platí. Zdvořile mu poděkovaly, koulejíc afektovaně očima. Leo, ten malý chudý čistič teď v úloze velkého hráče je pozoroval, když odcházely. Jeho gorila, mladý muž se širokými rameny, otevíral nyní kufřík. Vybral balík stodolarovek převázaných papírovou páskou a podal jej Leovi. Dealer čekal. Leo roztrhl pásku, naslinil si prst, odpočítal dvacet kusů a podal je dealerovi, který mu dal na konto dvacet zelených žetonů. Potom Leo sázel po stovce v každém kole na každé ze sedmi jistých čísel, hledajíc kombinaci, která by mu vynesla výhru v poměru pětatřicet ku jedné. Chili to všechno sledoval. Leo vyhrával a teď položil tři žetony na každé číslo, byl to jeho nápad. Znova vyhrál a pobral přitom víc než deset tisíc dolarů, vzápětí zkusil vsadit stejně, tentokrát prohrál. Vrátil se tedy k předcházejícímu systému – stovka na každé číslo a právě je přikrýval, když Chili přistoupil těsně k němu a promluvil: „Podívej se na mě, Leo.“ Leovi se rozsypaly žetony. Dealer zdvihl zrak od svého stolu.

Leo se hned neotočil, dopřál si čas, aby se vzpamatoval. A když se přece jen otočil, půl tváře mu ještě stále zakrývaly sluneční brýle, takže Chili nemohl naplno vychutnat moment Leova překvapení. Ten nebyl schopen říci víc než „dobře, dobře…“

Gorila, s ubožejší konstrukcí těla než měl Chili, se mezi ně zamíchala položíc ruku na Leovo rameno.

Chili řekl: „Co tu tenhle chlápek dělá, Leo, zastavuje provoz, když chceš přejít přes cestu?“

„Je to pro mě překvapení,“ řekl Leo, „věř mi. Co tu děláš?“

„Inkasuji, ještě dvacet táců.“

Leo si přitlačil sluneční brýle na nos. Zdálo se, že pošilhává vedle a je zmaten.

„Dlužím ti dvacet? Jak jsi přišel k té cifře?“

„Výdaje,“ řekl Chili, „a příplatek za zpoždění, který ti připočítávám.“

Mladý bílý liftboy přimhouřil oči a vrhl na Chiliho pohled hodný desetidolarového strážce.

„Pane Parisi, otravuje vás?“

Leo ho odehnal mávnutím ruky. „To je v pořádku, Jerry.“ Stále přitom hleděl na Chiliho.

„Chtěl jsem ti zavolat, ale nějak mi to vypadlo. Poslyš, až tu skončím, mohli bychom si sednout na skleničku, napíšu ti šek.“ Obrátil se ke stolu a dodal: „Jsem rád, že tě vidím, Chili,“ a začal sbírat své žetony.

„Napíšeš mi šek,“ řekl Chili. „Myslíš to vážně, Leo? Dívej se na mě, když s tebou mluvím!“

„Mám právě práci,“ odvětil Leo sledujíc rozložení na stole. „Oukej? Vadí ti to?“

Byl vážný. Byla to nesmyslná situace. Chili přemýšlel a pozoroval při tom Leova zakulacená ramena v sportovní zelené vestě a rozcuchané vlasy, které přesahovaly hollywoodský límec.

„Můžu se tě něco zeptat, Leo?“

„Pane Parisi,“ opravil ho desetidolarový, „a nechce se teď s váma bavit.“

„V pořádku, můžete mu moje otázky tlumočit vy,“ řekl Chili sledujíc Lea, který se právě nahýbal nad stůl a přikrýval svá jistá čísla.

„Myslí si, že jsem na něj narazil náhodou… Viděl, jak se Leo narovnává a potahuje si rukáv.

„Anebo tuší, odkud jsem věděl, kde ho mám hledat?“

Leo se obrátil od stolu. Znova to byl ten starý Leo, který často prohrával. Vzal si svůj kufřík od strážce.

„Kolik chceš?“

„Tolik, kolik mi dlužíš. Nejsem vyděrač, Leo. Poradím ti. Jestli chceš, tak mě poslechneš. Zavolej Fay! Ještě dnes v noci…“ všiml si, že se gorila přemísťuje a řekl mu: „Nestrkej do toho nos. Je to bez problémů.“

Za chvíli už gorila nevěděla, co má dělat. Leo vytáhl z kufříku balík peněz.

„Jsme staří přátelé,“ objasnil Chili strážcovi. „Od té doby, co se známe.“

Leo mu podal peníze. „Tak Fay ti to řekla?“

„Cos čekal?“ Chili tvrdě hleděl na Lea a přemýšlel, co se teď asi odehrává v té malé hlavě čističe.

„Co to vyvádíš, Leo? Blbneš nebo co? Můžeš mi to říct?“ Leo natáhl svou tvář, sluneční brýle zářily ve světle.

„Co dělám? Jen to, o čem jsem ve svém životě zatím ani nesnil.“

Dealer je sledoval s pokrčenými rameny a řekl: „Nějaký problém, pánové? Můžu zavolat vyhazovače.“

O den později Benny Wade Chilimu do telefonu řekl, aby vešel do dveří hned za okénkem pokladny, zahnul doleva u přepočítávací místnosti, sešel dolů vedle automatu na kávu a kopírky a bude na místě. Benny vyšel za počítačovým terminálem – šedivý, s bezprostředním výrazem, a vzhledem ani postavou vůbec nesplňoval Chiliho představu o bývalém agentovi FBI.

„Tak jsi ho našel.“

„Ano, našel,“ řekl Chili, „a potom zase ztratil.“

„Do telefonu jsi říkal, žes ho zinkasoval.“

„Ano. Chtěl jsem ho ale vidět i kvůli něčemu jinému. Ještě v noci měl zavolat své ženě – je to dlouhá historka. Mluvil jsem s ní a zjistil jsem, že nezavolal. Proto jsem ho znova sháněl. Hned ráno jsem šel do Plazy. Odešel, odhlásil se.“

„Možná je někde na hlavní třídě.“

„Ne, odešel do L. A.“

„Podívám se, co tu o něm máme,“ řekl Benny, sedl si k počítači a začal stláčet klávesy.

„Mhm, jeden ze zákazníků Dicka Allena nám dluží sto padesát asi za šest dní. Chceš s Dickem mluvit? Myslím, pokud se chystáš do L. A.“

„Proč ne?“

Benny se zadíval na Chiliho. „Našel jsi toho chlápka Lea a zinkasoval ho, ale nevypadáš moc šťastně. Co se stalo?“

„Nevím, zda jsem ti řekl, že jsem v srabu, když jsem sem přišel.“

„Ano, řekls to tak mezi řečí.“

„Pokračuje to,“ řekl Chili, „vzpomínáš si, jak jsi mi minulou noc řekl, že mám štěstí a že bych si měl vsadit?“

„Už mi radši nic neříkej,“ řekl Benny. „Nechci se cítit odpovědný.“

„Já tě neobviňuju, k těm nepatřím.“

„V pořádku, kolik jsi prohrál?“

„Všechno, co jsem zinkasoval, mimo nějakých drobných.“

7

„Víš, co mi na celém příběhu vadí?“ řekl Harry. „Ještě předtím, než jsem zjistil, že nevíš, jaký to bude mít konec. Není tam nikdo, s kým by se dalo sympatizovat. Chybí tam vysloveně kladná postava.“

Chili překvapeně odpověděl: „Přece lichvář je dobrý.“

Harry řekl: „Žertuješ? Lichvář je na to příliš schopný. A Leo je oběť, jinak o něm nic nevíme. Chybí ti dobrý chlápek, nemáš v tom ani děvče, ženskou roli… A to jsem už v polovině, na začátku druhého dějství.“

Chili mu řekl: „Možná bych ti měl vyprávět o tom, jak jsem si roztrhal bundu a o chlápkovi jménem Ray Bones, kterého jsem jednou postřelil a on se mi chce za to pomstít.“

„Kruci,“ zareagoval Harry. „To bys tedy měl.“

Ve tři hodiny ráno byli ještě stále v kuchyni. Popíjeli kávu a kouřili Chiliho cigarety. Když bylo po nich, Harry kdesi vyhrabal balíček Kareniných mentolek.

„To je všechno?“ zeptal se Harry, když Chili domluvil.

„Všechno.“

„Některé scény se zdají být naprosto v pořádku, ale má to hodně chyb,“ řekl Harry, přičemž se chtěl dozvědět víc o tomhle chlápkovi bez toho, aby ho příliš pobízel.

„Stejně jako první příběh, vraťme se k tomu. Jsi v kasinu, u stolu s ruletou. Tvůj postoj ke gorile je dost shovívavý.“

„Jak to myslíš?“

„Ta scéna, ten typ scény by měl ve filmu vyvolávat jisté napětí. Obecenstvo si myslí, bože, teď to přijde! Vědí, že jsi tvrdý chlap a chtějí vidět, jak si s ním poradíš.“

„Dobře, ve skutečnosti jsem něco rozehrál v kasinu a potom mě vyhodili s výstrahou, abych se tam víc nevracel. Zapomněl jsem ti říct, že to byl právě strážce Jerry, kdo mi druhý den řekl, že Leo odletěl do L. A.

Nejdřív jsem ho musel najít, prověřit několik různých společností, které pronajímaly osobní strážce.“

„Vyhrožoval jsi mu?“

„Chceš slyšet, že jsem ho zbil?“ řekl Chili. „Ne, ten chlap je větší než já. Jen jsem ho pozval na snídani a zeptal se ho, jak se má Leo. ‚Ó, nemá se zrovna špatně,‘ řekl Jerry. ‚Posadil jsem ho do letadla se čtyři sta padesáti čtyřmi tácy, to je vše‘.“

„Proč by ti to říkal?“ zapochyboval Harry.

„Ten chlapec téměř umíral od netrpělivosti, aby mi to mohl říct. Dodávalo mu to pocit důležitosti. To je něco jako když víš pár faktů o životě filmových hvězd a hned se cítíš jako jedna z nich.“

Harry řekl: „Já vím, kde všechny ty hvězdy žijí. Nic mi to neříká.“

Chili se nadchl: „Ano? Vůbec by mi nevadilo, kdybys mě jednou svezl okolo jejich domů.“

„Víš, kdo bydlel právě tady? Gary Grant.“

„Ale ne! V tomto domě?“

„Anebo to byl Cole Porter?… zapomněl jsem, který z nich.“

Harry si vzal další z Kareniných mentolek, byl unavený a začínala ho bolet hlava, ale nedával to najevo.

„Takže nemáš ani tušení, kde je Leo, mimo to, že může být v L. A.?“

„Dokonce ani to nemůžu tvrdit jistě. Jeho žena Fay o něm ještě stále nic nezaslechla. Znova jsem jí volal. Dala mi jméno jedné ženské, se kterou se Leo seznámil na shromáždění pracovníků čistíren. Proto vlastně trčím v hotelu na Ventura Boulevard.

Je to nedaleko Hi-Tone Cleaners, kde bydlí ta ženská, ale momentálně není tady ve městě. Doufám, že je s Leem a že se co nevidět vrátí zpátky.“

„Jestli ho najdeš, co potom?“

Chili hned neodpověděl a Harry čekal. Napadlo ho víc možností, víc filmových myšlenek.

„Mohl bych to rozehrát různými způsoby,“ řekl Chili. „V podstatě by se dalo říct, že jsou to Fayiny peníze. Byly jí vyplaceny.“

„V podstatě,“ řekl Harry, „jsou to peníze letecké společnosti. To ti nevadí?“

„Vadí, ale já jsem čistý, oni ne.“

„Ano, ale mluvíš o dělení na polovic.“

„Už jsem říkal, že to byla její nabídka. Harry, je ještě několik věcí, o nichž jsem se ti nezmínil,“ začal Chili tajnůstkářský.

Harry musel chvíli přemýšlet, jak ho podpíchnout. Potom řekl: „Děj se nám rozrůstá, teď tam máš i ženskou, i když toho moc nedělá.

Podívej, čím detailněji mi to popíšeš, tím je to lepší. Takže teď jsi u rulety, on ti vyplácí dluh… Nemluvil jsi s jeho ženou?“

„Uvědomil si, že jsem s ní musel mluvit. To je to, co ho uzemnilo.“

„Myslím, že jsi ještě nic neřekl o tom, že víš, že jsou to v podstatě její peníze?“

„V té chvíli to vypadalo tak, že se mezi nás zamíchá šéfstvo, tak jsem se radši ztratil. Ale řekl jsem mu, aby jí radši zavolal.“

„Takže sis sbalil svých dvacet táců,“ řekl Harry s nesmírným potěšením, „ale dlouho se u tebe neohřály.“

„Prohrál jsem něco přes sedmnáct táců,“ řekl Chili, „když jsem se vzpamatoval. Ale jedna věc o Leovi mi stále vrtala v hlavě, díval se mi přímo do očí, když říkal: ‚Až skončím, vypíšu ti šek.‘ Jakoby mi říkal, že to svoje velké gesto udělá, až bude mít čas. Ať mi vleze na hrb. Ten ubohý čistič, kterého jsme měli na háku celá léta, se mnou takhle mluvil! Nemohl jsem tomu uvěřit!“

Harry řekl: „Ten si určitě myslel, že jsi na něj narazil náhodou.“

„Jakože nevím, že má být mrtvý. O svém nezaplaceném dluhu ale dobře věděl, měl to nosit v hlavě na prvním místě. Ale co on vyváděl… zkoušel na mně jakousi pózu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Jako bych ho nemohl žádným způsobem ohrozit.“

„To tě rozzuřilo,“ uhádl Harry.

„Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím to bylo horší. Leo mě skutečně překvapil. Nikdy předtím jsem ho takového nezažil. Takže jsem zuřil, když jsem o tom později přemýšlel.“

„Takový postoj,“ řekl Harry, „se nazývá megalomanská iluze nebo silácká hra. Je to celkem běžné. Vidíš to u mnoha herců – chlápek má štěstí a dostane za film sto tisíc, i další se stane hitem a jeho cena vyletí na milión, Celkem rychle tak získá několik miliónů za film plus podíl z hrubého zisku. Je to pořád ten stejný čurák, který se prosadil jen díky svým vypasovaným kalhotám a falešným zubům, ale začne si hrát na velkého filmového odborníka. Přepíše scénář, anebo jej i udělá. Plete se režisérovi do jeho práce a když nemá rád produkčního, vyloučí ho ze štábu. To platí nejen o hercích; i producenti a zvláštní agenti někdy hrají siláckou hru. Vyhráváš jen tehdy, když tě viděli bavit se s vlivnými lidmi, vozit se ve Ferrari anebo Rollsu, navštěvovat podniky Spago anebo Ivy, ve společnosti známé místní herečky… všechny ty kraviny kolem mají svou váhu.“

Harry se odmlčel. Byl vykolejený a zdálo se mu, že mrhá časem.

„Ale když to Leo na tebe zkoušel hrát, nedal jsi mu žádnou šanci. To nebyl žádný odvar, to je dobrá scéna.“ Harry se zase odmlčel a poslouchal; jak vrčí lednička v rozléhajícím se tichu. Bylo tu příliš světla, neustále ho bolela hlava, ale i tak se mu nechtělo přemístit se. Aspoň ne teď.

„Líbila se mi ta historka s bundou. Má to spád, ale bylo by to ještě lepší, kdyby to nebyla retrospektiva. Je na tom dobré, že víš, jak si poradit v dané situaci. Umím si představit, že jsi při své práci zažil i takové chvíle, kdy jsi musel být tvrdý, že? Řekněme, že jeden z tvých zákazníků přestal platit.“

„Nebylo to tak nutné, zákazníci většinou platili,“ řekl Chili. „Ale pár chlápků jsem musel zfackovat. Ale jen tak, otevřenou dlaní. Bylo to běžné. Když jsem se zeptal chlápka, kde má peníze a on hleděl kamsi do blba, tak jsem mu jednu vrazil. ‚Ksakru, dívej se na mě, když s tebou mluvím!‘ To aby dával pozor. Mnozí, s nimiž jsme spolupracovali, byli tvrdí chlapci z ulice, v podstatě zloději, podvodníci anebo obchodníci s drogami. Mimo ně jsme měli zákazníky, kteří většinou nedělali žádné problémy a vždy platili včas. Být tak v té branži ty, Harry, asi bys myslel podobně, jako někteří z těch, pro které jsem pracoval. Chtěli, abych vydoloval peníze za každou cenu, i kdybych měl přitom někomu zpřerážet hnáty. To byla jediná věc, na kterou mysleli. Ptal jsem se jich ‚Jak vám má zaplatit, když je v nemocnici?‘ Nezajímalo je to, chtěli jen svoje peníze.“

„Takže jsi byl v úzkých víckrát,“ řekl Harry, „nejen v tom příběhu s Ray Bonesem – mimochodem, to je výborné jméno pro postavu. Chtěl jsem se tě zeptat už dřív, nezavřeli tě tehdy, že jsi ho postřelil?“

„Bones si mě chtěl podat sám. Fízlům řekl, že se to stalo na ulici, prý na něj zaútočil neznámý chlap.

Pořád mě chce dostat, stále na to myslí.“

„A mimo to chce, abys mu zaplatil ten Leův dluh, protože přebral tvůj džob.“

„To je ono. Ale hned jsem se spojil s Tommym Carlem… měl by ses s ním seznámit, je to osobnost! Domluví se s každým. Už jsem se zmínil o Jimmym Capovi, Capotortovi. Měl rád Tommyho, ale částečně musel vycházet i s Ray Bonesem, byl to jeho muž. Takže Jimmy Cap rozhodl, abychom s Tommym zaplatili, co nám ten mrtvý chlápek dlužil, přičemž nám odpustil úroky. Každý rovných osm táců a zapomeňme na to.“

„Mluvil jsi s Tommym,“ řekl Harry naklánějíc se nad stůl.

„To znamená, že už teď ví, že je Leo naživu.“

„Neřekl jsem mu to.“

Harry se zase posadil, na jazyk mu přicházely stále nové otázky a způsobovaly ještě větší bolesti hlavy. Ale chtěl vypadat uvolněně jako producent, který se zajímá o tento příběh.

„Takže ses mu o tom nezmínil ani náhodou,“ řekl Harry a ušklíbl se do Chiliho hlubokých očí.

„Chceš si Lea Devoa podat sám.“

„Jediné, co nechci,“ odvětil Chili, „je, aby se to dozvěděl Ray Bones.

Tommyho by určitě pobavilo, jak tento čistič doběhl aerolinky, byl by přísahal, že nic nepoví, ale všechno by vyžvanil, vím to. Proč bych ho teda měl dostat do takové situace?“

„Ale na Ray Bonese nemůžeš zapomenout… takže mu zaplatíš?“

„Možná, pokud to bude nutné.“

„Myslíš, že tě Ray Bones teďka hledá?“

„Je to celkem možné. Ten chlap je totiž dost omezený.“

„Zapletl ses ještě do nějakých přestřelek, myslím od té poslední s Ray Bonesem?“

Chili vypadal, jakoby o tom přemýšlel, anebo se snažil vzpomenout si.

„Ano, jednou, to bylo tehdy, když jsme s Tommym vedli klub na jižní straně Miami. Stal jsem se svědkem jakési přestřelky mezi dvěma muži, ale ani nevím jak.“

„Co se stalo?“

„Nic. Chlápek zastřelil toho druhého a odešel.“

Harry se odmlčel. Chili mu spadl přímo z nebe, o tom nebylo pochyb.

„Tys vedl klub?“

„Patřil Momovi. Starali jsme se o zábavu, hrávaly tam různé skupiny, hlavně pro puberťáky.“

Harry si už připravil další otázku: „Nosíš zbraň?“

Chili váhal. „V podstatě ne.“

„Co to znamená?“

„Běžně ne. Několikrát jsem ji snad měl.“

„Sbalili tě někdy?“

„Ano, několikrát. Snažili se mě dostat za lichvářství, podvody, vyděračství, ale nikdy jsem nebyl odsouzen. Jsem čistý.“

„Podvody, to vynáší, co?“

„Co chceš vědět?“

Harry se ostýchal. Nebyl si jistý.

„Proč nejdeš přímo k věci, Harry? Chceš přece, abych pro tebe něco udělal, ne?“

8

Harry připravil kávu, ale předtím ještě stihl vyjmenovat pěknou kupu z devětačtyřiceti filmů, které natočil. Chili jich viděl jen pár. Jeden o švábech – chlápek rozsvítil světlo v kuchyni a, bože, byl tam šváb velký jak on sám! Viděl i některé grotesky, o bláznovi na útěku, který se dostal do pěkné mely a byl z toho pořádně vedle. Další film byl o obrovských kleštích, které se snažily ovládnout Zem, jiný o příšerném skalpujícím Indiánovi… skoro všechno byly horory. Ale Harry vůbec nevypadal na to, že má za sebou devětačtyřicet filmů; tipovali byste ho spíš na šoféra kamiónu anebo na chlápka, který vám přijde nainstalovat klimatizaci. Když přiběhl ke sporáku, aby zalil kávu, vypadal v košili a spodcích, s bílýma a dost vyzábnutýma nohama na svou tlustou postavu, jako by se právě probral v noci na záchytce.

Chili zažil zákazníky v tomto stavu, byli to ti, kteří se hned vzdali. Harry se na delší chvíli zamyslel, najednou už nebyl tak upovídaný jako předtím.

„O čem přemýšlíš?,“ ale Harry nevěděl, jak má začít, aby nevypadal jako blbec.

„V pořádku, chtěl jsi, abych ti nějak pomohl,“ řekl Chili, „ale moc jsem toho z tebe nedostal, mimo otázek, při kterých jsem se cítil jako na přijímacích pohovorech. Když jsem se ti na začátku našeho rozhovoru zmínil, že jsem mluvil s nějakými lidmi, zastavil jsi mne otázkou ‚Jakými lidmi?‘ Pamatuješ se? Bylo to několik právníků, se kterými jsem se seznámil, a samozřejmě, Tommy Carlo…“

Harry poslouchal a tvářil se přitom, jakoby chtěl všechno hned pochopit.

„Co ten s tím má společného?“

„Byl jsem u tebe v bytě, v kanceláři na Sunsetu, v ZigZagu; nemohl jsem tě najít a nikdo mi nedokázal říct, kde vůbec jsi. Tak jsem zavolal Tomovi, ten je teď u Jima Capa, zda mi nemůže najít někoho, kdo se zná s lidmi z filmové branže. Tom mi potom zavolal a řekl: ‚Frank De Phillips, to je ten správný tip‘. Slyšel jsi o něm někdy?“

Harry sebou trhnul.

„Nespi tu, ano?“

„Ale, jen mě rozbolela hlava. Kdo je ten Frank De Phillips?“

„V jisté části Los Angeles znamená tolik, jako Jim Cap v Jižním Miami. Ale neměl jsem šanci setkat se s ním osobně, je to člověk ve vysokém postavení. Setkal jsem se pouze s jedním z jeho advokátů dole u soudu, na kriminálním odboru. Mladý chlápek, vyběhl ze soudní síně s haldou papírů, dívá se na mě, hlupák, a ptá se: ‚Co chcete?‘ Prokletí advokáti, honí všechno na poslední chvíli. Řekl jsem mu, že mám doporučení pro pana De Phillipse a že náhodou zastupuji také jedno z největších kasin v Las Vegas, za co mi věnoval dvě minuty svého času. Řekl: ‚Uvidím, co se dá pro vás udělat. Nechte mi své telefonní číslo.‘ Řekl jsem, že mu zavolám, jinak bych o něm už nikdy neslyšel. Taky jsem nechtěl, aby se dozvěděl, že bydlím na tom smetišti na Venture. Za dva dny jsem se s ním a ještě s jedním advokátem setkal v japonské restauraci. Je to v japonském hotelu přímo v centrální obchodní části Los Angeles.“

Harry poznamenal: „Vím, Otani.“

„Hned vedle radnice. Oba advokáti se tam stravují, všiml jsem si jich hned ode dveří, jak se vrtají v syrových rybách, vyprazdňují mísy makarónů… Mimochodem, makaróny nebyly špatné. Ten druhý advokát mi dal na kousku papíru adresy a telefonní čísla, tvé a dalších, s nimiž se možná znáš. Řekl: ‚Nejste sám, kdo hledá Harryho Zimma‘ a zmínil se, že tví investoři se tě pokoušejí najít už dva měsíce. Ptám se ho: ‚A proč?‘ a chlápek odpověděl, ‚vypadá to, že si Harry odskočil s dvěma sty tisíci, které investoři vložili do jednoho z jeho filmů‘.“

Harry potřásl hlavou. Vypadal uboze.

„To mě ani nepřekvapuje. V tomto městě mají rádi pomluvy, všichni vědí všechno, stačí se jen zeptat. Moji investoři, že mě hledají dva měsíce? Vždyť jsem s nimi hovořil asi před dvěma týdny!“

Chili se zeptal: „Myslíš zápas Pistoni – Lakeři?“

Harry odpověděl: „Podívej, ti chlápci vložili prachy do dvou z mých filmů a dobře udělali, byli spokojeni.“

Harry si uvolněně prohlížel svou nohu.

„Ti chlápci se znají s filmovými hvězdami a slavnými osobnostmi; mají taky pod palcem frajery v limuzínách. Proto se zajímají i o účast v jiných obchodech. Bylo to před několika měsíci, když jsem právě přemýšlel, o čem by měl být můj další film. Má to být příběh o bandě smrtících netvorů, která se pohybuje po krajině a ve svých stopách zanechává mrtvoly. Má tam vystupovat sedmisetlibrová žena, která, i když neprojde dveřmi, ví, jak svést chlapce a dostat je do svého přívěsu.“

Chili řekl: „Harry, podívej se,“ a čekal, až uvidí v kuchyňském světle jeho vodnaté oči a kudrnaté odstávající vlasy. „Snažíš se mi namluvit hlouposti tak, aby to nevyznělo hloupě, a to je těžké. Vzpamatuj se, člověče, ano? Roztočil si jejich dvě stě tisíc na basketovém zápasu a nic jsi jim o tom neřekl. Proč?“

„Protože oni nepatří k lidem, kteří by to dokázali aspoň trošku pochopit.“

„Máš z nich strach.“

„Co ti mám na to říct?“

„Nevím. Pokud mi ale chceš něco říct, Harry, řekni všechno a nedělej okolky!“

„Dobře, vyděsili mě. Myslím si, že první, co udělají, je, že mi přerazí hnáty.“

„Leze ti to na mozek. A co potom?“

„Anebo se to chystají udělat – neznáš je. To není typ lidí, kteří by se chovali jako velkorysí pracháči.“

„Harry, asi je přece jen znám lépe než ty. Říkáš mi, že si na ulici přijdou na víc než frajeři z limuzín. A co tam dělají? Obchodují? Prodávají drogy filmovým hvězdám a využívají tě, abys vypral jejich groše? Nechávají to na Harryho Zimma, který jim prachy nejen vypere, ale navíc ještě vyžehlí.“

Chili zmlkl.

Harry se zaklonil. Židle zavrzala a zase bylo ticho.

„Buď to nevíš, nechceš to vědět, anebo o tom jen nechceš mluvit,“ řekl Chili. „Ale z toho, cos mi zatím řekl to, bohužel, tak vypadá.“

Usmál se a přál si, aby se Harry uvolnil.

„To mě zajímá. Chtěl bych se dozvědět něco víc o těch lidech, jestli jsou skutečně tak tvrdí, anebo jestli tě jen vodí za nos. Jaké mají konexe, pokud vůbec nějaké mají. Ale co bych se chtěl dozvědět nejdřív, je, proč jsi vzal jejich dvě stě tisíc do Las Vegas a dostal se tak do této situace. Když vycházím z toho, že z nich máš strach…“

„Musel jsem,“ řekl Harry přesvědčivě. „Měl jsem šanci uskutečnit obchod, který by změnil celý můj život, během noci by ze mě udělal úspěšného člověka v branži. Když zvážíš, že jsem se o to snažil celých třicet let… Potřeboval jsem asi půl miliónu, aby se to rozhýbalo.“

„Film?“ chtěl se přesvědčit Chili.

„Trhák.“

„Nemohls ty frajery jednoduše požádat o pomoc?“

„Nechtěl jsem, aby se kolem toho začali motat. To není obchod pro ně, je příliš velký.“ Harry se zase nahrbil nad stolem. „Jak se to stalo… Tehdy jsem právě připravil do výroby Obludy. Měl jsem scénář, který vyžadoval jisté úpravy, musel jsem odstranit některé nákladné efekty.

Navštívil jsem proto svého scenáristu a všechny úpravy jsme prodiskutovali. Murray je dobrý, celkem jsme se shodli, napsal všechny moje Grotesky a další věci. Ani nevím kolik televizních scénářů zpracoval, podle mě stovky. Dělal situační komedie, westerny, sci-fi, udělal několik částí do Zón šera… Jen teď nějak nemůže v televizi o nic zavadit, zřejmě proto, že je stejně starý jako já a společnost nerada najímá pisálky nad čtyřicet. Dokonce začal chlastat, což mu nepřidá. Má v oblibě omáčky, denně vykouří čtyři škatulky… Ale to už jsem zamluvil – vraťme se k tomu, co ti chci říct – náhodou se zmínil o scénáři, který napsal už před lety, ještě když začínal, a který nikdy neprodal. Kousek jsem si poslechl – bylo to celkem dobré, vzal jsem si jej tedy domů a přečetl si ho.“ Harry se odmlčel. „Potom jsem to četl znova, jen abych měl jistotu. Moje zkušenost, instinkt a všechno ostatní mi napovědělo, že mám před sebou majlant, že se správným hercem v hlavní roli to můžu vzít do kteréhokoliv studia ve městě a prosadit se s tím. Ale bylo třeba jednat rychle. Následující den jsem zatelefonoval Murrayovi a řekl mu, že bych si chtěl vyhradit právo na scénář.“

„Co to znamená?“

„Zaplatíš jistou částku, na jejímž základě se staneš na rok vlastníkem; tehdy jej není možné dát na trh. Je to vyhrazení si práva na koupi. Zaplatil jsem Murrayovi na místě pětadvacet tisíc a až začnu natáčet první snímky, dám mu dalších pětadvacet.“

„To se nezdá být až tak moc.“

„Jde o starý scénář, který nabízel už dřív.“

„Proč si potom myslíš, že se ti ho podaří realizovat?“

„Protože je tak starý, že je už zase nový. Když ho Murray napsal, právě vznikalo Kid studio.“

„Takže ty scénář nekoupíš,“ řekl Chili, „dokud nemáš uzavřenou smlouvu. Je to tak?“

„Anebo dokud nezískám peníze jinak,“ řekl Harry, „tomu dávám přednost. Udržuješ si tak kontrolu. Pokud chceš prorazit, musíš si vybrat jednoho z velkých herců.“

„Když jsi si tak jistý, že půjde o trhák,“ řekl Chili, „tak v čem je problém?“

„Řekl jsem ti, že potřebuju půl miliónu na začátek,“ řekl Harry. „Podívej se, chlápek, kterého chci obsadit, nejenže umí hrát, ale nevadí mu, že na plátně vypadá nesympaticky. Úzké kalhoty a dobré zuby to v tomto případě nevytrhnou. Kdyby se mi podařilo získat Gene Hackmana, už bychom byli v předběžné fázi natáčení, to ti říkám. Gene však má, jak jsem si zjistil, šňůru pěti filmů.“

Chili si vzpomněl na svého oblíbeného herce. „Co takhle Robert De Niro?“

„Robert De Niro je možná jeden z nejlepších současných herců, spolu s Brandem. Ale na tohle se mi nehodí.“

„Tom Cruise?“

„Fantastický mladý herec, ale to je problém, pro tuto úlohu je příliš mladý. Radši ti ukážu svůj seznam těch, kteří jsou podle mě dobří a mají i vhodný věk. Bill Hurt, Dreyfuss, ten teď letí, Pacino, Nicholson, Hoffman… Dustina považuju za náhradní možnost.“

„Ano? A kdo je první?“

„Superhvězda, Michael Weir.“

Chili překvapeně vydechl: „Ano?“

Harry přikývl: „Michael Weir je skutečně dobrý. Líbí se mi na něm, že může hrát obyčejnou bezvýznamnou postavu a přece vynikne… Hrál v Cyklónu gangstra, ze kterého se stal udavač, jedna z jeho nejlepších rolí.“

Chili znova pokýval hlavou. „Natáčeli to v Brooklynu. Ano, Michael Weir se mi líbí.“

„To jsem rád.“

„Je jiný jako tvoje tuctové filmové hvězdy. Myslím si, že se hodí nejlíp,“ řekl Chili, i když vůbec nevěděl, koho bude Michael Weir v tomto filmu hrát, ani o čem film bude. „Mluvil jsi s ním?“

„Zkusil jsem štěstí a poslal mu scénář domů.“

Harry se narovnal, rukou si uhladil své natrvalené vlasy. „Věřím, že to četl a že se do té úlohy absolutně zbláznil.“

„Věříš?… On ti to sám neřekl?“

„Vzpomínáš si, jak jsem ti řekl, že potřebuju půl miliónu? Tu částku musím složit na Michaelovo jméno na zvláštní konto spojené se třetí osobou, aby byl ochoten přijít na schůzku se mnou. To ten jeho zatracený agent. Musíš složit poctivé groše, abys dokázal, že jednáš seriózně a že s tebou nebude zbytečně ztrácet čas.“

„To je teda paráda! Tak on se nejdřív přesvědčí, jestli mu to stojí za to.“

„To ten idiot, jeho agent. Víš, cena Michaela je sedm miliónů, v každém případě. To znamená, že když podepíše a z nějakého důvodu nezačneš s výrobou, i tak mu musíš zaplatit sedm miliónů. Uděláš film, promítá se a on dostane dalších deset procent z hrubého zisku. Ne z čistého, jako každý druhý, ale, krucinál, z hrubého. Ale co na tom záleží? Scénář se mu líbí.“

„Proč si to myslíš?“

„Vím to od chlápka, který právě stříhá skončené filmy Michaela Weira. Kdysi před časem jsem mu dal začátek Slizkých netvorů. Řekl, že Michael je právě ve střižně s vedoucím výroby a rozplývají se nad scénářem Pana Lovejoye, jde prý o nejlepší úlohu, jakou po letech četli. Ten střihač, můj přítel, nevěděl, že to patří mně, dokud si nevšiml na scénáři, že jde o produkci ZigZagu. Potom mi zavolal a řekl: ‚Jdeš do toho s Michaelem Weirem? Tomu nemůžu věřit.‘ Řekl jsem mu: ‚Uděláš líp, když se budeš starat o střih.‘ Ještě nevím, koho bych si vzal jako vedoucího výroby, Jewisona, možná Lumeta, Ula Grosbarda…“

„Co je to Pan Lovejoy?“

„Vymyslel to Murray.“

Chili si pomyslel, že tento název se hodí tak pro stupidní televizní seriál; představil si Pana Lovejoye jako utahaného chlápka, který sesbíral kopec dětí různých národností, postavu ze seriálu s množstvím jalového smíchu. U seriálů podobného typu vždycky přemýšlel, jak je možné, že se tolika lidem daří smát se na rozkaz.

Vzpomněl si taky na televizní program o tom, jak se dělají filmy a používají triky, bez nichž se dnes neobejde už téměř ani jedna scéna. Zvuk v milostné scéně natočený při líbání rukou, zvuky v bojových scénách zase nebyly ničím jiným, než šikovností techniků. Ve filmu Rocky se nechá Stallone zmlátit jakýmsi obrovským chlapem, ale bez použití triku by byl mrtev už před koncem prvního kola.

Harry řekl, že kdyby měl rozpracovanou nějakou dobrou věc ve studiu, na kterou by mohl investory nalákat, přestali by otravovat. A kdyby se mohl dostat k Michaelovi Weirovi přes Karen, nemusel by složit půl miliónu…

„Počkej! Co?“ vyhrkl Chili.

„Ty nevíš, že kdysi byla vdaná za Michaela?“

„Karen? Ne…“

„Čtyři roky, nežertuji. Toto je dům, kde žili, než se s ní Michael rozešel.“

„Ne, nevěděl jsem to,“ řekl Chili. „Takže tobě jde o to, aby mu zavolala a domluvila ti s ním schůzku?“

„Přesně tak.“

„Jak se snášejí?“

„Od rozvodu se vůbec neviděli. Ale vím, že by to mohl udělat.“

„Tak v čem je zase problém? Ona ho o to nechce požádat?“

„Ještě jsem ji o to nepoprosil. Bojím se, bojím se, že by mě vyhodila. Ale kdyby o tom popřemýšlela a myslela si, že je to její vlastní nápad, potom by to udělala.“

„Nerozumím ti.“

„To proto, že neznáš herce,“ řekl Harry, „způsob, jak pracují jejich myšlenky. Karen nemůže prostě zavolat Michaelovi a požádat ho. Má typickou mentalitu herců, i když není moc talentovaná – až na ječení, to jí šlo přímo perfektně. Musela by sama chtít udělat to pro mě jako laskavost…“

„Za to, že jsi ji uvedl ve svých filmech?“

„Ano, a také proto, že se mnou jistý čas žila. Potom, až bude volat Michaelovi, by měla být ve zvláštním rozpoložení, mělo by se v ní ozvat něco z bývalého citu. On se s ní rozešel, takže jí dluží zdvořilost kladné odpovědi. Chápeš?“

„Ty a Karen jste žili spolu?“

„Pěkného tři a půl roku. Takže díky starým časům vyvolá Karen v Michaelovi pocit viny a já získám možnost setkat se s ním.“

„Udělá to?“

„Teď leží v posteli a přemýšlí o tom.“

„Vypadá to na pořádnou objížďku na cestě k cíli,“ řekl Chili. Nedokázal si představit Karen, jak žije s tímto chlápkem, i kdyby nebyl tak tlustý.

Ale dokázal si ji představit s Michaelem Weirem.

Řekl Harrymu: „V pořádku, pokud by ti z nějakého důvodu nechtěla pomoct, možná bych s Michaelem mohl mluvit já sám a přemluvit ho, aby se s tebou sešel.“

„Jak? Pohrozit mu?“

„Mluvím vážně. Myslím si, že bych se k němu dokázal dostat a popovídat si s ním, například o filmu, v němž hrál, o Cyklónu.“

„Jak to chceš udělat?“

„Leo sem přijde se čtyři sta padesáti tisíci…“

Harry teď neřekl ani slovo.

„Dochází ti to, doufám,“ řekl Chili, „dát se dohromady s čističem a zeptat se ho, zda vrazí své prachy do filmu nebo je radši prolítá.“

Harry se zahnízdil na židli. „Právě mě to napadlo!“ Natáhl se pro krabičku mentolek a roztrhl ji, aby vytáhl poslední.

„Mimo to, že vím, že bys z toho mohl mít trampoty,“ řekl Chili, „myšlenka použít Leovy peníze není až tak k zahození.“

Harry řekl: „Dobře, spojíš se s některým z investorů“ a pohrával si s cigaretou poklepávajíc s ní o stůl.

„Tím se znova vracíme k našim frajerům,“ odporoval Chili. „Ty chceš, aby ti konečně dali pokoj, v pořádku. Až bude čas začít s Obludami, oukej, zavoláš jim. Teď ale máš něco, co se jich netýká.“

Harry vypadal, jako by se bál pohnout, visíc na každém jeho slovu.

„Podívej, mohl bych si s těmi frajery popovídat,“ řekl Chili, „způsobem, kterému by měli rozumět.“

Naklonil se dopředu, aby si vzal cigaretu z Harryho prstů.

„Budeš kouřit nebo ne?“

„Ne, nech si ji.“

Harry škrtl zápalkou.

„Co jim chceš říct?“

„Řeknu jim, že je v jejich vlastním zájmu, pokud jsi ochotný s nimi spolupracovat, aby tě nebuzerovali. Je to pravda?“

„Ty je zřejmě neznáš.“

„Teď je to na tobě, Harry.“

Harry upřeným pohledem sledoval stoupající dým. On, producent, se svými devětačtyřiceti horory a s natrvalenými vlasy, přemýšlel teď o Chiliho nabídce. Za chvíli se jeho pohled vrátil zpět k Chilimu a i když výraz jeho tváře vypadal unaveně, vyzařoval určitou naději.

„Co za to budeš chtít?“

„Uvidíme, podle toho, co se nám podaří,“ odpověděl Chili. „To ti ještě řeknu.“

Najednou ho cosi napadlo a zeptal se Harryho: „Sedmsetlibrová baba, která znásilňuje chlapce v přívěsu; jak to, k čertu, může dělat?“

Karen cítila, jak se pod Harrym pohnula postel. Ležela na své straně. Otevřela oči, aby se podívala na digitální ciferník; ukazoval bledězelených 4:12.

Harry se vedle ní dál vrtěl sem a tam hledajíc nejlepší polohu, aby usnul. Viděla, jak se číslice změnily na 4:13.

„Harry.“

„Ty jsi vzhůru?“

„Co se děje?“

„Je pozdě – myslel jsem, že ti nebude vadit, když zůstane na noc.“

„Harry, tohle není tvůj dům!“

„Jen tuhle noc. Uložil jsem ho do pokoje pro služku.“

„Toho za kuchyní?“

Nastalo ticho.

„Nechápu to.“

„Co?“

„Co máš s tím chlápkem?“

„Má nějaké nápady, pomůže mi dostat se ze srabu.“

„Harry, ten chlap je podvodník.“

„Ale co! Tak se v tomto městě bude cítit dobře.“ Harry se od ní odtáhl a spokojeně si vzdychl.

„Dobrou noc.“

Bylo ticho, dům se naplnil klidem.

„Harry?“

„Co zase?“

„Co se děje?“

„Vždyť jsem ti říkal.“

„Chceš, abych ti zavolala taxík? Tobě a tvýmu kámošovi?“

Cítila, jak se k ní Harry přisunul zpátky.

9

Chili se zeptal Harryho, jak se ráčil vyspat.

„Pokud chceš chrápat a já tu mám sedět a čekat, tak to teda ne! Co nesnáším je na někoho čekat.“

Harry se zatvářil překvapeně. Řekl, že je pouze deset minut po desáté.

„Když jsem se dostal zpátky do postele, Karen si chtěla povídat.“

Chili přestal.

Zajímalo ho, jestli Harry něco nepředstírá. Nedokázal si představit Karen, že by dovolila tomuhle tlustému individuu, aby si s ní lehlo do postele. Neměl však možnost ověřit si to.

Za chvíli začal Chili znova: „Dobře, nespala, a já tu musím sedět a čekat – to je podle tebe v pořádku?“

Harry řekl, že frajeři z limuzín nikdy nechodí do kanceláře před jedenáctou. Potom se nejmíň hodinu baví o tom, kde budou obědvat a trávit odpoledne. Nezáleží na tom, kdy je jeden navštíví, protože i tak musí vždycky čekat.

Chili řekl: „Harry, my nepůjdeme k nim, oni přijdou k nám. Tak zavoláš jim, nebo to mám udělat já?“

Teď byli v Harryho kanceláři, na poschodí dvoupodlažní budovy, která byla částí bloku bílých čelních obchodů na Sunset bulváru nedaleko od La Cienegy. Harry rozsvítil nástěnná světla ve tvaru svíček na tmavém pozadí a vytáhl roletu za svým obrovským psacím stolem plným prospektů, časopisů, scénářů, papírů, neotevřené korespondence, hotelových popelníků, hodin a dvou telefonů.

„Pamatuješ se na 77 Sunset Strip v televizi? Na Eda Kookieho Byrnese, hlídače parkoviště, který se stále češe?“ Harry kývl bradou směrem k oknu; „k natáčení exteriérů použili místo naproti přes ulici. Efrem Zimbalist, ml. a Roger Smith byli hlavní postavy, ale ty si zapamatuješ Kookieho.“

„Chtěl jsem mít tak blonďaté vlasy jako měl on,“ řekl Chili. „Bylo mi deset.“ Podíval se na Harryho, jak zírá z okna. „A co scénář?“

„To je v pořádku,“ řekl Harry, „i tak bys ho nečetl.“

„Vůbec nevím, o čem to je.“

Přehrabávajíc se v hromadě na svém stole, Harry řekl, že už tu dávno nebyl a jeho písařka Kathleen se na něj vykašlala a přešla k literárnímu agentovi, který v Hollywoodu dělá už přes čtyřicet let. Obědvá každý den u Chasena, anebo když nemůže, zavolá tam a nechá si donést například řízek se špenátovým krémem. Harry by se klidně vsadil, že i teď pojídá řízek a špenát.

„Jednou jsem od něj chtěl, aby mi řekl, na kterém literárním žánru se dá nejvíc vydělat a on mi říká, ‚na žádosti o výkupné‘.“

„Co je s tím scénářem, Harry?“

Harryho myšlenky poletovaly od tématu k tématu. Cestou sem v autě začal mluvit o p. Lovejoyovi, ale sotva začal, řekl: „Kdysi tu stálo známé Trocadero“ a cesta do kanceláře se změnila na prohlídku Sunsetu. Harry se většinou zaměřil na místa, kde kdysi něco bylo. Schwabův drugstore. Ciro, známý bar, kde se hádávaly filmové hvězdy, teď obchod Comedy. Restauraci, která byla kdysi častým místem návštěv Johna Barrymora. Alláhovu zahradu, kde kdysi filmové hvězdy bydlely v chatkách, teď je tu banka a parkoviště. Zámeček Marmont – ten tu je stále, podívej se – přechodný domov Jean Harlowové, Grety Garbo, Howarda Hughese a Johna Belushiho. Harry byl unesen, ale ze starého Hollywoodu. Potom vyprávěl, jaké to bylo, když Strip obsadili hippies, s děvčaty oblečenými v šatech svých babiček. „Než jsi se stihl dostat od Dohenyho sem, byl jsi nadrogovaný z dýmu marihuany.“

Chili mu oznámil, že frajeři přijdou kolem dvanácté a Harry řekl:

„Ach… ano.“

Konečně na přecpaném stole našel scénář Lovejoye.

„Tady je.“

Chili jej opatrně uchopil. Vůbec neměl představu, že by to mohlo vypadat takhle. Nebylo to tak silné, jak předpokládal, ani ne jeden palec, v červených deskách, na nichž bylo zlatým písmem vytištěno produkce ZigZag a vyryt jakýsi obrázek. Chili otevřel rukopis přibližně uprostřed, prohlédl si způsob úpravy strany a začal číst heslo bez toho, aby pochopil, co znamená první slovo, které spatřil.

INT. LOVEJOY DODÁVKA – DEN

Ale šel dál.

Ilona sedí za volantem a sleduje rohový bar na ulici. Za ní Lovejoy bere do rukou videokameru, je připraven začít snímat.

ILONA

Jak dlouho už tam je?

LOVEJOY

(dívajíc se na hodinky)

Sedmnáct a půl minuty.

ILONA

Byla bych ráda, kdyby to dlouho netrvalo.

LOVEJOY

(zaostřuje kameru)

Musíme být trpěliví. Dřív nebo později…

ILONA

Tady je!

LOVEJOY

(mírně)

Vidím ho.

EXT. ROH BARU BLÍŽE K ROXYMU DEN

Roxy, palce za opaskem, se lenivě rozhlíží kolem. Postupně se jeho upřený pohled fixuje dopředu.

INT. LOVEJOY DODÁVKA – DEN

Ilona reaguje, skrčí se za volantem.

ILONA

Viděl nás.

LOVEJOY

Ne, jde k autu. Ilono, to by bylo!!!

Chili vzhlédl od rukopisu.

„Co je dál?“

„Čti, je to nervák.“

Chili zavřel scénář a položil jej na stůl. Zastavil se mezi dvojicí velkých červených kožených křesel, starých a popraskaných.

„Snad bychom se měli připravit,“ řekl Harrymu a položil ruku na křesla. „Zajistíš, aby si sedli sem, ne naproti na gauč.“

Podíval se na Harryho, který lomcoval s táhlem rolety v úsilí stáhnout ji.

„Nech to tak, potřebujeme, aby jim světlo svítilo do očí. Já zůstanu u stolu… Nepředstavuj mě, začni hned mluvit. Měl bys stát zde.“ Chili odstoupil od křesel. „Za nimi, když si budou sedat.“

„Budou na tebe zírat,“ řekl Harry. „Nevědí, co jsi zač.“

„Dobře, budou o tom přemýšlet. Ty jim to nepovíš. Budeš pořád stát. Řekneš jenom: „Jsem rád, že jste se tu zastavili, vy hlupáci, můžeme jít rovnou k věci.“

„Co blbneš?“

„Záleží na tobě, jakou formu si zvolíš. Budeš mluvit uvolněně, procházet se kolem místa, kde jsi teď – všechno, co jim řekneš, je, že se filmování posouvá. Řekněme na příští rok, jak chceš… Neřekneš jim důvod, ani co budeš dělat místo toho.“

„Nebude se jim to líbit.“

„Nemusí. Udělej jen to, co ti povídám,“ řekl Chili. „Dobře, teď o těch dvou chlápcích. Ten, který rozhoduje, se jmenuje Ronnie?…“

„Ronnie Wingate. Je to název společnosti, Wingate Motor Cars Limited v Santa Monice.“

Harry znova vytáhl zásuvku stolu a začal se v ní přehrabovat.

Byl nervózní, cítil, že musí něco dělat.

„O Ronniem jsem si vždycky myslel, že je to bohaté děcko, které nikdy nevyrostlo. Je ze Santa Barbary, peníze v nemovitostech, přišel do Hollywoodu, aby se stal hercem, ale nepodařilo se mu to. Myslí si, že se vyzná v branži, protože jeho dědek byl kdysi producentem u společnosti Metro. Teďka na mě naléhá, abych mu dal úlohu, chtěl by hrát jednu z oblud.“

„Proč se ho bojíš?“

„Nevěřím mu, je nespolehlivý. Bude mu čtyřicet, a chová se jako připečený puberťák.“

„Možná, že je…“

„Jen tak si s tebou povídá a najednou vytáhne pistoli a míří s ní kolem po místnosti, jedno oko přimhouřené, a vydává zvuky, jakoby střílel. Fakt je asi trošku mimo.“

„Jakou pistoli?“

„Nevím, automatickou.“

„A druhý, Bo Catlett?“

To bylo známé jméno. Když jej Chili slyšel, vzpomněl si na bubeníka, džezovou hvězdu, který se jmenoval stejně.

„Moc toho nenamluví,“ řekl Harry. „Jen jednou jsem se o něm dozvěděl víc, když jsem se náhodou zmínil, že jsem vyrostl v Detroitu a začal tam točit filmy pro automobilové společnosti. Tehdy řekl: „Ano? Chodil jsem v Detroitu na střední školu. Mám to město rád jako vlastní domov.“ Řekl jsem mu, jak jsem toužil po tom, vypadnout odtamtud co nejrychleji. Odvětil: „Potom to město neznáte.“ Někdy mi říká pan Detroit. Mohl by být z Mexika nebo z Jižní Ameriky. Nejsem si jistý, ale vypadá tak. Ronnie jednou prozradil, že Catlett dělal jako přistěhovalec na farmě a vím, že mnozí z nich jsou Mexičané. Je vysoký, dobře se obléká… Víš, Ronnie, který šéfuje, vypadá, jako by šel právě stříhat trávník. Catlett nosí oblek a kravatu. Téměř neustále. Obleky přesně ve stylu Rodeo Drive.“

„Bo Catlett,“ opakoval Chili. „Ten, na kterého myslím, byl Sid Catlett. Velký Sid.“

„Ronnie mu někdy říká Cat. Často ho oslovuje: ‚Hej, Cate, co si o tom myslíš‘?… Ale už musím jít dolů do haly.“

„Jsi nervózní, Harry?“

„To je v pořádku. Chci si jít jen umýt ruce.“

Odešel a Chili obešel stůl, sedl si na vrzající otočnou židli a rozhlédl se po Harryho kanceláři; dýchala zvláštní atmosférou, byl v ní kus jeho světa, starý a zaprášený, jeho police s knihami a scénáři, jeho fotografie nad pohovkou: Harry s velkými zvířaty, Harry si potřásá ruce s netvory a maniaky, Harry a podstatně mladší Karen s blond vlasy, Harry, jak ji objímá kolem ramen. Na fotkách, kupodivu, nevypadal tak zle. To znova přivedlo Chiliho k představě těch dvou ve společné posteli, představě i tak značně absurdní. Není možné, aby se ona se svým vzhledem až tak spustila. I dnes ráno, když se potkali v kuchyni…

Karen pila kávu a četla. Oblečená, připravená na odchod. Peněženku i filmový scénář položené na stolku. Pozdravila „dobré ráno“ a zeptala se, zda se dobře vyspal. Karen zřejmě patřila k lidem, kteří se uměli ovládat a chovat důstojně, i když se naštvali. Chili si nalil kávu a sedl si se šálkem k ní, řekl, že se vzbudil a nevěděl, kde je. Karen začala znova číst a on se cítil hloupě. Měla oblečený černý elegantní kostým bez blůzky, knoflíčkové perleťové náušnice dobře kontrastovaly s černými vlasy, na hnědých očích měla jemně nanesené stíny. Měla milý, čistý pohled a příjemně voněla jakýmsi parfémem.

„Omlouvám se, že jsem vtrhl do vašeho domu tak pozdě v noci,“ řekl Chili naivně se domnívajíc, že nad tím jen mávne rukou.

Ale nemávla. Položila papír, který právě četla a řekla: „Myslíte si, že vám řeknu, že je to v pořádku? Že jsem ráda, že tu jste?“

Byla jiná než většina žen, s nimiž byl zvyklý se bavit. Ty by to řekly sarkasticky, ale ona se zeptala s klidem v hlase.

„Tuším, že kdyby byly dveře ze dvora zamknuté,“ řekla, „vyrazil byste je tak či tak.“

Podíval se na její rty namalované světlou rtěnkou. Měla malé pěkné bílé zuby.

„Násilí není můj styl.“

„Ale vždycky jste byl kriminálník, ne?“

Hovořila to mírným hlasem a s chladným pohledem, ale přitom vyzývavě. Tak to aspoň vypadalo. Přiznal se, řekl, že byl při několika přepadech, když byl ještě kluk a neuměl nic lepšího, vykradl několik zásilek náklaďáků se zbožím a tak se protloukal; potom se zapletl do organizovaného zločinu, ale nikdy ne do obchodu s narkotiky; řekl jí, že ho zatkli a drželi na Rikers Islandu, ale nikdy mu nic nedokázali a ve vězení nebyl.

„Až donedávna jsem byl lichvářem, který půjčuje peníze a teď jsem u filmu,“ řekl. „Co děláte dnes nebo zítra?“

„Učím se roli,“ odpověděla Karen.

Odnesla svůj šálek od kávy do dřezu, vrátila se zpátky ke stolku a vzala si svou peněženku a scénář. Chili se jí zeptal, zda by ho nevzala dolů na Sunset, že si tam nechal vůz, vzadu za jedním obchodem.

„Tak pojďte.“

Až když byli v jejím BMW a uháněli z kopce podél miliónových domů, povylezla trošku z ulity a začala komunikovat. Prozradila, že jde právě do studia Toweru. Že neměla pořádnou práci už sedm let, až teď jí vedoucí produkce ve studiu Toweru nabídl úlohu. Chili se zeptal, zda jde o roli v hororu. Chyba. Karen se na něj podívala a řekla, že neječela od té doby, co odešla ze ZigZagu a už to nikdy nemíní opakovat, ani ve filmu, ani ve skutečnosti.

Chili si všiml nadpis na obalu scénáře – Bettin pokoj.

„O čem to je?“

Na to zabrala a začala vyprávět.

„Je to o vztahu matky a dcery, ale trochu jinak, než se to obyčejně prezentuje. Dcera Betty opouští po urputném zápasu svého yuppie manžela a přichází domů žít se svou mámou, Peggy.“

„Kterou hrajete?“

„Mámu. Když jsem měla Betty, byla jsem na vysoké škole. Jí je teď jedenadvacet. Byla jsem vdaná, ale otec se hned potom vypařil. Takže následujících jedenadvacet let jsem se věnovala výchově Betty, vydělávajíc si na živobytí – to je ale jen pozadí příběhu. Film začíná v době, kdy už konečně trochu žiji vlastním životem, vlastním úspěšnou uměleckou galerii, mám přítele umělce, který je o několik let ode mne mladší… a najednou přijde Betty a dožaduje se mateřské lásky. Samozřejmě, že s ní cítím, po prvé, je to moje dítě…“

„Je nemocná?“

„Mívá migrény.“

„Jako bych ji slyšel,“ řekl Chili. „Maminko, když už stojíš, podala bys mi moje tabletky?“

Karen se na něj překvapeně podívala. Potom se pohledem vrátila na cestu a musela pohnout volantem, aby objela zaparkovaná auta.

„A přines mi pohár mléka, prosím tě, a nějaký koláč.“

„Horké mléko,“ řekla Karen, „s půldecákem whisky. Vy jste viděl scénář?“

„Nikdy jsem jej neviděl. Má dcera ufňukaný hlas?“

„Mohlo by se to hrát i tak. Je to role mladé Sandy Denisové. Víte, o koho jde?“

„Sandy Denisová, samozřejmě. Dcera obviňuje matku z toho, že jí zkrachovalo manželství?“

Karen se na něj znova podívala. „Vyčítá mi, že jsem jí vymlouvala svatbu ještě předtím, než k ní došlo. To, přirozeně, přispívá k mému pocitu viny.“

„Proč byste se měla cítit vinná?“

„Není to kvůli ničemu konkrétnímu, co jsem udělala. Je v tom cosi jiného… Jaké právo mám být šťastná, když je moje dcera nešťastná?“

„Víte, že ona simuluje?“

„Není to jednoduché zjistit. Měl byste si to přečíst a pochopit, jakým způsobem na mě Betty působí.“

„To je váš problém.“

„Ano, o tom je celý film.“

„Myslím ten pocit viny. Domnívám se, že byste ji měla nakopnout někam nebo poslat k doktorovi, zda není na hlavu.“

„To nemůžete pochopit,“ řekla Karen, „jsem její matka.“

Zahnula k Dohenymu, přešla na žlutou a zařadila se do frekventovaného proudu na Sunsetu.

„Lidé žijí s pocitem viny a přijímají to jako svůj úděl. Nemá to žádný smysl, ale už je to tak.“

Chili myslel na to, jak se ho víckrát ptali, zda se cítí vinen, a on měl nejednou nutkání říci ano. Skutečné životní situace, a to i z dob, kdy mu hrozila basa, ale nikdy nebyly tak vzrušující, jako samotný film. Nikdy se například nesetkal s policajtem, který by byl nadšen svou prací. Karen se se svým BMW protlačila téměř na začátek proudu aut a zastavila při okraji. Chili jí poděkoval, vystoupil a nakloněný mezi dveřmi řekl: „Umím si představit, jak to skončí, dcera vám přebere přítele, což vás konečně donutí k tomu, abyste jí neustoupila.“

„Uhádl jste,“ řekla Karen.

Co se mu líbilo nejvíc, když o tom teď v Harryho kanceláři přemýšlel, nebylo to, že se mu podařilo uhádnout, jak to skončí, ale pohled, který mu tehdy Karen věnovala. Dotek očí. Na okamžik se oba vnímali jinak než předtím. Něco takového, jako když začínáš znova. Přitom zmlkla a po chvíli řekla, že už musí letět; zabouchl dveře auta.

Dlouho si prohlížel fotografie na stěně a napadlo ho, že by si některé z nich, kde byla Karen, měl prohlédnout zblízka… jaké tam má oči. Zjistit, jaký výraz v nich měla tehdy, když ječela v hororech a měla ještě blond vlasy.

Do ticha nečekaně promluvil Harry: „A jsme tady.“ Ustoupil ode dveří a do kanceláře vešli dva frajeři.

10

Chili zůstal stát u stolu. Ten, kterého považoval za Ronnieho Wingata, bohatého rozmazlence, se na něj podíval, potom se rozhlédl po kanceláři a lenivě řekl:

„Harry, člověče, ve kterém roku to žiješ? Že by se zastavil čas? Mám pocit, jako bych se dostal do starého Hollywoodu.“

Na sobě měl švédský kabát, tenký jako tílko, džíny, běžecké boty a nahoře, na hlavě s hustými vlasy, zjevně už delší dobu nečesanými, sluneční brýle.

Druhý, Bo Catlett, byl zjevný opak – vedle Ronnieho byl vysoký, upravený, oblek, košile i kravata vše ve světlém žlutohnědém odstínu, o něco světlejším než byla jeho pokožka. Co byl zač? Vypadal trošku záhadně jako chlápek, který přišel z kteréhosi ostrova v Tichomoří a o němž dosud nikdo neslyšel.

Ronnie se stále pohyboval po místnosti, postupně si prohlížel jednotlivé fotografie nad gaučem.

Harry jim pokynul rukou, ukazujíc, aby si sedli do červených křesel proti stolu.

Chili studoval Catlettovu tvář, s vousy a chumáčem chlupů pod spodním rtem, a divil se, co se stalo s Harrym, když ho popisoval. Ten chlap určitě nebyl z Jižní Ameriky a zřejmě nebyl ani z některého z ostrovů v oceánu. Zblízka bylo vidět, že je barevný.

Chili se ho nečekaně zeptal: „Nejste náhodou příbuzný Sida Catletta?“

Usmál se, ne zeširoka, spíš se zasněným výrazem. „Velký Sid, hm? Ne, já jsem z jiného těsta. Řekněte mi, co vás sem přivedlo?“

„Film,“ řekl Chili.

Catlett si vzdychl: „Ach ano, ty filmy.“

Ronnie se konečně posadil, jednu nohu přehodil přes opěradlo křesla, kývajíc s ní nahoru a dolů a plný energie kýval i hlavou, jako kdyby měl na uších walkmana.

Harry se ozval za jejich zády: „To je můj společník, Chili Palmer. Bude dělat se mnou.“

Úplně zapomněl na Chiliho instrukce.

Frajeři pokývali hlavami a Chili taktéž. „Nechci, abyste to špatně pochopili,“ řekl Harry a začal jim říkat, že navzdory řečem, které se k nim mohly donést, je jejich investice do Oblud v naprostém pořádku, přesně jako tehdy, když podepsali dohodu o spoluúčasti.

„Harry, ty jen řečníš a řečníš,“ řekl Ronnie a otočil hlavu nahoru k němu.

„Poslouchám tě, ale kde jsi, k čertu, byl, chlape?“

„I já jsem se divil,“ řekl Catlett mírným hlasem obracejíc se k Chilimu, „kam zmizel.“

Ronnie dodal:… „Ano, kdes byl? Během třech měsíců jsi nám volal jen jednou.“

Harry přistoupil blíž ke stolu a začal vysvětlovat, že zatímco hledal exteriéry a mluvil s herci v New Yorku, jeho sekretářka zdrhla a nic mu neoznámila, odešla pracovat pro jednoho zprostředkovatele, nemehlo jedno; mektal, že mu byla oporou, na niž se úplně spoléhal, nečekal, že odejde a nic neřekne.“

Chili poslouchal, nevěříc vlastním uším.

Ronnie poznamenal: „Dejme chlapovi ženskou. Harry, chceš tu, která má velké kozy nebo takovou, která umí psát na stroji?“

Chiliho pohled sklouzl od splašeného Ronnieho k elegantnímu Catlettovi, sedícímu způsobně v křesle, ruce na opěradlech, konečky prstů proti sobě vytvářely kapličku s ocelově skleněným okénkem rubínového prstenu.

„Hlavně jsem vám chtěl říct,“ pokračoval Harry, „že se začátek natáčení Oblud trochu posune, ale pouze o několik měsíců. Měli bychom začít před koncem roku… Pokud by se vyskytly nepředvídané okolnosti, začali bychom až na jaře.“

Ronnie najednou přestal kývat nohou, visící přes opěradlo.

„Co nám to chceš namluvit, Harry?“

„Nic, jen že trošku posuneme začátek.“

„Dobře, ale proč? Příští jaro, to je prakticky celý rok.“

„Potřebujeme nějaký čas na přípravu.“

Ronnie vyhrkl: „Poslyš, Harry! Kecáš. Máme s tebou, člověče, smlouvu.“

Chili zvedl před Harrym ruku.

„Počkej chvilku, dobře? Harry, budeš natáčet film, že? Obludy?“

Harry překvapeně vydechl. „Ano.“

„Tak mu to řekni.“

„Vždyť jsem to právě teď udělal.“

„Řekni mu to ještě jednou!“

„Uděláme ten film,“ řekl Harry. Potom se odmlčel a dodal: „Dostal jsem další námět, který musím udělat dřív, to je všechno. Takový, který jsem sliboval udělat už před lety.“

Chili uvažoval, zda existuje vedle pořádné pecky ještě jiný způsob, jak zavřít Harrymu hubu. Viděl, jak se na něj Catlett dívá přes své prsty, zatímco Ronnie si dál hraje s brýlemi a Harry jen mele a mele, jako že musí nejdřív zpracovat další projekt filmu, rychlovku, a až ji zmákne, začne točit Obludy.

Najednou nastalo ticho, které přerušil Ronnie. Zdvihl se z křesla a řekl: „Už tomu rozumím. Tys vrazil naše prachy do jiného džobu, který ti přišel do cesty, a chceš teď natahovat čas. Chtěl bych se podívat na tvoje obchodní záznamy, Harry. Pěkně mi ukaž, kde se nachází naše dvojka s pěti nulami vzadu, černé na bílém, člověče. Chci vidět ty knihy, stejně jako výpis z tvého bankovního konta…“

Chili promluvil: „Hej, Ronnie! Podívej se sem.“

Podařilo se mu ho překvapit. Ronnie se otočil, stejně i Bo Catlett. Pokračoval: „Patří ti kousek filmu, Ronnie, a to je všechno. Harry ti nepatří. Nebudeš mu přikazovat, co ti má ukázat v souvislosti s obchody, protože je to jeho soukromá věc. Chápeš vůbec, co ti říkám? Harry ti řekl, že nejdřív uděláme jiný film, než se vrhneme na Obludy. A tak to i bude.“

„Promiňte,“ řekl Ronnie, „ale kdo, k čertu, jste, že tak mluvíte?“

„Jsem ten, kdo se ti snaží vysvětlit, jak se věci mají,“ odpověděl Chili. „Není to tak těžké pochopit, že?“

Viděl, jak se Ronnie obrátil ke Catlettovi, který se tvářil jakoby nic. Vypravil ze sebe jen: „Cate?…“

Chili se taky podíval na Catletta. Stále nemohl pochopit, že si Harry nevšiml, že je tenhle chlápek barevný. Měl sice světlou kůži a rovné vlasy, sčesané na jednu stranu, ale to nic neznamená. Barva sama o sobě nic nenaznačuje; Chili si uvědomil, že chlápek není o nic tmavší než on sám.

Ten chlap ho zaujal, jeho přítomnost dávala situaci smysl.

Catlett se obrátil k Harrymu: „Co je to zač, ten film, který chceš natočit nejdřív?“

Velmi jednoduchá otázka.

Chili řekl: „Harry, na to odpovím já.“

Viděl, jak se na něj Catlett podíval.

„Nejdřív však musím vědět, komu mám odpovídat, vám nebo jemu?“ a ukázal přitom na Ronnieho.

Všiml si, jak se Catlettův výraz trochu změnil; na tváři se mu objevil jakýsi druh zasněného poloúsměvu, který Chilimu napověděl, že ho chlap pochopil.

Catlett řekl: „Můžete mluvit se mnou.“ A stále se šklebil.

„Myslel jsem si to,“ řekl Chili. „Dovolte mi teda říct to takto: Mimo Oblud nemá žádná z věcí, kterou děláme, s vašimi potentočkovanými kšefty nic společného.“

A bylo to venku, Chili mu dal čas, aby pochopil, že může hnát věc na ostří nože anebo ustoupit; chlapovi to došlo a teď, bez jediného mihnutí oka, přemýšlel, jak se rozhodnout.

Panebože!… Harry najednou přistoupil blíž, natáhl se nad stůl, zdvihl scénář a řekl jim: „Tady je ten námět, Pan Lovejoy. Věřte mi, chlapci, nechci vás tahat za nos. Je to tady, přímo před vámi.“ Parádně to celé zvrzal a Chilimu nezbylo, než přihlížet.

Catlett opět upadl do svého zasněného poloúsměvu.

Ronnie se natáhl pro scénář. „Co je to, Harry, porno?“

Harry zopakoval: „Lovejoy,“ a ustoupil, držíc scénář přitisknutý k hrudi.

„Dobře, ale o čem to je?“

„Je to blbost, o niž mám zájem jen proto, že tím udělám laskavost svému příteli, scenáristovi. Chlapec je na smrt nemocen a já mu to dlužím. Věřte mi, není to nic, co by vás mohlo zajímat!“

Ronnie řekl: „Ty si myslíš, že jsme zvědaví na tu ptákovinu, kterou natočíš? To už je lepší dívat se na film o údržbě chrupu.“ Podíval se na Catletta: „Že? Přísahám, že je to porno. Harry nám lže.“

Catletta jakoby se to netýkalo.

Harry se rozřečnil, že scénář je zatím nečitelný; přitom jej držel oběma rukama před tělem; ještě potřebuje pořádnou úpravu.

Catlett najednou odsunul křeslo. Chili se mu mohl podívat zblízka do tváře.

„Vím, co uděláme,“ řekl Harrymu.

„Vezmeme svých dvě stě tisíc z Oblud a vrazíme je do toho druhého kusu, Pana Lovejoye. A všechno zůstane při starém.“

„To nejde,“ řekl Harry.

„Tak souhlasíš, nebo ne?“

„Je to úplně jiný obchod.“

„V pořádku,“ Catlett se odmlčel. „Tak buď tak laskav a vrať nám naše peníze!“

„Proč?“ namítl Harry. „Kšeft máte přece jistý, dohodu jsme podepsali na Obludy a já vám zaručuji, že je taky vyrobím.“

„Dám ti radši čas, aby sis rozmyslel, jestli nás přibereš do toho nového filmu, nebo ne,“ řekl Catlett. „Chceš?“

„Dobře, budu o tom přemýšlet,“ řekl Harry. „Rozmyslím si to.“

„To je zatím všechno, co jsme chtěli vědět, Harry. Tak příště!“

A Chili viděl, jak se Catlett před odchodem ohlédl – nedíval se na nikoho konkrétního – a odpochodoval. Ronnie za ním.

Teď už seděli v Harryho Mercedesu, Chili mlčel a uvažoval, rozhodoval se, jaký postoj by měl zaujmout, pokud zůstane v tomhle kšeftu; bude to brát vážně, anebo jen vyčkávat, jak to dopadne?

Najednou Harry řekl: „Tady bydlí Lew Wasserman.“ Chili se neptal, kdo je to Lew Wasserman, když Harry řekl: „Tady žije Frank Sinatra,“ Chili se podíval, ale zachytil jen obrys domu obklopeného vysokými keři.

„I tohle je dům hvězdy,“ ukazoval Harry.

„Ukážu ti bývalé sídlo Boba Hopa, za jezerem Toluca. Jestli máš zájem, můžeš vidět dům, kde bydleli dva z Třech poskoků, taky kde bydlí Joan Crawfordová, George Hamilton… A kdo ještě? Dům, kde žil Elvis Presley. Je to v Bel Air. Víš o tom, že natočil víc než třicet filmů a že jediný, který jsem viděl, byl: ‚Nechoď tam, Joe?‘ Tak perfektní scénář a jak jej zkonili!“

Hned jak zmizeli oba frajeři si Chili promítl všechno, co se tu odehrálo. Konečně Harrymu řekl: „Co se to s tebou stalo? Proč jsi jim vykládal všechny své záměry? Proč jsi nepostupoval tak, jak jsme se dohodli? Vždyť jsme se domluvili na tom, jak je zpacifikovat, abys jim nemusel nic vysvětlovat, k čertu! Nemám pravdu?“

„To by nezabralo.“

„Nezabralo, protože jsi to celé pohnojil! Chceš ty chlápky setřást, já ti řeknu, dobře, uděláme to tak a tak. A najednou slyším něco úplně jiného, pleteš do toho Pana Lovejoye. Nechtěl jsem věřit vlastním uším.“

„Vždyť jsme se dohodli. Získal jsem čas. Všechno, co musím udělat, je udržet je mimo, než udělám ten kšeft ve studiu.“

„V tom je mezi námi rozdíl,“ řekl Chili, „nenechávám věcem volný průběh. Když chci, aby Karen promluvila s Michaelem, řeknu: ‚Karen, co kdybys kvůli mně ztratila slůvko s Mikem?‘ Řekl jsem těm frajerům, že to nesouvisí s jejich potentočkovanými kšefty. Stačí, ne? Nelíbí se jim to, a to je velmi špatné.

Nemyslel sis, že se ten chlap, Catlett, na mě vrhne? Možná, že chtěl, ale nejdřív by asi chtěl vědět, co jsem zač. Nezná mě. Všechno, co o mně věděl, bylo, že se umím koukat ne zrovna nejvlídněji. Myslíš si, že by to zkusil a pokrčil si ten svůj oblek? Určitě tušil, i když je dobrý, že by to byla fuška.“

„Mohl mít pistoli,“ řekl Harry.

„To nebyla vhodná situace na střílení, Harry, zbraň si bereš jen když ji chceš použít. Říkal jsi, že si Ronnie hraje s pistolí ve své kanceláři. Hned mě něco napadlo. A potom, když jsem uviděl toho barevného chlápka, se mi potvrdilo, že ve skutečnosti je tu šéfem on. Ptal jsem se vlastně jeho – slyšel jsi mě – je to tak a nemusíme o tom dál diskutovat. Ronnie ani nevěděl, o čem mluvím.“

„Jakého barevného chlápka?“

„Catletta – koho jiného? Nevím, jak je možné, že sis toho nevšiml. Nechává bohatého mazlíčka, aby si myslel, že šéfuje on, ale za provázky tahá sám. Fakt sis toho nevšiml?“

„Ty si myslíš, že je černý?“ Harry se zatvářil překvapeně.

„Nemyslím, já to vím, Harry. Bydlel jsem v Brooklynu, v Miami, seznámil jsem se s lidmi nejrůznějších odstínů a míchaných ras a poslouchal jejich řeči: Catlett je černý se světlou pokožkou, je to tak. Věř mi.“

„Nemluví jako černý.“

„Chtěl bys, aby říkal: ‚Jasné, šéfe?‘ Možná je zčásti Jihoameričan,“ uvažoval nahlas Chili, „a možná má v sobě i trošku jiné krve, ale jsem si jistý, že je barevný.“

Odcházeli z kanceláře a ještě stále mluvili o Catlettovi a jeho společníkovi. Teď se vezli směrem k domu Michaela Weira. Chili si jej chtěl dobře prohlédnout a požádal Harryho, aby ho vysadil, že by se trochu prošel. Ale Harry řekl: „Vidíš někoho, jak jde pěšky? V této části Beverly Hills je to proti předpisům.“

„Dům vlevo,“ řekl Harry, „je dům, kde bydlel Dean Martin.“ Chili neřekl nic. „Ten další – vidíš ten vchod? Pronajal si jej Kenny Rogers, než si jinde postavil nový. Víš, kolik platil měsíčně? Padesát táců.“

„Kristepane,“ Chili se na víc nezmohl.

„Za zatáčkou vlevo, to, co vypadá jako místo, kde byla podepsána Deklarace o nezávislosti, to už je dům Michaela Weira.“

Přiblížili se k němu, potom jej obcházeli: stěny z červených cihel, bílá ohrada obrostlá vínem a uzavřená železná branka. Přes mříže Chili uviděl část cesty zatáčející až k průčelí domu. Divil by se, kdyby byl Michael Weir právě teď uvnitř.

„Proč nezazvoníme a nepodíváme se, jestli je doma?“

„Tak se k němu nedostaneš, to mi věř!“

„Pojďme teda dál.“

Harry otočil Mercedes kolem domu a řekl: „Stojí asi dvacet miliónů.“

„Nevypadá, že by byl tak velký.“

„V porovnání s čím, s hotelem Beverly Hills? Vždyť stojí na ploše dvanácti tisíc čtverečních stop plus tenisový kurt, bazén, domeček pro hosty a pomerančovníky na třech akrech.“

„Můj ty bože,“ žasl Chili. Pozoroval přitom okna v horní části domu ve tvaru létajícího talíře, směřující na boční postranní dvůr.

„V žádném případě tu nemůžeme sedět v autě a jen se tak dívat,“ řekl Harry, „bez toho, že by tu byli do dvou minut policajti – pokud tě napadlo, že na něj počkáme, než vyjde.“

„Má nějaké záliby?“

„Žije s ním jeho přítelkyně. Pokud tu není, je v New Yorku. Má byt v Západním Central Parku.“

„Rád bych se o něm dozvěděl víc,“ řekl Chili, „kam chodí, možná, že bych na něj mohl někde narazit.“

„A co dál?“

„Nestarej se, to už zvládnu.“

„Nedávno se objevil v jednom časopise článek o jeho kariéře a životě. Vzpomínám si, že tam byl na fotografii s tou přítelkyní. Dělala kdesi v zábavném žánru, myslím, že zpěvačku v rockové skupině, když ji potkal. Nepřekvapilo by mě, kdyby ten magazín měla Karen. Vím, že je odkládá, má jich celé haldy – ani nevím, proč to dělá.“

„Musím se k ní vrátit pro auto,“ řekl Chili.

Chvíli byl ticho a díval se, jak kolem nich mezi stromy a ostříhanými keři ubíhají velké domy, všechno zářilo čistotou a nikde nebyla venku ani živá duše. Ne jako na Meridian Avenue, na pobřeží jižního Miami. Nic takového, jako na Bay Ridge, propáníčka, tam jste mohli projít celou cestu kolem Veteran Hospital až do Dyker Beach Parku a uvidět stromy nejrůznějších tvarů. Řekl to Harrymu. „Znáš Cyklón, ve kterém hrál Michael Weir? Když jsem to viděl, poznal jsem tam místa jako Bay View, Neptunovu třídu, Cropsey. To všechno mi bylo důvěrně známé z mého předešlého života. Potom jsem byl v Miami a slyšel jsem nějaké chlápky, jak vykládají, že ho potkali.“

„Můžeš si být jistý, že se Michael na každý film, ve kterém má hrát,“ řekl Harry, „důkladně připraví, hledá správné vyjádření své role. Proto je taky tak dobrý. V Cyklónu máš skutečně dojem, že je mafián.“

„Vím, vyznělo to velmi přirozeně,“ řekl Chili.

„Čemu jsem nemohl uvěřit – že by ho tak lehce přijali mezi sebe, takového obyčejného chudáka, jakým byl. Anebo že by ho tak snadno nechali odejít, potom, co je udal? Dalo se spíš čekat, že ho odpraví.

Nechci tím ale říct, že podobné typy neexistují, jsou party, kde je takových slabochů plno. I přesto byla postava, kterou hrál v tom filmu, čímsi zvláštní.“

„Když hrál mafiána,“ podotkl Harry, „potom ti ručím za to, že s některými z nich i mluvil.“

„Tommy by to mohl vědět,“ řekl Chili. „Tommy Carlo. Mohl bych mu zavolat a zjistit to.“

„A na co?“

„Rád bych to věděl. Byl jsem s Tommym v Miami, když se natáčel ten film, mohl by si na to vzpomenout. Bylo to tehdy, když jsme vedli ten klub pro Moma. Tommy měl na starosti shánět zákazníky. Měl přitom pocit, že působí ve světě zábavného byznysu.“

„Jestli se ti bude chtít,“ řekl Harry, „můžeš mu zavolat od Karen.“

„A co když nebude Karen doma? Vejdeme i tak?“

„Včera ti to nevadilo.“

„Včera to bylo něco jiného. Stejně se nemám čím chválit.“

„Jestli byly včera v noci zadní dveře otevřené,“ uvažoval Harry, „jsou i teď. Karen se nikdy moc nestarala o to, jestli jsou všechny dveře zavřené, stejně jako okna a větráky, ani tehdy, když mělo pršet.“

„A to i tehdy, když jste žili spolu?“

„Stále. Když vešla dovnitř, obvykle zapomněla vypnout bezpečnostní zařízení. Když to neuděláš, volají ti ze společnosti, která to zařízení instaluje a musíš jim říct identifikační kód, tři čísla. Karen si je nikdy nedokázala zapamatovat, ta čísla. Takže vzápětí dorazili policajti…“

„Harry, pokud to Karen vybaví u Michaela, co jí za to dáš?“

„Už jsem jí dal,“ řekl Harry. „Sám sebe. Udělal jsem z ní filmovou hvězdu. Nebyla tak špatná ve svém filmovém žánru. Nebyly tam texty s více než deseti slovy. Teď se ale učí roli… Nehrála už sedm let, a chtěla by se dostat zpátky. Nevím sice, proč. Michael ji přece dobře zabezpečil.“

„Bettin pokoj,“ řekl Chili.

„Co?“

„Bettin pokoj. Tak se ten film jmenuje.“

Harry se na něj příkře podíval. Vrátil se pohledem na cestu a řekl: „Vsadím se o sto šupů, že tu roli nedostane.“

11

Bo Catlett se rád převlékal dvakrát až třikrát denně, měl ve zvyku nosit s sebou různé obleky. Ani ne za dvě hodiny měl mít schůzku u Matea ve Westwoodu, takže se oblékl do večerního a odvezl se na letiště.

Teď seděl v terminálu Delta, přes uličku od vchodu, kde se měl objevit miamský pašerák, a to od linky z Atlanty. Catlett měl na sobě světlohnědý oblek s pěknými podlouhlými klopami a světlomodrou košili s perleťově hnědou kravatou a perleťovými manžetovými knoflíčky. Na nohách měl světlomodré ponožky a tmavohnědé mokasíny od Coleho Haana s lesklými špičkami. Boty ladily s příručním kufříkem, který ležel vedle něj na jednom z řady sedadel. Na kufříku ležela obálka patřící k letence z Delty, která současně sloužila jako palubní lístek – kolemjdoucí si mohl myslet, že tu Catlett sedí z nějakého jiného důvodu. Kdokoliv, kdo by se domníval, že ho poznává ze starých časů. Jako například ten náhodný mladý elegán v kostkované hnědé košili, v džínách a v černých botách.

Catlett rád pozoroval přecházející lidi hemžící se okolo něj, lidi různých tváří a postav a v různém oblečení. Často přemýšlel, kdy asi ráno vstali, zda věnovali aspoň dvě vteřiny úvaze, co si vezmou na sebe, anebo zda si oblékli jen to, co vzali první do ruky ze židle nebo ze skříně. Věřil, že dokáže vytipovat ty, kteří o tom přemýšleli. Všichni nebyli pouze dobře oblečeni. Ten mladý elegán v džínách zřejmě svému zevnějšku jistou pozornost věnoval. Chlápek zavolal na ženy za odbavovacím pultem ahoj, odpověděly mu stejně, asi se znali.

Catlett by se divil, kdyby si toho všiml Medvěd. Ten, jak předpokládal, se najednou objevil před ním: v červenozelené havajské košili a se svou malou dcerkou.

Devětadevadesát procent lidí z Los Angeles ví houbec o tom, jak se oblékat, anebo se o to ani nestará. Málokdo tu nosí kravatu. Vezmou si oblek a límec nechají rozepnutý. Anebo jiná věc, límec si zapnou, ale kravatu si nevezmou a vypadají, jako kdyby se právě vrátili z cirkusu. Ronnie Wingate, který o tom taky nic nevěděl, mu jednou řekl: „Proč mám nosit kravatu, když nemusím?“ Jako by smyslem oblékání bylo něčeho se zbavit. Tehdy Catlett odpověděl: „Měl jsem přesně takové názory jako ty, když jsem byl malý a o světě ještě nic nevěděl.“

Catlett dlouho žil v přechodných táborech, pohybujíc se od Floridy přes Texas, Colorado a Michigan, odtud pak do Kalifornie; celá rodina se živila nádeničením a chodila v doma šitých hadrech.

Nečekaně řekl: „Víš, co změnilo celý můj život? To, že jsem zrovna ve svých čtrnácti zjistil, že jsem částečně černý.“

Ten blbec Ronnie se zeptal: „Negr?“

„Černý. Pokud jsi trochu černý, potom jsi celý.“

Catlett na to přišel tehdy podle fotografie, když spolu s mámou a třemi sestrami šel navštívit babku, která byla na smrtelné posteli; cestovali z Bakersfieldu přes Benson a Arizonu a babka vytáhla album se starými rodinnými fotkami. Na první byli její dědek a bába, každý na zvláštní nahnědlé fotografii. Indiánka v ponču. Řekli mu, že má v sobě trošku krve apačských Indiánů z Warm Springsu, takže ho fotografie té tučné ženy nepřekvapila. Ale další fotka mu vyrazila dech. Na fotografii byl bezpochyby černý chlápek. A nebyl to ledaskdo. Měl šavli a seržantské výložky na uniformě. Byl to kavalerista, čtyřiadvacet let sloužil v armádě, od patnácti bojoval v občanské válce, byl zraněn u Honey Springs v Missouri. Napříč dolní částí fotografie bylo napsáno: seržant Bo Catlett, desátý pluk, pevnost Huachuca, Arizona, 16. června 1887. Podepsán plukovník Fly.

Požádal, zda by nemohl tu fotku dostat a babka mu ji dala.

„Myslím si, že to zavinila ta šavle,“ řekl tehdy Catlett Ronniemu. „Myslíval jsem na ni celý další rok. Chápeš smysl toho, co tím chci říct? Změnil jsem si jméno z Antonia na Bo Catletta, opustil jsem jednou provždy tábor a vypařil se do Detroitu, abych se naučil, jak se chovat, když je člověk černý.“

Blbec Ronnie nic nepochopil: „Detroit?“ I kdyby spolkl všechen tabák ze své dýmky, i tak by mu nic nedošlo, protože podle něj pochází každý chlap jen ze Santa Barbary a o Detroitu neměl ani páru, natož o tom, že se tam vyrábějí automobily, neví nic ani o Marvinu Gayeovi…

Catlett uviděl Medvěda oblečeného v havajské košili, jak se k němu blíží, držíc na rukou své tříleté dítě, roztomilé děvčátko lízající zmrzlinu, která Medvědovi kapala na košili, Medvěd si toho všiml a bez toho, že by se na Catletta podíval, hodil hlavou směrem k mladému elegánovi ve vlněné košili, ale potom se jeho pohled stočil zpátky a papírovým ubrouskem začal utírat děcku ústa, předstírajíc, že i když je velký a nemotorný, přeci jen je starostlivý tatínek.

Hlas z ampliónu právě oznámil, že přistává letadlo z Atlanty a cestující se objeví za pár minut. Catlett si v myšlenkách všechno znovu prošel. Řekli mu, že pašerák, který donese zásilku, bude Kolumbijčan, s nímž se kdysi setkal a který se jmenuje Yayo. Tak jako většina těchto lidí, průměrně malý Kolumbijčan, bez nějakého zvláštního znamení, tahá mu na jedenatřicet. Jako by vypadl z filmu Scarface z bandy Al Pacina, kterého hrál Tony Montana. Jenže nevěděl, jak se v této úloze chovat. Byl nudný, což odpovídalo tomu, že se pokoušel předstírat. To Catletta přivedlo k myšlenkám na chlapa sedícího u stolu u Harryho Zimma, Chiliho Palmera v jeho černém, pozapínaném saku, který nevypadal právě na filmového producenta a ani tak nemluvil. Z Chiliho Palmera mohl být stejně dobrý pašerák, snad až na to, že byl podstatně větší než Kolumbijci a taky se jinak díval. Nebyl tak impulzivní. Působil klidně, ale šel přímo k věci a chtěl, aby se to udělalo tak, jak si to představuje on.

Catlett přemýšlel, zda by se Palmer choval k Medvědovi stejně jako tehdy k němu.

Medvěd s děvčátkem se teď dostali mezi lidi u vchodu. Cestující přicházeli od letadla. Podle dohodnutého způsobu měl mít Yayo obálku od palubního lístku v ruce, na vnitřní straně zavazadlový lístek. Obálku s lístkem měl položit na tamten popelník, ale neměl ji zastrčit dovnitř a měl pokračovat v cestě. Medvěd měl jít za ním, vzít lístek a se svým děckem přejít do prostoru výdeje zavazadel, kde se to mělo uskutečnit.

Teď si všiml Yaya, jak se dívá dopředu prodírajíc se lidmi – Catlett se na ně díval odzadu uhýbajíc na stranu, aby uvolnil průchod nahlouple vypadajícímu sběrači hrachu, který vypadal, jako kdyby nikdy v životě nebyl na letišti. Catlettovi aspoň připomínal sběrače hrachu, oblečeného na sobotní večer do čisté, naškrobené košile a plandavých khaki kalhot. Chlápek zřejmě nic netušil. Bez zájmu se na Catletta podíval a šel dál. Když se přiblížil, Catlett mu zašeptal: „Nic mi neříkejte. Otočte se a chovejte se, jako byste čekal na někoho, s kým se tu máte setkat.“

„O čem to, k čertu, mluvíte?“ Yayo tvrdě vyrážel slova, tak jako Tony Montana. „Šak mě tu nikdo nezná. Dejte mi ten posranej kufřík.“

„V tom to není. Obraťte se a podívejte se dozadu,“ řekl Catlett.

„Pozorují vás. Chlap napravo od vás ve volné modré vlněné košili… Musíme to trochu změnit.“

Catlett se nahrbil a položil si ruku na stehno, zadek Yayových khaki kalhot před ním zaplandal, jak se otáčel. Yayo teď byl mezi ním a sekáčem ve vlněné košili.

„Určitě je to federální důstojník, nejpravděpodobnějc z protidrogového. Všimněte si, že když pohne nohou, objeví se mu tam boule. Víte, co to je? Na kotníku pod kalhotami mu teď něco zachrastilo. Má tam určitě bouchačku. Hej. Snažte se, abyste se na něj nedíval, jestli se vám to vůbec podaří.

Když člověk dělá podobnou práci, měl by si předtím něco vzít, nějaké prášky, aby zůstal klidný.

Víte, že tam je a máte se chovat tak, jako kdyby neexistoval. Zatímco se budete divit, kde se flákají vaši příbuzní, na které jakože čekáte, vstanu. Nechám vás tu a přejdu do nápojového baru. Až odejdu, sedněte si na moje místo. Ucítíte, že vás cosi tlačí do zadku, bude to klíč od schránky, kde jsou prachy. Ale předtím, než půjdete schránku otevřít, se pořádně podívejte kolem, rozumíte? Nechcete přece, aby na vás zírali chlapi, kteří u sebe mají bouchačku. Máte dost času, běžte nejdřív do bufetu. Víte, co je to bufet?“

Yayo pootočil hlavou: „Máte mi ty zatracený prachy dát sám.“

Catlett vstal, uhladil si svoje dvouřadové sako a vyrovnal si manžety. Řekl: „Snažte se zůstat klidný, Yayo,“ a otočil se, aby zdvihl lístek a kufřík. „Kdybych vám teď ty prachy začal dávat, seberou nás dřív, než začneme. Udělejte, jak říkám a šťastnou cestu zpátky. Anebo jak vy říkáte, vaya con Dios, kruci.“

Dole u výdeje zavazadel se Catlett zastavil kousek od Medvěda a jeho děvčátka, kteří čekali u jednoho z eskalátorů. Medvěd sledoval konkrétní čísla na zavazadlech, podle nichž měl určit, které zavazadlo přicházející z otvoru obsahuje deset dóz s kokainem uvnitř. Sedmnáct tisíc za jednu dózu, to je sto sedmdesát tisíc, které byly uloženy ve schránce. Obvykle dózy obsahovaly dětskou výživu. Pokud bude Yayo opatrný, nemůže dojít k žádným problémům, stačí, aby si dal pozor, až bude otevírat schránku. Obtíže tohoto kšeftu spočívají v tom, že se musíte spoléhat na druhé a nemůžete to udělat sami. Jak zatím Catlett stačil zjistit, je to stejné i u filmu, s tím rozdílem, že ve filmovém byznysu se jeden nemusí bát toho, že po něm kdosi, aby si zachránil krk, ukáže u soudu prstem. U filmu tě taky mohou doběhnout nejrůznějším způsobem, ale v případě, že prohraješ, tě nečeká nápravné zařízení. Ve filmovém kšeftu může člověk lidem říct přímo, co zatím udělal, a získat tak potřebnou reputaci. Místo toho, aby se motal někde na okraji hry a snášel modré z nebe arogantním filmovým hvězdám, je možné najmout si lidi a říci jim, co mají dělat a když se jim to nelíbí, poslat je do pekla. Pokud člověk nepronikne do filmového kšeftu, a to velmi vysoko, nemá život ani smysl.

Medvěd teď přicházel od eskalátoru držíc na rukou své děvčátko a současně nesl kostkovaný kufřík. Catlett je následoval ven rušným krytým východem, který sloužil jako podchod k jednomu z ostrůvků, kde lidé v denním světle čekali na kyvadlovou dopravu.

Když se Catlett přiblížil, děvčátko ho spatřilo a řeklo: „Ahoj, Bo.“

Catlett se usmál a odpověděl: „Čau, Farrah, jak se daří mému malému králíčkovi? Byla ses podívat na obrovská letadla?“

„Viděla jsem letadla,“ radostně odpovídala Farrah. „Tatínek mě vezme do Acapulca.“

„Určitě tě vezme, králíčku. Tatínek je moc hodný, že?“

Malá Farrah horlivě kývala hlavičkou a Medvěd si přitiskl její hladkou tvářičku na svou bradu a řekl: „Ty jsi moje děťátko, Arnčičko, moje zlatíčko?“

„Chlape, vždyť to dítě zadusíš.“ Catlett nadzvedl bradičku malé špičkami prstů. Vypadala tak maličká, že se zdálo, že se v Medvědově rozcuchané bradě ztratí. Jedna malá ruka jí teď visela volně a tělíčko spočívalo na Medvědově rameni. Medvěd začal tloustnout, i když vyučoval kulturistiku a dělal kaskadéra a choreografii bojových scén.

Catlett ho považoval za svého pobočníka.

„Znáš místo, kde filmovali 77 Sunset Strip?“

„Ano, nahoře při La Cienege.“

„Kancelář Harryho Zimma je na druhé straně ulice, v klidné budově, nahoře jsou vždycky zatáhnuté rolety. Potřebuji se tam dostat a odnést odtamtud filmový scénář. Dnes večer bychom se tam měli sejít, nějak se dostat dovnitř…“

„Chceš ode mě, Bo, abych vlezl dovnitř a vzal to?“

„Ne, ty vykonáš úlohu B, zatímco já úlohu E.“

„To znám, to znám,“ zajásala Farrah svým tenkým hláskem: „A, B, E, C, D.“

Catlett se znova usmál: „Ano, ty jsi malý králíček, Arnčičko.“

„To víš, že je,“ řekl Medvěd.

12

Chili zavolal Tommymu Carlovi a zastihl ho v holičství, ale neměl možnost si s ním popovídat o Cyklónu a Michaelovi Weirovi. Tommy mu totiž řekl: „Chtěl jsem ti zavolat, ale neměl jsem na tebe číslo. Hledá tě Ray Bones. Něco ho začalo pálit pod zadkem, nemá klid. Otravoval Jimmyho Capa s tím, že by potřeboval jet do Los Angeles, tak dlouho, až mu Jimmy řekl, ať teda k čertu jede, že už ho to nebaví poslouchat.“

Chili seděl u stolu v pracovně Karen a stoličku si otočil tak, že byl zády k Harrymu, který seděl na podlaze na druhé straně místnosti. Měl tam otevřenou zásuvku sekretáře a přehraboval se v magazínech.

Chili potichu řekl do telefonu: „Vídáš se teď s Jimmym Capem?“

„Byl jsem náhodou u toho, když se bavili. Viděl jsem, jak se Bones chová.“

„Dal jsi mu už těch osm?“

„Kruci, ještě ne, dostane je, až bude čas. Chili, to nesouvisí s penězi, to jsem poznal. Je mi líto, že to musím říct, k čertu, ale tehdy jsem ti povídal, aby sis s ním nic nezačínal.“

„Říkal jsi, abych nic neříkal a já jsem prostě poslechl.“

„Ne, místo toho jsi mu přerazil ten jeho frňák.“

Mluvili o čemsi, co se událo před dvanácti lety a stále ještě to viselo ve vzduchu.

„Chlápek má v hlavě místo jen pro jednu věc,“ řekl Chili, „celý problém je ale v tom, že je to idiot.“

„Nelíbí se mu způsob, jak s ním mluvíš. Neměl jsi před ním nikdy ani špetku respektu, půjde po tobě pořád.“

„Měl jsem ho tehdy tou osmatřicítkou trefit o půl palce níž. Myslíš, že za mnou přijde?“

„Určitě. Ptal se mě, kde teď jsi. Řekl jsem mu, že nevím. Nevím to ani teď.“

„Kdy chce přijít?“

„To neřekl, ale myslím si, že by se mohl objevit za pár dní.“ Chili se znova dostal do těch dětských pletek, které mu teď s odstupem času připadaly hloupé, panebože, jak jsem byl tehdy naivní, myslel si, když jsem se snažil mluvit jako ti kořeni vysedávající ve svých klubech. „Počkej,“ řekl Chili. „Jak se dozvěděl, že jsem tady?“

„Řekl jsem mu, že jsi odešel do Las Vegas vybrat prachy a že tě odtamtud poslali do Los Angeles.“

„Jaký smysl mělo všechno mu vysypat?“

„Věděl to i tak. Nevím, jak to mohl vyčmuchat, snad – nemluvil jsi od té doby s čističovou ženou? Jak se vůbec Leova žena jmenuje? Vím, že ji Bones navštívil, a je možné, že mu to vykdákala ona. Byl tam včera.“

„Tommy! Jak tě mohlo napadnout, že bych řekl Fay, že se chystám do Las Vegas?“

„Nevím – muselo to být něco z toho, co řekl Bones, co mě přivedlo na tu myšlenku.“

„Zavolám ti za chvíli,“ řekl Chili, zavěsil a vytočil informace, aby si zjistil číslo čistírny Paris v severním Miami. Telefon zdvihla Fay. Chili se jí zeptal, co dělá a jak se jí daří. Začal v lehkém konverzačním stylu, ale Fay se rychle rozhovořila s úzkostí v hlase, aby mu stihla všechno povědět.

„Byl za mnou jakýsi chlap a řekl, že je tvůj kámoš. Ptal se mě, jestli jsem s tebou mluvila od té doby, co se zabil Leo, řekla jsem, že ano. Taky se ptal, o čem jsme mluvili. Řekla jsem, že to nebylo nic důležitého a on mi jednu vrazil. Mám monokl a strašně mě bolí čelist; nemůžu na té straně vůbec kousat. Asi ji mám zlomenou. Až se trošku posbírám, půjdu k doktorovi, aby se mi na to podíval.“

„Fay, řekla jsi mu, o čem jsme spolu mluvili?“

„Ptal se mě, zda jsem ti dala nějaké peníze a donutil mě, abych mu to řekla. Kdybych to neudělala, asi by mě zmlátil jako žito.“

„Řekla jsi mu, že Leo ve skutečnosti žije?“

„Musela jsem.“

„A o penězích a vyúčtování?“

„Prohrabal mi věci a našel dopis z aerolinek, ve kterém nám avizovaly odeslání šeku.“

„Cos mu ještě řekla, Fay?“

„Už nic, to je všechno.“

„O ženě, s níž se Leo seznámil v čistírně Hi-Fine?“

„Ach ano, možná jsem o ní něco řekla, už si nevzpomínám.“

To znamená, že řekla. V tom měl teď Chili jasno.

„Byla jsem pořádně groggy po jeho ráně.“

„Asi se nedalo nic dělat, Fay,“

Řekla: „Snad se teď všichni dozvědí, co Leo vyvedl.“

„Myslím, že ne, zůstane to mezi náma třema,“ řekl Chili. „Ten chlápek o tom nikomu nic neřekne. Myslím, že se nejdřív pokusí Lea najít a vzít mu ty prachy.“

Fay řekla: „A jak se ti jinak daří? Přijdeš mě někdy navštívit?“

Chili jí dal číslo ke Karen, zavěsil a zavolal znova Tommymu Carlovi do holičství.

„Tommy, řekl Bones Jimmymu Capovi něco o Leovi?“

„Z toho, co jsem slyšel, ne. Proč?“

„Jen to, že mě chce najít?“

„Mhm.“

„Neřekl ti nic o Leovi?“

„A měl?“

„Ale ne.“ Chili potom řekl: „Poslyš…,“ a zeptal se na Michaela Weira, když v Brooklynu natáčel film. Tommy řekl ano, znal chlápky, kteří s ním stopro mluvili, Michael Weir byl v jejich klubu, jeden takový klub byl na rohu Neptuna, další na 86. ulici. Ano, natáčeli scény v Bensonhurstu, Carroll Gardens, na mostě, v docích Bush Terminálu, v zábavním parku. „Víš, ten film byl podle knihy, která se jmenovala Conny Island, ale Michael Weir prosadil změnu názvu, protože se mu původní nelíbil. Řekl, aby se to jmenovalo Cyklón, a tak se i stalo.“

„Cyklón,“ řekl Chili, „tobogan?“

„Ano, tobogan. Pamatuješ se na to?“

„Michael Weir tam hraje Joyea Coria, v úvodní části jezdí na toboganu, potom tam jde s chlapcem a vyletí. Proto mu chlapci říkají Cyklón.“

„Hej, Cyk, jak se máš? – Pamatuješ?“

Chili vzhlédl a spatřil Harryho, jak jde k němu s haldou časopisů. „Promluvíme si ještě později,“ řekl Chili, potom se odmlčel, ztišil hlas a přikázal Tommymu: „Tommy? Zjisti mi, kdy přijede. Ještě ti zavolám,“ a zavěsil.

„Michaela najdeš skoro v každém z těchto časopisů,“ řekl Harry a položil magazíny na stůl. „Poslední články o něm jsou v Americkém filmu a Trhu marnosti, je to o filmu, který právě dokončil a jmenuje se Elba. Tady je článek, který jej podrobně popisuje. Všechno, co o něm potřebuješ vědět. Je tu i obrázek Karen a taky jak žije v současnosti.“

Chili zdvihl magazín, byl to francouzský Premiére, na němž byla vidět celá tvář Michaela Weira, téměř ve skutečné velikosti, jak se usmívá. Musel mít už dobře přes čtyřicet, i když vypadal na pětatřicet. Vypadal dobře, husté tmavé vlasy měl dost dlouhé. Měl poměrně velký nos. Bylo vidět, jak Michael mhouří oči a říká svým početným ctitelům, že je v podstatě příjemný chlápek a že se nikdy nechová afektovaně. Vedle obrázku stálo velkými písmeny MICHAEL WEIR a pod tím menšími: Je nefalšovaná radost pózou?

„Má velký nos,“ řekl Chili. „Nikdy předtím jsem si toho nevšiml.“

„Prominentní,“ řekl Harry.

„Je velký,“ řekl Chili, otevírajíc magazín u samotného článku, kde byla také celostránková barevná fotografie Michaela ve vybledlé pracovní košili a flekatých džínách, černých ponožkách a botách Reeboks. „Podívejte se. Úplně obyčejný chlapec, který náhodou vydělá sedm miliónů na každém filmu.“ Chili začal sdělovat Harrymu suchým hlasem své dojmy, ale nemohl se úplně soustředit. Čím to, že Michaela Weira odsunul bokem? Vždyť se s ním ještě dostatečně neseznámil! Bylo to tím, že musel stále myslet na toho zatraceného Ray Bonese, to byl teď skutečný problém; a Harry se domníval, že prvořadý je teď tento herec, který má náhodou větší nos a rád chodí ve flekatých džínách.

Začátek článku na sousední straně měl podtitulek WEIROVY PŘÍBĚHY. Na dalších dvou stranách byly další fotografie Michaela, Michael v různých filmech, Michael v Cyklónu, jak míří pistolí s výrazem zoufalce, Michael s Karen – byla to skutečně ona – stále jako blondýnka.

Chili obrátil stránku a prohlížel si další obrázky, přemýšlejíc přitom o Ray Bonesovi, dedukujíc, že Bones teď určitě půjde za tou ženskou v čistírně Hi-Tone a jestli se mu ji nepodaří najít, využije své známosti, navštíví ty advokáty, kteří obědvají syrové ryby a jeho další kroky budou směřovat k Harrymu Zimmovi, přesně tak, jak to udělal on, Chili. Ten počmáranej chlap, Bones, tu nadělá jen zmatek.

„To je ta, co s ní teď žije,“ Harry přes rameno upozornil Chiliho, který nepřítomně otáčel stránky.

„Je roztomilá, až na ty příšerné vlasy a to, že je od rokenrolu. Seznámili se u Gazzariho na Stripu, kde Nicki vystupovala se svou skupinou.“

„Víš co?“ řekl Chili prohlížejíc si pozorněji barevný snímek Michaela a Nicki u auta, oba v černých kožených bundách. „Zdá se mi, že ji znám. U Moma jsme měli několikrát jedno děvče s kapelou… Jenže tehdy se jmenovala Nicole.“

„To by mohlo být,“ řekl Harry. Přeběhl prsty po řádcích až dolu na konec textu. „Tady to je. Má sedmadvacet, narodila se v Miami. Vystupovala s různými skupinami…“

„Tak to bude Nicole,“ řekl Chili, „je mnohem blonďatější a vypadá starší.“ Zdvihl telefon a vytočil znova holičství.

Tommy mu řekl: „Mluvím s tebou mnohem víc, když jsi v Los Angeles, než kdybys byl tady.“

„U Moma jsme kdysi měli kapelu, je to tak sedm – osm let, zpěvačka se jmenovala Nicole, pamatuješ se na ni?“

„Jasně, Nicole. Člověče, já jsem ji strašně moc chtěl dostat do postele.“

„Měla blond vlasy, skoro bílé?“

„Ano, ale ne vždy. Když už jsme mluvili o Michaelovi Weirovi,“ hovořil dál Tommy, „musím ti říct, že Nicole teď žije s ním. Akorát si říká Nicki.“

„Jsi si jistý, že je to ona?“

„Četl jsem o ní, že teď dává dohromady novou kapelu. Nějaký čas byla mimo.“

„Kolik má teď Nicole asi let, třicet?“

„Tak nějak, možná čtyřiatřicet.“

„Tahle má sedmadvacet.“

„Ale ano, Chili, je to stejná ženská, dej si říct.“

„Jak se jmenuje ta její kapela?“

„Jak jinak, asi Nicki. Můžu to zkontrolovat a podívat se, jestli ještě něco nenajdu.“

Chili mu dal číslo ke Karen a zavěsil.

Řekl Harrymu: „Měl jsem pravdu, je to ona, znám ji.“

Harry mu na to odpověděl: „To je dobře, ale pozná tě ještě?“

Právě měli před sebou sklenky s drinkem a oba listovali v časopisech, Chili se o Michaelovi dozvěděl tyto údaje: bydlel současně na třech místech, měl tři auta, tři bývalé ženy, otřískané kolo, na němž jezdil v poušti, rád hrál na klavír, rád vařil, nekouřil, pil s mírou… že hrál v sedmnácti filmech, o nichž byl ochoten mluvit… že zatímco ho filmoví fanoušci a fajnšmekři měli rádi, vedoucí výroby ani scénáristé nebyli velmi nadšeni jeho sklony měnit předepsané texty; protože byl ale zřejmě geniální herec…

Karen přešla za jejich zády a ve svém černém kostýmu vypadala velmi dobře, vyrovnaně, možná ale, že to jen hrála. Chili už teď o ní a o filmových kšeftech věděl víc. Řekla: „Víte o tom, že se za posledních deset let nic nezměnilo?“

Harry zdvihl svou sklenku a řekl: „A ani se nezmění. Můžu zkusit hádat, jak jsi dopadla? Ne, nejdřív mi řekni, kdo tam byl.“ Chili u stolu poslouchal a díval se z jednoho na druhého.

„Znáš Warrena Hursta?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Karen zavadila pohledem o jejich pití. „Je jedním z vedoucích výroby, určitě ne nejmenším.“

Vzala si Chiliho sklenku; Harry se zhluboka napil a podal sklenku Chilimu: „A kdo ještě?“

„Elaine Levinová…“

„Není možná – co ta dělá v Toweru?“

„Je tam hlavní šéfkou výroby. Nečetl jsi o tom?“

„Že by protekce? Několik protekcí jsem nedávno prošvihl.“

Otočil se k Chilimu: „Je to dobré. Elaine Levinová před pár lety prodávala kosmetiku…“

Karen si zapálila cigaretu. „Nejdřív byla u UA a potom devět let u Metra.“

„Oukej, ale předtím dělala pro agenturu v New Yorku, ne? To byl její nápad s tou kosmetikou, kterou nazvala ‚Paní do ložnice‘ – natřeš se tím, a zvýšíš tak pravděpodobnost, že někoho dostaneš do postele.

Šéf hlavního studia jí řekl: – Miláčku, pokud dokážeš prodávat tyhle sračky, dokážeš dobře prodávat i filmy. – A tak se stala viceprezidentkou výroby.“

„Ale Elaine začínala v marketingu,“ obhajovala ji Karen.

„Jak dlouho se tam ale udržela? Vždyť o tom mluvím, předtím, než ji přesunuli do filmové výroby, ta ženská prodávala líčidla.“

„Harry, každý z nás někdy dělal i jiné věci. Co ty, když jsi ještě byl Harrym Simmonsem a dělal diapozitivy ‚Jak nakládat tahače‘?“ Otočila se k Chilimu: „Věděl jste, že Zimm není jeho původní jméno?“

Harry řekl: „Pořád jsem nevěděl přesně, jestli má být Zimm s jedním nebo dvěma m. Ano, to je pravda, ale vždycky jsem dělal filmy, pracoval jsem s kamerou. Zato lidé, kteří řídí studia, to jsou advokáti, bývalí zprostředkovatelé. Výlučně lidé s penězi.“

„A ty nejsi, Harry?“ zeptala se Karen.

„Oni ani nikdy žádný film neviděli; jsem přesvědčený, že ani nemají promítací místnost. Proto jsem se snažil, až na několik výjimek, zůstat nezávislý. Znáš tu starou písničku o dobrých modrých očích, kde se zpívá ‚Dělám si to po svém‘?“

„Ale teď budeš spolupracovat se studiem.“

„Nemám na výběr. Víš s kterým? S Towerem, už jsem se rozhodl. Rozehrajeme hru s Paní do ložnice a uvidíme, jestli to bude k něčemu dobré. Proniknu tam a zařadím se mezi všechny ty pochlebníky, vyžírky a další budižkničemu bez talentu, kteří obletují studia, kde ani nevědí, co jsou vlastně zač. Všichni se jen snaží uhádnout, čím by se zalíbili publiku. A co mládež z okolí?“

„To je zařízeno,“ řekla Karen.

„Dobře, mám jistý majetek a vím, že bych jej měl pustit. Začneme s tisícovkou záběrů a po prvním týdnu můžeme překročit deset miliónů. Měla by sis to přečíst, abys věděla, o co jde. Proč vidím Michaela jako perfektního Lovejoye, Karen? Stačilo by, abys mu zavolala a všechno půjde.“

Chili se zahleděl na její cigaretu ležící v popelníku, možná o tom přemýšlela. Harry pokračoval: „Můžu s tím počítat?“ Karen na to neodpověděla a po chvíli mlčení přešel Harry na téma, s nímž začal.

„Neřeklas nám, jak proběhlo setkání.“

„Myslela jsem si, že to chceš uhádnout.“

„Oukej. Líbilo se jim, jak jsi to předvedla a dokonce ti to hned řekli.“

„Nečetla jsem to. Vzdala jsem se té role.“

„Myslel jsem si, že máš na to chuť.“

„Rozmyslela jsem si to,“ řekla Karen a odešla.

„Asi víš, co se stalo,“ řekl Harry Chilimu: „Řekli jí: – nevolejte nám, my vám zavoláme, – a ona si to nechce přiznat.“ Harry přestal, aby se napil; „S tím Towerem to myslím vážně.“ Opět se odmlčel: „Počkám, až se Karen zlepší nálada, a potom jí dám náš scénář.“

„Měl bych si jej přečíst i já,“ řekl Chili.

„Vždyť si můžeš jednu kopii vzít.“

Chili přemýšlel a nakonec řekl: „Vrátím se zpátky do motelu, dám se trochu do pořádku a najdu si něco, kde bych se mohl složit. Dej mi klíč od tvé kanceláře, na zpáteční cestě bych se tam mohl zastavit a vzít si jeden scénář. Co ty na to?“

Karen, stále v černém kostýmu, stála u kuchyňského stolu a nalévala si do sklenky colu. Chili ji pozoroval z chodby – kde ji prvně viděl v tričku Lakerů.

„Mohu se vás něco zeptat?“ Podívala se na něj a on pokračoval: „Proč jste si to rozmyslela?“

„S tou rolí? Nemůžu zrovna říct, že bych bez ní nemohla žít.“

Podívala se do sklenky přilévajíc si další colu a dávala při tom pozor, aby nepřelila. Chili se chystal říci, „dobře, možná, že se ještě uvidíme,“ když se na něj znova podívala.

„Je celkem možné, že bych to byla vzala. Během schůzky jsem ale začala přemýšlet nad tím, o čem jsme spolu mluvili, o mém pocitu viny. Víte…“

„Cože, necháte dítě, aby vám kvůli tomu skákalo po hlavě?“

„Ano, ptala jsem se jich na to a odpověď byla, že to publikum očekává, chce to vidět. Zeptala jsem se, zda nevypadám jako debil, když si uvědomím až na konci to, co je zřejmé od samého začátku, že jsem to já, kdo je zneužíván. Warren na to řekl: ‚Kdyby to tak nebylo, Karen, potom bychom nepotřebovali filmy, že?‘ Takovým tónem. Jako bych byla kdovíjaký blbeček. To mě teda naštvalo. Řekla jsem, dobře, když to chcete takhle, tak na shledanou.“

„Nepřemlouvali vás?“

„Elaine se trošku snažila. Měla jsem pocit, že studio ji do toho scénáře nutí a že ona musí dělat, co jí přikážou. Řekla, že příběh za moc nestojí – že si to uvědomuje – ale, že na druhé straně má jistou výpovědní hodnotu, může rezonovat s určitými lidmi i to, že má celkem dobrou skladbu – to všechno jsou fráze jako z obchodu. Řekla jsem: ‚Ano, a děj, o němž by nikdo neřekl, že je možný ještě někde mimo film.‘ Warren řekl: ‚Ale, to je přece ono, Karen, to, co je možné jen ve filmu.‘ Elaine se na něj beze slova podívala, vypadala, jako by si myslela: kde jsem k tomuhle mamlasovi přišla? Musíte chápat, že existují filmové příběhy jako takové a filmové příběhy, které zabírají. Například Betty Davisová vyjde z koupelny, přejde k chlápkovi na verandě, podívá se na něj svůdným pohledem a řekne mu: ‚Políbila bych tě, ale právě jsem si umyla vlasy.‘ To se mi líbí, protože z toho se dozvíte, jaká je a musíte ji mít rád. Ale některé stupidní příběhy, které jsem musela předvádět…“

Chili řekl: „Chtěla byste to zkusit znova, že?“

„Vím, že jsem teď lepší než kdysi. V Harryho filmech jsem hrála vždycky takové bezduché nemehlo. Běhala jsem kolem dokola po plošině jakési cisterny a mně v patách nějací vygumovaní blázni se žiletkou tak dlouho, než jsem začala ječet hrůzou. Z Harryho dostanu infarkt, říká – nikdy neber tenhle kšeft vážné – a sám je přitom jeden z nejserióznějších lidí, které znám. Pomlouvá lidi ze studia – hlavním důvodem ale je, že by sám rád řídil nějaké velké studio.“ Karen pokývala hlavou a pokračovala: „Kdyby se mu to podařilo, nemusel by patřit mezi nejhorší. Je dost lakomý, jsem si jistá, že by studiu ušetřil dost peněz.“ Jemně se usmála a řekla: „Další z frází mé oblíbené Betty Davisové: ‚Chtěl mě pomilovat a já jsem ho odbouchla‘.“

Chili se také usmál a řekl: „Myslel jsem najedno. Víte, co byste mohla udělat? Uzavřít s Harrym dohodu. Michaelovi zavoláte jen když vás obsadí do dobrého filmu.“ Karen odpověděla: „Vy žertujete,“ ale dívala se na něj, a konečně ze sebe dostala: „Aby bylo jasno, Michael tuto úlohu nikdy nepřijme.“

„Harry mi řekl, že se to Michaelovi líbí, že se na to úplně třese.“

„O Michaelovi je všeobecně známé, jak se třese na některé role. Je nadšen scénářem, ale když dojde na věc, odskočí. Chtěla jsem ale říct, že ten film s Harrym nikdy neudělá, protože Michaelovi nestačí jen producent zvučného jména, ale musí sám mít i spoluúčast na scénáři, musí odsouhlasit vedoucího výroby, stejně jako všechno ostatní obsazení a většinou toho všeho dosáhne.“

Chili se na ni díval, jak si dolila zbytek coly.

„Neodpověděla jste na mou otázku.“

„Jakou otázku?“

„Chcete to zkusit znova nebo ne?“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla Karen. „A dám vám vědět.“

13

Chili se divil, co Lea přitahuje k zpoceným ženským v letních šatech. Tak aspoň vypadala Annette z druhé strany pultu v čistírně Hi-Tone ve Venture. I když se bylo na co dívat, byla dost při těle a potřebovala si upravit své blond vlasy. Bylo sedm večer. Uklízečka už odešla a Annette právě zavírala, když Chili vešel dovnitř, předstírajíc, že je poslední zákazník, aby ho vůbec pustila. Řekl jí své jméno, Palmer.

Annette jej vstoje hledala v abecedním seznamu na otočném stolku. „Nemáte lístek?“

„Ne, bohužel ne,“ řekl Chili. Samozřejmě, že tu neměl kalhoty, jak řekl Annette, aby se dostal dovnitř, ale odvětil: „Jsou světlohnědé.“

Odpověděla: „Jste si jistý? Na seznamu nevidím žádného Palmera.“ Slovo seznam řekla se stejným přízvukem, jaký používala Fay. Chili se skutečně divil, co si Leo od téhle ženské sliboval. V hnědých letních šatech vynikaly jen velké okrouhlé prsy. Řekl jí, že kalhoty donesl včera a potřeboval by je, protože zítra jede do Miami. Annette se zeptala: „Na dovolenou?“ Chili řekl, že ne, že tam žije. „Skutečně?“ Annette očividně projevila zájem.

Chili byl oblečen v tmavomodrém obleku s hnědými proužky a modré košili s tvrdým límcem a strakatou kravatou. Pokud jde o ty kalhoty, vypadal věrohodně, ale moc na tom netrval.

Řekl jí, že jestli se nenajdou, nedá se nic dělat a je připraven smířit se s tím.

„Dobře, pokud jste si jistý,“ řekla Annette mile, protože se choval slušně, „můžu se podívat, zda nenajdu nějaké kalhoty bez lístku.“ Přešla k dopravnímu pásu s věšáky, na nichž byly různé obleky v průhledných plastických obalech, natáhla se a stiskla knoflík. Pás se dal do pohybu, přisouvajíc jednotlivé obleky k ní a postupně je odnášejíc zpět do zadní části čistírny. Annette řekla: „Případně byste mohl jít sem a pomoct mi, jestli je nenajdeme.“

Chili obešel pult a zastavil se vedle ní. Chvíli se díval na obleky přecházející kolem něj a potom řekl: „Mám takový dojem, že jsem se s vámi už někde setkal… Nebyla jste náhodou minulý týden v Las Vegas?“

Annette s rukou na tlačítku, aby případně zastavila pás, kdyby našli ty kalhoty, se k němu pootočila a vsadil by se, že se usmála, i když jí neviděl na ústa. Potom řekla: „Ne, ale byla jsem v Renu. Tam to nemohlo být?“

„A co, rozváděla jste se tam?“ Teď se snažil žertovat.

„To mě bude trápit, až když budu vdaná. Setřást se sebe přívažek. Ne, vzal mě tam s sebou jeden známý.“

„Tak to jste měla víc štěstí než já. Přišel jsem o balík peněz a ještě k tomu nebyly moje,“ řekl Chili, vžívajíc se do úlohy, aby Annette ukázal, jaký je on jednoduchý a bezstarostný chlápek.

Řekla mu, že hrála jen na hracích automatech a že dobře udělala. „Věřil byste, že chlápek, se kterým jsem tam byla, přišel nejmíň o sto tisíc dolarů a že to s ním ani nehlo?“

„Ježíš,“ řekl Chili, dívajíc se, jak se vyčištěné obleky přibližují k Annette. „Ten teda musí být pořádně nabalený, když ho taková ztráta nerozhází.“

„Jeho filosofie je, něco vyhraješ, něco prohraješ.

„Konec konců, je to stejně dobré heslo, jako každé jiné.“

„Taky pochází z Miami na Floridě.“

„Ale co, jak se jmenuje?“

„Pochybuji, že byste se znali.“

„Odešel odtamtud?“

„Byla bych ráda, kdyby se mu to podařilo. Tráví hodně času na dostizích.“

„Sázkami na koně člověk nemůže tak rychle prohrát, ne?“

„To ne, ale on vyhrává, z toho nemusím mít obavy. Znáte státní loterii na Floridě?“

„Ano? Tam se mu podařilo vyhrát?“

„Vyhrál hrozně moc. Ale když na to přišla jeho žena… Jeho žena – to je teda případ. Rozvádí se s ním, ale když se dozvěděla o výhře, chtěla polovinu z těch peněz jako součást vzájemného vyrovnání. Řekl jí, ať jde k čertu a utekl.“

„To mu jeden ani nemůže mít za zlé,“ řekl Chili.

„Změnil si i jméno. Ta ženská nikdy nehrála Lotynku. Když ale vyhrál, najednou měla chuť na smetanu. Larry řekl, že by ty peníze radši spálil, než by jí měl něco dát.“

„Umím si představit, že teď si konečně může dopřát to, o čem zatím jen snil,“ řekl Chili. „Rovnou nahoru.“

Otočil hlavu, aby se podíval na Annettino holé rameno a blond vlasy vyčesané nahoru a upevněné sponou z umělé hmoty. Řekl: „Váš přítel nejlíp ví, co udělá s výhrou“ a čekal, až se na něj Annette podívá; usmál se na ni.

„Co kdybyste to tu zavřela a šli bychom si něco vypít?“

„A co uděláme s vašima kalhotama?“

„Vezmu si jiné. Pojďme, mám chuť na skleničku.“

„Ráda bych,“ řekla Annette, „ale musím se upravit a potom se mám setkat se svým přítelem. Má se vrátit ze Santa Anity, setkáme se v hotelu, něco vypijeme v Polo Lounge a potom půjdeme na večeři.“

„To nevypadá špatně.“

„Tam jste asi ještě nebyl.“

„Kde je to?“

„Polo Lounge je v hotelu Beverly Hills. Už je pozdě – nejlepší čas tam bývá kolem šesté, tehdy tam můžete vidět všechny možné celebrity.“

„Skutečně?“

„Viděla jsem tam filmové hvězdy, seděly u sousedního stolu.“

„Neříkejte. A koho?“

Annette řekla: „Počkejte, musím si vzpomenout,“ a zamyslela se, dívajíc se na obleky, které ji míjely. Stiskla tlačítko a zastavila pás. „Nikdy si ta jména nezapamatuji. Byl tam herec, který hrál ve westernu, kdysi jej dávali v televizi. Jak se jen jmenoval…? K nápojům tam podávají kukuřičné hranolky, plavou v guacamole. Zadarmo. Je tam možné vidět lidi, kterým se nosí ke stolu telefon a můžete slyšet, jak si vyprávějí o filmových hvězdách, které chtějí právě angažovat, a co bude která hrát. Je vzrušující poslouchat, jak hovoří o filmových hvězdách jako o úplně obyčejných smrtelnících.“

„Měl bych se tam někdy podívat,“ řekl Chili, „možná příště, až se vrátím. Hotel Beverly Hills, tam bydlí váš přítel?“

„Má tam apartmá za čtyři sta za noc. Obývák, ložnice a balkón, kde si můžete posedět…“

„To vypadá perfektně. Poslyšte, teď mě napadlo,“ řekl Chili, „že žena vašeho přítele si mohla někoho najmout, aby ho našel.“ Pozoroval Annette, zda v ní vyvolal pochybnosti. „Stačí, aby sem zašel a poptal se na něj…“

„Řeknu, že jsem o něm nikdy neslyšela.“

„Snad, ale co když ta osoba ví, že jste přátelé?“

„Aha, už jsem pochopila, jak jste to myslel,“ řekla Annette zamyšleně; „potom řeknu, že tu už dávno nebyl.“

Chili se naklonil nad pult a řekl jí, aby se netrápila kvůli těm kalhotám, řekl, že se to stává. Už chtěl zmizet, zastavit se někde, na nějakém místě a něco sníst předtím, než se vydá na cestu kaňonem plným ostrých zatáček na druhou stranu Beverly Hills. Na okamžik se pozastavil nad tím, proč se ty hory tak jmenují a pomyslel si, že by se mohl zeptat Annette, ale potom si to rozmyslel. Když už byl prakticky u dveří, ozvala se:

„Už vím, jak se jmenovala ta filmová hvězda. Byl to Doug Mc Clure.“ Chili se zastavil a vzdychl: „Ach,“ přikyvujíc hlavou. „Byl tak blízko,“ řekla Annette, „že jsem si na něj mohla sáhnout.“

Vypadalo to, jakoby světla zvenku Sunset Marquis byla ještě od vánoc; maličké elektrické svíčky na stromech jdoucích za sebou, po obou stranách vchodu. Bylo to dobré místo, dům měl jen tři patra skrytá v záplavě listí v dolní části Sunset bulváru – bylo tam možné večeřet venku, uprostřed malého dvoru byl bazén. Harry to místo Chilimu doporučil a současně rezervoval, řekl, že sem rády chodí rockové skupiny a chlápci, které ženy z různých důvodů vyhodily z domu. Chili měl číslo 325, byl to dvěstědolarový byt s okny nad balkónem širokým asi pětadvacet stop. To ale bylo v pořádku, neměl v úmyslu koukat se ven z okna. V ložnici byl jeden telefon, druhý byl na pultu mezi obývákem a kuchyňkou. Chili si našel číslo hotelu Beverly Hills. Když chtěl Larryho Parise, operátorka řekla: „Moment, hned vás spojím.“ Chili se divil, jak mohl malý čistič tak zhloupnout, že chodí každý den na tah a přitom žije v čtyřsetdolarovém kvartýru. Chili byl ochoten se vsadit, že určitě není lepší než byt, ve kterém je teď on. Byl zařízen trochu v orientálním stylu, tmavé lampy byly uspořádány do tvaru pagody. Nechal telefon vyzvánět tak dlouho, až se znova ozvala operátorka a řekla, že to v pokoji pana Parise nikdo nebere. Chili i tak neměl v úmyslu se s ním bavit po telefonu. Zavěsil a zavolal Tommymu Carlovi domů do Miami, kde bylo šest večer.

„Dozvěděl ses něco o Nicole?“

„Myslíš Nicki,“ řekl Tommy, „chytil jsem chlápka, který jí dělal manažera prostřednictvím zprostředkovatelské služby. Možná se na něj pamatuješ. Marty, mrňavý chlápek s vlasama až po zadek.“

„Svým způsobem ano.“

„Dělá experta pro gramofonovou společnost A a R v Los Angeles, hledá tam nové talenty. Řekl mi, že se Nicki připravuje na vystoupení v Raji na hollywoodském bulváru. Má tam vystupovat a dává dohromady kapelu; tam ji nejspíš najdeš. Myslím, že Marty řekl, že je to na východ od Vine, víš kde?“

Chili si to poznačil do Sunset Marquis bloku ležícího u telefonu. „Ano. Víš něco nového o Bonesovi? Kdy přijede?“

„Nic nového nevím, jen to, co jsem ti už řekl.“

„Jestli se něco dozvíš, zavolej mi, dobře?“

Chili mu dal číslo a řekl mu: „Na shledanou.“

„Kdy?“ zeptal se Tommy.

To Chiliho zarazilo.

„Nevím, možná začnu s něčím ve filmovém kšeftu, podívám se, jak to tu chodí.“

Teď to vypadalo, jako by byl překvapen Tommy: „Co to plácáš? Chceš být filmovou hvězdou?“

„Nechci hrát. Mluvím o produkci.“

„Jak se tam chceš propasírovat? Vždyť o filmech vůbec nic nevíš.“

„Nemyslím si, že by toho producent potřeboval moc vědět. Způsob, jak se žije v tomto městě, je mnohotvárný a má nejrůznější konce. Chápeš, jak to myslím? Jako kdyby tu nebylo třeba vytvářet si na nic názor. Vezmi si takový Brooklyn, tam jsou ulice a domy jeden jako druhý. Ve všeobecnosti má Brooklyn ošuntělý vzhled, je starý, špinavý… Nebo Miami, které vypadá jako odlité ze sádry, že? Anebo ta sídla na pobřeží. Tady, ať se podíváš kamkoliv, je to úplně jiné. Jsou tu baráky, ze kterých můžeš oslepnout, ale je tu i dost relativně levných míst. Chápeš? Jako Times Square. Myslím si, že ve filmovém byznysu je to to samé. Tady neexistují žádná pravidla – nikdo neřekne, co a jak je třeba dělat. O čem jsou filmy? Každý je jiný, až na ty, které jsou určeny na to, aby vydělávaly peníze. Rozumíš, o čem mluvím? Ve filmovém byznysu můžeš dělat cokoliv, protože tu nikdo za nic neodpovídá.“

Tommy řekl: „Hej, Chili, víš, co si o tom myslím?“

„Co?“

„Že jsi trouba.“

Chili si sedl dolů na pohovku, aby si trošku oddechl ve svém novém prostředí, které působilo orientálním stylem, zapnul televizi a stiskl tlačítko dálkového ovládání… Taky tolik španělských programů jako v Miami… Lakeři hrají proti Golden State… Shane. Shana neviděl už léta. Chili se natáhl na gauč, nohy si vyložil na skleněný kávový stolek a začal se dívat od místa, kde Shane zmlátí Bena Johnsona za to, že ho nazval šuměnkou, až do okamžiku, kdy zastřelí Jacka Wilsona, fakticky ho sfoukne přes zeď. V tomto filmu zněly výstřely z pistole skoro jako ve skutečnosti, hlasitě, ale ne tak nahlas jako v pokoji, kde střelil chlápka do hlavy a teď odtamtud odchází.

Chili nechal pronajatou Toyotu v garáži hotelu, vyšplhal se k Alta Lomě půl bloku od Sunsetu, musel se zastavit, aby chytil dech, je z formy, trošku si vydechne, jak půjde po Sunsetu, než se dostane k bílým čelním obchodům na druhé straně ulice. Byla tam tma, paprsky světla sem nedosáhly. Čekal, až se zastaví doprava, aby mohl přejít přes cestu. S pohledem upřeným na bílou budovu se začal divit, proč se v Harryho kanceláři svítí. Byl si jist, že je to u Harryho, v širokém okně s roletou. Možná je tam uklízečka.

Chili přeběhl širokou ulici, vstoupil do budovy a začal vystupovat po schodech do produkce ZigZagu, všude byla tma, mimo světla na konci haly. Byla to Harryho kancelář, ale nebyla to uklízečka, kdo vzhlédl od stolu, když Chili vstoupil.

Byl to ten barevný frajer, Bo Catlett v brýlích, držel před sebou otevřený scénář.

Catlett řekl: „Víte o tom, že to není špatné? Ten Pan Lovejoy. Název je sice k ničemu, ale příběh, člověče, ten vás chytne.“

14

Chili přistoupil ke stolu přemýšlejíc, zda by nebylo vhodnější beze slova se na chlápka vrhnout, praštit ho telefonem, omotat mu šňůru kolem krku a zaškrtit ho. Chlap však nevylomil dveře, ani je nezalígroval, očividně tam nic nekradl, jen tam seděl s nasazenými brýlemi a četl scénář. Teď promluvil:

„Začal jsem to číst a nemůžu se od toho odtrhnout. Jsem právě u toho, – podívejte se, chybí mi ještě asi 15 stran, abych to dočetl – když se Lovejoy vrací od soudu se svou sestrou a stále nemůže uvěřit tomu, co se mu přihodilo.“ Chili přešel k červenému křeslu, které bylo naproti stolu a chlápek pokračoval: „Musím se dozvědět, jak to skončí, ale neříkejte mi to.“ A dodal: „Teď už si dokážu představit, proč je Harry tak nažhavený a chce to dělat.“

Chlápek sice mluvil o scénáři, ale Chili cítil, jak mu tím naznačuje: teď uvidíme, jak se umíš ovládat.

Sedl si do jednoho z červených kožených křesel, rozepnul si sako svého proužkovaného obleku, aby si udělal pohodlí, a řekl: „I tak se mi nelíbí název.“

Na okamžik spatřil v chlápkových očích ten zasněný pohled, téměř úsměv.

„Pochopte, hned jsem věděl, že Harry lže,“ řekl Catlett. „Mluvím o tom, když se nám snažil namluvit, že je to k ničemu, ale držel scénář tak, že by mu jeden musel zlámat prsty, aby jej od něj dostal.“ Odmlčel se. „Vysvětluji vám tím, co tu vlastně dělám. To abyste si nemyslel, že jsem sem přišel krást ty zaprášené pitomosti, co tu ten chlap má.“

Chili řekl: „Nikdy jsem vás nepokládal za zloděje, nejde to dohromady s tím, jak jste oblečený. Jen mi to naznačuje, co děláte, když se právě nepohybujete s lidmi ve své limuzíně.“

„To je zábavné, víte, že jsem si o vás myslel to samé?“ řekl Catlett. „Lidem ve vaší branži na oblečení moc nezáleží, vy se však oblékáte s vkusem.“

„Předpokládám, že mluvíte o filmovém džobu,“ řekl Chili.

V Catlettových očích znova spatřil lehký záblesk, z něhož mohl usuzovat, že to chápe, možná i oceňuje.

„Lidé od filmu se bůhvíjak neoblékají, snad s výjimkou agentů. Když vidíte dobře oblečeného agenta, můžete předpokládat, že jde na nějakou důležitou schůzku do studia, nebo něco vybavuje. Anebo že chce, abyste přišel na to, co dělá. Anebo jde navštívit starou partu u Chasena, kde se v předpokoji stejně převleče. Já ale mluvím o vašem hlavním džobu, práci pro Italy.“

„Ano? Proč myslíte?“

„Stačí jen poslouchat.“ Catlett přešel k tykání. „Jsi z ulice tak jako já, jenže z druhé strany. Podívej se, první věc, která mě napadla, když jsem tě uviděl, byla, co tu ten chlap, Chili Palmer, dělá? Je to investor? Harry tě představil jako svého spolupracovníka, co si ale pod tím představit? Nikdy jsem tvé jméno neslyšel v souvislosti s obchodem, ani jsem o něm nečetl ve Výběru nebo v Reportérovi, ani nikde jinde. Přemýšlel jsem o tom, než mi to došlo. Poslala tě sem skupina financující Lovejoye a Frank DePhillips, abys dohlédl na Harryho, zda tu nedělá zmatek a současně udržel lidi jako jsem já, v bezpečné vzdálenosti.“

„V něčem máš možná pravdu,“ řekl Chili.

„V něčem nebo téměř?“

„Znáš DePhillipse?“

„Vím toho o něm dost.“

„Potom bys mohl uhádnout, jestli patřím k lidem, kteří by mohli pracovat pro chlapa, jako je DePhillips,“ řekl Chili, „určitě bychom si takhle nepovídali. Dávno bych tě vyhodil z okna. Nepracuji ani pro něj, ani pro Harryho. Je to tak, jak řekl – jsem jeho společník.“

Catlett si sňal brýle. „Musel jsi do toho kšeftu přinést něco velmi důležitého.“

„Máš pravdu, sebe,“ řekl Chili a díval se, jak se chlap začíná usmívat, odkrývajíc přitom svůj zlatý zub.

Catlett řekl: „Nemáš ale nějaký zvláštní talent, že? Až na to, že se umíš procházet po ulici a být filmovým producentem. Angažuješ se do finanční nebo do tvůrčí stránky filmové tvorby?“

„To tě nemusí trápit.“

„Mohu se tě zeptat na hlavní úlohu? Koho jste si vyhlédli jako Lovejoye?“

„Snažíme se získat Michaela Weira.“

„Ano, kruci, to je ono. Myslíš, že se vám to podaří?“

„Ale ano, přiložím mu pistoli sem,“ řekl Chili a prstem se dotkl svého spánku, „a řeknu mu ‚Podepiš ten papír, Mikey, nebo bude po tobě‘. Asi tak.“

„Divil bych se,“ řekl Catlett, „kdyby to zabralo. Umíš si představit, jak by to zjednodušilo jednání s filmovými hvězdami? Ty jejich kaprice, při kterých jsou schopní všechno otočit naruby. Přitlačit je k práci, k čertu s nimi. Ano, Michael Weir, ten by tam seděl. Myslíte ještě na někoho?“

„Pracujeme na tom.“

„Víš, komu bych dal úlohu Al Roxyho? Harveymu Keitelovi. Ten chlap by to zvládl jedna radost. Víš, kdo ještě? Morgan Freeman. Víš, o kom je řeč?“

Chili řekl: „Ano, Morgan Freeman. Ten je ale barevný.“

„Kde je ve scénáři napsáno, že je bílý? Barevný, to je to, co ta role potřebuje, někoho, kdo ji zahraje v určitém stylu. Tak jako by to zahrál Ronnie, ten praštěnej idiot. Budete potřebovat i dobré obsazení ženských úloh, okořenit to trošku láskou. Ze žen, které tam jsou, je to Lovejoyova sestra, která se celou tu dobu drží u jeho zadku a ta kurva Roxyho kamarádka, která je ale jen ve dvou obrazech.“

Chili se snažil vybavit si jméno děvčete – viděl je na jedné stránce scénáře, kterou stihl přečíst. Nebyla to Irena?…

„Víš, na co myslím. Na plnokrevnou ženskou roli.“ Chili přikývl, přemýšlejíc stále nad jménem toho děvčete.

„Je tam Lovejoy, čichající ke svým květům, v pořádku. To, co potřebujete, je žena, která by se od něj diametrálně odlišovala, objeví se tam, aby mu pomohla. Jako například Tereza Russelová. Anebo ta, jak jen se jmenuje? Greta a dál?…“

„Greta Scacchiová,“ tipnul si Chili.

„Ta. Jak to vyslovuješ? Skacky? To jsem ještě neslyšel. Slyšel jsem Scotchy, ale nikdy Skacky.“

„Tak to slyšíš teď,“ řekl Chili.

„Sexy kost. Můžete vzít kterou chcete, Gretu nebo Terezu Russelovou,“ řekl Catlett. Vezměte Roxyho kamarádku a dejte jí v roli větší prostor. Rozumíš mi? Například, že ji Roxy bije, ona jde k Lovejoyovi, řekne mu něco důležitého, aby mu pomohla, a to právě tehdy, když si on myslí, že to už vzdá.“

Konečně si Chili vzpomněl na jméno děvčete ve scénáři. „Vystupuje tam i Ilona.“

„Co je s ní?“

„Pro ni můžeme něco vymyslet.“

„Pro Ilonu? Víš, kolik je Iloně let?“

Chili si vzal cigaretu a zapálil si. Cítil, jak se na něj chlápek dívá. „Ano, je dost mladá.“

„Má šestnáct,“ řekl Catlett, „je stejně stará jako Lovejoyův kluk, Bernard, kterému říká Bernie.“

„Domníval jsem se, že by bylo možné ji udělat starší.“

Chlápek na něj dál zíral.

„Jestli to uděláš, potom to nemůže být ona, kdo Lovejoyovi řekne o jeho klukovi věci, o nichž do té chvíle neměl ani tušení, i když si myslel, že jsou si velmi blízcí.“

Catlett se na chvíli odmlčel a řekl: „Četls to vůbec?“

„Částečně.“

„Částečně?“ řekl Catlett, a vyrovnal se v Harryho vrzajícím křesle. „A víš, o čem to je?“

„Znám tu část, kde Lovejoy sleduje toho druhého…“

Nastalo ticho, ne nadlouho. Chili a Catlett se na sebe dívali, dokud Catlett neřekl: „Al Roxy, to je ten druhý, který zabil jeho kluka.“

„Zabil ho – jak?“

„Přejel ho autem. Když se vracel opitý domů, srazil kluka přecházejícího přes cestu a ujel. Stane se to přímo před Lovejoyovým květinářstvím. Ten to viděl a při pohledu na svého mrtvého kluka se téměř sesypal. Je zapotřebí říct, že Lovejoye předtím opustila žena a ten kluk a květinářství se stali celým jeho životem.“

Chili mlčel. Scénář nečetl, chlápek mu o něm vyprávěl a to bylo v pořádku. Proč by ne. Teď mluvil o tom, že u nehody byl svědek, který si poznamenal číslo…

„Takže policajti Roxyho seberou, ten tvrdí, že o ničem neví. Je to druhý den, není možné dokázat mu, že pil, oni však mají důkaz, na jeho autě najdou krev… V každém případě, Roxyho advokát udělá na soudě co má a podaří se mu dosáhnout, že jediný trest, který Roxy dostane, je odnětí řidičského průkazu na šest měsíců. Lovejoy, který sleduje soudní jednání, tomu nemůže uvěřit. To je všechno? Ta svině zabije mého kluka a dostane za to jen tohle? Takto se odvíjejí jeho myšlenky, ale v podstatě se velmi bojí na to, aby se projevil nahlas. Když přelíčení skončí, Roxy mu ještě řekne: ‚Je mi líto. Ale děcka by neměla běhat po ulici.‘ Anebo něco jako: ‚Chlapec se měl dívat, kde jde‘…“

„Co dělá Roxy?“ zeptal se Chili. „Myslím, jaké má zaměstnání?“

„Vede obchod s karoseriemi. Někdy se chová celkem slušně. Odehrává se to v Detroitu, rodném městě Harryho, i když k tomu městu nemá takový vztah jako já. Žil jsem tam devět let.“

Chili dostal nápad.

„Musel jsi tam celý ten čas být?“

Chlápek se začal usmívat, potom se mu úsměv rozplynul.

„Musel, ale nebylo to v base, ne.“

„Jak je to dál?“

„Lovejoy si vezme do hlavy, že Roxy dřív nebo později znova vleze do auta, do svého Cadillacu, Lovejoy teda vezme svou květinovou dodávku a změní její vzhled. Přetře jméno, na bočních stranách udělá otvory na pozorování a dovnitř umístí videokameru. A čeká na Roxyho, kdy se objeví. Chce natočit okamžik, kdy znova vleze opilý do auta a ukázat to policajtům.“

„Ilona mu přitom pomáhá?“

„Vozí se s ním po vyučování a povídají si o Bernardovi, jeho klukovi. Podívej, zanedbává teď obchod, kde vládne jeho sestra. Ona a její manžel, ten hlupák, znepříjemňují Lovejoyovi život. Ze začátku je to ještě dobré, uprostřed to ale ztrácí otáčky. Můžeš pozorovat Roxyho, co celou tu dobu dělá. Rád se napije, rád si zahraje, ale není to nic takového, z čeho by se dalo usuzovat, že ten chlap může být nebezpečný. Chápeš, jak to myslím? V případě, že by byl Lovejoy neopatrný a Roxy by si všiml, co dělá, pokusil by se ho odstranit. Představoval jsem si, že Lovejoy při svém slídění objeví nějaké špinavé kšefty, do nichž je Roxy namočený.“

„Využívá svůj obchod,“ řekl Chili, „například k tomu, že kupuje kradená auta, rozmontovává je a prodává součástky.“

„Ano, něco takového. Potom do toho zamontovat nějakou ženskou, která by Lovejoyovi řekla, o co tam jde.“

„Podaří se mu přistihnout Roxyho opilého za volantem nebo ne?“

„Ano, podaří, nafilmuje ho, jak jede autem dolů po cestě. Podaří se mu to poslední den, když už si myslí, že toho nechá.“

„Roxy ho nevidí?“

„Nemá o něm ani tušení. Lovejoy má teda záznam a jde jej ukázat policajtům. Ti Roxyho seberou, opět je soudní pojednávání a co myslíš, že se mu stane? Vezmou mu řidičák, tentokrát na rok. Lovejoy je tam, kde byl předtím, dokonce je na tom hůř. Roxy ho žaluje za stálé provokace a zasahování do soukromí, dojde k dalšímu pojednávání a soud tentokrát rozhodne ve prospěch Roxyho. Lovejoy mu musí zaplatit odškodné ve výšce sto tisíc. Když vychází ze soudní síně, sestra mu vynadá, že je blbej, říká mu: ‚Teď musíš prodat svůj kšeft a nezůstane ti nic.‘ Tam jsem skončil.“ Catlett zdvihl scénář. „Ano, zůstává mi patnáct stránek.“

Chili řekl: „Víš, jak to všechno skončí? Podívejme se.“

„Nerad se dívám na konec rozečteného textu. Ale je to dobré, že? Co bys udělal,“ řekl Catlett, „kdybys byl na místě Lovejoye?“

„Znám lidi,“ řekl Chili, „kteří by Roxymu zakroutili krkem.“

„Možná, ale co bys udělal ty?“

„Musel bych o tom přemýšlet.“

„Já bych Roxyho střelil do hlavy,“ řekl Catlett. „Odrovnal bych ho.“

„To by se ti líbilo, co?“ řekl Chili. „Radši se koukni.“

Chili se natáhl, vzal ze stolu jeden ze scénářů v červených deskách a otevřel jej. „Na které stránce jsi skončil?“ Catlett se podíval do scénáře. „Devadesát dva. Vracejí se od soudu, jeho sestra jde za ním. Připojí se k nim švagr Stanley.“

Chili nalistoval stránku a začal číst:

EXT. DVŮR DEN

Záběr na Lovejoyovu dodávku, jak vchází zepředu. Ilona vystupuje, když zdvihne hlavu a podívá se dopředu, je na tváři vidět zoufalství:

PROLÍNÁNÍ – ILONIN ÚHEL POHLEDU

Lovejoy a Helena vycházejí ze dvora, těsně za nimi jde Stanley. Helena začíná hovořit, když se zastaví nahoře na schodech.

ZÁBĚR NA LOVEJOYE, HELENU A STANLEYHO

Lovejoy se dívá na Ilonu a tváří mu přeletí zamyšlený úsměv.

HELENA

Jsi vynikající, nemyslíš? Teď nemáš nic a to všechno vlastní vinou.

STANLEY

Jestli si myslíš, že nás přijdeš prosit o pomoc, tak to nepřichází v úvahu.

Lovejoy se otočí k Stanleymu a chvíli se na něj upřeně dívá.

LOVEJOY

Vůbec mě to ani nenapadlo. Mimo to vy máte i tak dost vlastních problémů.

STANLEY

(zlostně se na něj podívá)

O čem to mluvíš?

LOVEJOY

Protože jste si vzali jeden druhého. (Začne sestupovat dolů po schodech). Mějte se.

POHLED NA ILONU, KTERÁ PŘIHLÍŽÍ

Když se k ní Lovejoy blíží, slyšíme Stanleyho, jak za ním volá.

STANLEY

V neděli na oběd už k nám nechoď, Rogere! Lovejoy se na Ilonu kysele usměje.

LOVEJOY

Aspoň něco dobrého.

Nasedají do dodávky a odjíždějí.

Chili se podíval na Catletta, který otáčel stránky, přičemž je zběžně četl: „Když Stanley začne mluvit, měl by mu Lovejoy dát přes hubu a odejít bez jediného slova.“

„To neodpovídá jeho naturelu,“ řekl Catlett a obrátil další stránku. „Potom je už ve svém květinářství a zalévá některé rostlinky přemýšlejíc, co dělat. Tu práci má rád a teď o všechno přijde. Později je ve své dodávce a míří k místu, kde má kancelář Roxy.“

Chili si nalistoval scénu s Roxym – Roxy oslavuje.

„V kanceláři,“ řekl Catlett, „Roxy spolu se skupinou přátel oslavuje, jak zatočil s Lovejoyem… Teď sedí Lovejoy v dodávce zaparkované naproti přes ulici a čeká, ale nevíme, co chce udělat. Vypadá, jakoby stále přemýšlel… Zpátky u Roxyho, který mezitím začíná být opilý a zve všechny, aby s ním jeli na jeho chatu u jezera… Lovejoy poslouchá symfonickou hudbu z rádia, stále je v dodávce… V kanceláři začíná být Roxy odporný a pohádá se s manželkou, která chce, aby jel domů.“

Chili otočil několik dalších stránek. „Co je to INT?“

„Interiér,“ řekl Catlett. „To, co se odehrává uvnitř. Roxy odjíždí…“

„A co je POU?“

„Úhel pohledu. Při pohledu od Lovejoye můžeme vidět, jak Roxy vychází a nasedá do svého Cadillacu. Odjíždí – teď vidíme Cadillac přes sklo dodávky.“

Oba, Chili a Catlett, otočili stránku.

„Lovejoy má s sebou videokameru,“ řekl Chili. „Chce znova natočit Roxyho za volantem.“

„Vidím,“ řekl Catlett.

„Roxy si ho najednou všimne.“

„Tak.“

„Prudce se otáčí do protisměru.“

Několik minut oba tiše četli.

„Už vím,“ vykřikl Catlett. „Teď půjde po Lovejoyovi.“ Chili neodpověděl, četl scénu:

EXT. ULICE – NOC

Záběr na Cadillac, který pronásleduje dodávku v pouliční dopravě, pneumatiky pískají při vybírání zatáček, na poslední chvíli se vyhýbá vozům na křižovatkách, zboku odrazí zaparkované auto.

STŘIH

Roxy se za volantem Cadillacu opilým pohledem dívá dopředu. Lovejoy v dodávce soustředěně sleduje zpětné zrcátko.

EXT. SESTŘIH – NOC

Dopravní ruch polevuje. Najednou se za rohem objeví dodávka a vjede do postranní uličky. Koncová světla zhasnou. Teď se za rohem vyřítí Cadillac a míjí uličku. Po několika manévrech dodávka vycouvá a pokračuje dál normální jízdou.

EXT. KVĚT1NÁŘSTVÍ U LOVEJOYE – NOC

Dodávka přijíždí ke květinářství a zaparkuje naproti. Lovejoy pomalu vystupuje, je úplně vyčerpaný. Jak vstupuje do vozovky,

OSVĚTLÍ HO ČELNÍ SVĚTLA AUTOMOBILU,

který se najednou objeví na kraji záběru. Je slyšet ŘEV motoru. Cadillac se řítí na Lovejoye, který stojí uprostřed ulice jako solný sloup, osvětlený světly automobilu, přesně na stejném místě, kde byl zabit jeho syn.

Catlett udělal: „Hmmm,“ sedl si dozadu, skončil.

Chili řekl: „Počkej,“ stále čtouc, „nic neříkej.“ Ve vteřině byl na poslední stránce scénáře.

SESTŘIH

Roxy přikrčený za volantem, bez sebe zuřivostí. Pohled na Roxyho – dívá se na Lovejoye přes sklo Cadillacu. Detail Lovejoye stojícího na ulici.

RETROSPEKTIVA

Pohled od Lovejoye – auto, řítící se plnou rychlostí na něj.

Pohled od Roxyho, Lovejoy najednou uskočí stranou.

EXT. KVĚTINÁŘSTVÍ – NOC

Záběr na Cadillac řítící se na Lovejoye, který na poslední chvíli uskakuje z cesty.

INT. CADILLACU – DETAIL ROXYHO

Jeho pohled naplněný hrůzou, když už nedokáže zvládnout auto a vidí:

PŘES ČELNÍ SKLO

skleněnou desku výkladní skříně květinářství těsně před sebou.

INT. KVĚTINÁŘSTVÍ (ZPOMALENÝ ZÁBĚR) – NOC

Cadillac proráží sklo výkladu, projíždí vnitřkem obchodu, roztříská mrazící box a zastavuje.

INT. KVĚTINÁŘSTVÍ – JINÝ ZÁBĚR – NOC

Lovejoy vstupuje dovnitř, opatrně se přibližuje k rozbitému Cadillacu, nahlédne dovnitř a vidí:

ROXYHO V CADILLACU

Jeho zkrvavené tělo leží mezi květinami a rostlinami, chlap je nesporně mrtev.

Chili otočil poslední stránku. Teď jsou tam policajti v plné činnosti. Saniťáci vynášejí Roxyho tělo v pytli. Lovejoy se na to deprimované dívá. Je tam i Ilona. Odvádí ho na stranu „a s moudrým pohledem v očích“ mu říká, že je po všem a ještě cosi o květinách a dodává: „Mimo to, v životě je někdy třeba nechat věci dozrát.“ Mimo to – tato fráze se ve filmech používá velmi často, i když v životě ji téměř neslyšíte.

Catlett řekl: „Tak co?“

Chili vzhlédl zavírajíc scénář.

Catlett dodal: „Nezastřelil ho, jak měl.“

„Neudělal nic,“ řekl Chili. „Chlap se zabil sám, ale co pro to vůbec Lovejoy udělal?“

Catlett vstal z křesla, aby se mohl naklonit nad stůl.

„Svým způsobem k tomu přispěl.“

„Jak, naplánoval si něco? Jen uskočil z cesty, aby si zachránil svou prdel, to je všechno.“

„Tys nepochopil,“ řekl Catlett, „o co vlastně ve filmu jde. Všechno je nalinkováno, tak či tak nezáleží na tom, kdo co udělá, jde o iluzi.“

„Ty tomu věříš?“

„Proč ne, je dobré, když ti něco pomůže uniknout na chvíli z reálného života.“

Chili se chystal, že bude něco namítat, potom si to ale rozmyslel a řekl: „Ten konec se mi nelíbí.“

Catlett se zaklonil. „Chceš jej změnit?“

Chili neodpovídal, díval se na obálku scénáře ZigZagu, potom jej otevřel na titulní stránce.

PAN LOVEJOY

Původní scénář filmu

podle

MURRAYE SAFFRINA

Název bylo to první, co by bylo třeba změnit. A jméno toho chlápka. Murray Saffrin znělo líp než Lovejoy.

„Tobě se nelíbí konec,“ řekl Catlett, „mně zase prostředek. Uvažuji nad tím, jak to dát do pořádku. Slyšíš, co říkám? Kdyby se tak podařilo dostat do toho trochu života. Tak, aby se lidem zpotily ruce, když se na to budou dívat. Ty a já bychom s tím mohli něco udělat. Vždyť o tom celý ten čas mluvíme. Roxy by skutečně mohl dělat do kradených aut.“

„Upřesni tu dívčí úlohu,“ řekl Chili. Dostal nápad a řekl: „Mohli bychom možná počítat s Karen Floresovou.“

Catlett se na něj podíval: „Karen Floresová…“

„Několik let je mimo film, ale je dobrá.“

Catlett řekl: „Karen Floresová, to jméno znám…“

„Změníme konec,“ pokračoval Chili, „v tom smyslu, že Lovejoy pomůže běhu událostí, nebude tam jen stát a zírat.“

„Mohli bychom to udělat společně,“ řekl Catlett, „sednout si a přepsat scénář tam, kde se nám to zdá být třeba.“

Chili znova otevřel scénář, přeběhl několik stránek, sledujíc formální úpravu. „Ty víš, jak se to dělá?“

„Že se ptáš,“ řekl Catlett, „copak nevím, jak uložit slova na kus papíru? Stačí psát slovo za slovem tak, jak ti vznikají v hlavě. To vůbec není tak těžké, jako když se učíš hrát na klavír, tam musíš znát noty. Naučil ses přece ve škole psát, nebo ne? Já aspoň doufám. Něco tě napadne a napíšeš to tak, jak bys to řekl. Potom si seženeš někoho, kdo ti tam dodělá čárky a podobné blbosti, jestli si nejsi jistý. Anebo opraví gramatiku, aby tam nebyly nemístné výrazy. Na to všechno je možné sehnat lidi. I když jsem už viděl scénáře, ve kterých byla gramatika na prd a v celém textu nebyla skoro ani jedna čárka. Takže podle mě to není až tak důležité. Dojdeš na poslední stránku a napíšeš: ‚Pomalu se rozplývá v záběru,‘ a je konec, jsi hotov.“

Chili řekl: „A to je všechno, co v tom je?“

„Ano.“

Chili řekl: „Potom tě ale nepotřebuji.“

Když otevíral dveře číslo 325, slyšel zvuk výtahu, podíval se dolů do hotelové haly a spatřil Karen, jak se k němu blíží. Karen ve volné bílé košili a hnědých kalhotách. Chili zatlačil do dveří, aby je otevřel, pod paždí měl dvě kopie Lovejoye.

„Viděla jsem vás z baru, jak vcházíte,“ řekla Karen, myslela jsem, že jste mě viděl.“ Zavrtěl záporně hlavou, ale byl rád, že ji teď vidí a nasměroval ji, aby šla dovnitř. Řekla: „Dobře, přečetla jsem si to.“ Šel za ní do obýváku, čínské lampy byly stále rozsvíceny, a hodil scénář na stůl. Světýlko na telefonu blikalo.

„Nechcete si poslechnout vzkazy?“

„To mohu udělat i později,“ řekl Chili. „Posaďte se a udělejte si pohodlí. Rád bych slyšel váš názor.“

Když Karen přešla k velkému křeslu vedle gauče, odložil si sako.

„Tak jste to přečetla…“

„Mohla bych hrát tu sestru,“ řekla Karen, „a nosit ortopedické boty. V tom by mohl být klíč.“

Chili přešel ke gauči skládajíc si sako.

„Sestra se mi nelíbí.“

Jak si sedal, položil sako vedle sebe.

„V této verzi ale není nic jiného, co byste mohla hrát.“

„Já jsem ve skutečnosti ten scénář nečetla celý.“

„I tak by mohl být dobrý. Mám určitou představu.“

Karen řekla: „Máte, ach?“

Znova viděl, že signalizační světýlko telefonu bliká. Mohl by tam být vzkaz od Tommyho, možná něco o Bonesovi nebo o Nicki. Začal Karen vysvětlovat, jak by si představoval, že by se scénář mohl upravit, zvýraznit úlohu té kurvičky: jak pomůže Lovejoyovi a tím ovlivní další děj.

„Šlapka a květinář,“ ušklíbla se Karen.

„Nemusela by to být šlapka jako taková.“

„Natupírovat si vlasy a žvýkat žvýkačku? Proč si neposlechnete ty vzkazy?“

„To má čas.“

„Vy jste ten scénář četl?“

„Jen kousek, ale vím, o čem to je.“

„Vy s Harrym, to teda bude tandem. On to četl?“

„Vždyť to koupil, tak musel.“

„Jste si tím jistý? Mohl někoho požádat, aby to přečetl za něj. Potom to jen prolistovat, když už se rozhodl, že to začne natáčet.“

„Řekl mi, že to přečetl dvakrát.“

„S tímhle scénářem je to konec konců možné. Vám se myšlenka zalíbila?“

„V podstatě ano, až na to, o čem jsem už mluvil. Část, kterou jsem četl, to je konec, se mi nelíbí, protože je odfláknutý. Chápete, jak to myslím? Lovejoy jen přihlíží.“

„A co by měl dělat?“

„Když je to hlavní hrdina, měl by mít na celé akci svůj podíl.“ Podívala se na něj a on pokračoval: „Ani název se mi nelíbí.“

„Harry se domnívá, že byste mu mohl být užitečný, ale nemůže vám cokoliv zaplatit, je prakticky na dně.“

Chili řekl: „Přesně vím, kolik má.“

„Tak co na tom chcete trhnout?“

„Přišla jste sem jen proto, abyste se na to zeptala?“

Odpověděla: „Chtěla bych to vědět,“ a podívala se na něj stejně jako minulou noc. Nebyl to lhostejný pohled, ale nebyl ani zlý.

„Mám rád filmy,“ řekl Chili. „Jeden pomůžu Harrymu udělat, přišel jsem na to, že vedle nápadu a peněžního vkladu se mohu realizovat ještě i jinak. Myslím si, že to nezní tak nepochopitelně. Pracoval jsem předtím s penězi a měl jsem stále nové nápady.“

Tvářila se tak vážně, že se na ni bezděky usmál.

„Potom uděláme jeden film, do kterého obsadím vás.“

Podíval se na světýlko na telefonu, které blikalo.

Karen se jen dívala.

Nakonec řekla: „Poslouchám vás a pomůžu Harrymu. Nebudu v tom hrát. Když ušetřím Harrymu půl miliónu tím, že mu zprostředkuju kontakt s Michaelem, budu na tom mít taky svůj podíl. Navrhla jsem mu, že budu jeho koproducentem.“

„Co na to Harry řekl?“

„Harry se vším souhlasí. Řekla jsem mu, že do toho půjdu jen v tom případě, když přesvědčí studio, aby si Lovejoye vzali. První věc, kterou teď musí udělat, je pokusit se prodat to Toweru. Předpokládá, že se mu podaří přesvědčit Elaine Levinovou.“

„Jak to vidíte vy?“

„Jestli se to Elaine nebude líbit, Harrymu se to nepodaří. Jestli se jí to ale bude líbit, může se to uskutečnit, a to buď s Michaelem nebo bez něho.“

Chili dodal: „Scénář bude třeba i tak ještě upravit.“

„To říkáte,“ řekla Karen, „bez toho, že byste jej pořádně přečetl?“

Podíval se na ni, jak se předklonila, aby odstrčila židli, potom zůstala stát a pohodila hlavou, aby dostala vlasy z očí a znova se na něj podívala – připomněl si, že to dělala i ve filmu, kde vypadala podobně.

Nakonec řekla: „Mohlo by se to podařit. Jeden nikdy neví.“

Požádal telefonistku, aby mu odevzdala vzkazy. Odpověděla: „Momentíček.“ Tak čekal. Potom se ozvala: „Volala Karen Floresová. Nenechala žádný vzkaz.“ V jejím hlase bylo slyšet jihoamerický přízvuk. „Volal také pan Zimm. Řekl, že si s vámi pohovoří zítra.“ To bylo všechno.

Později, když sledoval Taxíkáře v televizi, si Chili znova připomněl způsob, jak se na něj Karen podívala a přemýšlel, co by asi řekla, kdyby ji požádal, aby zůstala a něco spolu vypili. Hned vzápětí však viděl na obrazovce Roberta de Nira s vlasy vyholenými na Mohawka a začal uvažovat o Ray Bonesovi, i když ten nevypadal ani jako Mohawk, ani jako Robert De Niro. Možná, že to způsobily všechny ty pistole, jimiž se De Niro oháněl, když tam chtěl někoho odbouchnout.

15

Catlett bydlel nahoře v Hollywoodských kopcích, odkud bylo možné vidět světla Los Angeles, která jakoby nad městem vytvářela mřížku. Bylo slyšet kojoty, jak vyjí ve tmě. Všechny moderní domy tady byly postaveny na pylonech upevněných v útesech a divá zvěř se tu pořád pohybovala volně. Catlett byl bos a měl na sobě hedvábný koupací plášť. Stál u zábradlí plošinky, pod ním do hloubky dvanácti poschodí nic. Zdola k němu doléhaly slabé hlasy od osvětleného bazénu, který viděl jako jasný malý čtverec světlo modré barvy dole v hloubce noci, teď zaslechl smích děvčete, působilo to příjemně… Medvěd zrovna mluvil o tom kolumbijském přenašeči, Yayovi nebo Jojovi, nebo jak se jmenoval, otravném hlupákovi, který je pořád ještě na letišti.

„Myslí si, že si ho všimli.“

„Volal ti?“ zeptal se Catlett mírně. „Kde přišel na to, jak to má udělat?“

„Volal do Miami a tam mu dali číslo naší obsluhy,“ řekl Medvěd, „Ta mi zavolala a já jsem si dal Joja zavolat do hovorny. Řekl mi rozmrzele, že ten zatracenej chlápek, o kterém jsi mu řekl, odešel, ale že se tam místo něj objevili dva druzí. S kanóny na stehnu.“

„To je nervák, brr.“

„Vypadá to, jako kdyby se na nás chtěl vykašlat.“

„Ano, tito lidé takoví bývají.“

„Bude obíhat schránku tak dlouho, až ho sbalí. Potom si můžeš domyslet, jak to dopadne,“ řekl Medvěd, „podle toho, jak je podělanej, by mohl shodit i nás.“

„Nepochybně,“ řekl Catlett, „anebo, aby se z toho dostal. Co myslíš, mohl bys ho odtamtud dostat?“

„Už jsem o tom uvažoval. Namluvit mu, že letiště je teď pro něj příliš nebezpečné.“

„Tak nějak,“ řekl Catlett.

„Chceš, abych ho odvezl na nějaké určité místo?“

„To je jedno, jen ho odtamtud ukliď.“

„Mohl bych ho vzít k sobě domů.“

„Dobře, ale nedovol mu, aby se přiblížil k Farrah, slyšíš? Jak se má malá?“

„Je zlatá jako brouček.“

Catlett řekl: „Medvěde, je tu ještě něco, co by bylo třeba udělat. Ten chlap, Chili Palmer, který bydlí v Sunset Marquis. Chtěl bych, aby ses na něj informoval.“

Chili Palmer,“ opakoval Medvěd.

„Myslí si o sobě, že je dobrý. Nebylo by špatné, kdyby ses na něj zavěsil. Podívat se, zda je to skutečně pravda.“

„To by šlo.“

Catlett pokračoval: „Kruci, najednou tolik věcí naráz. Potřebuju taky vědět, kde se fláká Harry Zimm. Ať se o to postará některý z těch limonádových frajerů,“ – Catlett se začal pošklebovat – „aby začal toho idiota v bílém fáru sledovat.“

Medvěd řekl: „Nejlépe bude, když se nejdřív podívám po Yayovi,“ a odešel.

Na plošině bylo poměrně chladno. Catlett, i když měl na sobě jen tenký koupací plášť, se však cítil dobře. Vyšlo už několik hvězd a ze tmy bylo slyšet jasné zvuky hlasů, dívka se opět zasmála. To byli lidé, kteří měli styl, věděli, jak žít. Vypadalo to, jako kdyby se tam dole potápěli nazí, několik růžových obrysů v modrém čtverci bazénu. Kojoti se na ně dívali ze tmy… Mladý kojot se určitě ptá otce: Co je to, co na nich vypadá jako micinka? A starý kojot odpovídá: Je to jako u všech ostatních, chlapče.

Mohou to být i lidé od filmu, práce na kterékoliv straně kamery mezi nimi nedělá žádné rozdíly. To jsou lidé, s nimiž by se chtěl v životě dát dohromady, ne s takovými korunovanými idioty, jako je Yayo. I když si člověk musí dávat pozor na to, co dělá, i tady, aby ho někdo nedoběhl, ale tady to má jistou úroveň. Měl ji svým způsobem i Chili Palmer, bylo to něco, co se nedalo vzít do ruky. Chili Palmer vypadal jako lump, skutečný lump – a mohl by ho hrát i ve filmu. Pokud by se nepolekal kamery, nemusel by se vůbec přetvařovat. Jeden se ho zeptá, co vložil do Harryho kšeftu a on vám řekne: „Sebe.“

Catlett se u té myšlenky musel usmát, stál přitom pořád na kraji plošiny a začínal se chvět od chladu, ale nad tím se musel skutečně smát: „Sebe.“ Anebo byla jeho důvěra v sebe samého tak nekonečná? V každém případě mu to vycházelo. A potom, když mu Catlett vysvětloval, že napsat scénář je lehké, řekne: „A na co potom potřebuji tebe?“ Něco o filmech věděl, například, kdo je to Morgan Freeman, anebo jak se vyslovuje jméno Grety Scacchiové, i když na to nevypadal. Nechá mě při tom, že scénář četl, ale když ho přistihnu, není drzý, to ne – klidně a se zájmem si poslechne obsah, aby se s ním seznámil. To taky ukazuje na sebedůvěru. Chlap, který si je sám sebou jistý. Možná ale, že tomu není tak, jak si myslím. I když vypadal a mluvil jako lump a mohl by jednoho vyděsit k smrti. Catlett měl pocit, že tu na něco narazil a řekl si to nahlas, aby se slyšel. „Na něco jsi narazil. Uvědomuješ si to?“ Pomyslel si, zda by Chili Palmer mohl něco vědět o světě filmu a řekl opět nahlas: „Já toho vím víc.“

Je čas, aby nad tím přestal dumat a začal jednat. Ano.

Nenechat nic, co by mu mohlo stát v cestě. Ne.

Ani Chiliho Palmera, ani nikoho jiného.

Ronnie řekl: „Musím pořád o všem rozhodovat já? Proč pro změnu jednou nerozhodneš ty? Není to tak těžké, Cate. Chtěl bys jít k Mateovi? Do Ivy? Anebo k Fennelovi? Anebo se vyvézt do Santa Moniky? Anebo přeběhneme přes ulici do Palmy?… Je mi to jedno. Ale měli bychom něco sníst, ne?“

„Nevím,“ řekl Catlett, „skutečně je čas?“

Podíval se na něj příkře, protože ho vyrušil z jeho úvah.

„Už tady nemáš nic na práci?“

Na Ronnieho stole toho nebývalo moc, co by ukazovalo na skutečnost, že je zavalen prací. Zůstával pěkně čistý, zatímco jeho dívka Marcela ve vedlejší kanceláři dělala schémata a kalkulace.

Ronnie řekl: „Pokud vím, tak ne.“

Catlett tu stůl neměl. Seděl proti Ronniemu a pozoroval jeho zkřížené kovbojské boty vyložené na stole. Ronnie seděl nízko ve svém obrovském křesle, tak, že se v něm, lépe řečeno, ztrácel.

„Vím, že máš venku tři auta. Byl jsi vyzdvihnout jednoho producenta, který se vracel z New Yorku, později rockovou skupinu, která se ráda producíruje v bílých auťácích, to všechno dobře vím,“ řekl Catlett, „zatímco já tady stěží pohnu prstem.“

Ronnie řekl: „V pořádku, ale nemohl bys mi konečně říct, kam půjdeme na oběd? A co takhle na čínu? Kořeněné ústřice s jikrami z lososa, mňam.“

Catlett řekl: „A co k Spagovi?“ a zatvářil se jakoby nic. Dobře věděl, že tam obědy nepodávají, Ronnie ho poctil pohrdavým pohledem. Posledně, když tam byli, a servírka se je snažila posadit proti otevřeným dveřím do kuchyně, Ronnie mohl prasknout zlostí a řekl jí: „Nevidíte, že mi venku stojí Rolls v přední řadě, když nás chcete posadit sem?“ V tomto ohledu měl pravdu. V tomto městě musíte sedět u správných stolů, pokud chcete, aby vás znali. Ronnieho problém byl v tom, že si ho nikdo nikdy nezapamatoval.

Teď Catlett slyšel, jak Ronnie otevírá zásuvku a viděl, jak vytahuje svou automatickou pistoli, míří s ní mezi véčko vytvořené zkříženými kovbojskými botami a vydává zvuky, jako kdyby střílel, paf, paf… chlapeček hrající si se svým koltem 45, který měří deset palců. Paf, předstírajíc, že střílí na servírku od Spaga.

„Odlož to.“

„Vždyť nemířím na tebe.“

„Ronnie?“

„Hovno.“

„Do zásuvky.“

„Jen ať někdo zkusí vzít mi ji,“ řekl Ronnie. „Víš, co tahle věcička dokáže?“

„Už nikdy s tebou nepůjdu na oběd, jestli tu věc hned neodložíš.“ Catlett čekal, až uslyšel, jak se otevírá a zavírá zásuvka. „Máš ještě jet dolů do Palm Desertu, ne?“

„Chceš jet místo mě?“

„Jsou to tví kamarádi, ne mí.“

Čtyři roky v háji, když je jeden ve spolku s takovým hlupákem.

Když Catlett vešel, řekl Ronniemu, že mají problémy s Yayem a Ronnie se zeptal: „S jakým Yayem?“ Čtyři roky byl Catlett veden v záznamech jako obchodní poradce, což znamenalo sedět tady s Ronniem a rozhodovat se, kam se jít nažrat. Potom si zajít na martini a znova k tomu něco sníst a dívat se na něj, jak se připitoměle tváří a nahlouple kouká. Znamenalo to chodit na jeho večírky se všemi těmi blýskavými ozdůbkami. Dívat se, jak mu každý den teče krev z nosu. Smířil se s tím, bylo to pořád lepší než vést nějaký brloh s narkotiky, nebo sedět v rozpálené místnosti a posílat telefonem mylné údaje. Bylo to lepší než dělat pasáka bandě kurev, než se vyrovnávat s každodenními problémy… Nebylo to ale lepší než dělat filmy. Neřekl Ronniemu, že si přečetl scénář Lovejoye, ani o tom, co dělal od té chvíle, kdy navštívil Harryho Zimma. Od teďka to už nebude mít s Ronniem nic společného.

„Hej, Cate? Co říkáš na Le Dóme? Tam jsme už dlouho nebyli.“

Našli si tiché místo u krajního stolu v střední části restaurace a Catlett teď čekal, až si Ronnie trošku oddechne u svého extra-suchého martini, aby mu namluvil, že by si měl vzít dovolenou. „Stejně pojedeš dolů do Palm Desertu, proč bys tam chvíli nezůstal, vezmi si měsíc volna a trošku se uvolni s nějakou příjemnou dámou. Do této chvíle jsi pracoval jako drak.“

Potřebuje toho idiota poslat k vodě, než se postaví na vlastní nohy.

Když se dostal zpátky do kanceláře společnosti Wingate Motors, bylo už po pracovní době a uklízečky odešly; Catlett si sedl k stolu Ronnieho a začal plánovat. Najednou mu zavolal Medvěd:

„Ten chlap mě přivede do blázince.“

„Kde jsi?“

„Doma. Byl jsem s ním v Universalu – víš, to je to studio, kde to vypadá jako v Disneylandu. Zapomněl jsem. Slíbil jsem Farrah, že ji tam vezmu. Ano, byl s námi i ten Jojo. Všechno, na co ten chlap sáhne, jde k čertu, před dcerkou stále vulgárně nadává. Mám chuť ho zabít.“

„Přiveď ho sem,“ řekl Catlett, „promluvím si s ním.“

Stojíc u okna Catlett viděl, jak se Medvědova modrá dodávka přibližuje od Santa Moniky a odbočuje z proudu automobilů.

Catlett potom prošel kancelářemi a vstupní halou do garáže a stáhl dolů její přední dveře, aby nebylo slyšet zvuky zvenčí. Yayo mezitím vystoupil z dodávky a Medvěd, který měl dnes havajskou košili plnou modrých a žlutých květů, obcházel zadní čelo. V garáži parkovala jedna limuzína, bílé žihadlo rezervované pro rockovou skupinu a Catlettovo auto, černý Porsche 911.

Catlett byl v krátké košili s proužky a tvrdým límcem a jak se patří, v kravatě – oblékl si to, přičemž myslel na košili, kterou měl na sobě minulý večer Chili, zapůsobila na něj dost ostře.

Yayo by si taky mohl obléci čistou košili, oholit se a učesat. Místo toho se na něj Yayo dívá pohledem Tonyho Montany se zkřivenou hubou. Ten chlap snad ani neví, jak hloupě vypadá.

„Jak jste se, Yayo, měl?“

Malý kolumbijský nosič začal nejdřív španělsky, potom přešel na angličtinu, vykřikujíc: „Říkám tomuhle chlápkovi, aby mi dal moje prachy, nebo vám způsobím těžkou hlavu, to mi věřte.“

„Moc zábavy si s ním neužiješ,“ řekl Medvěd pohrávajíc si se svou bradou. „Vyfotografoval jsem ho, jak stojí u plakátu Magnum P. I. Tom Selleck, je tam jako ve skutečnosti. Jemu to ale i tak nevonělo.“

Yayo se obrátil směrem k Medvědovi: „Myslíte si, jak jste vtipný, že?“

„Vzal jsem ho na Miami Vice, na trikové záběry.“

„To nestálo ani za fajfku tabáku.“

„Začalo to tak,“ řekl Medvěd, „že tam přišli Crockett a Tubbas na vodních motorových lyžích. Bylo to jako ve filmu. Ve vodě překážky, lidé stojí na pozorovatelně a zírají. Hlas nad tebou ti říká: ‚Teď ztratili hodně v oblasti flamenga, čeká na ně banda pašeráků a má překvapení v podobě dynamitu.‘ Všechno to jsou zvláštní triky na nepříliš vysoké úrovni, ale turisti to baštěj.“

„Bylo to na prd,“ řekl Yayo Catlettovi.

„Celou dobu mluví stejně,“ řekl Medvěd, „a ještě používá neslušná slova před mým děvčátkem.“

Catlett zívl, tváříc se útrpně. „Skutečně?“

„Není možně ho přimět, aby zavřel hubu.“

„Poslouchejte,“ řekl Yayo. „Chci odtud vypadnout domů. Běžte pro ty prachy a dejte mi je. Anebo mi dejte jiné.“

„Dal jsem vám přece klíč,“ řekl Catlett. „Stačí mít jen trošku trpělivosti.“

Yayo znova ohrnul rty se slovy: „Dejte se vycpat s vaším klíčem. Chci prachy.“

Catlett stál, prsty v kapsách. Pokrčil rameny a řekl: „Chvíli počkejte, brzy tam nebude nikdo, kdo by si vás mohl všimnout.“

Yayo proti němu namířil prst a řekl: „Dobře, teď vám něco povím. Půjdu na letiště a otevřu tu pitomou schránku. Když mě chytnou, řeknu jim, že jsem tam šel místo vás, a to je všechno, co o tom vím.“

Catlett řekl: „To je všechno, co o tom víte? To snad ne! Počkejte chvilku, Yayo, hned se vrátím.“

Nechal je samotné: vrátil se zpět do Ronnieho kanceláře a vzal velký Ronnieho AMT kolt 45 ze střední zásuvky stolu a natáhl kohoutek, věděl, že Ronnie nechává plný zásobník. Prošel kancelářemi a vstupní halou a vstoupil zpátky do garáže, zavřel za sebou dveře a namířil dlouhou hlaveň koltu na Yaya, přibližujíc se k němu na vzdálenost asi deseti stop. Yayo se ani nepohnul. Ani Medvěd.

Potom Yayo zdvihl hlavu, položil si ruce na stehna a zaujal před Catlettem pozici Tonyho Montany.

„Nač vám to, k čertu, bude?“

Catlett odpověděl: „Jdu vás zhasnout, Yayo“ a střelil ho do prsou, pistole zarachotila – kruci, to byla rána – ale neškubnula sebou tak, jak Catlett očekával. Dívajíc se na Yaya ležícího na cementové podlaze mezi olejovými skvrnami, ruce rozhozené, oči vypoulené, konečně měl pocit, že dostal celou záležitost tam, kam chtěl.

„Je mrtev, hlupák.“

„Zdá se mi,“ řekl Medvěd, „jako bys to udělal už dávno.“

„Ne, jen před chvílí,“ odpověděl Catlett.

16

Způsob, jímž si Chili zjistil číslo pokoje čističe Lea v hotelu Beverly Hills byl následovný: napsal na obálku Larry Paris, podal ji dívce u recepčního pultu a díval se, do které zásuvky pro poštu ji zasune. Zdálo se mu, že to bylo 207, ale nebyl si jist. Použil proto vnitřní telefon za rohem u východu směrem k známé Polo Lounge a chtěl číslo 207. Spojovatelka to zkoušela, potom řekla, že lituje, ale že pan Paris neodpovídá. Chili jí přátelsky naladěn řekl, že to nevadí, že pan Paris je zřejmě ještě někde na tahu a rozhazuje své peníze. Ha, ha. Aby měl jistotu, vešel potom Chili do Polo Lounge a u baru si objednal skotskou.

Neviděl ani Lea, ani jeho přítelkyni Annette či Douga MeClura anebo někoho jiného ze stříbrného plátna. Seděl v přecpané místnosti, bylo 6 hodin večer a lidé v kozačkách seděli kolem malých, kulatých stolíků, většinou tady byli turisté, kteří vyhlíželi filmové hvězdy. Harry řekl, že pokud tu někdo aspoň trošku připomíná filmovou hvězdu, už jí i je, protože turisté to chtějí. Říkají: „To je on. Není to ten, co hrál v…“ a kterýkoliv chlápek zdola z města může zažít několik minut slávy, o níž předtím neměl ani tušení. Harry řekl, že ve filmovém byznysu existují lidé, kteří přikáží vlastním sekretářkám, aby jim sem volaly, jen aby všichni viděli, jak jim ke stolu přinášejí telefon. Dotyčný přitom hovoří se svou sekretářkou, jakoby uzavíral bůhvíjaký kšeft a znal se osobně se všemi jmény, o nichž mluví do telefonu. Harry taky řekl, že hlavní problém Hollywoodu spočívá v tom, že tu podvodníci pracují stejně tvrdě jako filmoví tvůrci.

Chiliho taky napadlo, jak se ten limuzínový frajer, Catlett, snažil, aby upoutal pozornost. Vždy dobře ohozený, dokonce mluvil tak, jakože ví, o čem mluví – typ chlápka, který buď kšeftoval s drogami nebo byl zapleten do něčeho jiného. Chili znal podobné typy podle jména v Miami, ve všech pěti administrativních částech New Yorku, stejně jako ve čtvrtích Jersey. Vyvolávají ve vás dojem, že mají cosi společného, protože vyrůstali na ulici, i když na opačných stranách. Před takovými chlapy jako je Catlett se musí mít člověk stále na pozoru. Bude třeba, aby ho od Harryho držel stranou.

Předtím mu Harry telefonoval ze svého bytu ve Franklinově ulici, aby mu řekl, že se přišel převléci, ale hned odchází ke Karen.

„Víš, co jsem udělal? Požádal jsem ji, aby šla do toho se mnou jako koproducent a ona na to skočila.“ Vždy, když Harry otevřel ústa, jej Chili poznával trošku víc.

„Karen nechala scénář v Toweru a teď čekáme, kdy zavolá Elaine, že se chce s námi sejít. Paní ložnic. Co ty na to? Elaine nechodí na podstatně důležitější schůzky, ale kvůli Karen je ochotná se přemoci. Říkám ti, že znovuobjevení mé bývalé ječící ženy byl geniální tah.“

Chili se ho zeptal, zda by rukopis scénáře neměl být nejdřív přepsán a upraven. Harry na to řekl: „A co tomu chybí?“ Chili mu bod za bodem vysvětlil své podněty a Harry nedbale řekl: „Ano, vzpomínám si, Karen mi něco takového naznačovala. Na některých místech to ještě potřebuje uhladit. Vybavím to hned na té schůzce, neboj se.“

Dobře, teď už nebude myslet na Lovejoye a soustředí pozornost na Lea, majitele čistírny, musí ho přece najít a dostat z města dřív, než se objeví Ray Bones. Chili se podíval na číšníka, přibližujícího se s podnosem plným nápojů a pomyslel si, že by tu mohl sedět a finančně se naprosto zruinovat bez toho, aby Lea vůbec uviděl. Leo se může vrátit, umýt se a odejít a sem vůbec nemusí přijít. Sledoval číšníka, jak přijímá objednávky nápojů a dostal nápad, jak se dostat k Leovi do pokoje.

Objednal láhev šampaňského, zaplatil účet a řekl barmanovi, že by prosil donést šampus do pokoje 207 dříve, než se jeho kamarád vrátí domů, jde o překvapení. Barman postupoval tak, jak to bylo zvykem. Chili dopil a vystoupil po schodišti do druhého patra. Pokoj číslo 207 byl přímo proti schodům na přehledném místě, kde se chodby rozbíhaly do tří stran, na tapetách na chodbě byly veliké zelené rostliny, anebo to byly jen větve palmy? Za deset minut se objevil číšník, který měl službu na pokojích se šampaňským ve vědýrku s ledem a dvěma sklenkami na podnose. Chili počkal nenápadně na schodech, než číšník otevře dveře; potom se rychle přiblížil, vstoupil dovnitř první a řekl: „Fajn, jsem tady včas,“ a podal chlapcovi desetidolarovou bankovku.

Za nějaký čas, když vykouřil tři cigarety a vypil dvě sklenky šampusu, slyšel, jak v zámku cinkl klíč a viděl, jak se otevírají dveře.

Vstoupil Leo. Na hlavě měl sportovní klobouček posazený frajersky na stranu.

Leo si stále hrál na velkého machra, po celodenním tahu se nekolíbal ani neměl kalný pohled. Chili si jej dokázal přestavit, jak přišel k Chivasovi k pultu a objednal si celou láhev; držel ji teď v ruce a druhou vytáhl z kapsy saka tlustý svazek bankovek rozhrnujíc jej po stole, jako kdyby to byly drobné, které mu vrátil taxikář. Chili ho sledoval dál, jak si odložil sako, po něm košili a jak pokračuje, postupně se svléká, až zůstane v tílku visícím mu na kostnatých ramenou; ale nikdy se nedotkne svého sportovního klobouku. I kdyby zůstal nahý, nechá si jej na hlavě, asi si myslí, jak dobře v něm vypadá, anebo že mu nosí štěstí, to je tedy Leo, který bydlí v hotelu, kde pokoj stojí čtyři stovky denně a dává si teď další hlt z láhve.

„Ty jsi tedy třída.“

Ubožák se ani nepohnul.

Až do okamžiku, kdy Chili řekl: „Podívej se na mě, Leo.“

Chili si vzpomněl na chvíle v Las Vegas, kde Leo trávil čas přilepen k ruletovému stolu a když konečně vstal, tak se ptal: „Kolik chcete?“ Leo prohrával bez ohledu na to, kolik vyhrál. Také tehdy odcházel se stejným výrazem beznaděje a beze slova.

Chili vychutnával scénu. Seděl na gauči ve svém proužkovaném oblečku. Šampus na kávovém stolku. Co ale upoutalo Leův pohled a pozornost, leželo vedle šampusu, jeho aktovka. Stejná, kterou za ním nosila jeho gorila ve Vegas.

„Nemyslel jsem si, že jsi tak praštěnej,“ řekl Chili, „a že necháš víc než tři sta tisíc na záchodě přikrytých prostěradlem, ale teď koukám, že asi jsi.“

Chvilku vypadal Leo překvapeně. „Nedokázal jsem najít lepší místo. Kam bys je dal ty?“

On to snad myslel úplně vážně.

„Už jsi tu dost dlouho, co máš proti bance?“

„Hlásili by to.“

„Nemám na mysli, že sis měl otevřít konto, Leo, měl sis prachy uložit do depozitní schránky, tam je můžeš vložit kdykoliv.“

Díval se na Lea, jak kývá hlavou ve svém sportovním kloboučku a tílku a přemýšlel, co udělat, když Leo příště prošustruje i to, co má v letadlech. Propáníčka, to byl přece hňup!

„Prohrál jsi, že?“

„Vůbec ne, dnes jsem vyhrál dvanáct tisíc.“

„Ale co? Vždyť jsi z Vegas odešel se čtyři sta padesáti.“

„Kdo ti to řekl?“

„Teď máš v aktovce jen tři sta deset. Tos to tedy v Renu pořádně roztočil.“

„Kdo ti řekl, že jsem byl v Renu?“ Ubožák, stále se snažil.

„Tvoje přítelkyně, Annetta,“ řekl Chili.

Leo přimhouřil oči a zíral dopředu snažíc se držet úlohy, kterou hrál. Nadzvedl svůj slamáček a znova si jej nasadil, zkoušejíc, jestli by mu to nepomohlo. Ne, neexistovalo nic hloupějšího než hloupý chlápek, který si o sobě myslí, že je tvrdý. Jeden ho musí trochu litovat.

Potom ze sebe vyrazil: „Že to byla Fay, kdo ti řekl o Annette. Kristepane, ona ti vyprávěla celý můj životopis?“

„I kdyby se o to snažila, nedovolil bych jí to,“ řekl Chili.

„To, že jsem tady, Leo, je v podstatě proto, abych ti zachránil život.“

„Jak? Tím, že mi vezmeš prachy?“

„Můžeš si nechat, co jsi dnes vyhrál. To ti patří.“

„Všechno je moje,“ řekl Leo. „Ty na to nemáš žádné právo.“

Začal naříkat. „To jsi tedy kamarád.“

„Ne, nejsem tvůj kamarád, Leo.“

„Vždyť říkám, že nejsi. Přijdeš a zničíš můj život. Proč to děláš? To, co jsem ti měl dát, jsem ti přece vrátil.“

„Sedni si, Leo.“

Bylo vidět, že Leo váhá, ale nakonec poslechl. Přešel k hlubokému křeslu proti kávovému stolku, sedl si a sledoval svou aktovku.

„Nechápu, Leo, jak jsi mohl vydržet v obchodě, když jsi takový moula. Žes měl vůbec nějaký úspěch… Ale teď jsi hotový. Nebudu ti vysvětlovat proč a věřím, že nejsi tak hloupý, abys nepochopil, co ti teď povím. Oukej?“

A Chili mu to vysvětlil, řekl mu, že teď do hry vstoupí Ray Bones a kdo to Bones je, spolu s důvodem, proč musí Leo s Annette zmizet, jinak riskují vážné ublížení na těle. Vypadalo to jednoduše, byla to situace, v níž neměl na výběr.

Leo chviličku přemýšlel, a potom řekl: „Dobře tedy, domů se nevrátím.“

Podívejme, jak mu pracuje hlavička.

„Leo, je mi jedno, kam půjdeš.“

„Myslel jsem zpátky k Fay.“

„To záleží na tobě.“

„Po tom všem, co mi udělala?“

„Leo, ty jsi nejen hloupý, ale dočista blázen.“

Leo chvíli přemýšlel o tom, co slyšel a potom řekl: „Nevidím žádný rozdíl mezi tím, kdo mi sebere prachy, jestli ty anebo ten druhý. Na každý pád mě oškubete.“

„Ano, ale existují různé způsoby, jak se dát oškubat,“ řekl Chili, „Ray Bones ti vezme všechno, co máš.“

„Co – a ty snad ne?“

„Leo, tak už to konečně pochop! Když říkám všechno, myslím tím i tu slámu, co máš na hlavě, pokud se mu zachce. Tvoje hodinky, prsten z malíčku… a potom tě něčím těžkým praští, anebo tě rovnou zastřelí, abys to na něj neprozradil. Já to neumím,“ řekl Chili, „nevezmu ti tvoje klenoty, ani tě neodprásknu. V aktovce máš tři sta deset, že? Vezmu si tři sta tisíc, které máš z letadel a zbytek, těch deset tisíc? – Ty si půjčím a někdy ti je vrátím.“

Podle toho, jak na něj Leo šilhal, věděl, že nepochopil, jak to myslel.

„Ty si chceš vzít všechny moje peníze, ale část z nich si chceš půjčit?“

„Na osmnáct procent, jo? Na víc se mě už neptej, protože už jdu,“ řekl Chili.

Zvedl aktovku vstávajíc z gauče a Leo taky vstal. „Říkáš, že chceš, abych ti půjčil deset tisíc?“

„Neprosím tě o ně, Leo, jen ti říkám, že ti je vrátím.“

„Nerozumím.“

„Ani nemusíš. Nech to být.“

„Ano, ale jak mi to zaplatíš?“

Chili se pohnul směrem ke dveřím. „Netrap se tím.“

„Vždyť nebudeš vědět, kde budu. Ani já to teď ještě nevím.“

„Leo, já si tě najdu. Necháváš za sebou stopy jako housenka.“

Chili se natáhl po klice a otevřel dveře.

Leo za ním řekl: „Počkej! Jak je to s těmi osmnácti procenty ročně, k čertu? Chceš si půjčit deset, úrok ze zbytku je tři sta týdně. Slyšíš?“

Chili přecházel chodbou směrem ke schodišti. Zatřásl hlavou. Leo za ním křičel: „Patnáct za úroky plus deset, to je pětadvacet za celý rok, kamaráde! Slyšíš mě?“

Chili se zastavil. Otočil se. Když se začal vracet, ještě spatřil Leův vystrašený pohled, než prudce zabouchl před ním dveře. Páni, to je ale hňup.

17

Předpokládal, že Raji je typ koktajlového salónu s programem, hollywoodský vedlejší podnik. Ukázalo se, že jde o bar s hracími automaty a videohrami, které dělaly bengál, byl tam také pult, kde jste si mohli koupit tričko Raji, abyste mohli později dokázat, že jste tam skutečně byli. Někdy bylo skutečně těžké udržet si jasnou hlavu. Chili ve svém proužkovaném obleku a pěkné kravatě by se divil, kdyby sem chodili i pravidelní hosté, pokud nepočítá ty usmrkance, kteří se snažili vypadat jako narkomani. Jednoho z nich se zeptal: „Jak to, že venku není žádná cedule?“

Chlapec řekl: „Opravdu?“

Řekl mu: „Venku na chodníku jsem viděl jen jméno Yula Brynnera.“

Částí Hollywoodu je i pověstný chodník slávy se jmény 1800 slavných osobností filmu.

Chlapec se zeptal: „A kdo je to Yul Brynner?“

Chili řekl barmanovi, mladému chlapci, který vypadal celkem normálně: „Proč nemáte zvenčí žádnou ceduli?“ Barman mu vysvětlil, že ji sundali v době, kdy se budova zpevňovala proti zemětřesení. Chili se ho dál ptal, proč tam nejsou žádné barové židle. Barman odpověděl, že nejsou zapotřebí, že to je stoják: A a R, chlapci od zvuku, neradi sedí: když se jich nasbírá trochu víc, jdou si popovídat nahoru, kde si můžete vsugerovávat, že přemýšlíte. Řekl Chilimu, že tady byly ukončeny Guns N’Roses. Chili na to nic, ale zeptal se, zda tu najde Nicki. Viděl její plakáty u vchodu. Barman mu řekl, že Nicki je dole, ale bude mít ještě několik hodin práci.

„Jste od zvuku?“

„Film,“ řekl mu Chili.

S Nicki „to“ nikdy nedělal, dokonce se o to ani nepokoušel, ale mohla si ho pamatovat. Napadlo ho, že by ji mohl poprosit, aby ho vzala s sebou domů, řekla ahoj Mikovi a on by mohl konečně začít jednat. „Podívej se na mě, Miku.“ A viděli by, co se stane.

Chili seběhl po schodech dolů do prázdné místnosti, v níž byl bar a několik stolků a odkud bylo slyšet kapelu, jak ladí a zkouší akordy. Připomnělo mu to kapely u Moma, jak natahovaly struny na nástrojích, kontrolovaly, jaké tóny potom vydávají a nastavené polohy pak fixovaly, čas od času produkovaly tak silnou zvukovou kakofonii, že to mohlo povyrážet všechna okna. Tehdy se dokonce divil, k čemu je dobrá všechna ta přesnost u tak hrozného řevu. Asi je to pravda, že zpevňovali budovu proti zemětřesení, ale možná i kvůli tomu, aby stěny přežily hluk rockerů, proto mohli hrát jen v suterénu: stanoviště kapely bylo ve zvláštní místnosti, do níž se vcházelo obloukovitým vchodem a která vypadala jako jeskyně; vstoje se sem vešlo možná kolem stovky lidí.

Byli tam čtyři mládenci, tři měli kytary a čtvrtý byl u bubnů. Nicki nikde neviděl, jen ty čtyři kluky, typické rockery, samé vlasatce s holými tetovanými rameny, ověšené různými ozdůbkami, všechny s tím typickým unuděným výrazem. Podívali se na něj, když se zastavil v obloukovitém vchodu, ale lhostejně a bez zájmu. Jakýsi truhlík v obleku. Chili na ně zíral a myslel si, je to vůbec možné? Vy mamlasové byste se chtěli dostat do filmu? Nemáte šanci. Teď se podívali na sebe, jeden z nich s divoce rozházenými vlasy cosi říkal, ostatní poslouchali. Najednou se jeden s blond vlasy znova podíval jeho směrem a řekl: „Chili?“ Ten uprostřed. Bože, vždyť to byla Nicole, Nicki. Všichni vypadali stejně – proto ji pokládal za kluka.

„Nicki? Jak se ti vede?“

Mohl si toho všimnout hned, nahé bílé ruce, bez tetování. Nicki podala svou kytaru, na níž bylo namalované obrovské býčí oko, jednomu z kluků a šla ho pozdravit. Nicki v černých džínách, které ji pevně obepínaly a potom, proboha, velké pracovní holínky; usmívala se na něj. Chili zvedl ruce, objali se a díval se přitom zblízka na její tmavé vlasy. Řekla jen: „Hele, Chili!“ a že je ráda, že ho vidí; byl mile překvapen, protože cítil, že to tak skutečně myslí. Teď ji objal, její štíhlé tělo se k němu na moment přitisklo, objala jej rukama kolem krku a tisknouc se k němu se do něj zavěsila, zatímco on musel myslet důlky v podpaždí, kde černé chumáčky chlupů připomínaly spíš kluka; cítila se ale určitě jako děvče. Potom ji pustil, ale ona se na něj stále smála, říkajíc: „Nemůžu tomu uvěřit.“ Přes rameno zavolala na kluky: „Měla jsem pravdu, je to Chili z Miami. Ten čertovský gangster!“

Konečně mu věnovali trochu pozornosti – neměl jí za zlé, že to tak řekla.

„To je tvoje nová kapela? Jsou stejně dobří jako ti, s nimiž jsi hrála předtím?“

Nicki řekla: „Ta kapela u Moma? To byl techno-diskorock. Tito kluci skutečně hrají.“;

Dovedla ho za ruku ke stolu, vysvětlujíc mu, jak je potkala na parkovišti Kytarového centra, jak tam stáli se svými maršálskými holemi a nemohla uvěřit svému štěstí, protože tedy pálili tak perfektně jako… „Znáš ten způsob, který Van Halen prezentoval v ‚Erupci‘ a který potom každý metalista zkoušel napodobit?… Ne, neznáš. Co to vlastně říkám? Ještě před osmi lety jsi byl paf do Diona a Belmontů, do těch ‚duva duva‘ kvákanin.“

„To víš, jsem jen osamělý běžec,“ řekl Chili.

„Dobře, ale divím se, proč. Koho teď posloucháš?“

„Guns N’Roses, ti jsou jiní.“ Musel přemýšlet na plný plyn. „Aerosmith, Led Zeppelin…“

„Lžeš, Aerosmith jsem poslouchala ještě v Miami. Vsadím se, že už na to kašleš, možná až na tu kalifornskou kyselinu Muzak.“

„Dejme si radši cigaretu,“ řekl Chili, usedajíc s ní ke stolu. „Nevěděl jsem, jestli se na mě ještě pamatuješ.“

„Děláš si srandu? Byl jsi jediný kluk u Moma, který se nesnažil na mě skočit.“

„Párkrát jsem o tom taky přemýšlel.“

„Ano, ale moc jsi pro to neudělal, na rozdíl od Tommyho. Toho jsem musela odhánět holí.“

Natáhla se přes stůl a položila svou ruku na jeho. „A co vlastně děláš?“

„Dělám do filmu.“

„Pokračuj.“

„A ty žiješ s filmovou hvězdou.“

„S Michaelem, ano.“ Neznělo to příliš nadšeně. Ale neznělo to ani nešťastně. S pohledem upřeným na hodinky Nicki řekla: „Zrovna si jde trochu odpočinout. Chtěl by ses s ním sejít?“

To bylo ono.

„Ano, myslím že ano.“

„Michael nechce zůstat na představení, je tu vždycky moc lidí. Jakoby se bál, že se na něj ty davy vrhnou.“

„Ten chlápek je skutečná hvězda. Nejen proto, že umí hrát.“

„Vím,“ řekla Nicki, „je neuvěřitelný. Jeho nový film, myslím, že se jmenuje Elba? Není ještě hotový, zachytila jsem některé úryvky, kde se střílelo. Víš, Michael je skutečný Napoleon. On jej nehraje, myslím, že opravdu představuje toho úžasného vojenského génia, člověče, ten malý chlápek…“ Potáhla si z cigarety dívajíc se na pódium. „Musím se vrátit.“

„Jak jste se potkali?“

„Na představení. Byla jsem tam s metalovou skupinou, myslím, že to byl Roadkill? Stále ještě existují. Snaží se hrát jako Metallica, tvrdý rock s ohlušujícím beatem. Musela jsem zpívat ten otřesný repertoár a současně pohazovat hřívou; když jsem měla vlasy kratší, tak jsem nosila příčesky. Vzpomínám si, co jsem si myslela asi před půldruhým rokem – kdybych tak byla snědá kočka, mohla bych si zpívat po svém a nemusela bych dělat ty hlouposti.“

„Michael tě viděl na představení…“

„Myslím, že byl zrovna v jakémsi zvláštním stavu.“

Nicki oklepla cigaretu do popelníka, jakoby tomu dávala tajný smysl.

„Viděl mě v tom braku, kočka v rockových hadrech a pracovních holínkách s chumáčky chlupů v podpaždí. Ještě stále nechce, abych si to oholila. Pracuje, já taky a kromě toho si spolu trošku užíváme. Myslím, že mu splňuji jakousi skrytou sexuální představu. Občas si dáme nějaké drogy, ale ne často. Ani o jednom z nás bych neřekla, že je toxikoman. Hrajeme tenis, máme promítací sálek, satelitní vybavení, dvanáct televizí, sedmnáct telefonů, údržbáře, služby, pradleny, zahradníky, chlápka, který chodí dvakrát týdně kontrolovat vozy… Kde jsem ale skutečně? Dole v suterénu s lepkavou podlahou s třema klukama, stěží z hollywoodských výšin. Cítím se jako jejich máma.“

„Proč jsi se nevdala?“

„Myslíš za Michaela? Asi bych to už neudělala, kdyby se mě na to zeptal.“

„Proč ne?“

„V čem to je? Nikdy jsem po ničem takovém netoužila. Vdáš se a co potom? Jen si naprosto zkazíš život, hlavně když si vezmeš herce. Podívej se na Madonnu… Ne, nevdám se. Prostě na to nemám. Člověče, já jsem rocková zpěvačka a to je všechno, nic víc.“

Hleděla směrem k pódiu. „Poslyš, už musím jít. Ale jen co Michael přijde, představím vás.“

„Rád bych si s ním popovídal, jestli má čas.“

„Chceš, aby dělal film?“

„Mysleli jsme na to.“

„Hodně štěstí.“ Nicki uhasila cigaretu a znova se na něj podívala. „Dnes večer začneme hrát písničku Stones ‚Street Fighting Man‘. Co ty na to?“

Chilimu trvalo několik vteřin, než si vzpomněl na obal a titul alba starého dvacet let. Koncert se natáčel naživo v Garden a Tommy, který byl tehdy blázen do Stones, si jej donekonečna přehrával. Chili jí odpověděl s vážnou tváří: „To je ta z Get Yer Ya-Yas’Out, co? Je to ona?“

To Nicki rozesmálo, vypadala přitom dobře a její pěkné modré oči zářily. Řekla: „Jsi bezvadný, Chili, bez toho, že by ses o to snažil.“

Začali své číslo, rozběhli se na plné otáčky, potom Nicki zahrála svou část na kytaře pomalejším a mírnějším tempem, jeden z hráčů na kytaru zachytil melodii a zaimprovizoval na bubeníka a ten to vypálil na celý sál. Mohli být dobří – Chili to nedokázal posoudit. Základní melodie, jak ji zahrála Nicki, byla celkem příjemná, ale když spustili všichni spolu, byl z toho strašný rámus. Znova se pokoušel si vzpomenout na obal alba a v paměti se mu vynořil chlápek v klobouku strýčka Sama, který vyskakoval do vzduchu s kytarou v každé ruce. Měl rád Rolling Stones v časech hippies, všechny ty poletující vločky vytvářející znaky míru. Připomínalo mu to dobu, kdy chytli jednoho hippie, zatáhli ho do holičství bratrance Tommyho Carla a oholili mu hlavu dohola. Myslel na to, i na Ray Bonese, čističe Lea, na toho hlupáka, který nechal tři sta tisíc dolarů na záchodě hotelového pokoje. Kde byly teď? Pod jeho postelí na Sunset Marquis. Zkontroluje to a přesvědčí se, zda Leo a Annette odtáhli, aby se dostali do bezpečí. Později v noci zavolá Fay, že má čekat tři sta tisíc, které jí poslal expres poštou. Dá je do jedné ze skříněk na poště. Sám by si vzal deset tisíc navíc. Mohl by vyplatit Ray Bonese, aby se konečně uklidil z cesty, anebo taky ne. V podstatě těch tři sta tisíc patřilo Fay. Ať s nimi dělá, co chce. Vsadil by se, že by to řekla své kamarádce a za pár dní by přišli dva v oblecích, zaklepali na dveře, zamávali svými legitimacemi…

Rád by věděl, co by se stalo, kdyby vzal Fay s sebou do Vegas…

Zjistil, že o tom zase přemýšlí jako o filmu, tak, jak to říkal Harrymu a Karen. Vyskytly se ale nové možnosti kdyby zatáhl Fay víc do příběhu, díval se na to stejně jako na Lovejoye a viděl, co se s tím musí udělat. Fay s ním přijíždí do L. A…

Až na to, že by to nebyl on, ale nějaký herec, bože, jako Robert De Niro hrající lichváře. A v úloze Fay…

Karen. Proč ne? Karen ale měla jakýsi zdvořilostní přízvuk, který se lišil od přízvuku Fay. V pořádku, mezitím se dostali do L. A., zjistili, že po sobě navzájem touží a už si nejsou až tak jistí, že chtějí najít jejího manžela Lea – ten má ale všechny ty prokleté prachy. Chtějí je? Vědí o někom, kdo je chce – Ray Bones – přijíždí za nimi a je pro ně schopen zabíjet.

Celkem se mu to líbilo. Má tady Lea, který hned na začátku podvede aerolinky. Anebo ne, začne s lichvářem a Fay, jak čekají na Lea, který se má vrátit domů, zatímco on se na letišti zpíjí do němoty a letadlo startuje bez něho, padá do močálu a exploduje.

Takže má lichváře, v podstatě kladný charakter – bývalého lichváře, kterého hraje Bobby De Niro. Má Karen Floresovou, která se úspěšně vrací na scénu jako Fay… Neměla by mít tak smradlavou práci, mohla by pracovat v nějakém zábavním podniku, řekněme jako zpěvačka. Má Lea… neměl by tam tahat Harryho, ani limuzínové frajery – nebude to film o filmu – ale měl by tam mít Ray Bonese. Lea by měl hrát nějaký tvrdý chlápek. Získat tak herce, který by hrál kladného lumpa…

Chilimu chvíli trvalo, než zjistil, že je v místnosti ticho. Nicki a její kluci se dívali směrem k němu, ale ne na něj. Otočil se…

A spatřil Michaela Weira.

Byl to on – Weir procházejíc místností od schodů, zamával Nicki, druhou ruku měl schovanou v kapse kalhot – šedých mrkváčů, které mu byly dlouhé. Chili to všechno vnímal jako část celku, byl to jeho první pohled na Michaela Weira v bílých Reeboksech. Co ho ale upoutalo nejvíc, byla Weirova bunda. Byla naprosto stejná, jako ta, kterou nechal u Vesuvia před dvanácti lety, ta obnošená letecká bunda z druhé světové války, kterou nikdo nechtěl. Teď je na chlápkovi, který za jeden jediný film dostal sedm miliónů.

Michael Weir teď zvedl ruku, aby pozdravil kapelu. Řekl: „Ahoj, kluci,“ tím svým hlasem, který Chili znal z filmů. Michael Weir byl mistr na přízvuky, ale přesto bylo cítit v jeho hlase nosový tón. Rockeři mu zahráli tuš, přitom se moc nadšeně netvářili, ti zkrachovalí mládenci s vlasy a kytarami. Vypadalo to, jako kdyby si z nich Michael utahoval – chodil jako náměsíčný a předstíral, že brnká na kytaru.

Byl dobrý, ale chlapci stále ještě nebyli nijak zvlášť nadšení. Michael se otočil k Nicki a ona ho popadla rovnou za rameno. Chili je viděl přicházet k němu, Nicki něco povídala, Michael hleděl kamsi do nebe a potom to samé udělala Nicki, když řekla: „Chili, ráda bych ti představila Michaela.“

Chili vstal a chtěl podat ruku superhvězdě.

Najednou ho překvapilo, jak je ten chlap ve skutečnosti mrňavý.

18

Chilimu chvíli trvalo, než Michaela Weira odhadl. Chtěl, aby si lidé mysleli, že je obyčejný jako oni, ale nedokázal to. Byl příliš zvyknutý být tím, čím byl.

Oba teď seděli u stolu a Chili se ho zeptal, jestli chce něco k pití. Michael sledoval Nicki a její kapelu skrz klenutý průchod a řekl, že je to dobrý nápad. Chili se ho zeptal, co by si dal. Nezáleželo mu na tom. Dal by si skotskou, bourbon nebo pivo? Ach ne, dal by si radši pereir. Pořád sledoval Nicki a kapelu. Ještě nezačali hrát. Chili se podíval směrem k baru, byl ještě zavřený. Myslel na to, že teď musí jít celou cestu nahoru po schodech, aby přinesl filmové hvězdě sodovku.

Nato Michael řekl: „Je to tupé publikum.“

Chili zaregistroval jeho výraz – zvedl obočí, jako by právě slyšel špatné zprávy, ale byl více překvapen než zarmoucen.

„Můj Michael Jackson šel hned za nimi.“

Ach – myslel tím svého náměsíčníka. Chili řekl: „Mně se to zdálo dobré. Opravdu.“

„Aby to bylo dokonalé, musíte si podmalovat oči, vzít si bílé ponožky, rukavice… Trošku jsem taky ztišil hlas, byl to šepot dětské panenky?“

„Neslyšel jsem tu pasáž,“ řekl Chili.

„Ale já dokážu pochopit tyhle kluky, jejich postoj. Je to něco jako teritoriální imperativ.“

Chili odvětil: „To musí být ono.“

Už vůbec nebyl v rozpacích z této filmové hvězdy, protože oblbovače poznal okamžitě. To ale nemuselo znamenat, že je chlápek špatný.

„Nevím proč,“ řekl Michael, „ale připomíná mi to jednoho herce třetí třídy, který hrál Hamleta.“ Michael se teď usmál očima. „Byl tak mizerný, že mu publikum začalo nahlas nadávat, ječeli na něj, aby zmizel z jeviště. A nepřestali, až to nakonec ten herec nevydržel a zařval na publikum: ‚Hej vy, co mě obviňujete? Já jsem tu kravinu nenapsal‘.“

Teď se smáli oba, Michael hrál stále pohybujíc očima, a řekl přitom: „Mohl jsem těm cucákům říct, že já jsem Michaela Jacksona neobjevil… Udělal to někdo jiný.“

Chili chtěl vědět, jestli ho to neruší, nemusí o tom mluvit. Hledal vhodný okamžik, aby nadhodil Pana Lovejoye.

Byl připraven jít na věc a řekl: „Mimochodem…“ a Nickina kapela spustila na celou místnost. Michael si otočil židli, aby viděl na pódium skrz klenutý průchod. Nejdřív byli velmi hluční, ale potom se uklidnili a nebylo to tak špatné, spíš blues než rock.

Chiliho zaujalo bubnování a koncem prstů si poklepával po stole. Michael seděl s rukama složenýma v klíně, nohy si natáhl a zkřížil v kotnících. Tkanička v jednom z jeho Reeboksů povolila a rozvázala se. Ve svých sedmačtyřiceti vypadal spíš na třicátníka.

Chili sledoval jeho profil a došel k závěru, že ani s tím nosem nevypadá špatně. Nedalo se říci, zda má Michael rád beat. Chili přemýšlel, že se ho na to zeptá, ale měl pocit, že by měl počkat, až filmová hvězda promluví první, řekne svůj názor a potom by měl jen souhlasit.

Stejně jako u Moma, když ho Chili viděl ve společenském klubu před mnoha lety. Všiml si, že chlápci viseli na všem, co řekl. Jakoby sis měl kleknout, abys mohl mluvit s tímto mužem, který nikdy ve svém životě nepracoval.

Chili se opřel o stůl a řekl: „Asi si nevzpomínáte, ale už jsme se jednou potkali.“

Dal mu čas, aby vzpomínal.

„V Brooklynu, když jste točil Cyklón.“

Michael odpověděl: „Taky jsem měl ten pocit, že se známe. Ale nebyl jsem si jistý, při jaké příležitosti jsme se potkali. Vy jste Chili, že?“

„Chili Palmer. Bylo to v klubu na Šestaosmdesáté ulici v Benson Hurstu. Přišel jste tam na schůzku s nějakými chlápky.“

„Máte pravdu, velmi dobře se na to pamatuji,“ řekl Michael a otočil si židli zpět ke stolu.

Myslím, že jste chtěl vědět, jaké to je být jedním z nás,“ řekl Chili a upřel na něj pohled, jakým se díval na ty, kteří nespláceli včas půjčku.

„Přišel jsem tam hlavně poslouchat.“

„Opravdu?“

„Zachytit rytmus vaší řeči.“

„Rozumíme si? Mluvíme každý o něčem jiném.“

‚Ano, o jiném, protože vycházíme z odlišných zájmů,“ řekl Michael, opřel se loktem o stůl a rukama si přeběhl po vlasech. Dělal to i na plátně, dodávalo mu to přirozenost.

„Zní to jako ya tón,“ řekl Michael a dodal se stejným přízvukem: „Odkud pocházíte?“

Potom zopakoval normálním hlasem, v němž přece jen bylo slyšet newyorský přízvuk: „Nemyslím tím oblast, z níž pocházíte, ale základní postoj. Váš tón, váš způsob řeči vyjadřuje jistou sebedůvěru, vlastní názor, lhostejnost ke konvenci. Jako že nemluvíte jen tak do větru. To, co řeknete, musí sedět a v pozadí je slyšet i zastrašovací tón. Musí se to zkrátka udělat podle vás.“

„Myslím, že jste to vystihl, kdybych vás neznal, myslel bych si, že jste opravdu jeden z nás – skutečný, pravý chlápek a ne herec. Myslím tím, že jste se perfektně ztotožnil se svou úlohou,“ řekl Chili.

„Hlavně v té části s udavačem“ dodal nadnesené. „Nikdy jsem se s udavačem nesetkal a doufám taky, že se ani nesetkám, ale vy jste zahrál skutečného udavače, přesně tak, jak si ho představuji.“

Michaelovi se to líbilo a řekl: „Byla to nádherná role. Musel jsem jen najít podstatu charakteru, základ, od něhož jsem se odpíchl a potom se to už hrálo samo.“ Filmový idol se pohyboval v rytmu Nickina beatu, oči měl napůl přivřené a snažil se předvést, jak se přeměnit v někoho jiného, přičemž řekl: „Když už mám jednou pravý zvuk řeči, rytmus muže, nářečí, můžu už myslet tak, jako ti chlápci a dostat se jim pod kůži.“

Jakoby mluvil o tom, jak zkoumal tu čeleď domorodců v Brooklynu. Tak to aspoň připadalo Chilimu. Řekl: „V pořádku, jsem jeden z těchto chlápků, o nichž mluvíte. O čem přemýšlím právě teď?“

Filmový idol si nasadil nejprve nevinný pohled, byl překvapen.

„Co? Říkal jsem něco?“ Jeho pohled se postupně měnil na úsměv pěkného chlapce. Tentokrát si přeběhl po vlasech oběma rukama.

„Nechápejte mě špatně. Neřekl jsem, že jde o skutečnou metamorfózu, stávám se jedním z vás. To by nebyla filmová role. Před lety jsem měl možnost zeptat se paní Edith Evansové, jak přistupuje k filmovým úlohám a ona mi řekla: ‚Milý chlapče, já je předstírám‘. Takže se stávám součástí jistého života, odpozoruji vše, co se dá, chci procítit realitu. Ale především zdokonaluji své umění – hraji, předstírám, že jsem někdo jiný.“

„Takže nevíte, o čem právě přemýšlím,“ řekl Chili a držel se svého. Vyvolalo to další, tentokrát unavený úsměv.

„Ne, nevím. Ale musím říct, že jsem zvědavý.“

„Chcete to taky vědět?“

„Ano. Pokud mi to ráčíte sdělit.“

„Přemýšlím o filmu!“

„O jednom z mých filmů?“

„O filmu, který natočíme a chceme vás do něj obsadit,“ řekl Chili.

Michael zdvihl obočí a pohnul ramenem v obnošené kožené bundě. Pokusil se Chiliho zastavit, ale ten pokračoval: „Je to jeden z těch, o nichž už víte. Četl jste jej.“

Ale Michael neposlouchal. Řekl jen: „Počkejte. Přestávka, dobře?“ potom spustil ramena a znova se usadil.

Nechci vás urazit, protože si vážím vašeho zájmu a skutečně mi lichotí, že se mnou počítáte. Ale je tu problém. Můj agent mě nechce pustit do žádné nezávisle financované akce. Je mi líto.“

Chili dodal: „O to nejde,“ ale Michael ho znova přerušil. „Můj manažer spolu s agentem a obchodní zástupci to považují za naší politiku. Pochopte, jinak by se na mě hrnuly nabídky od nezávislých ve dne v noci.“

Superhvězda pokrčila bezmocně rameny a upřeným pohledem se otočila ke kapele.

„Myslíte si, že mluvím o penězích nějakého chytráka,“ řekl Chili. „V žádném případě. Tento film se bude točit ve studiu. Od té doby, co jsem skončil s lichvářskými kšefty na Miami, se s těmi lidmi víc nestýkám.“ To Michaela znova zaujalo, oči měl plné otázek, byl zvědavý, o co jde.

„Co se stalo? Donutili vás?“

„Nátlak? Ten jsem spíš dělával já.“

„Na to právě myslím, co to ve vás muselo zanechat. Co jste musel někdy dělat, abyste zinkasoval?“

„Myslíte, jako například lámat končetiny nějakému hlupákovi?“

„Ano, tak nějak, anebo zastrašování.“

„Cokoliv, co zabralo,“ řekl Chili. „Jste herec, rád předstíráte. Představte si, že jste lichvář. Chlápek vám dluží patnáct tisíc a zdrhne, opustí město.“

„Ano?“

„Co podniknete?“ Chili pozoroval Michaela, jak se nahrbil a schoulil ramena.

Několik minut držel ruce sepnuté před sebou, přičemž nasadil vyhýbavý pohled. Potom se vzdal kroutíc hlavou.

„Dělám tu shakespearovského lichváře místo obyčejného Oukej, jaký mám motiv? Peněžní zisk. Inkasovat. Působit bolest, pokud musím.“ Michael přivřel oči. „Můj táta mě bil bez příčiny… Vzal mi peníze, které jsem si vydělal roznáškou novin a schovával jsem je v krabici od cigár.“

„Stopněte to,“ řekl Chili. „Byl jsem lichvářem – jaký jsem byl?“

„Ano, to je pravda,“ odvětil Michael hledíc na Chiliho, jeho výraz postupně přecházel do bezvýrazné ospalosti.

„Jste ještě stále lichvářem?“

„Chlápek mi dluží patnáct tisíc a zmizel, jdu po něm…“ vyprávěl si Michael.

„K čertu, co myslíte, že udělám?“

„Zkuste to znova,“ řekl Chili. „Dívejte se na mě.“

„Dívám se na vás.“

„Ne, chci, abyste se na mě díval tak, jak já teď na vás. Přeneste to do svých očí, ‚Už jsi můj, hlupáku‘, bez toho, abyste mu to řekl.“

„Asi takhle?“

„Co mi to vyprávíte, jste unaven? Jdete spát?“

„Počkejte. A co toto?“

„Šilháte, jako byste chtěl vypadat nenápadně, anebo potřeboval brýle. Dívejte se na mě. Teď mám na mysli, jsi můj, mám tě v hrsti. V žádném případě se do toho nebudu citově angažovat. Rozumíte? Nejste pro mě osoba, jste jen jméno v mé účetní knize, chlápek, který mi dluží peníze, to je všechno.“

„Potom se budu tvářit úplně lhostejně, pokud se znova nerozzlobím.“

„Nejen pak. Není to nic osobního, jen obchod. Chlápek selhal a dobře ví, co jej čeká.“

„A co takhle?“ řekl Michael a vystřihl kamenný ksicht.

„To není špatné.“

„Víš, co si o tobě myslím, ty hňupe. Jsi nula.“

„Je to přesvědčivé,“ řekl Chili.

„Vždycky to takhle spustím, když dojde na konfrontaci.“

„Ano, ale vy jste ho do této chvíle nenašel.“ Chili pozoroval Michaela a chtěl vědět, co udělá dál. Protože věděl, na co myslí, pokračoval: „Chlápek si udělal menší dovolenou v Las Vegas.“

„Jak se to dozvím?“ Michael se probral.

„Řekne vám to jeho žena.“ Chili se odmlčel a filmový idol se snažil vžít do situace.

„Ano?“

„Jeho žena se chce s vámi spojit kvůli manželovi, který zdrhl i se všemi prachy,“ spustil Chili bez toho, že by měl v úmyslu se zastavit, „podvedli leteckou společnost, letadlo havarovalo. Předpokládalo se, že je chlápek na palubě, ale ve skutečnosti nebyl a při havárii se všichni zabili.“

Michael na něj opět hleděl s úsměvem: „Pokud ten chlápek nebyl v letadle…“

„Byl, ale vystoupil těsně předtím, než letadlo odstartovalo. Takže jeho zavazadla jsou v letadle a jeho jméno je v seznamu pasažérů… Žena žaluje leteckou společnost.“

„To je odvážná žába.“

„A taky dobře vypadá,“ dodal Chili.

„Manžel zdrhl i s penězi a mimo to mi ještě dluží patnáct tisíc,“ řekl lichvář Michael, „a já s jeho ženou jdeme po něm. Pokračujte! Kdy se s tím chlapem setkám a použiji svůj pohled?“

Chili si to musel promyslet. Má Michaelovi říct, co se opravdu stalo, anebo to nechat na něm, na jeho úsudku, co by snad vypadalo líp?

„Není to tak jednoduché,“ řekl Chili. „Musíte být opatrný. Lea – to je ten muž – se nemusíte bát, mohl by vás maximálně složit zezadu, pokud se mu dostanete na kůži. Je tu ale další chlápek, který přichází na scénu, ostrý muž, tomu naopak dlužíte peníze vy. Gangster. Ví o třech stech tisících a rád by se vás zbavil, když už pro nic jiného, tak pro jeden incident z minulosti.“

Když se teď Chili odmlčel a chtěl se vrátit zpět, ozval se Michael: „To se skutečně stalo, že? To není vymyšleno.“

„V podstatě ne,“ odvětil Chili.

„Vy jste lichvář.“

„Býval jsem.“

„Takže, našel jste toho chlápka? Jak se jmenuje, Leo?“

„Našel jsem ho. Je to tak.“ Teď ale nevědel co říct, zdálo se mu, že zašel moc daleko.

„Rozumíte, vy předstíráte, že jste lichvář.“

„Ano, pokračujte.“

„Chci říct, že to je pro teďka všechno. Chtěl jste vědět, zda dokážete myslet jako lichvář, dostat ten charakter do krve. Tak jsem vám načrtl situaci, to je všechno.“

„Zbytek mi neřeknete?“

„Zatím vám to musí stačit.“

Michael na něj opět vrhl zvláštní pohled, tentokrát ne tak zmatený, spíš jakoby si to všechno dával dohromady. „V pořádku, pokud ne, tak ne,“ zašklebil se.

„Nevím, jak dlouho jste v naší branži, ale tohle byla nejduchaplnější nabídka, jakou jsem kdy dostal, během celé mojí filmové kariéry. Přinutil jste mě, abych hrál lichváře ještě dřív, než jsem zjistil, že je to nabídka. Takže teď si musím přečíst scénář, abych se dozvěděl, co bude následovat. Vynikající. Byl to mistrovský kousek.“

Chili řekl: „Ano, ve skutečnosti…“

Michael se otočil a sledoval Nicki s kapelou, kteří už končili.

„Původně jsem chtěl hovořit o filmu, do kterého vás chceme obsadit, myslím Pana Lovejoye. Pokud vím, přečetl jste si scénář a moc se vám líbil.“ Počkal, až mu to dojde a dal mu čas na promyšlení odpovědi.

„Lovejoy,“ řekl Michael, přičemž znova zvedl zrak. „To je ten, o květináři, kterému přejedou kluka před vlastníma očima?“

„A ten potom začne pronásledovat chlápka, aby jej chytil, když řídí auto úplně namol.“

„Kdo byl producentem?“

„Společnost ZigZag, Harry Zimm.“

„Správně, ten chlap se Slizkými netvory. Zkoušel jsem s ním jednu úlohu ještě na začátku, když jsem začínal u filmu. Ale nakonec mi ji nedal.“

„Neříkejte, odmítl vás?“

„Tehdy jsem nebyl Michaelem Weirem,“ odpověděl filmový idol. Nežertoval. Znělo to vážně.

„Na každý pád s tím jdeme do studia Tower,“ řekl Chili, čímž vyvolal úsměv na tváři Michaela.

„Víte, co se říká o Elaine Levinové? Vykašlala se na Rolodex, aby se dostala tam, kde je nyní. Ale řeknu vám, nemusela. Věděla, co dělá. Vydělávala pro Metro spoustu peněz až do té doby, než na ni narafičili tu pohromu. Viděl jste to – San Juan Hill?“

„Líbilo se mi to,“ řekl Chili.

„Nebylo to špatné, jednou provždy to uvedlo pravdivé údaje o tom, jak černé jednotky zachraňovaly Rooseveltovi krk, ale nenaplnilo to kasy a film byl ztrátový. Stál víc než skutečná válka, což se nestalo od filmu ‚A Message to Garcia‘ s Johnem Bolesem. Vzpomínám si na scénář, který se jmenoval Siboney – o stejné válce – velmi vážně jsem o tom přemýšlel. Bylo to úžasné období, Američané se objevili jako světová velmoc, nastoupila Monroeova doktrína, mimořádná doména… měl jsem se na ten scénář podívat ještě jednou, Siboney. Stálo to za to, zejména když naše jednotky přistály na Kubě.

„Mohlo to být dobré,“ řekl Chili, i když neměl ani ponětí, o čem to ten chlap vlastně mluví. Pokusil se znova vrátit řeč na Lovejoye, „Poslyšte, jak to myslíme.“

Ale Michael už hovořil dál: „Titul je opravdu zvučný.“ Panebože, on to začal zpívat do rockového rytmu.

„Da da da da, Si bo-ney… je to starý kousek, ale obsahuje všechny dramatické grify. Může být vzrušující, romantický, militaristický. Někdo jako John Williams by mohl odhadnout kvalitu toho filmu.“

„Chtěl jsem říct…“ řekl Chili a odmlčel se.

V místnosti bylo opět ticho, kapela ukončila své vystoupení. „Jsme definitivně rozhodnuti jít s tím do studia.“

Michael Weir přikývl. Teď vstal hledíc směrem k Nicki, která právě odkládala kytaru.

„Myslím, že končíme. Byl to zajímavý rozhovor.“

„Musíme už jít?“

„Nicki na mě čeká. Někam si vyrazíme…“

„Ale Lovejoy se vám líbí?“

„Líbí se mi ten charakter, chlápek má v sobě možnosti. Jen zápletka se už od druhého dějství rozvíjí tak, že z toho nemůže být nic jiného, než film druhé kategorie. Podívejte se znova na Cyklón, na způsob, jímž se zachovává vizuální stavba filmu, přičemž metafora se odvíjí na různých úrovních, s knězem, matkou… tak, že nepřestáváte vnímat tématický záměr filmu.“

„Ano, už jsme udělali nějaké změny. Vytvořili jsme ženskou roli, zpřesnili závěr…“

„To je dobře.“

„Můžeme si o tom popovídat, budete mít čas?“

„Kdykoliv,“ řekl Michael Weir na odchodu. „Zavolejte Buddyho a něco podnikneme.“

„Buddyho?“

„Mého agenta,“ řekl Michael. „Harry ho zná.“

Chili otevřel dveře na čísle 325 a na telefonním odkazovači uviděl blikající světlo. Dříve než zavolal spojovatelku, zapálil si cigaretu.

„Počkejte moment,“ odpověděla. Zdálo se mu, že má latinský přízvuk. Vzápětí se ohlásila: „Volal pan Zimm. Máte se s ním setkat zítra odpoledne ve tři ve studiu Tower. Zavolá vám ráno. Potom volal pan Carlo. Mám vám vzkázat, že večer jde pryč… a pan Barboni přiletí zítra ve 12.05 linkou Delta devětaosmdesát. Chcete to zopakovat?“

Chili jí zdvořile poděkoval.

19

Catlett došel k závěru, že nejlepší by bylo, kdyby měl Lovejoy pušku a zastřelil s ní Roxyho jako zadostiučinění.

Dnes byl oblečen naprosto běžně v bílém plátěném saku, pod nímž měl modré indické tričko, seděl v Ronnyho křesle, v Ronnyho kanceláři a čekal na Medvěda, až mu podá zprávu. Ve druhé kanceláři vyhrávalo Marcellino rádio hity TOP 40.

Ona sama by se tu nikdy neobjevila. Byl to ten typ ženy, jimž řeknete ahoj a měj se; nedalo se s ní kecat o něčem. Publiku by se to líbilo: vidět Lovejoye jak otevírá svůj starý kufr, vyndává revolver a nabíjí jej. Byla to napínavá scéna až na to, že šlo o film a kladný hrdina, jako byl Lovejoy, nemohl jen tak přijít a zastřelit svůj protějšek – záporný charakter. Bylo by to, jako byste ze svého vozu zastřelili chlápka, který vám cpe nos do vašeho byznysu, a k tomu před vlastním domem. Anebo jinak – zastavili byste s vozem hned vedle jeho a paf. Tak se to dělalo ve skutečném životě. Tak mu nedávno vyhrožoval i Yayo. Sbohem, Yayo, mizerný malý Kolumbijče, teď jsi už hluboko pod zemí kdesi v poušti…

Medvěd tehdy řekl: „Nikdy více. Už nikdy nebudu zahlazovat stopy a stávat se spoluviníkem.“ Medvěd by tu měl být každou chvíli. Yayovi lidé z Miami telefonovali a ptali se, kde je. Catlett jim řekl: „Viděl jsem ho, jak bral tašku z úschovny. Nevrátil se? Máte nějaké přátele dole ve Starém Mexiku, kteří by to mohli omrknout? Prověřit Acapulco? Ixtapu?“

Pochopitelně, že volali, když šlo o sto sedmdesát tisíc a chlápka. Než jim ale něco dojde, Catlett s Medvědem budou dávno pryč.

Člověče, ale ty prachy a taška se zbožím v úschovně by se mohly hodit na něco jiného. Catlett přemýšlel o své budoucnosti: v mysli pendloval od Lovejoye k Chili Palmerovi a zastavil se u něj. Uvědomil si, že se ho potřebuje zbavit za každou cenu.

Medvěd přivedl Farrah a přinesl videohru, kterou zapojili do televize. Zatímco Medvěd referoval, dítě se bavilo.

„Po prvé, podle letenky na prádelníku, je to C. Palmer. Přiletěl z Las Vegas a vrací se do Miami.

Po druhé, taky jsem tam našel potvrzenku na příjem balíku Expres Mail, který poslal na jméno Fay Devoe do Miami.

Po třetí, značka na jeho obleku a několik sportovních kabátů jsou z obchodu s pánskou konfekcí v Miami.

Takže, co ti to říká?“

Catlett pozoroval malé děvčátko, které se právě bavilo hrou Top Gun; tříleté dítě likvidovalo bandity na obloze bojovým letadlem. Řekl:

„Podívej se na to dítě.“

„Myslím, co ti to ještě říká, mimo toho, že je z Miami?“ zeptal se Medvěd.

„Ne to, na co myslíš,“ odvětil Catlett.

„Že je ve spojení s Yayem? Byl tu už před ním, nemá nic společného se zbožím, byl by se o tom zmínil nebo aspoň něco naznačil.“

„Co máš pro mě dál?“

„Ten člověk má deset tisíc v balíčcích z kasina, všechno ve stovkách. Ležely vespod v jeho kufru.“

„Vzal jsi je?“

„Téměř.“

„Viděl tě někdo vejít do pokoje?“

„Ale ne!“

„Jen se ptám. A co Harry? Zavěsil jsi mu někoho na paty?“

„Harry se ukázal ve svém pokoji včera odpoledne. Zdržel se asi hodinku a vyšel ven s taškou na rameni. Zavezl se na La Collina v Beverly Hills; na konec té ulice. Šel jsem tam později a mluvil jsem se služkou od sousedů, byla na procházce se psem. Za deset dolarů mi řekla: „Ach, tam bydlí ta filmová hvězda, Karen Floresová.“

„Člověče, snažil jsem se to jméno někam zařadit. Jistě, Karen Floresová,“ řekl Catlett. „Hrála v několika filmech Harryho Zimma a potom ještě v něčem, ale nikdy se neprosadila.“

„Tam se tedy zašil?“

„Byl tam minulou noc.“

Ten starý chlap – vsadím se, že obsazuje úlohy. Řekněme, že jí dá roli v Lovejoyovi, když si s ním zahraje Velké ohnivé koule.“

„Co je to?“

„Tys to nikdy nehrál? Zapálíš si ptáka a šikovná ženská ti ho musí rychle uhasit.“

Medvěd neřekl nic.

„Ty se nikdy nezasměješ, že?“

„Jen když slyším něco směšného.“

„Takže Karen Floresová, ano. Podle toho, jak je stavěná, by mohla hrát děvku, ale teď už je na to stará. Leda že by chtěli vytvořit úlohu staré děvky. To by se nic nestalo. Získali by Terezu nebo Grétu pro novou ženskou roli.“ Catlett se odmlčel.

„Počkej chvilku,“ řekl a narovnal se v Ronnyho pohodlném křesle.

„Karen Floresová byla jistou dobu vdaná za Michaela Weira. A Michael Weir by měl být v tom filmu.“

Medvěd sledoval Farrah, jak odstřeluje letadla elektronickým signálem, přičemž zasáhla každé, jen co se objevilo na obrazovce.

Pobízel ji: „Chyť ho, zlatíčko. Chyť toho parchanta.“

„Slyšíš, co říkám?“ řekl Catlett.

„Karen Floresová, Michael Weir a Harry jsou v jejím domě…

Ten chlap nelhal, Harry dělá film s Michaelem Weirem a, člověče, bude to něco velkého. Měl jsem takový pocit, znáš to, už tehdy, když jsem si všiml, jak Harry visí na tom scénáři. Jako kdyby byl ze zlata a raději by se nechal zabít, než by ti jej dal. Bylo mi to jasné bez toho, že bych jej vůbec četl. Potom, když jsem zjistil…“

Medvěd se šklebil pozorujíc své malé děvčátko. „Existovaly dvě kopie scénáře a Chili Palmer si vzal obě. Vůbec neuvažoval o tom, že bychom se mohli dát dohromady na tuto práci, vytvořit perfektní tým.

Blbec, vždyť to ani nečetl. A Harry ho přibral jako společníka? Medvěde, to je moje šance. Chili Palmer si na svou bude muset počkat v pořadovníku. Posloucháš mě?“

Medvěd nejen poslouchal, ale byl už v myšlenkách dál, když řekl: „Už žádné výlety do pouště. Řekl jsem ti to. Riskovat krk pro tvou kariéru. Jestli chceš být producentem, tak máš v tomhle městě šanci jako nikde jinde.“

Catlett řekl: „Ale ne s Michaelem Weirem a za dvacet miliónů plus produkci. To je velký kšeft. Žádné příšery, ani krvelačné larvy, svalovci Rambo á la kung-fu, kteří se snaží prosadit extravagantním oblečením. Toto je velký kus, na který se chystám už dlouho.“

„Všechny vypadají velké,“ řekl Medvěd, „když se o nich jen hovoří.“

Catlett řekl: „Medvěde, jezdím v limuzíně už nějaký ten čas.“

„Vím.“

„Proč – protože rád poslouchám, co se děje ve filmovém světě. Kdo teď letí a kdo ne. Na která jména můžeš tento měsíc vsadit. Dozvědět se, který šéf studia vyletí, protože se vykašlal na scénář velkého producenta.

Dozvědět se, kteří agenti jsou teď v oblibě a kolik berou, kdo má dvě stě telefonních hovorů denně. Poslouchat, jak agent vyhrožuje herci, že jej zabije, jestli pokazí dobrý obchod. O víkendech hrají agenti s producenty válečné hry s těmito pistolkami nahoře v kopcích Malibu. Běhají po lese a střílejí po sobě kulkami. Slyšíš, co říkám? Mluví o tom, že jsou schopni i zabít, jen aby udělali kšeft, potom jdou ven a hrají si s dětskými pistolkami.“ Catlett se zamračil.

„Do prdele. Myslíš si, že si neporadím s lidmi jako jsou tito? Člověče, vždyť já jsem to dělal opravdu, ne s hračkami.“

„Hrál jsem takovou hru,“ řekl Medvěd. „Je to sranda.“

„A padal jsi z budov, válcoval automobily a bil se v pěti stech bitvách – všechno ve filmu. Ale nevíš, jaké to je ve skutečnosti. Co to znamená, zastřelit někoho.“

„Kolik jsi jich zastřelil?“ zeptal se Medvěd a přestal sledovat Farrah.

„Jaký je v tom rozdíl, jednoho, pět nebo deset? Na to, aby ses umazal od krve, stačí jeden,“ řekl Catlett opírajíc se o Ronnyho stůl. „Když jsem to udělal prvně, měl jsem osmnáct. Šel jsem na návštěvu k mámě do Bakersfieldu. Právě jsem ukončil školu, půjčil jsem si tmavě kaštanový Olds Cutlass a odstartoval z Detroitu.

Ten den jsme si vyrazili, zastavili jsme u benzínové pumpy, máma potřebovala na záchod. Pumpař řekl, že záchod je pouze pro zaměstnance. Najednou ale změnil názor a souhlasil. Když byla uvnitř, vešel za ní a začal ji obtěžovat. Řekla mi to potom v autě. Obrátil jsem vůz, vrátil se zpět a řekl chlapovi: ‚Zneuctil jste moji mámu. Byl bych rád, kdybyste se jí omluvil‘. Začal se řehtat a řekl, abychom vypadli. Moje máma celou tu dobu plakala. Později jsem se vrátil ještě jednou, abych si to s ním probral. Byl odporný, tak jsem ho zastřelil.“

„Měl jsi osmnáct,“ řekl Medvěd. „Odkud jsi měl zbraň?“

„Měl jsem. Nosil jsem ji s sebou.“

„Ale proč jsi ji měl?“

„Vyšel jsem ze školy a začal jsem hledat pracovní příležitosti.“

Catlett se smál. „To bylo ještě předtím, než jsem zjistil, že chci k filmu.“

„Zabils chlápka, protože se sprostě choval k tvojí mámě?“

„Naštval i mě. Řekl, že musím být jeden z těch čuráků o kterých už slyšel. Odrovnal jsem ho a vrátil se do Detroitu. Ach, a vzal jsem mu prachy. Poslal jsem je mámě.“

„Chtěl jsi jí ukázat,“ řekl Medvěd, „jaký jsi dobrý chlapec.“

„Navštěvuji ji. Teď žije v Delanu, má tam přátele a nechce odtamtud odejít. Koupil jsem jí dům.“

„Umím si představit,“ řekl Medvěd, „jak je na tebe hrdá.“

Catlett sledoval Medvěda – třel si bradu a hleděl směrem k signálu, jímž jeho dítě sestřelovalo z oblohy stíhačky.

Otec byl hrdý na své malé děvčátko. Bylo by zábavné mít tak jedno z těch letadel. Sbalit dobrou žabku s pěknými tvary a dostat ji. Sbalit ženskou, z toho neměl těžkou hlavu. Říkával, že neobchoduje s uhlím, když si namlouval bílé ženské, ale změnil názor, když potkal několik fajn žabek odsud.

„Medvěde? Ten chlápek Chili Palmer, co myslíš, že dělá?“

„Deset tisíc v kufru,“ řekl Medvěd, „co myslíš, že je, poslíček z banky?“

„Vyhrál v kasinu, ne?“

„Jestli ano nebo ne,“ odvětil Medvěd, „ten chlápek se živí nějakými podvody.“

„Jak to víš?“

„Dělal jsem v té branži,“ řekl Medvěd a zvedl zrak.

„Zjišťovali jsme, jaké úmysly mají někteří lidé z exekutivy. Řekněme, že chlápek chtěl utéct i s majetkem, o němž ve studiu nic neřekl. Lidé ze studia zase chtěli vědět, kde se dotyčný pokusí vyjednávat. Mojí úlohou bylo prohlédnout si jeho adresář s telefonními čísly, přehrát si všechno, co měl na odkazovači, zjistit, co je na jeho Rolodexu. Tak jsem si vytvořil základní představu o tom chlápkovi. Tento C. Palmer ale nemá nic, co by jej s kýmkoliv spojovalo, případně aspoň naznačovalo, co asi tak dělá. Je až moc čistý. Jediná věc, kterou si zapsal na svůj poznámkový obal bylo Raji’s, Hollywood Bulvár, nedaleko Vine!“

Catlett se zamračil. „Raji’s? Člověče, to je hrad – rockerský podnik. O něm bych nikdy neřekl, že může mít zájem o ty metalové sračky. Měl bych se tam jít podívat.“

„Jedno ti řeknu,“ dodal Medvěd. „Jestli ho zastřelíš, už mě nikdy neuvidíš.“

Catlett se začal znova mračit. „Ne, to nechci mít na svědomí. Hloupý Yayo, to bylo něco jiného, mohl nás zničit. Myslím nás oba, že? Pochoval jsi toho opičáka? Šlo ti o krk stejně jako mně. Ne, to na co myslím… Medvěde, posloucháš?“

„Poslouchám tě.“

„Na letišti máme prachy a tašku, to přece není k zahození. Myslím na to, co by se stalo, kdyby tam Chili Palmer zašel a vyzdvihl to?“

Catlett čekal na Medvěda, než se k němu otočí, ten si to všechno představoval a souhlasně kýval hlavou.

„Ano?“

„Zavoláme policajty. Dáme jim anonymně telefonický tip, který mají tak rádi. Co se stane?“

„Můžeš přijít o sto sedmdesát táců.“

„Když ho chytí, tak ho strčí do basy.“

„Nezajímáš se o peníze?“

„Máme na to lidi, ne?…“

„Řekne policajtům, že to za někoho zatáhl.“

„Umím si to představit, ale jak to svalí na mě? Já toho chlapa neznám a nikdo nás spolu neviděl.“

„Harry ano.“

„S Harrym si můžeme popovídat,“ řekl Catlett.

„Ne, problém je v tom, jak přemluvit pana Palmera, aby šel na letiště a otevřel schránku.“

„To se musí udělat tak čistě a rychle, jako Farrah likvidovala stíhačky z oblohy.“

Catlett řekl: „Člověče, ta je dobrá.“

„Vždyť je to moje malé bezva děvčátko.“

Když Ray Bones vystoupil z Delty, hledal mladého vlasatého chlápka, který měl být ověšen zlatými šperky a držet čtverec kartónu se jménem Pan Barbone napsaným černým markerem.

Košili měl napůl rozhalenou a rukávy vyhrnuté na dvakrát. Vlasáč řekl: „Pan Bar-bone? Vítám vás v L. A. Jsem Bobby, váš šofér. Pan DePhillips vás srdečně pozdravuje a požádal mě, abych vám byl kdykoliv k dispozici. Měl jste příjemný let?“

Bones odpověděl: „Doufám, že tvé šoférování je lepší než tvoje stupidní výslovnost. Jmenuji se Barboni, ne Barbone.“

Vezli se na sever od letiště směrem na Čtyřistapátou. Bones se usadil na zadním sedadle Cadillacu bezpečně krytý tmavými okny. Měl poznámky k místní dopravě. „Proboha, tady to není až tak špatné. V Miami je nárazník na nárazníku celý den.“

Zeptal se šoféra Bobbyho: „Co je tam?“

„Ropné věže,“ odpověděl Bobby.

„Jsou to strašně hnusné věci. Máte ropné věže a dálnice. Máte smog…“

„Kdybyste chtěl jít na pláž,“ řekl Bobby, „je tu dálnice, kterou se dostaneme až tam.“

„Bydlím na Miami,“ odpověděl Bones, „a ty mi chceš ukazovat pitomou pláž? Vyjde tu někdy sluníčko, nebo tu máte pořád ten smog? Kruci. Kde je tu střed města. Nevidím ho.“

Čtyři-nula-pět na Santa Monica Boulevard k Beverly Hiltonu, Bobby řekl Bonesovi, že je tam čínská restaurace, zda má rád čínu? Bones řekl, že ji nenávidí. Vyjeli nahoru k hotelovému vchodu a vystoupili.

„Co máš pro mě?“

Bobby otevřel kufr auta, vytáhl Bonesova zavazadla, jednu tašku, vrátil se zpět a natáhl se pro černý kožený diplomatický kufřík.

„Pozornost od pana DePhillipse. Jména a telefonní čísla jsou uvnitř. Stejná dostal i váš přítel pan Palmer.“

„Co ještě?“

„Je to taky uvnitř. Beretta 38, pěkný kousek.“

„Dej mi klíče od auta.“

„Mám vás vozit.“

„Frank DePhillips řekl, že mě máš pozdravovat a pomáhat mi, kdykoliv budu chtít, platí?“

„Ano…“

„Tak mi dej ty pitomé klíče.“

Bones dal poseroutkovi deset dolarů a řekl mu, aby se šel dát ostříhat.

20

V autě cestou nahoru říkal Harry Chilimu a Karen, jak to asi bude probíhat.

„Sedneme si a začneme kecat o práci. Koho vyhodili, kdo se rozvedl, která potratila, kdo šel na léčení, kdo se přestěhoval zpátky do New Yorku, kdo umřel na AIDS, vylezl z hajzlu…

Nabídnou nám něco k pití, jako Evianovou vodu nebo kávu bez kofeinu a Elaine se zeptá, zda Lovejoy vznikl podle opravdového příběhu, který byl zveřejněn ve sdělovacích prostředcích. Totiž původních myšlenek, které jsou opravdu původní a neukradli je z knih nebo z filmu starého čtyřicet let, je velmi málo. Tehdy bude správný čas pro naši nabídku. Řeknu: ‚Víte, proč se na to ptáte, Elaine? Protože Pan Lovejoy je o životě, o všeobecných pocitech smutku a naděje. Je to o vykoupení a trestajícím osudu, o triumfu bezvýznamného člověka nad systémem‘…“

Karen řekla: „Harry, ty tak strašné kecáš.“

„Ať se propadnu, jestli se mýlím. Během své kariéry jsem předkládal více než tři sta nabídek a vždycky to bylo stejné – jako když mluvíte s distributorem nebo ředitelem studia,“ řekl Harry.

Karen odpověděla: „Neznáš Elaine Levinovou.“

Když Chili vešel do Elaininy kanceláře v Hyman Tower Building v areálu studia Tower, v Hollywoodu, Kalifornii, měl na sobě jemně proužkovaný oblek, proužkovanou košili a konzervativně tmavou kravatu. Nevypadalo to tu jako kancelář, byl to spíš velký starodávný obývák s nedokončeným jídelním koutem nebo místnost s nábytkem, který patřil někam jinam.

Tmavovlasá žena s brýlemi posazenými nízko na nose seděla u jídelního stolu a mluvila do telefonu.

Když vešli, přikryla sluchátko dlaní a řekla: „Ahoj, hned jsem u vás. Dáte si sodovku, minerálku nebo kafe?“ Nepochybně byla z New Yorku. Karen jí zamávala a poděkovala, že jsou právě po obědě. Harry řekl Chilimu: „Co jsem ti říkal?“ Usadili se v obývací části, Chili vedle Karen na tmavozeleném gauči, který vypadal jako starožitnost a byl tak i cítit. Sedadlo bylo kulaté a tvrdé.

Harry se vrtěl na židli s vyřezávaným dřevěným opěradlem a opěrkami, snažil se udělat si pohodlí.

Podlaha a stěny byly prázdné, nebyly tam koberce ani obrazy, téměř nic.

Karen si všimla, jak se Chili rozhlíží po místnosti; „Elaine to tady předělává. Všechny ty krámy odsud zmizí.“

Harry poznamenal: „Takhle vypadá kancelář studia – jeden týden je v klasickém anglickém stylu, a další den představuje uměleckou modernu. Víš, kdo to v tomto městě vyrábí? Bytoví architekti. Kvůli obratu.“

Harry se začal zvedat, vzápětí vstala i Karen a Chili taky zvedl zadek, protože k nim přicházela Elaine.

Byla menší, než Chili předpokládal, asi 5,2 stopy bez bot, oblečená v béžovém kostýmu s vyhrnutými rukávy.

Nevypadala špatně, dokonce ani s tím otřesným hnízdem na hlavě, které dělalo dojem, jako kdyby se nečesala aspoň týden.

Když zatřásla Harrymu rukou, řekla: „Harry, mám pocit, jako kdybych vás už znala. Jsem vaší obdivovatelkou od Slizkých netvorů. Připomněly mi mnoho lidí, s nimiž se setkávám ve filmové branži.“ Harry řekl, že sledoval podrobně celou její kariéru od začátku až na konec. Elaine se otočila k Chilimu a když je Karen představovala, pořádně mu stiskla ruku.

Poznamenala: „No ne, oba páni v oblecích, to mi opravdu lichotí. Měli byste vidět, jak sem většina z nich chodí – jako z chléva, možná tam i někteří z nich pracují, j hlavně páni spisovatelé, pokud právě nesedí v autech.“

Pokračovala, přičemž stále držela Chiliho za ruku: „Chili Palmer, hmmm.“ Hovořila pomalu. Překvapilo ho její přímé jednání. Hodně povídala, ale nespěchala. Možná byla myšlenkami někde jinde. Nenašel na ní nic, co by charakterizovalo dynamickou ženu ve výkonné funkci. Elaine si sedla, všichni čtyři se rozložili kolem kávového stolku, na němž stál velký popelník plný nedopalků. Ze saka vytáhla balíček cigaret a zapalovač a řekla: „Pan Lovejoy…“ Chili se připravil na svou první pracovní schůzku ve filmovém studiu.

Harry začal: „Co mě uchvátilo, Elaine, je téma. Smutek i naděje, vítězství malého chlápka nad systémem.“

„Ano… dobře, jako každý jiný jsem nadšená smutkem i nadějí, Harry, ale jaký je to systém, nad nímž vítězí?“, zeptala se Elaine.

„Právní systém.“

„Ale ten konec moc nevypadá na vítězství. Chlap, kterému zabili kluka, je mrtev, a Lovejoy mu stále dluží – těch, kolik… sto tisíc. Ale komu, dědičům toho chlápka?“

„Dobře, Elaine, opravíme konec.“

Elaine souhlasila.

Harry byl pohotový: „Roxy dostane Lovejoye až k soudu, mezitím se ale zabije; rozsudek ještě není vynesen. Takže Lovejoyovi zůstává květinářství a nemusí nic platit.“

„Hm, hm, ano… Ale potom je zbytečná ta scéna s videokamerou. A bez ní ztrácíme motiv Roxyho útoku na Lovejoye.“

„Proč? Lovejoy má smysl pro spravedlnost.“

„V celém příběhu není žádná spravedlnost.“

„Chceme poopravit závěr. Uděláme to tak, že Lovejoy způsobí Roxyho smrt. Nemusí ho zrovna zabít, ale nenecháme ho tam jen tak stát a přihlížet.“

„Tím se vracíme zpět k jeho motivaci. Nejde mi nějak do hlavy, že by se ten lakomý květinář stal tak pomstychtivý.“

„Kdo, Lovejoy?“, zeptal se Harry hloupě.

„A ještě to jméno.“

„Uvažujeme o tom, že ho změníme. Ne, ale myšlenka – je tu chlap, o němž si myslíte, že je mamlas, že? Ale pod jeho klidným vzhledem se skrývá vášeň, impulsívnost a nesmírná přitažlivost… když ho jednou poznáte.“

„Je vášnivý? S kým si to rozdává?“

„Myslíte podle scénáře?“ Harry se zatvářil překvapeně.

„Ve skutečnosti ho jeho žena opustila – s kým tedy spí? Je tichý, to ano, ale znamená to, že nešoustá?“

Chili nemohl uvěřit, že to slyší z jejích úst. Existovalo tolik filmů, v nichž o tom nebyl ani náznak. Pokud to nemyslela tak, že by bylo jasné, že to chlápek dělá, i když ne přímo na scéně. Jako když ve filmu nejde nikdo na záchod, i když víte, že tam musí každý.

Když Elaine přestala povídat, nastalo ticho. A potom se do toho zamíchala Karen:

„Celému příběhu chybí jedno – Lovejoy nutně potřebuje, aby ho někdo nakopl do zadku a rozhýbal ho. Přemýšlím o té ženě, kterou Roxy zneužil, zná jeho život, návyky a ví dokonce, že je zapleten v nějakých špinavostech. A taky, že má ve zvyku řídit, když je opilý. Ženská tedy přijde za Lovejoyem a vyklopí mu to. Ať jen toho parchanta dostane. Ať ho chytne. Jak se jmenuje to děvče, ta šlapka, ve scénáři?“

„Lola,“ odpověděl Harry.

„Lovejoy, Ilona, Lola… prosím tě! Pojmenuj ji třeba – Peggy. Pochází z dělnické rodiny, ale je bystrá. Z velké rodiny, kterou musela podporovat. Pracovala celý svůj život… Roxyho koníčkem je vyrábět pornofilmy, natáčí ji na video, když je nahá. Ona film objeví, spálí a Roxy ji zbije… Je to jistá situace, ve které není podstatné, co se bude dál dít. Jde o to, aby se ona sama zaangažovala. Videokamera patří Roxymu a ona ji zničí… Chápeš, kam mířím?“

Elaine pozorně poslouchala: „Jdeš na to dobře.“

„Ale potom to už není příběh Lovejoye, ale toho děvčete,“ namítal Harry.

„To je vedlejší děj. Hledáme motivaci, která Lovejoye rozhýbe,“ řekla Karen klidně.

Harry jí skočil do řeči: „A mě zajímá, co se z toho dá vytlouct. Michael Weir to chce dělat.“

„Ach, bože, Michael…,“ vzdychla Elaine.

Chili si všiml, jak se Elaine podívala na Karen. Harry pokračoval: „Elaine, Michael to četl a byl naprosto nadšen. Proč? Protože je to o životě. Je to komické, vyjadřuje to všeobecné pocity a hodnoty. Ale on do toho nepůjde, když to nebude jeho příběh. Znáte to. Michael musí být větší než sám příběh.“

„Pan Nerozhodný se nedá přinutit, aby podepsal smlouvu. Mám ho ráda,“ řekla Elaine, „ale je horší než Hoffman a Redford dohromady, a přitom není jeho cena až tak vysoká. Víte, co udělá, že? Hodí na to svého scénáristu a každých pár měsíců se vytasí s jinou verzí příběhu. Potom přitáhne režiséra, nějakého chlápka, který bude mít z Michaela hrůzu. Ten udělá osudnou chybu, když ho pustí do střižny po ukončení natáčení. Překročí rozpočet, nedodržíte termíny odevzdání a postprodukce se bude tahat donekonečna, zatímco Michael se bude pořád jen připravovat.“

Harry trval na svém: „Jestli je možné jej získat, tak se to pořád vyplatí.“

„Proč mi nepřinesete pěkné sci-fi nebo horor? Něco originálního. Ne zklamané puberťáky, ani postavy z komických knih. Drama, ale vtipné, opravdové. Chci vidět nové herce, dělat něco jiného než dosud“ – Elaine přitom upřela pohled za brýlemi na Chiliho, pomalu vyfukujíc cigaretový dým.

„Pane Palmere, co si myslíte o Michaelovi Weirovi?“

„Myslím si, že je to velký herec a mohli bychom jej pro tuto práci získat. Když jsem s ním včera v noci mluvil, říkal, že se mu ta postava moc líbí.“ Všichni zpozorněli.

„Podle něj by tam měla být ženská úloha a doporučuje upravit konec. Zdá se mu, že to v druhém dějství ztrácí úroveň.“

„To si myslí vždycky, když se vzdálíte od jeho představ/4 poznamenala Elaine.

„Myslím si, že se zabýval obrazovou stavbou filmu a tématem, vlastně tím, co děláte i vy,“ řekl Chili. „Takže je to téměř to samé.“

Elaine nadzvedla obočí: „Vy se znáte s Michaelem?“

Znám děvče, které s ním žije, Nicki. Ona mi ho představila.

Harry se díval na Chiliho z druhé strany stolu, přímo zíral. Karen seděla vedle něj na gauči a taky se k němu obrátila tváří, aby mu viděla přímo do očí. „Pokud jde o závěr,“ řekl Chili, „myslím si, že kdyby Lovejoy přejel toho chlápka náklaďákem, publikum v divadle by povstalo a jásalo.“

„Přímý přístup,“ Elaine souhlasila.

„Řekněme, že to chce udělat. Začne s jasným předsevzetím, a potom změní názor. Na každý pád se to ale stane, přejede ho, chlap je mrtev a vy nevíte, jestli to chtěl udělat, anebo jestli to byla nehoda.“ Chili se podíval na Elaine, která si v tom okamžiku sundala brýle a beze slova ho pozorovala.

„Líbí se mi to,“ opět se do rozhovoru zamíchala Karen, zůstane to nejasné až do úplného konce. Řekněme, že Lovejoy se přizná Peggy, že to byla nehoda a ona tomu uvěří.

„Ale publikum stále neví na čem je,“ Elaine pokrčila rameny.

„To je právě to, o čem jsem přemýšlela. Dejme jim něco, o čem si mohou povídat, když vyjdou ven,“ navrhovala Karen.

„Myslíš, když vyjdou z kina?“

Karen se smála: „Správně. To je Warrenova myšlenka – řekl ti to?“

Chili si vzpomněl na ředitele studia, o němž Karen mluvila, vypadal na pořádného blbce.

„Stručně jsme o tom hovořili,“ odvětila Elaine.

„Tak tedy Lovejoy nafilmuje několik vlámání videokamerou a stává se expertem?“ opět se zeptala Karen.

Elaine to myslela vážně: „S Mel Gibsonem. Uděláme to na pokračování anebo to prodáme jako seriál.“

„Takže, další krok…“ – Harry nedopověděl, Karen mu hned skočila do řeči: „Myslela jsem, že tu bude.“

„Warren už tady není. Je v reklamě,“ řekla Elaine.

Harry se konečně opět dostal ke slovu: „Víme tedy, že musíme scénář trochu přepracovat, to půjde snadno. Dám Murrayovi naše připomínky.“

„Kterému Murrayovi?,“ zeptala se Elaine.

„Murrayovi Saffrinovi, mému scénáristovi.“

Elaine si povzdychla, „ach… řeknu vám to na rovinu, nezkoušela bych to s Murrayem Saffrinem. Karen by se nepodařilo prodat Murraye Saffrina, ani kdyby se s tím postavila na hlavu.“

Harry neměl námitky: „Takže seženeme někoho jiného.“

„To už je na vás. Mohu vám dát několik jmen scénáristů, které znám a kteří celkem ujdou, jako…“ Chili poslouchal jména a vůbec jej nepřekvapilo, že nikdy předtím neslyšel ani jedno z nich. Kolik lidí ví, kdo napsal filmy, které viděli?

Když Elaine skončila, Harry se zeptal: „Tak co, jsme u výroby?“

„Ne, pokud nemám nějakou záruku, že to mohu prodat. Je to stále váš projekt, Harry. Na vás závisí, jak daleko s tím dojdeme.“

Vzápětí se Harry zeptal Elaine na to, co jej opravdu zajímalo: „Řekla jste, že mám zaplatit jednoho z těch scénáristů. Co mě bude stát přepis?“

„To závisí na tom, koho seženete, řekla bych od 150 do 400 a přidejte několik nul. Zavolejte si jejich agenty a zjistíte, kdo by se na to dal.“

Harry vyhrkl: „Miluji rozhovory s agenty, asi jako vyrážky. Nemyslíte, že nám Michaelovo jméno zabezpečí dobrý obchod?“

Elaine se napřímila: „Michael Weir to už podepsal, máme ho přikovaného ke stěně, a to jste na něj ani nemuseli mířit pistolí. Můžeme to poslat nahoru. Řeknu jim, že se to Michaelovi líbí… Ano? Co ještě? Harry, je to na tobě, promysli si to. Karen, mohla bys tu ještě chvilku zůstat? Pokud by pánům nevadilo počkat…“

Chili s Harrym ji respektovali a když už byli u dveří, Elaine je ještě zastavila: „Harry? Co takhle nějakou romanci s méně atraktivními lidmi?“

Harry se otočil: „Marty?“

„Něco lepšího.“

„Co byste řekla na sedmsetlibrovou ženskou, která drtí své milence, když je v extázi?“

„Zavolejte mi, Harry, oukej?“

Čekali na Karen v Harryho autě, které parkovalo vedle ozvučeného pódia velkého jako hangár, v ulici mezi Hyman Tower Building a přední bránou.

Chili očekával, že uvidí kompars procházet se kolem v dobových kostýmech a vojenských uniformách, tak, jak to jeden mohl vidět ve filmech, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se tu něco dělo. Ještě když vycházeli z budovy, Harry se stále vyptával na Michaela Weira. „A co řekl pak? Proč jsi mi nezavolal včera v noci? Proč jsi s tím čekal až do schůzky? Chceš se předvést, že?“

Chili řekl: „Myslím si, že jsi měl poslouchat, co řekla Elaine o tom chlápkovi. Nevypadá moc spolehlivě.“ Když nastoupil do auta a sedl si na přední sedadlo, dodal. „Včera v noci jsem zjistil, že je prťavější, než jsem si myslel.“

Potom začal Harry žbrblat o tom, že lidé ze studia nikdy nejednají otevřeně, na rovinu, ale vždy vás natahují. Postaví vás do velmi riskantního postavení, které si nemůžete dovolit a řeknou, že je to na vás.

V autě bylo horko. Chili otevřel okénko. „Kolik řekla, že bude stát scénárista?“

„Od 150 do 400 000.“

„Panebože,“ Chilimu ta suma téměř vyrazila dech, „jen za to, že to dá dohromady? Myslel jsem si, že k tomu směřuje, ale nebyl jsem si jistý. Scénáristé se mají dobře, že?“

„To ti zpropadení agenti ničí obchod. Agenti a svazy. Ale víš co? Kdybych měl prachy, tak bych si najal jednoho z nich. Asi tak věřím tomuhle agentovi.“

Chili, který nevěřil ničemu, mlčel.

„Pokud bys měl trochu štěstí a potkal svého kamaráda čističe,“ řekl Harry, „mohl bys mi vybavit rychlou půjčku…“

Chili sledoval dvě mladé dámy procházející uličkou mezi studii: dlouhé blond vlasy, minisukně, dvě Miss Kalifornie.

„Našel jsem ho, Harry.“

Harry se zeptal: „Kde?“ Hned na to skočil, vrtěl se nervózně v tom těsném prostoru mezi sedadlem a volantem.

„Záleží na tom, kde? Vzal jsem mu peníze a poslal je jeho ženě.“

„To snad ne!“

„Tři sta tisíc. Nechal jsem si deset tisíc pro Bonese, kdybych se rozhodl zaplatit mu.“

„Měl jsi ty prachy u sebe?“

„Harry, uklidni se.“ Zdálo se, že Harry dostane záchvat zuřivosti. „Nemusel jsem ti to říct, protože se tě to ale vůbec netýká, že? A řekl jsem ti to. Oukej, takže zapomeň na to.“

„Tři sta tisíc!“ Harry teď kroutil hlavou, nedokázal se s tím smířit.

„Harry, nikdy jsme se přece nedohodli, že ti přinesu peníze.“

„Jaká dohoda? Rád bych věděl, co pro mě děláš.“

„Říkáš, že potřebuješ Leovy prachy? Vezmeš mu nejlepší šanci v životě. První, co pak udělá, je, že to na nás hodí, naprosto všechno, zatáhne do toho vedle své ženy i nás.“

Harry zíral přímo před sebe, neřekl na to nic. Nevypadal, že by se cítil dobře, oblek mu byl moc těsný.

Chili vystoupil a držel otevřené dveře, zatímco Karen přicházela k vozu. Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Když k němu přišla blíž, řekla: „Vizuální stavba tématu? Měl bys to udělat, Chili.“

Chili si sedl dozadu. Harry nastartoval, ale nepohnul se a díval se na Karen. „Nechceš mi vysvětlit, co to všechno mělo znamenat?“

„Elaine zavolá Michaelovi,“ řekla Karen. „Pokud projeví dostatečný zájem a vy upravíte scénář, dá to do výroby.“

„Zpropadená studia,“ rozčiloval se Harry, „neřeknou ti prostě ano nebo ne, musí kolem toho intrikovat… Proč to řekla tobě a ne mně?“

„Proto mě nepožádala, abych zůstala,“ řekla Karen a odmlčela se, potom dodala mírně: „Elaine mi nabídla práci.“

Harry na ni zašilhal: „Jako co?“

„Vedoucí produkce, do roku možná i viceprezidentka.“

Harry žasl: „Panebože, nemůžu tomu uvěřit.“

Chili se natáhl nad sedadlo a dotkl se Karenina ramena. Zašeptal: „Jde ti to pěkně.“ Jen na vteřinu se přitiskla tváří k jeho ruce.

21

Marcela byla poslední, ke komu by Bo Catlett, jak si myslel, mohl cítit něco něžného. Tato žena řídila servis s limuzínami. Dnes k tomu došlo. Vstoupil z garáže do kanceláře, Marcela vzhlédla od počítače a řekla: „Shání vás pan Zimm,“ a Bo Catlett měl chuť ji obejmout.

Řekl: „To nemyslíte vážně.“

„Nenechal vzkaz. Zavolá znova.“

„Kdy?“

„Nevím, ale určitě volal několikrát,“ ubezpečovala ho tato obrovská panenka v růžovém oblečení a brýlích s růžovým rámem. Vzápětí nato zazvonil telefon na Marcelině stole. Zvedla sluchátko a oznámila: „Wingate Motors Limited.“ Znělo to příjemně na ženu jejích rozměrů, na to, jak se pohybovala, jak držela svou padesátiletou hlavu se zlatem prokvetlými vlasy. Nikdy předtím si toho nevšiml. Potom řekla: „Ano, pan Catlett je tady. Počkejte chvíli, prosím.“ Podívala se na něj a kývla – v té chvíli měl chuť ji políbit.

Dal si to přepnout do Ronnyho kanceláře, vyložil si nohy na stůl, překřížil kotníky a díval se na svoje vyleštěné boty značky Cole-Haan. „Harry, právě jsem ti chtěl zavolat. Jak se máš?“

Harry řekl, že výborně. Vždycky to říkal, když seděl na druhé straně linky a žádal peníze na investice. Ach, všechno bylo prostě vynikající, jen mu něco nevyšlo a to znamená, že potřebuje, aby mu poskytli polovinu rozpočtu na film. Určitě byl i teď ve finančním srabu. Harry byl prostě velkolepý.

„Mám dobrý kšeft v Toweru…“

„S Panem Lovejoyem?“

„Jsou na to nažhavení.“

„Slyšel jsem, že jste získali Michaela Weira.“

„Chlapče, v tomhle městě se dostane do řečí všechno.“

„Takže jak ti mohu pomoci?“

„Hledám malý pracovní kapitál.“

„To znamená kolik?“

„Několik stovek.“

„Co kdybychom použili peníze, které jsme vložili do Oblud?“

„Jsou v záruce, nemůžu s nimi hýbat.“

To znamenalo, že je utratil. Catlett se s tím smířil, rozhodl se, že na to teď nebude myslet. Přešel k důležitějším věcem.

„Nabízíš účast na Lovejoyovi?“

„Jen malou, když beru v úvahu, že je to minimálně dvacetimiliónový projekt. Možná pětadvaceti.“

„Takže mluvíme asi o jednom procentu?“

„Asi tak.“

„Anebo míň.“

„Řekni mi, co chceš,“ řekl Harry. Odpověď z druhého konce telefonu zněla: „Uvidíme, co se bude dát dělat.“ Harry poslouchal. Na chlapa, kterému v zoufalé situaci nezůstalo nic jiného, než zavolat, byl naprosto klidný. „Chtěl jsem ti zavolat, Harry.“

„Opravdu?“

„Říct ti, jak moc se mi líbí Lovejoy.“

„Četl jsi to?“

„Moc o tom přemýšlím, člověče, jsem ochoten dát ti tolik, kolik se ti ani nesnilo. Ale chci se na tom aktivně podílet. Rozumíš, co říkám? Chci pracovat na filmu s tebou, být jeho spolutvůrcem, člověče.“

„Rád bych věděl, jak ses dostal ke scénáři?“

„Harry, někde se sejdeme a půjdeme na skleničku. Řeknu ti, jak můžeš získat sto sedmdesát tisíc bez toho, abys mi dal provizi nebo úroky. Vrátíš mi je, až budeš moci. Jak se ti to líbí?“

„Myslíš to vážně?“

„Kde se sejdeme?“ zeptal se Catlett.

„Je mi to jedno,“ odvětil Harry. „Kde chceš ty?“

Po tomto otálení Catlett zavolal Medvědovi a řekl mu jméno restaurace, v níž se mají setkat za půl hodiny. Když Catlett opět procházel kanceláří, kde růžová Marcela seděla u počítače, napadlo ho, jaké by to asi bylo vyspat se s ní. Zda by to bylo jiné než s druhými.

Mexičan v bílé livreji jim přinesl drink na verandu u Karen. Byla úplně jiná, až příliš zdvořilá, když řekla: „Děkují, Migueli. Na shledanou zítra.“ Mexičan neřekl nic. Měl nohy do O a sukovité ruce. Když Miguel vešel do domu, Karen řekla Chilimu: „Řekl bys, že má jen čtyřicet? Celý život pracoval jako sezónní dělník na farmách. Jednou se tu zastavil a ptal se mě, jestli pro něj nemám práci v zahradě. Najala jsem ho jako domovníka.“

Chili si usrkl ze svého nápoje a řekl: „Propáníčka, myslím, že tam nedal ani trochu toniku. Je to pořádně ostré.“

„Miguel se učí,“ řekla Karen a podívala se na stromy. „Že je tu pěkně? Toto je pro mne nejpříjemnější část dne.“

Dnes byla nějaká jiná. Ani jeden z nich asi minutu nic neřekl. Dívali se na stromy a na oblohu, která měnila barvu. Chilimu to trochu připomínalo podvečer s Fay, když se stmívalo a oni čekali na Lea. S tím rozdílem, že Leo a Fay neměli bazén.

Nejdřív si Chili myslel, že čekají na Harryho – chtěli jít někam na večeři – ale Karen vzápětí řekla, že Harry se tu už zastavil. Změnil své rozhodnutí, někomu telefonoval a potom odešel.

„Je přesvědčen, že pro něj nic nedělám,“ řekl Chili.

Karen se obrátila a podívala se na něj. „A děláš?“

„Co chce? Udělám to.“

„Chce Michaela… Ale poslyš,“ řekla Karen, „to, co dělá, je výraz jeho osobnosti. Jestli mu chceš pomoci, musíš nejdřív přemoci tuto bariéru. Jako nezávislý producent chce totiž všechno dělat po svém. Mimo něj nikdo nic neumí. Jeho poslední tři filmy nemohly prorazit, ale nebyly o nic lepší, než jeho prvotiny. Pokoušela jsem se mu to vysvětlit. Když chceš pracovat s nízkým rozpočtem, musíš se soustředit na speciální efekty anebo násilný humor a dělat takové filmy jako ‚Útok vraha‘, ‚Nacisté musí zemřít‘ anebo ‚Útok prostitutek z vesmíru‘ – jsou tak špatné, že jsou až směšné. Anebo dělat horor v jiné, nové podobě, jako ‚Na soumraku‘, což je podle mne vynikající. Mám ráda příhodu o chlápkovi, který se stane obětí upíra. V tomhle filmu ale není ani jedna scéna, která by se odehrávala v tmavém, prázdném zámku; upír je oblečen jako Fred Astaire v bílých rukavičkách a v bílé kravatě. Upíři v tomto filmu obléhají dům – opuštěnou farmu kdesi na Západě. V železničních vagónech hledají krev i a pospíchají, aby dostali to, co potřebují do východu slunce. Denní světlo je zapálí a oni shoří. Tento film podává skutečný obraz o tom, jaké to je být upírem… A nemohla jsem Harryho donutit, aby se na to šel podívat.“

Chili si usrkl z vodky a té trošky toniku, byl rád, že tu Harry není. Seděl pohodlně v měkkém křesle na verandě a čím déle si s Karen povídal, tím víc se mu líbila. Neměla nic společného s Fay, ale určitě by ji pochopila a v okamžiku by ji dokázala zahrát.

„Znáš to všechno velmi dobře,“ řekl Chili. „Nemyslím jenom filmy, ale jiné věci, byznys.“

„Dělám v tom už patnáct let a všechno pozoruji. Harry je úplně bez sebe a jednou z příčin je i to, že mi nabídli práci ve studiu. Řekl, ‚Nevěřím tomu‘, protože si o mně pořád myslel, že jsem žabka, která má jen pěkné kozy a hlasitě ječí. Můj otec vyučuje kvantovou fyziku na univerzitě a matka je makléřkou s nemovitostmi, má svou vlastní společnost a je neuvěřitelně úspěšná. Má výjimečný smysl pro obchod. Nechci následovat ani jednoho z nich, ale nepřišla jsem dobýt svět autobusem do L.A. Mám zázemí a teď vím o filmovém průmyslu víc než Harry, protože se nevzdávám. Vím, co se děje a mám dobrý smysl pro příběhy. Elaine to ví, proto chce, abych pro ni pracovala.“

„Vezmeš to?“

„Přemýšlím o tom. Mezitím se chudák Harry snaží vydolovat někde peníze, aby si mohl najmout scénáristu…“

Chili upil z nápoje.

„…a pořád se tím víc a víc zadlužuje. Šel si promluvit se svými investory.“

„Myslíš ty limuzínové boháče?“

„Vím, že jsou to ti samí, kterým se chtěl vyhnout. Řekla jsem mu ‚Harry, říkal jsi mi, že bys dal nevímco za to, kdyby ses od nich odtrhl‘.“

„Šel k nim do kanceláře?“

„Ne, mají se někde sejít… v podniku Tribeca, je to na Beverly Drive.“

Chili odložil svůj nápoj. „Můžeme tam jít na večeři?“

„Jestli chceš…“ Karen se na něj upřeně dívala asi deset vteřin, potom řekla: „Harry je velký chlápek,“ a znova se na něj podívala, jakoby chtěla, aby něco řekl. „Že?“

Chili vstal a zeptal se jí: „Můžeme jít?“

Byli ve velkém rohovém boxu na poschodí v Tribece. Catlett, Harry, a teď už i Medvěd, který sem právě vklouzl a přinutil Catletta, aby přerušil své vyprávění a představil ho jako svého společníka – bývalého filmového kaskadéra, svalovce a zdravě vyhlížejícího blbce v havajské košili.

No a co dělal ten blbec sršící zdravím? Hned se vrhl na košík s pečivem a začal pojídat rohlíky namazané silnou vrstvou másla, přičemž si umazal bradu od drobečků a zašpinil celý stůl. Když ho Harry pozoroval, sebral košík a dal jej před sebe, aby na něj něco zbylo.

Harry pil už svou druhou skotskou, Catlett popíjel chlazené Pouilly-Fuissé. Harry si objednal sekanou, to se Catlettovi líbilo. Hlavní jídlo bylo indikátorem, že chlap má v hlavě všechno pohromadě a nebude na něj vytahovat žádné triky. Catlett si objednal salát z mořských raků, nechtěl tady večeřet. Dá si něco později u Matea s lidmi, které má rád, s nějakou pěknou žabkou, která se bude smát jeho duchaplným vtipům. Medvěd si objednal pivo – což bylo dalším důkazem jeho prostoduchosti – jíst bude později doma.

Catlett vysvětlil ještě jednou, že dal Harrymu sto sedmnáct tisíc, bez úroků a bez podílu, s tím, že je vrátí, kdy bude chtít. Za to bude moci Catlett pracovat na Lovejoyovi a učit se od odborníka něco o tom, jak se dělají filmy. Další peníze mu dá případně později. Všechno, co měl Catlett v úmyslu, bylo dostat malý úvěr na film, něco, k čemu se jeho přátelé nemohli nikdy dostat. Najednou promluvil:

„Řekl jsem ti, že to byl tvůj chlápek, kdo mi dal scénář?“

Harry nevěděl, koho tím myslí. „Můj chlápek?“

„Chili Palmer, z Miami na Floridě.“

„Dal ti jej?“

„Půjčil. Jednou v noci byl v tvé kanceláři.“

Harry řekl: „Dobře, říkáš, že jsi to četl,“ ještě stále mu nevěřil.

„Zeptej se mě na něco.“

„V pořádku, jak se jmenuje švagr Lovejoye?“

„Myslíš Stanleyho? Myslel jsem, že by nebylo špatné, kdyby se Stanleymu něco stalo, strašně leze každému na nervy. Hlavně když říká sestře Lovejoye, že mají jen své vlastní problémy a jsou k sobě navzájem připoutáni.“

Teď už Harry nemohl mít pochybnosti, jen otázky.

„Proč ti to ukázal?“

„Myslel jsem si, že jsi mu to přikázal.“

„Poslal jsem ho, aby vzal scénář, to bylo všechno.“

„Zavolal mi. Tak jsem tam šel. Člověče, strašně mě to překvapilo. V tomhle městě není zvykem jen tak chodit a rozdávat své nápady. Vím o chlápkovi, který nechal scénář v jedné limuzíně a producent ho za to vyrazil. Myslel jsem si tehdy, že to přehnal. Producent – nechci jej jmenovat, jeden z velmi vlivných mužů – řekl, že když se na chlápka nemůže spolehnout, potom s ním nechce dál pracovat.“

Catlett upil z vína, dal Harrymu minutu na přemýšlení a potom nečekaně řekl: „Ptal jsem se toho Chiliho Palmera, co je mezi vámi a on mi řekl, že jste partneři a budete spolu dělat film. Řeknu ti, že mě to překvapilo, vždyť on je přece odněkud z ulice a o byznysu ví tak akorát hovno.

Všiml jsem si, že ani neví, jak se čte scénář a co znamenají některé příkazy. Mluví o filmu, který s tebou natočí, a ve skutečnosti ani neviděl scénář. Člověče, to se mi nějak nezdá.“

Harry zvedl rohlík a odkousl si, jako kdyby jedl jablko, drobečky padaly na stůl rovnou před něj. Medvěd to nevnímal, protože si právě natíral rohlík máslem.

„Nechci, aby to vypadalo, jakože ti strkám nos do tvých záležitostí,“ znova se do něj pustil Catlett, „a jestli mi to nechceš říct, tak nech být. Jsem jen zvědavý, co vlastně pro tebe ten Chili Palmer dělá.“

„Nic zvláštního,“ řekl Harry.

Konečně začal vyprávět.

„Dělal ti poslíčka?“

„Mohli bychom říct, že má různé funkce.“

„Typ tvrdého chlapa, co? Tak se uvedl. Podívej, myslel jsem si, že ho máš na to, aby vybavoval špinavou práci, poradil ses se mnou a s Ronniem, a to mi zase nešlo do hlavy. Na co bys to potřeboval? Dělal ti Ronnie někdy problémy? Myslím, že ne. Ronnie by měl držet zobák, ale už je jednou takový. Vždyť on je ze Santa Barbary, ne zapře se. Konečné, Ronnie s námi v tomto kšeftu nejede. Dávám ti sto sedmdesát tisíc z dobré vůle jako pracovní kapitál. Harry, vím o filmech víc než většina lidí v této branži. Jen mi důvěřuj.“

„Kdy dostanu ty peníze?“ – Harry šel přímo na věc. Nedělal žádné okolky. Byl to chlápek, jak se patří.

„Kdykoliv budeš chtít, Harry. Peníze jsou ve stodolarových bankovkách, ve sportovní tašce v skříňce na letišti. Čekají jen na to, že si je někdo vyzvedne.“

Harry se na něj podíval. „Letiště?“

„Ta taška se tam dostala kvůli jinému kšeftu, ale ten nevyšel. To tě nemusí trápit. Vlastně něco bys o tom měl vědět. Nechci tě dostat do žádných problémů. Byly tam peníze na nákup, jestli víš, na co myslím.“

Harry si vzal sklenku a znovu si nalil.

„Co?“

Zaujalo ho to, ale měl strach.

„Říkám ti, Harry, mohl bys tam jít, vzít tašku ze skříňky a ztratit se, nikdo by tě neotravoval. Ale nikdy nevíš, kdo courá kolem.“

„Myslíš policajty?“

„Ano, to je možné. Anebo někdo z Protidrogového, nevím. Myslel jsem hlavně na lidi, kteří jsou zapleteni v obchodu s drogami. Ti vědí, kde se dělají kšefty a kde jdou peníze z ruky do ruky. Chápeš, co myslím? Na ty si musíš dát pozor, protože by tě mohli oškubat. Když vypadáš podezřele, anebo nervózně vyndáváš tašku ze skříňky…“

„Nevím,“ řekl Harry a kroutil hlavou.

Chtěl ty peníze, to bylo jasné, ale bál se.

„Tak jak říkám, není to nic, co bys dělal běžně,“ řekl Catlett. „Právě proto mě napadlo, že bys mohl poslat svého chlápka, Chiliho Palmera. Když se mu to nepodaří, ty za to nemůžeš.“

Chili a Karen si vzali Chiliho vypůjčenou Toyotu, odvezli se dolů přes Rodeo k Wilshire a vrátili se zpět na Beverly Drive. Cestou Chili vyprávěl o tom, jak šel prvně do restaurace v Little Santa Monica. Vešel perfektně ohozený, ale musel čekat u baru asi hodinu, a nakonec ho posadili kdesi vzadu, přičemž lidé, kteří vypadali, jakoby se vrátili z výletu, dostali hned prázdné přední stoly. Řekl Karen taky o obnošené kožené bundě, kterou měl na sobě Michael.

„Ty dostaneš koupit jako nové. Co si o něm myslíš“, zeptala se Karen.

Chili řekl, že podle jeho názoru je Michael v podstatě dobrý chlap, ale těžko říct. „Většinou hraje i v soukromí. Myslím, že má problém být sám sebou.“

„Napodobuje někoho?“

„Michaela Jacksona.“

„Howarda Cosella imitoval pořád. Víš, není lehké být Michaelem Weirem.“

Chili neřekl nic, ale pomyslel si, že sedm miliónů by nu to mohlo trochu usnadnit.

Byli chvíli ticho a potom Karen řekla: „Jaká je Nicki?“

„Je to rockenrollová zpěvačka. Neholí se v podpaždí.“

„Myslím, že je to Michaelův nápad. Považuje to za smyslné.“

„Pořád se ti líbí?“

„Nic proti němu nemám. Je to Michael Weir a je úžasný.“

„Máš na mysli jeho herecké umění?“

„Co sis myslel, sex? V posteli byl směšný.“

„Jak to myslíš?“

„Byl směšný. Říkal směšné věci.“

Na chvíli opět ztichli.

„Je mnohem menší, než jsem si myslel.“

„Za to nemůže,“ řekla Karen.

Chili ji vysadil před Tribecou – byla to kavárna s terasou, její název svítil na skleněné tabuli. Potom se vezl nahoru ulicí, hledajíc místo, aby zaparkoval.

Harry s investory nebyli nikde v baru, který vypadal jako ze starých časů, ani na hlavním poschodí. Chili se otočil směrem k otevřenému schodišti a pohnul se tím směrem. Místo se mohlo jmenovat Manhattan anebo Třetí ulice, vypadalo přesně tak, jako jedna z těchto předražených newyorských restaurací s barem. Název TriBeCa se spíše hodil na obchodní dům, ale konečně, bylo to jméno jako každé jiné. Schodiště lemované zábradlím vedlo přímo do baru. Chili na jeho konci spatřil chlápka. Stál téměř nahoře, potom několik schodů sestoupil, ale dál už nešel, zjevně čekal na něj. Chlápek v havajské košili a saku z hovězí kůže s ryšavou bradou.

Když Chili stoupal po schodech, pozorně si chlapa prohlédl. Teď spatřil i Catletta, který se objevil vzadu a zůstal stát nad chlápkem na nejvyšším schodu. Chili věděl, že se chlap nepohne. Dostal se k němu třemi schody a zastavil se. Teď se už nahoru nedíval, nechtěl se dostat do potupné pozice, s hlavou zakloněnou dozadu. Díval se mu na pás, který měl momentálně v úrovni očí, tam, kde se mu havajská košile vykasala z elastického opasku na modrých kalhotách; byl tkaný dvojmo a těsně jej obepínal.

Catlett řekl: „Rád bych vám představil svého společníka, Medvěda. Filmového kaskadéra a mistra ve vzpírání, jak jste si mohl všimnout. Sbírá a vyhazuje věci, které nechci“

Chili se díval na mohutné tělo chlápka, na červenozlaté ibiškové květy a zelené listy na podkladě havajské modré, ale do tváře se mu zatím nepodíval. Věděl, že jsou to ibišky, protože Debbie je pěstovala na Meridian Avenue ještě předtím, než od něj utekla a vrátila se do Brooklynu.

Medvěd řekl: „Znám Chiliho Palmera. Vím o něm všechno.“ Potom zatáhl břicho a tvrdě vyrazil, jeho hák zasáhl Chiliho přímo do tváře. Ten chlápek byl stejně praštěný jako Debbie. Zdálo se, že si úplně vtáhl žaludek, protože opasek se pokrčil na místě, kde měla být chlápkova střeva. Z formy byly nejen kalhoty, ale i chlápek sám, který ho tu pořádně otravoval. Ale Chili se nahoru nepodíval.

Catlett řekl: „Podle našeho názoru byste měl hodit zpátečku do Miami.“

Chili se ještě stále nepodíval nahoru. Ještě ne.

Medvěd dodal: „Seber si svých deset táců, pokud je ještě máš.“

A Chili už téměř zvedl zrak – podle toho, co ten chlap říkal, byl zjevně v jeho hotelovém pokoji, viděl všechny ty prachy, a přece je nechal na pokoji.

Chili dál upíral oči na chlápkův pás a viděl, jak se mu břicho začalo opět vzdouvat. Ještě stále předváděl velkou show, ale břichu dopřál větší prostor. Potom Chili pohlédl ještě jednou na jeho pěst a konečně zvedl zrak přes ibišky až k zarostlé tváři chlápka.

„Takže, ty jsi kaskadér,“ řekl s kamenným pohledem. „A jsi aspoň trošku dobrý?“

V následujícím okamžiku se Medvěd zašklebil a otočil hlavu stranou, jako by byl příliš skromný na to, aby odpověděl sám. Chtěl, aby Catlett odpověděl za něj. To Chilimu umožnilo, aby vyrazil pěstí a srazil Medvěda ze schodů. Chlápek skučel bolestí a strachem. Jak letěl, zasáhl Chiliho hlavu loktem, ale stálo to za to – vidět toho pitomce, jak se kutálí po schodech a přistává na zemi. Chili jej sledoval, a až když se pohnul, se podíval na Catletta.

„Na takového chlapa to namouvěru nebylo špatné.“

Karen to všechno viděla.

Podobná scéna byla ve filmu s Eastwoodem, jen s tím rozdílem, že Clint zasáhl chlápka trochu výš. Chlápek se ho ptal, kam jde.

Už si nepamatovala, co Clint odpověděl.

Běžel nahoru po schodech hotelu, aby si to vyřídil s Bobbym Duvallem. Popadl chlapa jednou rukou a vzápětí ho bylo vidět, jak se válí po schodech dolů až na samý spodek. Byl to western.

Karen odešla od stolu hned, když spatřila Catletta, jak zůstal stát u vousáče nahoře na schodišti. Medvěd byl o několik schodů níž. Věděla, že čekají na Chiliho a něco se semele. Jako filmová sekvence by to bylo vynikající, kdyby ona představovala třetí – nezúčastněnou osobu. Další účinek by se dosáhl, kdyby se všechno odráželo v její tváři. Přirozeně, že by tam měly být i detailní záběry z děje. Ruka, kterou popadl pěst chlápka. Detailní záběr jeho tváře, který by zachytával jeho reakci. Skučí od bolesti, potom udělat střih a vidět ho, jak se kutálí po schodech dolů. Catlett byl teď dole. Odcházeli, chlápek se otočil, ale Catlett ne. Karen všechno pozorovala skrytá za zábradlím schodiště. Teď k ní přicházeli lidé od stolů a ptali se, co se děje.

Chili sestupoval po schodech, hovoříc: „Myslím, že ten chlap spadl.“ Teď se podíval na ni, přešel k ní blíž. Zeptala se: „Co ti udělal?“ Chili zakroutil hlavou, chytil ji za rameno a přešli podél stolů do rohu, kde stál Harry se sklenkou v ruce.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se.

Karen seděla na jedné straně stolu tak, že měla současně výhled na oba dva a nemusela otáčet hlavu od jednoho k druhému. Odsunula salát z krabů, kterého se ani nedotkla a sklenku nedopitého bílého vína.

Chili oprášil drobečky ze stolu před sebou. Rozhlédl se kolem a řekl, že Catlett a ten vousatý chlap, Medvěd, se vlámali do jeho hotelového pokoje a prošacovali mu věci. Hovořil o tom věcně a neodpustil si poznámku: „To jsou lidé, s nimiž paktuješ, Harry. Chtějí se mě zbavit, aby se mohli dostat k tobě.“

Pěkná ironie. Bývalý gangster říká Harrymu, aby si dával pozor na limuzínové frajery, že jsou to podvodníci.

Harry se choval divně už když Karen přišla a on ji představil Catlettovi a ten zase svému příteli Medvědovi. Nechali ji tam stát několik minut, byla pro ně Harryho ženská, nic víc. Catlett se celou dobu bavil s Harrym a položil mu na stůl klíč, hned vedle sekaného řízku. Většinu z něj už snědl, jen zelená fazulka zůstala netknutá. Když se Catlett zvedl, usmál se, chytil Karen za rameno a řekl, že mu bylo potěšením.

Chlápek vypadal dobře, připomněl jí Duka Ellingtona, který se oblékal u Armaniho, Melrose nebo Maxfielda a platil dva tisíce za kus.

Teď už klíč na stole nebyl.

Harry řekl Chilimu: „Víš, co je zač. Řekl jsi mi to. No a co? Potřebuji přinejmenším sto padesát tisíc a on mi je půjčí bez úroků. Podmínky dohody si mám určit sám. Jediné, co musím udělat, je vyzvednout si prachy. Oukej? Jestli máš něco proti tomu, je to tvoje věc. Mě se to netýká.“

Vypadalo to tak prostě, než se Chili zeptal: „Dává ti šek nebo hotovost?“ A tehdy to začalo být zajímavé.

„Hotovost. Prachy jsou právě teď ve skříňce na letišti. Mluvil o nějakém kšeftu, který nevyšel.“

„Panebože, naletěl jsi mu. Nevidíš to? Vykašlal ses na jejich projekt s Obludami, takže ti teď dává lekci. Ve skutečnosti ti, Harry, nedává nic, jen se ti odplácí.“

Harry řekl, že neví, o čem to mluví, ale Chili pokračoval: „Harry, o splátkách bych mohl napsat celou knihu. Jestli sáhneš do té skříňky, vyjdeš s pouty na rukou, za to ti ručím.“

Karen si přála, aby si mohla něco z toho zapsat.

„Tak tedy je to pravda? Naletěl jsem? Jak potom přišel Catlett na to, že tam mám poslat tebe, když jsi pro mě zatím houby udělal?“

Karen pozorovala Chiliho, jak se začal usmívat a na chvíli ji to překvapilo. Brzy potom se Chili úplně rozesmál a kýval hlavou: „Harry, mýlil jsem se, promiň. Ty nepatříš k těm, kteří se dají doběhnout.“

To už nebyl Harry, jak jej znala před patnácti lety, byl příliš tichý. Ale byl nafoukaný a choval se uraženě. Uvědomil si, že se dostal do něčeho, co nemůže logikou zvládnout – to bylo ono – a bál se, že bude vypadat jako hlupák.

„Dej mi klíč. Pokud jsou prachy tam a nic neočekávaného se nestane, donesu ti je,“ řekl Chili.

Harry se obrátil k Chilimu a díval se na něj, jakoby měl ještě na výběr. „Je to na tobě, Harry. Ale to ti říkám, nic nedělej sám.“

Harry vytáhl z kapsy klíč. Nepodal jej Chilimu, ale položil jej na stůl mezi ně.

„Sto sedmdesát tisíc. Rád bych věděl, jestli tě ještě někdy uvidím,“ řekl.

Harry potom odešel, což Chiliho potěšilo. Spolu s Karen sešli po schodech k baru, na skleničku. Ještě se nerozhodli, jestli budou jíst tady nebo někde jinde. Měla plno otázek, vyptávala se na limuzínové frajery, na to, jak získali peníze. Potom se zeptala, zda půjde Chili ještě dnes v noci na letiště. Řekl jí, že s tím počká do zítra a půjde tam v poledne, kdy by tam mělo být hodně lidí.

Karen vzápětí řekla: „Ach, zapomněla jsem ti říct. Volal tvůj přítel z Miami.“

„Tommy Carlo?“

„Ne, ten ne. Zapsala jsem si to,“ řekla Karen. „Jakýsi Ray, Ray Bar-bone?…“

22

Schránky v terminálu Delta fungovaly tak, že jste museli vhodit třičtvrtě dolaru na čtyřiadvacet hodin. Pokud jste schránku potřebovali na delší dobu, nechali jste uvnitř dva dolary na každý den a služba při pochůzce zkontrolovala čas a vybrala peníze. Aby Chili pochopil návod vytištěný na skříňce, musel si jej přečíst dvakrát.

Udělal to ještě předtím, než přešel podél skříněk, mezi nimiž byla i C-018. Všiml si, že obě skříňky vedle byly volné a v zámcích měly zasunuty klíče. Líbilo se mu to stejně jako všichni cestující dnes na letišti. LAX bylo dopoledne rušné letiště.

V následující chvíli zkontroloval přílety, aby věděl, na který let vlastně čeká, kdyby se ho někdo zeptal. Zaujal jej let č. 83 z Newarku, který měl přistát ve dvanáct čtyřicet. Představil si Debbie, jak přichází s taškou plnou tabletek a s tím svým rozzlobeným pohledem. „Ahoj, miláčku, jaký jsi měla let?“ ‚Bylo to strašné, letuška byla otřesná a bolí mě hlava.‘

Od té doby, co potkal Karen, přemýšlel o Debbie a svém dosud trvajícím manželství mnohem víc. Nedokázal si to vysvětlit, neměl přece s Karen žádné vážné úmysly. Líbilo se mu, že se jí jeho předcházející život ani vztahy nijak nedotkly. Chovala se přirozeně, nevznášela se v oblacích. Byla někdo, byla elegantní a navíc filmová hvězda – i když to platilo spíše v minulosti a začala se na něj dívat jaksi jinak a říkala mu Chili.

A to všechno od včerejší noci, po incidentu s kaskadérem. Cítil to. Jakoby ji zaujal. Byla víc potichu, přestože měla hodně otázek. Neptala se, zda je ženatý, ani na nic, co bylo příliš osobní. Když ji vezl domů, měl takový pocit, že ho pozve dál. Byl přesvědčen, že se v krátké době sblíží.

Stále sledoval přehled příletů a všiml si na začátku let číslo devětaosmdesát z Atlanty. Ten, kterým přiletěl včera Ray Bones z Miami. Karen ho nazvala Ray Bar-bone, ale neptala se, co je zač. Takže jí neměl čas ani říct, jak mu z něj cuká v zadní části těla. Zatracený Bones. Celých dvanáct let ho pronásleduje a je tu zase. Bones, ten gangster, hrál svou roli perfektně, i když byl ve skutečnosti jen druhořadým rváčem. Chili by si s ním uměl poradit, kdyby si neobstaral toho velkého barevného chlápka. On takového nepotřeboval. Už ho měl v patách, frajera. Co to mělo znamenat? Prvně v životě měl problémy s barevnými.

V obchodě se suvenýry si Chili koupil tričko L.A. Lakerů purpurově zlaté barvy a malou černou atletickou tašku. Vešla se do ní i košile v dárkovém balení. Prohlížel si suvenýry, různé upomínkové dárky a kopec knih a časopisů. Stál tam asi osmnáctiletý chlapec. Vypadal celkem schopně a prohlížel si erotické časopisy. Chili k němu přistoupil a řekl: „Chceš si vydělat pět dolarů za dvě minuty?“ Kluk se na něj podíval, ale neodpověděl. „Půjdeš k tamtěm skříňkám a do čísla C-017 dáš tohle.“ Mládenec stále mlčel. „Je to překvapení pro mou manželku,“ řekl Chili. „Ale musíš to udělat rychle, oukej? Dokud je na WC.“

To se mu už zdálo lepší, takže souhlasil.

Chili mu dal papírovou tašku se svými nákupy, slíbených pět dolarů a tři čtvrtdolary. Mládenec odešel a vrátil se s klíčem označeným C-017.

Chili se nechtěl rozhlížet po příletové hale, aby na sebe neupozornil tajné. Možná tady postávají a nenápadně čtou noviny, tak, jak to bývá ve filmech. Byla to hloupost. Možná by je poznal, kdyby tu uzavíral obchody častěji. Snad je znali limuzínoví frajeři, a proto trčí těch sto sedmdesát táců nedotčeno ve skříňce.

Chili nepochyboval o tom, že tam peníze jsou. Zároveň však tušil, že je to past. Tajní jej mohou sbalit a obvinit z přebírání peněz za drogy. Jestli je toho ve skříňce víc, než jen peníze, řekněme nějaká droga, zašijou ho rovnou do basy.

Nemělo smysl rozhlížet se, protože pokud by to byla past, Catlett by už byl zavolal a tajní by tu už byli a pozorovali by skříňku C-018 z různých stran, ale určitě by nestáli blízko ní. Proč by se tedy namáhal rozhlížením?

Chili opustil letiště na několik hodin a jel po Manchester Avenue, kde našel italskou restauraci. Dal si mořskou marinádu a sklenku červeného. Zatímco tu seděl, napsal si na kousek papíru číslo a čas příletu newarského letadla.

Celá věc vypadala dost problematicky, bylo proto lepší připravit si nějakou historku dopředu, než potom něco vymýšlet na místě.

O půl jedné už byl zpátky na terminálu Delta, čekal u východu pro cestující letu číslo 83, který měl přiletět ve dvanáct čtyřicet. Letadlo přistálo ve třináct nula pět. Sledoval všechny cestující, kteří procházeli východem, dokud tam nezůstal sám. Oukej, otočil se a prošel uličkou ke skříňkám, byly vždy tři nad sebou a C-018 byla přibližné uprostřed. Podíval se na obě strany, aby získal čas, čekal, než skupina lidí přejde za něj a vytvoří mu ochrannou clonu. Získal tak dost času na to, aby otevřel skříňku C-017, popadl černou atletickou tašku i s jejím obsahem a opět ji zavřel.

Když přešel asi patnáct metrů uličkou k hlavnímu východu, černý chlápek v obleku mu zatarasil cestu.

„Promiňte, pane. Mohl byste jít se mnou, prosím?“

Teď už stál vedle něj i velký chlap ve vlněné košili a další na konci uličky říkal něco do vysílačky. Najednou všichni vylezli ze svých úkrytů. Když se Chili překvapeně zeptal, o co jde, černý chlápek mu strčil pod nos otevřený průkaz. Byli z Protidrogového oddělení.

„Co to má znamenat?“

Černý se otočil a vyrazil.

Chlápek v košili řekl: „Pojďte slušně za ním. Co říkáte?“

Zavedli ho ke dveřím s označením „Jen pro zaměstnance.“ Černý je otevřel.

Místnost byla prázdná a osvětlená neónkami. Na kovovém stole nebylo nic, dokonce ani popelník. Byly tam tři židle, ale nikdo mu neřekl, aby se posadil. Chlápek v košili mu přikázal, aby vyprázdnil své kapsy a položil všechno na stůl. Přesně dodržoval oficiální znění příkazů. Chili udělal, co mu řekli, byl vystrašený a říkal, že asi nechytili toho pravého. Černoch otevřel jeho peněženku a prohlížel si jeho řidičský průkaz, zatímco druhý vytáhl z atletické tašky tričko Lakerů a hrabal se uvnitř. Podívali se na sebe bez jakéhokoliv náznaku a černoch se zeptal:

„Bydlíte v Miami?“

„Ano,“ řekl Chili.

„Co hledáte v Los Angeles?“

„Pracuji tady ve filmové branži,“ odpověděl Chili. Opět se na sebe podívali.

„Investujete, že?“

„Jsem producent,“ řekl Chili, „filmová tvorba ZigZag.“

„Máte tady vizitku?“

„Ještě ne, začínám.“

Chlápek v košili se podíval na obsah kapes vyložený na stole. „To je všechno?“

„Ano, všechno,“ odvětil Chili. Hleděl na černocha, který zvedl papírek s číslem a hodinou příletu newarského letu. „Byl bych rád, kdybyste mi řekli, co to má znamenat,“ ozval se Chili. Předstíral, že je z nich nervózní, a ani se přitom velmi nenamáhal.

„Mám tu praporčíka Johna Doea,“ řekl ten v košili. „Když budu chtít, udělám vám osobní prohlídku.“

„Prohledej ho,“ řekl černoch.

„Proč mu neuděláme osobku?“

„Prohledej ho,“ opakoval černý chlap.

Chilimu se černoch začal líbit, hlavně jeho klidný způsob jednání, což se nedalo říci o tom druhém. Velký chlap v košili ho postavil ke stěně, rozkázal, aby rozkročil a důkladně ho prošacoval, zatím co se ho černý ptal, co dělal na letišti. Měl se setkat se ženou, ale nepřiletěla. Černý se zeptal, proč měla přijet z Newarku, když žijí v Miami. Trochu se pohádali a ona odešla do Brooklynu, prosil ji, aby sem přijela, možná by změna prostředí prospěla i jejich vztahu. Souhlasila, ale jak je vidět, později si to asi rozmyslela. Neřekl ale, že se to stalo před dvanácti lety.

„Vaše žena fandí Lakerům?“ zeptal se černý.

„Ne, to já. Fandím všemu, co je z L. A. Miluji toto město.“ Pohlédl přes rameno a usmál se na chlápka.

Byl volný. Když stál u stolu, tak se ho ještě zeptali: „Jaké číslo měla vaše skříňka?“

Chili se odmlčel. „C-017 nebo 018. Hledáte bombu? Nebo něco podobného?“

Černý chlap odpověděl: „Něco, co tam být nesmí.“

„Proč nezavoláte službu, aby otevřela všechny skříňky a vy byste se do nich podívali? Možná byste to našli.“

„To je nápad,“ řekl černý. „Budu o tom přemýšlet.“

„Na vašem místě bych to udělal. Po druhé bych se radši přesvědčil, že jdu za tím pravým,“ řekl Chili.

Posbíral si věci ze stolu, vzal svou novou tašku a odešel. Nelíbilo se mu, jak se na něj ten černý díval.

23

Chili zpozoroval kaskadéra, až když byl na třetím podlaží parkoviště. U Toyoty tam stál havajský Medvěd. Musel tam stát celý den. Chili k němu došel a řekl: „Jak je možné, že jsem si vás nevšiml v té košili? Je stejná, jako minule, jen ibišky mají jinou barvu, že?“

Medvěd neodpovídal. Byl v pořádku, bez ran a modřin, které by svědčily o jeho pádu po schodech dolů.

„Takže jste u sebe neměl klíč?“ řekl Medvěd.

„Myslíte si, že bych tady stál? Nastavíte past a chcete, aby to vyšlo. Má to být překvapení. Vzpomínáte si na to?“ řekl Chili.

„Poznal jste je na první pohled, že?“

Ten chlápek byl naprostý blbec, jen se pokoušel konverzovat.

„Koho, tajné? Pokud vím, že tam mají být, tak nezáleží na tom, kteří to jsou. Řekni tomu barevnému, pro kterého pracuješ, že to přepískl. Koho to napadlo, jeho nebo tebe?“ Medvěd neodpovídal a Chili pokračoval: „Viděl jsi to v některém filmu, kde tě pořádně zmlátili? Musím ti ale říct, že mezi filmem a skutečností je velký rozdíl.“

Teď řídil konverzaci Chili. Nevěděl proč, ale cítil lítost nad tímto chlapem v havajské košili.

„Ve kterých filmech tě může jeden vidčt?“

Medvěd se ostýchal, jakoby měl přemýšlet o názvech. Ale nechal to tak. Řekl: „Musím vás požádat o ten klíč.“

„O čem to mluvíš?“

„O klíč od skříňky.“

„Vím, který chceš,“ řekl Chili. „Nemůžu ale uvěřit tomu, co mi tu vyprávíš. Past sklapla naprázdno, a ty chceš zpátky klíč?“

„Catlett řekl, že jestli neotevřeš skříňku, tak je po kšeftu.“

„To myslíš vážně? Tak takhle tedy děláte, chlapci, obchody? Nechce se mi věřit, že jste ještě naživu.“

Medvěd na něj zíral, ale neřekl ani slovo.

„Podívej se,“ řekl Chili, „moc dobře víš, že dokud mi k hlavě nepřiložíš bouchačku, tak ti ten klíč nedám. Kdybys to udělal, pak… pak bychom si měli o čem povídat. Jinak… byl bych rád, kdybys odstoupil od auta.“

„Nepotřebuji zbraň,“ řekl Medvěd. „Kde je klíč? Jestli ho nemáš u sebe, musí být někde blízko.“

Chili zakroutil hlavou, pořádně mu to lezlo na nervy, ale zároveň mu bylo toho chlápka líto. Zdálo se mu, že to nevymyslel Medvěd, ten jen vykonával rozkazy. Chili se pozorně rozhlédl, otočil se znova k Medvědovi a celou silou ho kopl do levého kolena. Medvěd ztratil rovnováhu a předklonil se. Chili ho popadl oběma rukama za vlasy, stáhl mu hlavu dolů a vzápětí prudce zvedl koleno, které zasáhlo chlápkovi tvář. Ten se vyrovnal, Chili ho přitom zasáhl plnou silou do břicha, těsně pod hrudník. Medvěd lapal dech, od bolesti naprosto bezmocný. Chili ho chytil za rameno a řekl: „Lehni si na záda. Tak pojď, jestli chceš dýchat!“ Položil Medvěda na beton, roztáhl mu nohy a chytil ho za konce kalhot, aby ho odtáhl. Byly to ty samé kalhoty, které měl na sobě včera. „Dýchej zhluboka ústy a pomalu vydechuj… Ták, to je ono.“

Jen co začal Medvěd pořádně dýchat, zkontroloval si zuby a hledal nos. Chili řekl: „Haló, podívej se na mě,“ a přinutil jej, aby zvedl zrak.

„Řekni svému bossovi, že ho už nikdy, rozumíš nikdy nechci vidět. Dohodl se jednou na něčem s Harrym a to platí. Myslím, jestli dostaneme ty prachy ze skříňky. Když se to nepodaří, oukej, kšeft se nekoná. Ale ani tak ho už nechci vidět. Rozumíš? Řekneš mu to?“

Zdálo se, že Medvěd přikývl, zavřel oči a znova je otevřel.

„Co na tom chlapovi vidíš? Hrál jsi ve filmech, že? Dělal jsi kaskadéra? A co dělal on? Vždyť si ten chlápek dělá z tebe poskoka a ty si to necháš líbit. Jak je ti?“

„Ujde to,“ odpověděl Medvěd.

„Stalo se ti něco, když jsi sletěl ze schodů?“

Chytil si levé stehno: „Myslím, že jsem si natáhl sval.“

„Na tvém místě,“ řekl Chili, „bych s ním hodně rychle skončil. Ne, nejdřív bych ho shodil ze schodů, aby věděl, jaké to je. Až pak bych to skončil.“

Medvěd neřekl nic, ale na očích mu viděl, že o tom pouvažuje.

„V kolika filmech jsi hrál?“

„Asi v šedesáti.“

„To není špatné,“ řekl Chili. „A v kterých?“

Klíč od skříňky byl dole na prvním podlaží parkoviště, zastrčený v mezeře mezi cestou a betonovým sloupem. Chili se nejdřív přesvědčil, zda není nikdo nablízku, potom jej zvedl.

Zavezl se k Avisu, aby vrátil Toyotu. Potom šel pěšky až k Nationalu, kde si vybral Cadillac Sedan de Ville černé barvy. Nebyla to jen obyčejná výměna aut. Cítil, že si Cadillac zaslouží. Když měl auto doma, proč by nemohl mít jedno i tady? Přinejmenším Cadillac. Jel nahoru po čtyřistapáté a myslel na to, že když se mu podaří dostat ty prachy z letiště, požádá Harryho, aby mu dal desetiprocentní podíl. Potom vymění Cadillac za Mercedes nebo drahé BMW. Karen řekla, že nejvýznamnější agenti a ředitelé se teď vozí v BMW. Rolls byl příliš nákladný. Musel si pamatovat i další věci: například, když vás někdo požádá o schůzku, musíte říci, že už máte něco dohodnuto o půl třetí v Toweru. „Když studio přijme scénář, nemůžete říct, že ‚ho vzali‘, ale ‚zdá se, že je všechno na nejlepší cestě‘.“

Když řeknou, že je to ‚pro specializované publikum‘, anebo že je to ‚scénář šitý hercům na tělo‘, tak je to úspěch. Elaine Levinová naznačila, že Lovejoy ‚projde hladce‘, to znamená, že z toho něco bude. Bylo hodně výrazů, které jste se museli naučit na rozdíl od lichvářského byznysu, kde jste museli ovládat jedinou věc, a to říct: „Naval mi ty zatracené prachy.“ Chili se rozhodl, že zavolá Karen později, nejdřív si popovídá s Harrym.

Když zastavoval s vozem na parkovišti hotelu Sunset Marquis, uvažoval o tom, že by jej měl změnit, přestože si jej velmi oblíbil. Lidé tu byli přátelští, uvolnění. Dali vám zadarmo šampon, olej na opalování i hydratační krém. Jídlo bylo dobré. Mohli jste si vařit dokonce sami na pokoji. Popelníky byly všude, kam jste se jen podívali. Popelník se značkou Sunset Marquis stál dokonce i u pohyblivých schodů, pokud jste si jej zapomněli vzít při odchodu z pokoje.

Chili otevřel dveře pokoje číslo 325 a vstoupil. Ani ho nepřekvapilo, když spatřil blikat světlo na telefonním přístroji. Určitě to byl Harry umírající zvědavostí, aby se dozvěděl, jak si poradil. Harry se úplně sesypal s nervama. Řekne mu, že o peníze ještě pořád nepřišli. Ale nebude to jednoduché. Musí dát Harrymu najevo, že ho pořád potřebuje a varovat ho před limuzínovými frajery. Chili si svlékl sako, otočil se, aby jej přehodil přes křeslo a viděl, že tady už někdo byl. Nebyla to pokojská, ale někdo jiný. Ta ještě nestihla pokoj uklidit. Věděl to naprosto přesně, protože noviny ležely na gauči a popelník u telefonu…

Všiml si, že jsou dvířka na kuchyňské lince pootevřená. Pamatoval se, že je určitě zavíral. Taky zásuvky v ložnici nebyly na svém místě. Všechny detaily si na odchodu velmi dobře zapamatoval. Dělal to kvůli vlastní bezpečnosti, od té doby, co ho navštívil Medvěd a prohledal mu pokoj. Tento návštěvník ale zakrýt stopy buď neuměl, nebo tomu nevěnoval vůbec pozornost. Medvěd nechal deset táců v kufru na záchodě, ale tenhle chlap byl jiný…

Chili tam už chtěl jít, ale něco ho zastavilo. Řekl si: ‚počkej chvilku. Co když je ten chlap pořád tady‘? Jen co ho to napadlo, podíval se směrem do haly, ze které se jde na záchod nebo doprava dvěma kroky do ložnice. Už věděl, o koho jde. Bones. Vůbec nepochyboval o tom, že tu byl ten prokletý Bones. Anebo ještě pořád je. V ložnici. Věděl o jednom způsobu, jak to zjistit, ale nechtěl tam vstoupit, aby ho snad hned nepřekvapil. Bones ho musel slyšet vcházet do pokoje. Nedalo se ale předpokládat, co může Bones udělat; byl příliš hloupý a bláznivý na to, aby jednal normálně.

Chili zavolal: „Haló, Bonesi? Už jsem tady.“ Čekal asi deset vteřin, pozoroval halu a najednou tam stál – Bones. Zjevil se s pistolí v ruce před sebou, byla to klasická opakovačka. Ve druhé ruce držel papírový sáček, který se běžně nalézá v hotelových záchodech. Chili nemusel hádat, co je uvnitř. Jeho deset tisíc. Bones na něj zamával pistolí.

„Běž tam, ke gauči.“

„To není třeba,“ řekl Chili. „Vidím, že si chceš sednout a popovídat si. Tak tedy vyklop, co máš.“

Chili se k němu otočil zády, přešel ke gauči a sedl si. Bones se postavil k židli, kde měl Chili přehozené sako. Byl zvědav, co se stane.

Bones měl na sobě otřesný šedý oblek a žlutou sportovní košili zapnutou až po poslední knoflík. Mohl to být místní módní hit, ale vypadal v tom jako miamský sázkař, a vždycky bude, panebože, a k tomu šedé boty!

„Přestal jsem hledat toho čističe,“ řekl Chili. „Toto město je plné dálnic, můžeš jezdit donekonečna kolem a nikdy odsud nevypadneš. Jak jsi se sem dostal?“

„Použil jsem na recepci tvoje jméno,“ řekl Bones. „Tvářil jsem se hloupě a oni mi uvěřili.“ Zastavil se uprostřed pokoje, v jedné ruce s namířenou pistolí, ve druhé s pytlem z čistírny.

„Kde jsi to splašil?“ zamával pytlem.

„Ve Vegas. Tentokrát jsem vyhrál.“

Bones chvíli zíral beze slova. Potom zamával pytlem a hodil ho do křesla.

„Vstaň a otoč se.“

„Co chceš dělat, prohledat mě?“

Chili vstal. Bones zamával pistolí a Chili se otočil tváří k malbě, která visela nad gaučem. Byl to jakýsi japonský výjev – světlozelená rýžová pole v mlze, zatáhnuté nebe. Cítil, jak mu Bones vytahuje peněženku ze zadní kapsy.

„Tak tys vyhrál deset tisíc ve Vegas?“

„Byl tam i Leo, dřív než jsem dorazil a ztratil se mi.“

„Las Vegas.“

„Ano, to je v Nevadě.“

„Ale jak se potom dostaly pásky s označením Harrah Tahoe na balíčky těch bankovek? Můžeš mi to vysvětlit?“

Na obraze byly postavy, kterých si Chili předtím nevšiml – lidé na poli sbírali rýži.

Zeptal se: „Víš určitě, že tam bylo napsáno Harrah?“ Buď na páskách žádný nápis nezaregistroval, anebo si to nezapamatoval.

„Ty jsi ten nejpitomnější hňup, jakého jsem kdy potkal,“ řekl Bones. „Ukaž, co máš v kapsách.“

Chili strčil ruce do bočních kapes a obrátil je naruby.

„To, že chlápek žije a někam zmizel, jsi mi měl oznámit hned.“

Chili slyšel, jak se hlas vzdaluje. Ohlédl se přes rameno a viděl Bonese, jak stahuje jeho sako z opěradla židle.

„Proč bych to dělal?“

„Protože ten chlap je teď mým zákazníkem. Patří mi. Bones položil pistoli na pult, jednou rukou zvedl sako a druhou jej prohledával. Chili čekal, kdy se mu změní výraz tváře. Už to má – oči se mu najednou rozšířily.

„Co to tu je?“ Rukou vytáhl ze saka klíč od skříňky.

Chili se znova posadil na gauč.

„Podej mi moje cigarety. Jsou v kapse.“

Bones mu hodil kabát. „Posluž si.“ Zvedl klíč a pozorně si jej prohlížel. „C-nula-jedna-osm.“ Mračil se, hrál to na něj. „Rád bych věděl, od čeho to je, od skříňky? Aha, ale kde je?“

Chili se opět posadil, aby vykouřil cigaretu, dělal se, že o nic nejde.

„Byl jsem na letišti, než jsem sem přišel.“

„Ano? Na kterém terminálu?“

Chili zaváhal. Řekl: „Delta,“ a bylo to.

Bones řekl: „Našel jsi Lea, že?… Vzal jsi mu peníze, tomu chudákovi, schoval je do skříňky a připravoval se na odchod. Ale proč jsi neodjel?“

„Rozmyslel jsem si to. Líbí se mi tu.“

„Tebe už nic netahá do Miami?“

Bones byl nervózní, či úzkostný – uhlazoval si řídké pramínky vlasů, dotýkal se límce a stále se ubezpečoval, že jej má zapnutý.

„Kolik je tam? Jen tak, ze zvědavosti.“

Chili si dal šluka z cigarety, aby získal čas. „Sto sedmdesát tisíc.“

„Kruci, vždyť ten chlap odešel s tři sta tisíci. Neposlal jsem tě sem proto, abys prošustroval všechno ostatní. Věděl jsi, že přijedu, ne? Ten parchant Tommy Carlo, věděl jsem, že ti zavolá.“

„Ano, ale nevěděl proč – jestli jsi mu neřekl o Leovi.“

„Neřekl jsem mu nic.“

„A co Jimmymu Capovi, jemu jsi řekl?“

Bones se odmlčel. Potom řekl: „Podívej, nevidím žádný důvod, proč bychom se my dva nemohli dohodnout. Zapomeň na všechny zatracené podrazy, které jsme si udělali – já se ani nepamatuji, jak to vlastně začalo. Vždycky jsi mě pořádně doběhl, ať to bylo cokoliv – vykašli se na to. Dlužíš mi osm tisíc, že? Vykašli se i na to. Ale neříkej o tom nikomu ani slovo. Zůstane to jen mezi náma dvěma, jasné?“

„Musel jsem těch deset schovat do tašky na prádlo,“ řekl Chili.

Bones se nad tím zamyslel.

„Podívej,“ řekl Chili, „chtěl jsem ti splatit těch osm, co ti dlužím z těch desíti. No a teď mi tvrdíš, že nemusím. Tak…“

„Tak si z nich vezmu dvě a jsme vyrovnáni,“ řekl Bones. „Co ty na to?“

„To už je jiná řeč.“

V telefonním seznamu vyhledal Chili číslo Protidrogového oddělení, vytočil jej a řekl ženě, která zvedla telefon, že chce hovořit se službukonajícím agentem. Zeptala se ho, o co se jedná a on jí řekl o skříňce na letišti, plné peněz.

Přidal se mužský hlas, který se zeptal: „Kdo volá, prosím?“

„To vám nemůžu říct, jde o anonymní telefonát.“

Mužský hlas řekl: „To jsi ty, ten anonymní hlupák, který volal včera večer?“

„Ne, jiný,“ řekl Chili. „Podívali jste se do skříňky C-nula-jedna-osm?“

Na druhé straně bylo ticho.

„Pomáháte nám,“ řekl mužský hlas. „Rád bych věděl, kdo jste.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Chili. „Chcete si povídat, nebo se chcete dozvědět, za kým máte jít? Ten chlápek je už na cestě.“

Službukonající agent se nevzdával. Řekl: „Víte, že za informaci, která vede k odhalení zločinu, je odměna? Proto bych se rád dozvěděl, kdo jste.“

„Já se dočkám své odměny v nebi,“ řekl Chili. „Chlápek, kterého hledáte, má na hlavě jizvu po kulce a šedé boty.“

24

„Toto byla Warrenova pracovna,“ řekla Karen, „předtím, než ho odsunuli do Propagace. Warren Hurst, myslím, že jsem ti o něm říkala.“

„Bettin pokoj,“ řekl Chili sedíc proti Karen na jejím velkém dubovém stole. „Ten, který řekl: ‚Když si to uděláte po svém, nebudou mít film‘.“

„Pamatuješ si to.“

Řekla to s pěkným výrazem v očích, který si u ní v posledním čase všímal. Projevovala o něj zájem, cítil, že se jí líbí. Teď byl jediný rozdíl v tom, že měla brýle, kulaté, s černým rámem. Řekla mu, že vybavení pracovny je z doby před Warrenem, nebyl tu dost dlouho, aby tomu dal ten správný styl; že by se to celkem dobře hodilo do pánského klubu, ale ona se tu nechystá nic měnit. „Aspoň dokud se tu pořádně nerozhlédnu.“

Chili řekl: „Ty to bereš vážně, že?“

„Co myslíš, práci? A proč ne?“

Karen pohla rameny v béžové hedvábné blůzce, malá devadesátilibrová osůbka za velkým stolem vedoucího pracovníka.

„Myslím, že bych v tom mohla být celkem dobrá, pokud mi dají prostor. Podívej se na scénáře.“

Vytáhla jeden z hromady, kde jich bylo asi deset, a posunula jej na druhou stranu stolu.

„Elaine tvrdí, že každý z nich je speciální – svým způsobem. To znamená, že asi budou dobré.“

Vytáhla další. „Bettin pokoj, stále v posudkovém řízení.“

Vytáhla další a položila jej na stůl.

„Elaine chce vědět, co si o tom myslím.“

„Řekni jí pravdu.“

„O to se nemusíš bát.“

„Mám nápad, který mi vrtá v hlavě.“

„Už jsi mi o něm říkal.“

Jen co řekl: „Je čím dál lepší,“ zazvonil Karenin telefon.

Zvedla jej. „Ano? Řekni, že mu zavolám,“ a položila. Potom se podívala na Chiliho: „Harry. To je dnes už po třetí.“

„Taky mu musím zavolat a říct, co se stalo.“

„To je v pořádku, tys na to letiště šel,“ její výraz se změnil, oči přestaly zářit, zvážněla. Sundala si brýle, když jí začal vyprávět o chlápcích z Protidrogového, schoulila ramena, když se opírala o stůl, dívala se přímo na něj. Snad si představovala tu scénu. Měl takový pocit. Skončil část o letišti a ona se s úžasem zeptala: „Ty jsi to skutečně udělal? Tedy peníze jsou pořád tam?“ Potom jí musel vyprávět o Bonesovi a ona poslouchala, hltala každé slovo bez mrknutí okem. Když skončil, usadila se ve svém křesle, chvíli přemýšlela, dívajíc se na něj a potom se znova začala vyptávat na Bonese, kdo to vlastně je. Chili jí vypověděl všechno od začátku, od Vesuvia a kožené bundy.

Když pak skončil, Karen řekla: „Jistě řekne lidem z Protidrogového, že jsi to nastavil ty, ne?“

„Pokud ho dostanou,“ řekl Chili. „Ano, Bones se bude snažit shodit všechno na mě. Jestli za mnou přijdou a budu v tom lítat, řeknu, že nevím, o čem hovoří.“

„Ale vždyť tě tam včera viděli,“ řekla Karen, „na letišti.“

„Ano, ale budou muset dokázat, že peníze do skříňky jsem dal já a to se jim nikdy nepodaří, protože já jsem je tam nedal. Nikdy jsem se té skříňky ani nedotkl. Jestli v tom budu až po krk, ještě pořád jim můžu dát Catletta. Ale teď o tom nechci přemýšlet. Pokud ode mě nebudou chtít důkazy, bude určitě otravné, když za mnou budou chodit a vyptávat se. Proto jsem se odhlásil z Marquise. Musím si teď najít jiné místo.“

Znova se na něj s úžasem podívala. „Ty to myslíš vážně.“

„Ano, zkoušel jsem to v Chateau Marmont, jestli bych tam nedostal pokoj Jean Harlowové, ale mají tam všechno plné. Udělal jsem ale jednu chybu, řekl jsem chlápkům z Protidrogového, že pracuji v produkci ZigZagu. Nezapsali si to, takže na to možná zapomenou a neměl jsem ani žádný průkaz. Ale jestli si na to vzpomenou, vyhledají Harryho, aby se dostali ke mně.“

„To Harryho určitě nepotěší,“ řekla Karen, „protože peníze nemáš, nemluvě ani o tom, že můžeš jít do vězení.“

„Ano, to mu budu muset vysvětlit. Když už se Bones dostal ke klíči, vymklo se mi to z rukou. Musel jsem to tak nechat.“

„Moc ráda bych to byla viděla,“ řekla Karen. Odsunula kožené křeslo, obešla stůl v černé sukni, kterou měla několik centimetrů nad kolena a opřela se o kraj stolu, dívajíc se na něj zblízka. V té chvíli měl pocit, že se mu dotkne tváře. Řekla: „Vsadím se, že máš jizvy…“

„Pár.“

„Líbí se mi tvoje vlasy.“

„To už je jiná kapitola, tu ti můžu vyprávět někdy jindy.“

Řekla: „Proč by ses nemohl schovat v mém domě?“

„Spát v pokoji pro služku?“

„Něco už vymyslíme.“

V mexickém zahradníkovi bylo něco, co Harrymu připomínalo jednoho z jeho maniaků: byl to malý trpaslík z Grotesky Tři; nastoupil po předcházejícím maniakovi, který byl záhadně znetvořen v ohni. Na tomto filmu vydělal dvacet miliónů. Mexický zahradník přicházel po trávníku, měl nohy do O. Možná to bylo tím. Z Grotesky Tři získal téměř osm miliónů, to taky nebylo špatné. Anebo to bylo těma nůžkama? Samozřejmě, ten způsob, jak je ten chlápek nesl – oběma rukama před sebou. Trpasličí maniak používal nůžky často.

Harry stál na malém dvorku u Karen. Přikývl Mexičanovi, který k němu přicházel s nůžkami a v duchu si přál, aby je otočil směrem dolů.

„Jak se máte?“

„Slečna Floresová není doma.“

„Vím,“ řekl Harry.

„Je v práci.“

„Vím, kde je,“ řekl Harry, „a ona ví, že jsem tady. To je v pořádku, jsem její dobrý přítel. Jsem amigos.“

Tento Mexičan s tmavou pokožkou a velkým nosem připomínal Harrymu aztéckou postavu vytesanou v reliéfu skalní stěny. Přinutilo jej to myslet na oběti bohům, krvavý kult starý čtyři století, panny v sopce… jako volný sled filmových nápadů, které se prezentovaly ve studiu. Mexičan něco říkal.

„Cože?“

„Ptám se, co budete pít.“

„Jestli chci něco k pití – myslel jsem si, že jsi zahradník.“

„Domovník, Miguel. Dělám všechno – venku, uvnitř.“

Harry řekl: „Miguel?“ a najednou cítil, jak se mu změnila nálada, protože bylo jasné, že Karen nespávala se svým domovníkem; nebylo to kvůli tomuhle starému chlápkovi, vlastně v tom nebyl žádný rozdíl, opravdu, jen se cítil najednou mnohem líp a řekl: „Ano, Migueli, dám si skotskou s ledem.“

Už po čtvrté se Catlett pokoušel zastihnout Medvěda: telefonoval mu z domu, z kanceláře, ze svého Porsche, kterým jezdil sem a tam po příjezdové cestě ke Kareninu domu ve francouzském stylu. Stále žádná odpověď, jen Medvědův hlas na pásce: ‚Můžete nechat vzkaz‘. Jediné, co Catletta těšilo, byl Harryho starý Mercedes, který zde parkoval a Harry byl jediným důvodem, proč sem přijel.

Catlett vyšel nahoru ke dveřím a zazvonil, nasadil si brýle proti slunci a upravil si námořnické dvouřadové sako, pod nímž měl oblečenou bílou bavlněnou košili u krku rozepnutou a krémové kalhoty. Dveře se naráz otevřely a muž, který v nich stál, ho překvapil, myslí mu probleskly obrazy emigrantských táborů plné chlápků s kulatými rameny, právě takovými, jako byl tento. Catlett řekl: „Kamaráde, neviděl jsem tě od sběru salátu v Imperial Valley. Jak se máš?“ Dozvěděl se, že muž je domovník Miguel a vzápětí se dostal do kuchyně, kde seděl dobrý přítel Harry Zimm a popíjel z láhve Chivas Regal, při něm velké zahradnické nůžky s pětadvaceticentimetrovými čelistmi. Harry byl plný očekávání.

„Dozvěděl jsi se něco?“

„Právě jsem se tě chtěl zeptat,“ řekl Catlett. „Bylo na to dost času.“

Otočil hlavu a uviděl Miguela, domovníka, který se ho ptal, co bude pít, tato sedřená ruka z pole; Catlett si pomyslel, že Karen Floresová musí být velmi zvláštní dáma.

„Dal bych si sklenku chlazeného bílého vína. Nejlíp by mi sedlo Povilly-Fuissé, pokud je náhodou máte v domě.“

Harry řekl: „Myslím, že jsem ho s ním viděl běžet.“

Vypadal vyčerpaně, sklíčeně.

„Mohlo se stát, jak jsem se obával, že nebyl dostatečně opatrný,“ řekl Catlett, „a někdo ho praštil po hlavě. Taky je možné, že ho zašili.“

„Co ale dostal, jsou peníze,“ řekl Harry. „Volal jsem mu do hotelu. Řekli, že se odhlásil.“

„Mohl to udělat už předtím.“

„Mluvil jsem s ním v deset ráno. Právě odcházel.“

„Máš pravdu, to vím i já.“

Od Medvěda, který s ním byl v spojení, když sledoval Chiliho.

„Odhlásil se,“ řekl Harry, „v půl třetí odpoledne.“ Catlett jen zabručel. Všiml si, že Miguel má polámané nehty a velké oteklé klouby na rukou, když mu podával sklenku vína; neřekl mu nic, když Miguel oznámil, že odchází domů a zmizel v zadních dveřích vedoucích do garáže.

Harry byl tak sklíčený, že vypadal jako omámený. „Nemyslel jsem si, že to udělá. Řekl jsem mu: ‚Jsem zvědavý, jestli tě ještě někdy uvidím‘. A řeknu ti upřímně, že jsem tomu věřil.“

Catlett si sedl s Harrym ke stolu, nešlo mu do hlavy, proč Chili, jestli chtěl utéci s penězi, neodletěl, byl přece na letišti. Proč se vrátil do hotelu? Medvěd určitě znal odpověď, kdyby ale Catlett věděl, kde je.

„Harry, nemůžeš věřit nikomu, kdo má takové pochybné konexe. Ten chlápek přišel rovnou z ulice, nikdo se za něj nezaručil, vůbec nevíš, kdo to je.“

„Pracoval pro Mesas. Znám ty lidi a ti zase znají jeho. Sbíral pro ně peníze.“

„Znají i chlapa, který sbírá smetí, Harry. Jak tě mohl tak snadno najít, když jsem to nedokázal já?“

„Přes Franka DePhillipse.“

„Člověče, co ti to namluvil? Co mi to tady teď vyprávíš?“

„Byl jsem tehdy v noci tady…“

„Ano, s Karen.“

„Jsme v posteli, najednou slyšíme nějaký hluk. Hlasy. Posloucháme dál. Je to televize dole. Karen říká: „To se přece nemohlo samo zapnout.“ Říkám jí: ‚To je pravda, někdo musel zmáčknout knoflík.‘ Jdu tedy dolů…“

„Máš zbraň?“

„Kde bych vzal zbraň? Karen žádnou nemá. Ne, šel jsem dolů, myslel jsem si, že to bude někdo, koho zná. Nějaký její přítel, pravděpodobně dobře natankovaný, myslí si, že je vtipný. Když jsem vešel do pracovny, najednou se televize vypne – byla tam právě Lettermanova show – rozsvítí se světlo a je tam Chili, sedí za stolem.“

„Chili Palmer,“ řekl Catlett, „ano. Vetřelec, že? Měl jsi to pochopit už tehdy, podle toho, jak se choval. Chlap se ti vláme do domu…“

„Dveře z dvorku byly otevřené.“

„Ano? A bylo na nich napsáno: ‚Vstupte?‘ Harry, když vlezeš někam, kam nepatříš, je to vlámání – ať už násilím nebo bez něj. Chili Palmer se provinil vůči zákonu a ty ho přijmeš, uděláš z něj svého partnera.“

„Není mým partnerem,“ řekl Harry a upil ze sklenky. „Nevím, čím je.“

Dosud to bylo dobré. Catlett však chtěl, aby Harry kopal, křičel a proklínal chlápka. Zvládl by to kterýkoliv zatracený hlupák. Ale Harry, kdoví proč, vůbec nevypadal rozzlobený na Chiliho Palmera. Catlett si tedy nasadil brýle se zlatým rámem a pustil se do něj znova: „Tak chlap tě okrade a ty mi řekneš, že vlastně ani nevíš, co je zač? Jestli se mu podařilo shrábnout sto sedmdesát tisíc a zmizet i s nimi… Harry, dáváš pozor, co říkám?“

„Ano, a jestli je vzal, tak co?“

„Anebo jestli se tam jen tak povaloval a oni sbalili prachy, ale ne jeho… Ale co chci na každý pád říct, Harry, byly to tvoje prachy. Rozumíš? Když jsem ti ukázal klíč od skříňky, bylo to, jako bych ti dal peníze. Takže ty jsi ten, koho oškubal, ne?“

Harry se už na něj díval s úsměškem, najednou se jeho ustrašený výraz změnil na znechucený. „Tedy jinými slovy, ty peníze pořád dlužím tobě? Sto sedmdesát tisíc, které jsem ani neviděl?“

Toto neměl Catlett na mysli. Ale byla to nakonec pravda. Rozhodil bezmocně rukama a řekl Harrymu: „Kamaráde, něco mi dlužíš.“

Karen dala Chilimu klíč od hlavních dveří pro případ, že by domovník odešel.

Chili si hodil kufr do chodby, nahlédl do pracovny, do obýváku a potom prošel zadní halou dolů ke kuchyni. Poznal Harryho auto, taky si domyslel, komu patří Porsche a uhádl – pan Bo Catlett s Harrym jsou v kuchyni; Catlett se díval svými okouzlujícími brýlemi právě směrem k němu. Chiliho napadlo, že by měl chytit pánev z police, obejít stůl a praštit ho přímo po hlavě. Hned teď, úplně beze slova. Ale Catlett už neseděl v kuchyni, vyskočil na rovné nohy. Kruci, v rukou před sebou držel velké nůžky. Chili řekl: „Věděl jsi, že přijdu, že?“, přičemž sledoval nůžky, jejich kovové čelisti sklaply. „Medvěd ti to řekl?“

Chtěl, aby Catlett odpovídal a aby si to srovnali sami mezi sebou. Ale Harry do toho zasáhl, znova naprosto zničil tento moment:

„Ani nevím, kolikrát jsem se tě pokoušel dovolat, kde jsi byl?“

„Povídal jsem si s federálními agenty,“ řekl Chili, přičemž stále sledoval Catletta. „Z Protidrogového, čekali tam na mě.“

„A oni tě nechali odejít?“ divil se Harry.

„Ani to tak dlouho netrvalo.“

Catlett byl též překvapen: „No tohle! Harry, pochopil jsi, co řekl? Jestli si povídal s federálními agenty, jak je potom možné, že je tady a povídá si s námi?“

Chili řekl: „Neměl jsem u sebe klíč.“

Tys neměl klíč…“ Catlettovi klesl hlas. „No dobře, proč tě potom sbalili, když jsi neměl klíč?“

„Mysleli si, že jsem otevřel skříňku.“

„A tys ji neotevřel?“

„Zeptej se Medvěda, viděl to.“

„Je to tak? Ty jsi s ním mluvil?“

„Ano, potom. Chtěl, abych mu klíč vrátil,“ Chili se díval na Catletta, jak to spolkl i s navijákem.

„Samozřejmě, řekl jsem mu totiž, že pokud by něco nevyšlo, má ti pomoct. Například, vzít ti klíč v případě, že by tě sledovali a znova ti jej dát, když jej u tebe nenajdou.“ Catlett se podíval na Harryho: „Řekl jsem ti, že se to může stát, ne? Proto jsem nechtěl, abys tam šel ty, ale poslal za sebe svého člověka.“ Otočil se opět k Chilimu: „Víš, o čem mluvím. Ty ses přesvědčil na vlastní kůži, že musíš mít oči otevřené. Mýlím se? Pokud máš pořád ten klíč, tak kde je chyba? Počkej, až se všechno uklidní a potom to zkusíš znova. Příště ale musíš být pozornější.“

Chili se zeptal: „To je všechno, cos chtěl říct?“

Catlett v brýlích se zamračil: „Nechápu, v čem je problém.“

„Řekl jsem ti, že na mě čekali,“ Chili hovořil ještě stále klidně.

„Člověče, ty jsi typ, za jakým jdou. Nemůžu za to, jak vypadáš.“

Ten chlápek si byl nejen jistý sám sebou, ale začínal se naparovat, dokonce urážel. Chili ho chytil za knoflík dvouřadového saka a zařval: „Něco ti řeknu. Jestli odtud nevypadneš dřív, než si sundám kabát, budeš mít to štěstí, že s tebou pozametám podlahu a zničím ti ten tvůj jachtařský ksicht.“

Catlett zakýval hlavou, předstíral, že je unaven: „Harry, slyšel jsi to?“

„Harry, nemíchej se do toho. To je naše věc,“ řekl Chili, a rozepínal přitom Catlettovi knoflík na saku. „Můžeš si vybrat, Bo Catlette.“

„Ty mě neznáš,“ procedil Catlett mezi zuby, „ty si jen myslíš, že mě poznáš.“

„Kdybych chtěl, tak bych se s tebou seznámil,“ řekl Chili, „mohl bych taky vzít tyhle nůžky a odstřihnout ti koule. Chceš tady zůstat a vyzkoušet si to?“

„Myslím, že se tento večírek stává vulgárním, Harry, má to pro tebe význam?“, zeptal se Catlett.

„Jistě bude mít, když mu řeknu, jak se dozvěděli, že tam jdu,“ řekl Chili, a držel jeho otevřené sako tak, aby se mu sesmeklo z ramen. „Chceš k tomu něco dodat? Zeptej se mě, jak jsem na to přišel!“

Catlett pokrčil rameny, cokoliv cítil si nechával pro sebe za svými brýlemi proti slunci. Řekl: „Jaký to má význam? Já do toho s tebou nejdu,“ a položil nůžky na stůl. „Tohle svinstvo není můj styl.“ Pohnul se ke dveřím a dodal: „Ale Harry, ty ještě pořád potřebuješ peníze, ne?“ a vyšel ven z kuchyně do haly.

Chili stál a poslouchal, dokud se nezavřely hlavní dveře.

„Je toho víc, Harry.“

„Ale ještě stále máš klíč?“

„Je toho mnohem víc,“ zopakoval Chili, vytahujíc židli zpod stolu.

Když Catlett otáčel vůz na příjezdu k domu Karen, měl co dělat, aby zvládl celý ten zmatek, který se mu přemílal v hlavě. Musel mluvit s Medvědem dřív, než něco podnikne, musí vědět, co se stalo na letišti, kde je klíč, jak se Chili Palmer dozvěděl, že on o všem věděl, přinejmenším, že lhal; určitě teď vypráví Harrymu všechno od začátku, je tu ale jeden nevyvratitelný fakt, a to, že Harry potřebuje peníze, víc, než potřebuje Chiliho Palmera. Přesto musí být Chili Palmer z této situace odstraněn. Bylo tu ještě něco, co vrtalo Catlettovi v hlavě, ten kufr… Catlett musel náhle strhnout volant, probralo jej BMW, které se objevilo přímo před ním. Auta se míjela velmi těsně, spustili okna, v BMW byla tvář ženy trošku výš než jeho vlastní. Catlett si posunul brýle na hlavu. Usmíval se, viděl, jak se pozdní slunce odráží v jejích brýlých proti slunci, ale ona se neusmála. Řekl: „Slečno Floresová, těší mě. Doufám, že se vám o mně Harry Zimm zmínil, jsem Bo Catlett.“

Stále si ho prohlížela, tvář se jí nezměnila.

Tak to zkoušel dál: „Mohu vám říct, že patřím k vašim největším obdivovatelům?“

S chladným výrazem se zeptala: „Co tu děláte?“

„Byl jsem s Harrym“; snažil se vypadat překvapený jejím tónem. „Měli jsme schůzku.“

Její tvář měla stále stejný výraz, tentokrát mu řekla: „Pokud vás tu ještě jednou uvidím, zavolám policii.“

BMW zmizelo a on přemýšlel s pohledem upřeným do křoví. Cokoliv ta žena o něm slyšela, nemohlo to být ani trochu dobré. Jako by s ní mluvil Chili Palmer. Ještě dnes, při všem, co se stalo, si našel čas i na to. Vrátil se z letiště, odhlásil se z hotelu… A potom ta věc, která mu stále vrtala v hlavě, musel na to pořád myslet; černý nylonový kufr, který stál v její hale u dveří.

Předtím, než přišel Chili Palmer, tam ten kufr nebyl. Odhlásil se z hotelu a přestěhoval se ke Karen Floresové. Určitě té, kterou chtěl do filmu jako děvče. Odhlásil se pro případ, že by jej lidé z Protidrogového chtěli znova zpovídat a přišel se sem schovat. To však otevíralo nové možnosti. Catlett sjížděl kopec a přemýšlel, která z nich je nejpravděpodobnější. Ta, která se mu líbila nejvíc, byla velmi jednoduchá. Zastřelit toho parchanta a skoncovat to.

Určitou chvíli si Chili neuvědomil, že Karen stojí ve dveřích. Pozorovala ho, jak sedí sám u stolu. Spatřila láhev skotské, zahradnické nůžky, viděla ho, jak zvedl sklenku a dal si hlt. Měl zapálenou cigaretu. Dívala se, jak si potáhl z cigarety, zaklonil hlavu a vyfoukl tenký proužek dýmu. Karen se stala kamerou, která ho zabírala, tohohle chlápka, který jí přímo do očí řekl, že ho federální agenti mohli sbalit a požádat o předložení důkazů… Chtěla vědět, co se stalo, když tu byl Catlett. Taky, kde byl Harry a proč ty zahradnické nůžky? Měla tolik otázek a ještě něco, čím jej chtěla překvapit – Chiliho Palmera v jeho proužkovaném obleku, tvrdého chlápka z Miami. Ne z filmu, ale ze skutečnosti. Ještě stále ho sledovala svým okem kamery a byla zvědavá, zda by – skutečný nebo neskutečný, uměl hrát. Pokud by uměl, byl by vynikající.

„Nic na světě mě nemůže vystrašit,“ řekla Karen.

Spatřil ji: „Ahoj, jak se máš?“

„Ty se opravdu nebojíš, že?“

Řekl: „Čeho?“

A ona se musela usmát, protože teď hrál, byla v tom jemná ironie. Nebyl však vážný, usmál se a vypadalo to celkem přirozeně.

„Kde je Harry?“

„Myslím, že v koupelně. Neřekl, kam jde, ale myslím, že je tam.“

„Byl tu Catlett?…“

„Ano, viděla jsi ho?“

„Skoro jsem se s ním srazila, když odjížděl.“

„Myslím, že jaksi celý odjíždí,“ řekl Chili. „Vysvětlil jsem celou záležitost Harrymu, řekl jsem mu, že jestli se ještě jednou sejde s tím chlápkem, musí si dát vyšetřit mozek. Harry souhlasil, ano, všechno pochopil, dokud jsem se nedostal k Bonesovi, který odešel i s klíčem. Od té doby mi neřekl ani slovo.“

„Dělává to,“ řekla Karen, „nadurdil se.“

Znova se pozastavila nad nůžkami, ale nemohla se dočkat, kdy mu poví, jak úžasně se situace vyvíjí.

„Mimochodem, abych se vrátila zpět ke studiu, Elaine hovořila s Michaelem…“

V té chvíli ji Chili přerušil: „Haló, kde je Harry?“ a díval se ke dveřím. „Měl by to slyšet hlavně on.“

„Michael se chce sejít s tebou,“ řekla Karen. „Harryho nevzpomínal.“

Upírala oči na Chiliho, který teď neřekl nic, jen se na ni díval přes stůl, jak si sedá.

„Řekl jsi Michaelovi o majiteli čistírny a o lichváři?“

„Tak o tom si chce povídat?“

„A řekl Elaine, že to byla nejlepší nabídka, jakou kdy dostal. Teď to chce Elaine slyšet.“

„Dobře, ale nebyla to nabídka. On si hrál na lichváře, protože chtěl vědět, jaké to je. Já jsem ho jen uvedl do děje, to je všechno.“

„Chtěl by se s tebou sejít dnes večer v podniku u Jimmyho. Pochopitelně,“ dodala Karen, „pokud to zvládneš.“

„Je to tam pěkné?“, zeptal se s jemnou ironií.

„Myslíš si, že je to směšné. Jistě. Ale sejdeš se s ním, ne?“

„Uvidíme. Kdo to zaplatí?“

„Nemáš scénář. Máš jen začátek myšlenky, který se nikam nehodí…“

„Něco jsem tam přidal. Mám teď dívku.“

„Ano – a co má být? Kde je příběh?“

„Myslíš děj? Ještě stále přemýšlím o vizuální podobě, jak tomu říkají.“

„Nemůžu uvěřit, že to myslíš vážně.“

„Ten chlap si chce povídat – vím, jak na to. Ale Harry tam musí být taky.“

„Nebo tam nepůjdeš?“

„Proč to musí být takhle? Žádat Michaela o povolení? Harry půjde s námi, bude tam, no a? Co myslíš, že Michael udělá, řekne mu, aby odešel? Přineseme Lovejoye, budeme o něm hovořit a uvidíme, co se stane. Jestli Michael řekne ne, bude mít Harry stále ještě možnost přesvědčit ho. Nemůže mě pak obviňovat, když to ten chlap nebude chtít natočit.“

„Myslíš to vážně,“ Karen se přesvědčila.

„Nechápu, co je na tom.“

„Máš pravdu, je to jen film.“ Musela se na něj usmát. „Patnáct let v Hollywoodu… Dala bych já nevím co za to, kdybych u toho mohla být.“

„Můžeš být. Proč ne?“

Zakroutila hlavou, když vešel Harry a Chili mu hned oznámil: „Volal Michael. Chce se sejít.“

„Myslím, že je nejvyšší čas,“ poznamenal Harry. Karen zakroutila hlavou, tentokrát pomalu, s údivem, Harry si právě nalil skotskou, nevšiml si toho. Zato Chili ano. Díval se na ni s tím svým nevinným výrazem.

25

Když se Chili ptal Karen, zda je to pěkné místo, žertoval a ona mu nikdy neřekla, kdo by měl platit. Hned když vešli do podniku, bylo Chilimu jasné, že oběd pro tři i s vínem bude stát přinejmenším stovku.

Jeho a Harryho uvedli ke stolu uprostřed přední části; bylo osm třicet a restaurace byla plná. Michael rezervoval místa, ale neukázal se až do deváté. Potom mu trvalo asi deset minut, než se dostal ke stolu, zastavoval se s pozdravem u lidí, kteří k němu vztahovali ruce; Michaela to povznášelo, na každého se usmíval. Jako Momo, když přicházel na schůzku na 86-té ulici. S tou výjimkou, že Momo měl na sobě stejný oblek jako většina jeho společníků; ale Michael měl svou leteckou bundu z druhé světové války, pod ní tmavé tričko.

Hned když si sedl ke stolu, se podíval, co pijí a objednal si Perreir, potom začal rozhánět dým před sebou.

„Nevadilo by vám, chlapci, kdyby se tu nekouřilo?“

Harry rychle uhasil cigaretu: „Samozřejmě, že ne, já právě zkouším s tím přestat.“ Chili si potáhl a vyfoukl dým přes prázdnou židli směrem ke vchodu do místnosti. Stál tam drobnější chlápek s tmavými lesklými vlasy a rozhlížel se kolem sebe, když mu vrchní běžel naproti; vrchní se k němu choval, jakoby to byl sám Michael, ale to nemohla být žádná hvězda, Chili by ho poznal. Chili byl přesvědčen, že devadesát procent mužů v Hollywoodu má tmavé vlasy a když se rozhlédl kolem, utvrdil se v tom. Co viděl, bylo množství hlav, tmavé vlasy mužů, různé odstíny blond vlasů žen; staří muži s mladšími ženami, děvčaty, konečně to vlastně očekával. Toho všeho si všiml, zatímco Michael hovořil, že podle studie, kterou četl, se kuřáci více věnují sportu než nekuřáci, v menším počtu používají bezpečnostní pásy, jsou náchylnější k hádkám, v práci častěji absentují, než nekuřáci, 2,2krát jsou nespokojenější se svým životem, nemluvě o tom, že 2,6krát jsou náchylnější k bronchitidě.

Harry jej poslouchal: „Dělali výzkum? Páni, to může být zajímavé, rád bych si to přečetl.“ Vrchní se právě v tom okamžiku podíval směrem k nim a drobnější chlápek s tmavými lesklými vlasy přicházel ke stolu. Chili si všiml, že má na sobě tmavošedou košili a kravatu, tmavošedý sportovní kabát a světlošedé kalhoty, které vypadají jako pyžamo. Bezvýrazné barvy, přesto chlápek působil rozzářeně. Vytáhl prázdnou židli a sedl si. Číšník se mu předtím snažil podat židli, ale jen mu odmítavě kývl a nahnul se k Michaelovi, zády k Chilimu. Když ho Michael vyslechl, řekl: „Kamaráde,“ vypadal mírně překvapeně.

Tak toto byl Michaelův agent.

Kamarád zjevně znal Harryho, ale neprojevil o něj ani nejmenší zájem. Začal zhurta: „Chtějí, aby ses sešel s tím producentem, o kterém stále hovoří. To je neskutečné. Ten chlap je naprosto nemožný. Je pravda, že píše knihy, dokonce i scénáře, ale chce, aby ta ženská dělala produkci. To je přece nehoráznost.“

„Já chci práva,“ řekl Michael.

„Neboj se, budeš je mít. Řekl jsem jeho agentovi: ‚Ty smradě, ty se mě opovažuješ takhle přitlačit ke zdi? My máme vzít tu ženskou? To je naprosto vyloučené! Co když jí to s Michaelem vůbec nepůjde? Co vlastně doteďka udělala, tři filmy?‘ Jeden prošel, ale druhé dva stěží pokryly negativní náklady.“

„Chci tu knihu,“ řekl Michael.

„Mickey, dostaneš knihu, jen co skončí tohle zatracené natahování. Kdyby to byl direktor – jó, to bych dokázal pochopit, že má producenta, se kterým se mu dobře dělá. Ale tohle je jen pitoměj škrabal. Řekl jsem jeho agentovi: ‚Počkej, Michael si nemusí tu knihu vůbec vybrat, to doufám víš,‘ a on mi na to: ‚A my ji nemusíme zase prodat.‘ Já na to: ‚Pro koho tady, krucinál, ten chlap píše, když nechce prodat svou práci?‘ Slyšel jsi už někdy takovou blbost?“

„Musíš pochopit jeho motivaci,“ řekl Michael. „Spisovatel může strávit léta nad knihou, o níž si není jistý, zda se vůbec někdy prodá. Co ho k tomu nutí?“

„Prachy. Myšlenka, že trefí na toho pravého,“ řekl Kamarád. „Prodá ji Michaelovi. Co jiného? Podívej, uděláme to takhle: budeme souhlasit se schůzkou. Ženská přijde a my jí řekneme, aby chvíli počkala, že se s tebou hned setká. Já zatím zavolám agentovi a řeknu: ‚Dohodli jsme se? Tak tedy berete to nebo ne? Pokud ne, posílám tu pipku domů.‘ Když to na ně takhle zahrajeme, ručím ti za to, že to máme za pět minut vyhráno.“

Chili pozoroval Michaela, jak si hraje s krabičkou zápalek, která se nikdy nepoužije na zapalování cigaret, když Michael znova promluvil: „Jak to zvládneš, to závisí jen na tobě.“

Kamarád řekl: „Zavolám ti.“

Když se zvedal, zatvářil se, jako by si právě všiml Harryho, Harry čekal, než si vzpomene: „Máš se, kamaráde?“ Agent pouze přikývl: „Ano, jde to.“ Chili si všiml, že se podíval směrem k němu, jakoby přemýšlel: Odkud se tu ti dva vzali? Michael mu nic neřekl. Ještě jednou připomněl, že chce tu knihu. Kamarád ho ubezpečil, že ji dostane a zmizel.

Harry začal: „Tak dobře…“

Bylo tu však něco, co se chtěl Chili dozvědět a Harryho přerušil: „Co ti to říkal… Doufám, že ti nevadí, když se ptám – co když ten druhý agent řekne oukej, dohodli jsme se? Potom se sejdete s tou ženskou, myslím, producentkou?“

„Nevím, předpokládám, že ano,“ odpověděl Michael, „budeme s ní hovořit. Skutečně, nemám o to zájem.“

Harry řekl: „Chili, to nemá s Michaelem nic společného.“

Teď Michael přikyvoval: „To všechno je jen power play, poskakování agentů, kteří se bijí o pozice.“

„Se ženskou uprostřed,“ řekl Chili, „která vůbec neví, o co jde. Bude tam sedět jako rukojmí. Využijete ji, abyste dostali, co chcete.“

„Ale ne, všechno, co chci, je ta kniha.“

„Když řeknou, že to neberou, co uděláte, zastřelíte ji?“ Chili se usmíval.

Michael ne.

Řekl: „Proč mě všichni takhle trápí?“

Byla už tma a Catlett se ještě stále pokoušel zastihnout Medvěda. Volal mu, jen co se vrátil domů, ale nedovolal se. Medvěd měl vypnutý záznamník. Právě teď stál na své terase, díval se do tmy a snažil se uklidnit.

U výhledu, který se mu naskytl, si mimovolně vzpomněl na pra-praotce, muže z kavalerie; ten původní Bo Catlett žil v horách a musel mít svůj vlastní výhled, bez osvětlených plováren a smějících se dívek, anebo jako dnes večer, chladného Jobim Soundu, který přicházel zdola. Ten původní Bo Catlett měl svůj výhled, svůj meč a svou squaw-manželku – ale co vlastně dělal? Catlettova bába řekla těsně před smrtí: „Ach, ten měl hodně práce,“ ale nikdy neřekla, co to bylo. Tak začal nynější Catlett přemýšlet o westernech, protože byl zvědavý, co dělali lidé mimo to, že byli kovboji. V Hollywoodu žili v malých městečkách s jednou ulicí, měli šest zbraní a vždy, když hvězdy filmu někam šly, přecházeli přes cestu. Kaskadéři byli neustále sestřelováni z koní nebo střech, padajíc přes zábradlí na zastřešené verandy nebo na balkóny. Kdykoliv někdo padal na zábradlí, muselo zákonitě povolit, jako by tesaři Divokého západu neměli šajn, jak jej postavit. Když jsi jednou narazil na zábradlí, mohl jsi vědět, že poletíš dolů…

Tak tu stál – opíral se o zábradlí a v myšlenkách se vracel k událostem starým sto let.

Toto zábradlí sneslo jakýkoliv náraz. Bylo z kalifornského červeného smrku, pevně stavěné, ve výšce asi dvanácti pater. Kdyby povolilo, jak se to stávalo ve filmech, člověk by nedopadl přímo dolů k bazénu hotelu, ale narazil by na svah a odtud by se skutálel dolů jako po schodech až do křovin a kdo ví, kde čekají kojoti… Když se tak na to díval, napadlo ho, že sem musí pozvat Chiliho Palmera.

V duchu oslovil svého dědka kavaleristu a nahlas řekl: „Nevím, proč povolilo právě pod ním.“

Catlett zvedl telefon, vytočil číslo, dnes už asi po dvacáté, a měl štěstí. Byl tam, k čertu. Ozval se a Catlett řekl: „Jak se ti daří dnes večer,“ rozhodnutý už dávno předtím, že zachová chladnou tvář a ušetří si jakýkoliv projev emocí.

„Chlápek s nimi vyběhl,“ řekl Medvěd.

„Myslíš Chiliho Palmera? O tom moc dobře vím.“

„Viděl jsi ve zprávách zásah Protidrogového na letišti v L. A.? Sbalili chlápka z Miami, údajně člena mafie.“

„Ty sleduješ zprávy?“ podivil se Catlett. „A co ještě? Bavíš se u komedií místo toho, abys mi zavolal?“

„Musel jsem odvést Farrah k její matce do Costa Mesa. Měla zapnuté zprávy a právě tam jsem to viděl. Potom jsem se tam trochu zdržel. Musel jsem jí vysvětlit, proč platím pořád se zpožděním. Když jsem se vrátil, musel jsem se najíst. Věděl jsem, že jsi se mezitím sešel s Harrym a o všem už víš. I když, abych řekl pravdu, už mi na tom houby záleží. Už pro tebe nepracuji, konec.“

Catlett nahodil ironický tón: „Hovoří se mnou muž, který kdysi skákal z vysokých střech?“

„Do vysokých matrací,“ odpověděl Medvěd. „Ale to, co děláš ty, není zajištěné ani obyčejným polštářem. A já cítím odpovědnost přinejmenším za Farrah.“

„Vždycky jsi na ni myslel, je to od tebe moc pěkné.“

„Podívej, Cate, nemá to žádný smysl. Ronnie vyzvedl dva klíče pro Palm Desert. Já ti zítra přinesu zbytek a jsme vyrovnáni.“

„To myslíš vážně? Promyslel sis to dobře?“

„Celou cestu do Costa Mesa a zpět.“

„Co kdybychom si o tom popovídali radši zítra? Dnes v noci mám pro tebe úplně jednoduchou záležitost. Chili Palmer bydlí u té Karen. Chci, abys mě dostal do toho domu.“

„Už jsem se několikrát stal spolupachatelem, to mi stačí,“ řekl Medvěd. „Když se chceš dostat dovnitř, vytlač okno.“

„Bojím se, že má poplašné zařízení.“

„Aha, tak to potom nedělej.“

„Poslyš, stalo se ti něco? Neublížil ti ten pád ze schodů?“

„Myslím, že mi pomohl. Bylo to něco naprosto jiného. Ne jako kaskadérský gag, kde jsi připravený a víš, co tě čeká. Ten chlápek nedělá žádné okolky, jde rovnou na věc. Mluvil jsi s ním, to je pravda, ale vůbec ho neznáš.“

„No, no… Medvěde, něco mě napadlo, poslouchej!“ Chtěl vyvolat dojem, jako by se nebylo nic stalo a přesvědčit jej, že jsou ještě pořád dobří přátelé.

„Vezmi si pilku,“ pokračoval, „ne, radši šroubovák a udělej mi něco se zábradlím na terase. Chci, aby povolilo, když se o něj někdo opře, přesně tak, jak to bývá ve filmech. Chápeš? Jako když chlápek dostane ránu, sletí na zábradlí a to pod ním povolí. Stačí jen uvolnit šrouby, které spojují dolní část s podlahou. Já potom pozvu Chiliho Palmera, aby se podíval na můj výhled. Nějak jej už donutím, aby se přes to zábradlí naklonil a podíval, co je dole… No? Co ty na to?“

„To není jako ve filmu, Cate. Ten chlap je opravdový.“

„Ale i tak by se to dalo udělat. Určitě, jen je zapotřebí povolit pár šroubů. Umím si to celkem dobře představit… Až na to, jak ho dostanu sem. Takže bude lepší, když půjdu do domu té ženské a zbavím se ho tam. Ale potřebuji tvou pomoc.“

Na druhé straně bylo ticho. Po chvíli Medvěd řekl: „Do toho nejdu.“

„Určitě?“

„Už jsem řekl, je konec.“

„Nerad zůstávám sám, Medvěde.“

„Tak potom je to opravdu na prd.“

„Uvědom si, člověče, že bych tě moc nerad udal. Řekl jim o mistru vlamačovi a králi pašeráků drog na Západním pobřeží. Umíš si to představit? Stačilo by říct, kde bydlíš, kde máš zboží a všechno to, co tak rádi slyší.“

Znova bylo ticho. Tentokrát se Medvěd zmohl jen na tiché: „Proč?“

„Protože jsem obyčejná špína. Co jiného sis myslel?“ – Catlett složil.

Byla to zábava, takhle si zahrávat s Medvědem, nahánět strach člověku jeho formátu. Raději na něj už nebude myslet. Nepotřeboval Medvěda k tomu, aby se zbavil Yaya anebo toho mužskýho co byl u benzínové pumpy v Bakersfieldu, anebo těch, kteří se jim začali plést do kšeftu. Nikdy o tom nemusel moc přemýšlet, nepotřeboval plán. Když uznal, že to musí být, prostě je odpravil a bylo to. Tak to udělá i s tímhle, nebude si s ním hrát, vykašle se na poplašné zařízení! Harry řekl, že Chili Palmer vnikl do domu a zapnul televizi a on musel sejít dolů, neměl ale žádnou zbraň, protože tam žádná nebyla, ne?

Harrymu trvalo asi dvě minuty, než si vybral norského lososa – byl zamlklý, neodvážil se začít. Hodil do sebe další skotskou. Chili studoval menu, zatímco Michael hovořil o negativním vlivu svého otce na jeho hereckou kariéru. Harry měl sto chutí vsadit se, že si Chili po celé té době, kterou strávil nad jídelním lístkem, nakonec přece jen vybere steak; samozřejmě, že to udělal. Dal si jej s opečenými brambory, domácím salátem, polévkou, kaviárem – a další skotskou. Michael zatím pořád vyprávěl o svém otci. Byl to tyran a jeho jediným snem bylo, aby jeho chlapec jednoho dne převzal tkalcovskou manufakturu a vyráběl látky jako on; číšník stál mezitím trpělivě nad ním. Michael se na chvíli podíval do jídelního lístku a Harry měl zase sto chutí vsadit se, že si herci nikdy neobjednávali přímo z jídelního lístku, ale měli vždycky chuť na něco, co tam právě nebylo, anebo to chtěli mít udělané právě tak, jak to měla ve zvyku dělávat jejich maminka. Sedmimiliónový herec v bundě, kterou by si neoblékl ani poslední povaleč, řekl vrchnímu, že by si snad dal omeletu, i když snad ani neví, téměř se omlouval. Mohl by si, prosím, dát omeletu se sýrem, jen tak zlehka opečenou? Vrchní řekl ano, samozřejmě. Potom by Michael s dovolením prosil navrch nějakou lehkou rajčatovou omáčku se špetkou česneku, bez oregana. Samozřejmě. A čerstvý hrášek v rajčatové omáčce. Harry mu chtěl říci, ‚Míšo, proboha, můžeš mít úplně všechno, co chceš. Chceš vařenou kozu? Určitě ji seženou, jestli ji nemají.‘ Bože, co jeden prožije s herci! Nejlepší by bylo dělat filmy bez nich.

„Co mě fascinuje,“ řekl Michael, „je možnost hrát v podstatě úplně běžný typ člověka – způsobem, který dosud nikdo nepoužil, něco, co se vymyká běžné představě.“

Harrymu se to líbilo. V duchu si přál, aby Michael pokračoval. Chili jedl zmrzlinu a zdálo se, že tomu nevěnuje žádnou pozornost.

„Není to přesně takové, jako když jsem prožíval Bonaparta na Elbě,“ řekl Michael. „Podle scénáře to měl být morous, stále zachmuřený, měla tu dominovat myšlenka tragické postavy. Myslel jsem si, ano, to je portrét, který jsme měli možnost vidět všichni, ruka v kabátu. Ale proč ho všechna ta vojska tak věrně následovala? Proč vůbec chtěli následovat toho neurotického chlápka s původním napoleonským komplexem; do pekla a zpět, celou dobu – až po konečné Waterloo?“

Harry si vzpomněl, Do pekla a zpět, Audie Murphy, asi 1955.

„Co jsem udělal, bylo, že jsem oddělil člověka od historické podoby, zachytil jeho dichotomii, představil jsem si ho mimo jeviště – jak se miluje, opíjí, chová surově…“ – Michael se ušklíbl. „Žádné dvojsmysly.“

Harry to nepochopil.

„A víte co? Zdálo se mi, že byl v skrytých chvílích zlomyslný. Možná proto, že byl skutečně malý. A takového jsem ho musel hrát. Viděl jsem ho jako dítě, měl rád život, ale byl zlomyslný. Představoval jsem si ho, jak vypráví vtipy, napodobuje generály, já jsem si z nich vybral Howarda Cosella. Pil jsem víno, kouřil hašiš, miloval se s Jozefínou, několikrát ve filmu… Konec konců, byla to lidská stránka mého já, kterou měli vojáci rádi, proto mě zbožňovali a umírali pro mě.“

„Určitě získáte publikum,“ řekl Harry, „když zdůrazníte tuto lidskou stránku povahy historické postavy.“

Chili se zeptal: „Proč si dával ruku do kabátu právě takhle?“

„Tehdy se tak pózovalo,“ řekl Michael. „A právě to mám na mysli. Je to charakterová póza – myslím to, jak ho vidí lidé. Ve skutečnosti je to člověk, který se směje, pláče, miluje. Myslím si taky, že je pro celý příběh významná milostná romance s Jozefínou. Nejde o žádný levný románek. Mezi těmito dvěma lidmi byl skutečně hluboký cit. Chápete? Je v úplném kontrastu s povahou chlápka, jak ji zná veřejnost.“

„Z toho, jak to vypadá na začátku,“ řekl Harry.

Michael o něj nezavadil ani pohledem. Stále pokračoval v rozhovoru s Chilim, nepochybně proto, že se ptal poslední – „Když se jejich život dostane do nebezpečí a pronásleduje je gangster, nejenže to zvyšuje napětí, ale rozpaluje to mezi nimi vášeň. A tak mají najednou proč žít a co ztratit.“

Harry se zeptal: „Gangster?“

Michael, typický herec mimo jeviště, ignoroval i tuto otázku. Jednoduchou, naivní otázku, bože můj!

„Přitom, když jsem se snažil vžít do jeho povahy, jsem musel vzít v úvahu, že vlastně spím s manželkou někoho jiného.“

„Vím, že chlápek je blázen, podvodník… mimochodem, co dělá?“ Konečně přešli k tématu, kvůli kterému sem přišli.

„Je agentem,“ řekl Chili, „a jeho žena je rockenrollovou zpěvačkou.“

Michael přikývl. „Jako Nicki. To se mi líbí. Nemyslím jako role, ale jako charakter.“

Harry teď zíral na Chiliho, Chili jedl svou zmrzlinu a odmítal se podívat směrem k němu. Chili řekl Michaelovi: „Ještě stále pracujeme na jeho konci.“ Michael vypadal překvapeně: „Cože? Myslel jsem, že jste přinesli scénář.“

„Máte jen první verzi,“ řekl Harry, který chtěl začít znova a považoval to za impuls. „Myslím tu, kterou jsem vám poslal domů.“

Viděl, jak Michael překvapeně zakýval hlavou a Chili hned odpověděl: „V podstatě musíme dodělat pouze konec. Jsou tu ale ještě dvě další části.“ O čem to, ksakru mluví? Teď se Michael podíval na hodinky.

„Elaine chce, abychom se sešli zítra někdy odpoledne. Co vy na to?“

Harry viděl, jak Chili přikyvuje, tak přikývl též.

„Musím letět,“ řekl Michael. „Ale bylo by dobře, kdyby se začali bát o peníze. Mělo by to být jejich morální dilema a oni se budou snažit zracionalizovat celý podvod. Nakonec to ale nedokážou.“ Celou dobu se díval na Chiliho. „Nebo dokážou?“

„O jakých penězích,“ řekl Harry, „se tu mluví?“ To konečně upoutalo Michaelovu pozornost a zatvářil se trochu zmateně. „Tři sta tisíc. O jakých jiných penězích je tu řeč? Nechci se tu zesměšňovat, ale ptám se jen proto, že jsem nečetl scénář. Myslím, že je nakonec napadlo, aby je nechali manželovi s tím, že ho dříve nebo později stejně chytí. Ne, počkej.“ Michael se zastavil. „Gangster se nejdřív dostane k manželovi, agentovi, a parádně ho zřídí. Ten ale peníze nemá. Milenci se jich nějakým způsobem zmocní. Uvidíme je rozsypané na posteli. Řekněme – milión – proč ne? Gangster, který se bojí svědků, tiše vstupuje dovnitř, ale milenci o tom, přirozeně, nevědí. Teď přichází velká scéna. Těsně předtím se ale stane… Konec konců, mohlo by to být i potom, na tom nezáleží, rozhodne o tom i tak ten lichvář. Ty peníze si nebudou moct nechat.“

Harry se nechápavě zeptal: „Lichvář?“

Michael se otočit a řekl: „Podívej se na mě, Harry.“ Harry jej poslechl.

Teď do toho skočil Chili: „Není to špatné. Myslím, že je to výborný nápad.“

Harry se otočil k Chilimu a znova zpátky k Michaelovi. „Propáníčka, tak tedy celou tu dobu…“

Ale Michael neposlouchal. Vstával od stolu se slovy: „Měl jsem raději mlčet, vím, dokud si nepřečtu scénář. Najednou jsem se ale cítil lichvářem. Opravdu, až mě to děsí, jak dobře ho znám. Mohl bych to hrát už zítra, bez přípravy.“

„Víte, co mě napadlo?“ řekl Chili.

Michael se na něj ušklíbl. „Tak dobře. Na přípravu mi stačí týden. Ale zítra se sejdeme v Toweru, dobře?“ Pohnul se, najednou zůstal stát a řekl: „Chili, dopracuj to morální dilema. Harry? Pamatuješ se, jak jsi mě nevzal do Slizkých netvorů? Dneska jsem rád. Mohlo by se mi stát, že bych ustrnul na tomto typu úloh.“

Michael se prodíral mezi stoly a celou cestu ven si s někým podával ruce. Harry se na něj díval než zmizel, potom se otočil k Chilimu.

„Celou dobu mluvil o tvém filmu.“

Chili přikývl.

„Ty jsi Michaelovi řekl o svém filmu, když jsi s ním tehdy mluvil? Nikdy jsi mu neřekl o Lovejoyovi?“

Chili dojedl zmrzlinu. Řekl: „Harry,“ vytáhl si cigaretu, „zapalme si a dejme si drink po obědě. Co ty na to?“

26

Karen čekala na Chiliho. Když vystupoval z auta, viděl, jak přichází hlavním schodištěm v tlustém bílém svetru. Obcházeli dům směrem k bazénu, který vypadal jako jezírko s čistým dnem; listy vytvářely na povrchu tmavé obrysy. Chili hovořil o schůzce s Michaelem. Řekl téměř všechno, co se stalo a nakonec se jí zeptal: „Hádej, kdo platil?“

Karen řekla, že především herci s vysokými honoráři nikdy nežádají účet. Nemají představu o cenách. Taky jen zřídkakdy znají své telefonní číslo. Hlavně ti, kteří často mění své partnerky. Říkala mu to potichu ve tmě. Měl pocit, jakoby byli v lese – daleko od všech lidí, zvuků a světel; až na dům s rozsvícenými okny. Mohli vstoupit přímo hlavním vchodem, ale byl to její nápad, udělat si tuto romantickou procházku. Došel k závěru, že za chvíli asi skončí v posteli. Nevěděl, proč si je tím tak jist. Byla to příjemnější představa než představa samoty, v níž by při měsíčním svitu mohl vnímat klid večera. Vycítil to z toho, že jej čekala venku. Nezabýval se příčinou, proč s ním chtěla jít do postele. Nikdy ho to nenapadlo.

„Tak kdo platil, ty nebo Harry?“

„Já.“

„Bylo ti ho líto.“

„Hm, možná. Dnes jsem mu musel dvakrát vymluvit něco, co si vzal do hlavy a nechce se toho vzdát. Michael odešel a my jsme tam ještě asi hodinu seděli a kecali. Víš, kolik stála jeho omeleta?“

„Dvacet dolarů?“

„Dvaadvacet padesát.“

„A snědl ani ne polovinu,“ řekla Karen.

„Přesně tak to nebylo. Celá večeře vyšla asi na dvě a čtvrt i se spropitným a přitom jsme si nedali ani víno. Harry jel domů?“

„Ano, bylo mu líto vlastní osoby. Řekla jsem mu, že to nebyl můj nápad, já jsem to neorganizovala. Když se chtěl zeptat na Lovejoye, tak proč to neudělal?“

„Měl jsem za ním běžet na parkoviště? Harry měl pravdu. Michael celou tu dobu jen vyprávěl a najednou odešel bez toho, že by se alespoň zmínil o šeku. Na shledanou zítra. Buď něco dáme rychle dohromady, anebo můžeme rovnou na celou věc zapomenout. Můžeme to taky nechat na Michaela. Ví o tom víc než já. Celý večer mi vyprávěl, jak si to představuje: milostná scéna musí být důležitá a lichvář bude vystupovat jako kladný hrdina. Chápeš? Lidem vůbec nebude překážet, že mu platí stopadesátiprocentní úrok.“

„To je jeho styl,“ řekla Karen. „Obrátí příběh, jak se mu to hodí a potom zmizí. Lichvář se stane neurochirurgem a čistič, kdo ví?“

„Přemýšlím o tom, že bych z něj udělal agenta,“ řekl Chili, „a z jeho ženy, Fay, rockenrollovou zpěvačku. Trošku se to odlišuje od původního námětu. Fay sem přijíždí s lichvářem a když hledají Lea, zamilují se do sebe. Taky je tu ten gangster, který je sleduje.“

Karen se zastavila a otočila se k němu: „Jmenuje se Ray Bones?“

„Ano, ale myslím, že mu to jméno změním. Nechci se dostat do soudního sporu. Ray Bonese mám dost až do smrti.“

Kráčeli směrem k domu. Karen se ztrácela ve svém mohutném svetru, dokonce i ruce si zastrčila do rukávů. „A co Catlett?“ zeptala se.

„Ten tam nevystupuje.“

„Určitě? Námět vychází ze skutečnosti a ty si teď začínáš vymýšlet. To, že zatahuješ Fay do příběhu je oukej…“ řekla Karen.

„Když jsem viděl Lovejoye, zjistil jsem, že je to zapotřebí.“

„To je v pořádku – ale co tam necháš a co vyhodíš?“

„Dobře, když mám Bonese jako záporný charakter, k čemu mi je potom Catlett? Není to o tom, jak se dělá film, ale o tom, jak získat peníze a nedat se přitom zabít. Je to normální dilema, jak se vyjádřil Michael. Když sáhnou na peníze, mohou si je nechat? Podle Michaela ne.“

„To musíš vyřešit ty,“ řekla Karen. „Máš děj, milostnou zápletku, kladné postavy… Je tady vynikající scéna s Bonesem v hotelovém pokoji. Vezme ti klíč od skříňky a ty ho perfektně převezeš.“ Odmlčela se a znova pokračovala: „Je to působivé, ale takhle přece nemůžeš ukončit film. To, co se stane na letišti, je mimo scénu. Když to chceš udělat jako scénu, neměl bys tam vystupovat.“

„Myslíš tím lichváře?“

„Ano, přesně tak,“ řekla Karen myslíc na něco jiného. „Měl bys tu scénu zahrát v hotelovém pokoji s Leem místo Bonese – je to škoda vyhodit. Leo najde klíč, odchází vybrat peníze a ty to oznámíš Protidrogovému oddělení.“

„To bych neudělal.“

„Ale udělal jsi to.“

„Ano, Bonesovi. Ale neudělal bych to Leovi.“

„To nevím. Líbí se mi úloha Catletta, pokud ho můžeš nějak využít. Vůbec se ti do toho nehodí?“

„O to se stará Harry.“

„Harry to neudělal?“

„Vynechal jsem část, v níž ho lichvář hledá.“

Opět myslel na Catletta. I na Medvěda, jak padá v restauraci ze schodů. Nedokázal si ale představit, jak by to mohl využít.

Karen mu radila: „Zatím bych z toho nic nevyhazovala.“ Na verandě jí bylo zima, objímala se rukama zastrčenýma v rukávech svetru.

„Jak to pojmenuješ, Chiliho dobrodružství v Hollywoodu?“

„To je něco jiného. Ale zatím se mi to líbí.“

„Co bude dál?“ zeptala se.

„Jsem připraven, a ty?“ odvětil Chili.

Otevřel oči a ona ho pozorovala. Poprvé se usmála. Vzpomněl si, jak mu vyprávěla, že Michael říkal směšné věci. Potom zavřela oči a on taky. Když je znova otevřel, všiml si, že ho pozoruje tváří v tvář ve světle lampy. Prožívala to nejen pohyby, viděl jí to na tváři; ten výraz kolem nosu a úst připomínal vrčení, oči měla stále otevřené: jako kdyby šlapala na kole bez držení. Dělala dvě věci naráz – její tělo se příjemně rozpálilo, ale její myšlenky pracovaly dál; dívala se, dokud jí oči neustrnuly v posledním okamžiku extáze. Nebyl čas na myšlení, ani na práci, jen se dát unášet.

Otevřela oči a měla v nich zasněný výraz. Zamyšleně řekla, že to bylo jako pád zpátky… mimo čas, mimo nebezpečí.

Byl by rád věděl, zda podrobila analýze všechno, k čemu mezi nimi právě došlo. Zda si všimla, jaký má na něj účinek. Vstala z postele a odešla do koupelny. Vzápětí se vrátila a on ji viděl v plné kráse – obraz, který si bude pamatovat celý život. Potom zhasla lampu a znova si lehla.

Chili k ní přisunul své rameno pro případ, že by se k němu chtěla přitulit, jak to obvykle dělávala. Tentokrát ale zůstala ležet na své straně a byla ticho. Zůstali sami, každý ve své vlastní tmě. Ve tmě určené na spánek po milování. Překvapilo ho, když najednou promluvila: „Sledovala jsem tě.“

„Všiml jsem si.“

„Myslím, že bys mohl být hercem. Vím, že někdy hraješ, ale nechceš to přiznat.“

„Myslíš si, že jsem to předstíral?“

„Ne, to ne.“

„Co jsem tedy dělal? Zkoušel jednu ze svých úloh?“

„Milovali jsme se,“ řekla Karen, „protože jsme chtěli. To byl jediný důvod.“

„Ano, ale ty jsi mě pozorovala.“

„Jen chvíli.“

„Chvíli? Bylo to mnohem déle.“

„Co ti vadí? Říkám, že bys mohl být hercem, nepochopil jsi mě.“

„Nemám rád, když se na mě někdo dívá.“

„To je chyba.“

„Proč?“

„Když chceš hrát.“

„To jsem nikdy neřekl.“

„Když nechceš, tak nechceš.“ Chvilku bylo ticho.

„Myslela jsem si, že by z tebe byl dobrý charakterový herec, ne hvězda.“

„Popovídáme si o tom ráno. Jsem unavený. Jestli někdy natočím film, víš, kdo se na něj přijde podívat? Moje máma a dvě tety. I Tommy přijde, ze srandy.“

Karen neřekla nic. Myslela si, že už skončil.

Představoval si sám sebe v různých filmech, kde byl Robert De Niro. Mohl by ve filmech hrát typ tvrdého chlápka, jako Al Pacino…

Neuměl si ale představit, že by hrál ve filmech, jako byl například ten o třech chlapech a miminu. Vůbec nevěděli, co s ním mají dělat a vy jste sledovali, jak parádně to hrají. Byli vynikající. Lidem se tahle pěkná blbost líbila a s radostí se na ni chodili dívat. Ale, člověče, umíš si představit, jak těžké je zahrát něco takového? Co by tedy mohl hrát? Sebe? Lichváře?

Ne, začal by hrát sebe a to by nevyšlo, protože hrát není tak jednoduché, jak se zdálo. Dobře to věděl. Ne to, co potřeboval…

Ve tmě uslyšel Karenin hlas: „Zapomněla jsem ti říct, že ti volal Medvěd.“

„Ano?“ Ani nebyl překvapený. „Řekl, co chce?“

„Nechal tu číslo.“

„Ráno mu zavolám.“

Medvěd mohl počkat. Chili si především potřeboval promyslet závěr. A snad i název. „Sežeňte Michaela.“ Mimo to, že to nebyl film, ale skutečnost. Rozhodl se, že ty dva názvy zkombinuje, Dobrodružství Chiliho v Hollywoodu a ten druhý…

Vzbudil se na zvuky, které přicházely zdola a vzápětí uslyšel Karen, jak vykřikla: „To snad ne!“

Obrátil se na záda a díval se na slabé světlo dopadající oknem do pokoje.

„Harry je dole,“ oznámila Karen. Teď uslyšel zvuky jako slabé hlasy – přicházely z pracovny, kde v televizi běžel film.

„Harry použil stejnou fintu,“ Karen se třásl hlas. „Jsem si jistá, že ten fantastický nápad dostal u sklenky.“ Karen seděla, Chili pozoroval její tvář a poprsí z profilu. Záběr, který si měl zapamatovat. Digitální hodinky na její straně ukazovaly 4: 36.

„Jestli popíjel celou noc…“ Chili pomalu zvažoval slova, „tak musí být namol, ne? Jak by se sem mohl odvézt?“

„Zeptej se ho,“ řekla Karen, „čeká na tebe.“

Otočila se a upravila polštáře, natřásla je a zalezla zpátky do postele.

„Jak znám Harryho, bude se tvářit, že je překvapený, když tě uvidí. ‚Ach, vzbudil jsem tě? Kamaráde, to je mi líto.‘ Samozřejmě, že nezapomněl na to, co se stalo u večeře, teď to ale nechá tak. To je Harry, který se nad všechno povznese.

Během několika hodin si uvědomil, že jestli jeho projekt padne, nezůstane mu nic jiného, než získat něco z tvého. Navrhne ti, abys jej vzal jako producenta…“

„Nevím,“ řekl Chili a snažil se zachytit, co uslyší zdola mimo hlasů z televize.

Ale Karen pokračovala:

„Sežene ti scénáristu, pravděpodobně Murraye, a zabezpečí všechny formality. Všechno má už promyšleno, proto přichází tak brzy. Řekne ti, že se už nemohl dočkat. Ve skutečnosti chce ukrást tvůj čas, obtěžovat. Prostě se nemůže smířit s tím, že jsi jej takhle doběhl, ukradl mu Michaela a navíc se dal dohromady se mnou…“

To všechno mu vyprávěla, než najednou řekl: „Nemyslím, že je to Harry.“

Karen ztichla, a to mu umožnilo znova slyšet televizi. Ozývaly se odtud výstřely, ostrý zvuk úderů a svištění kulek.

Karen se lekla: „Jestli to není Harry…“

„Nevím to jistě, doufám, že se mýlím a pravdu máš ty.“ Byl to western. Teď zaslechl hlas Johna Wayna. John Wayne hovořil s Deanem Martinem, který představoval nejubožejšího kovboje Západu. Když Chili vstával z postele, řekl Karen: „Myslím, že je to Rio Bravo.“

Catlett seděl potmě u velké televize, přesně tak, jako Chili Palmer předtím. Rozdíl byl jen v tom, že místo Lettermana dávali film a Catlett měl v ruce Ronnyho Hardballer pětačtyřicítku. Mířil jí do otevřené části dveří. Chili byl přesvědčen, že film s Johnem Waynem je Eldorado. Velká přestřelka, kterou právě slyšel, se rozléhala po celém domě. Byl to Catlettův záměr – chtěl, aby Chili Palmer přišel dolů v domnění, že je tam Harry. Dříve než sem Catlett přišel, zavolal Harrymu, aby se přesvědčil, že je doma a ne u Karen. Po dlouhém zvonění se ozvalo jeho blábolení, chlápek byl už zase úplně mimo. Catlett byl teď připraven udělat cokoliv. Chili vejde do dveří – nechá ho, aby něco řekl – ale neodpoví mu.

Vzápětí to do něj vpálí – jednou, dvakrát, kolikrát bude zapotřebí. Potom se vypaří stejným způsobem, jakým přišel – dveřmi na verandu. Čekal dlouho – nechtěl, aby si ho někdo všiml. Většina lidí v tomto městě chodila spát brzy, jen ti, kteří se zdrželi na večírcích nebo v barech se vraceli domů brzy ráno, napití. Ve čtyři hodiny bylo nejklidněji. Čekal tady už od 4:20. Proboha. Jestli Chili Palmer nepřijde, bude muset jít nahoru a najít ho.

Karen sledovala, jak si Chili obléká kalhoty a boty. Vzal si tričko Lakerů, které si koupil na letišti a myslel přitom na Karen. Chtěl, aby se hodilo k tomu, co měla ona. Když ale přišli nahoru a skočili do postele, už na trička nemyslel. Mimochodem, moc mu slušelo. Přešel ke dveřím ložnice a naslouchal. Byl si naprosto jist, že je to Rio Bravo.

Asi za minutu se Karen zeptala: „Jdeš dolů?“

Otočil se a podíval se na ni: „Nevím.“

„Pak tedy půjdu já,“ řekla a vstala z postele. „Jsi stejný jako Harry.“

Sledoval ji, jak si natáhla silný svetr a džíny. Vypadala na dvacet. Když došla ke dveřím, zvedl ruku a položil jí Karen na rameno.

„Co když to není Harry? Co když přišel někdo jiný a použil stejnou fintu?“ Mlčela. Líbilo se mu to. „Myslím si, že to Harry mohl říct Catlettovi a ten je teď tady.“

„Ach,“ řekla Karen.

Zdálo se, že si to uvědomila. „Nebo to může být někdo, koho Catlett poslal. Nemáš zbraň, že? Hodilo by se cokoliv.“

Karen zatřásla hlavou: „Mohla bych zavolat policii.“

„To by bylo nejlepší. Anebo nejdřív zavolej Harrymu, uvidíme, jestli je doma.“

Sedla si na okraj postele, z nočního stolku zdvihla telefon a vytočila Harryho číslo. Čekala. „Není doma.“

„Možná spí, nebo je mimo…“

„Je to Harry,“ řekla Karen, vstávajíc z postele. „Jsem si jistá. Chce se ti pomstít.“

Možná ano, ale Chilimu se to nezdálo. Nebyl to jeho styl. V duchu si přál, aby měla Karen pravdu. Aby to byl Harry a dělal si srandu. Znala jej lépe než on. Řekl tedy: „Oukej, tak tedy jdu. Půjdu potichu po schodech dolů.“ Podíval se dveřmi na velkou volnou plochu, která ležela mezi chodbou s vysokým stropem a točitými schody.

„Stůj nahoře u zábradlí, oukej? Uvidíš na dveře do pracovny. Nechci žádná překvapení. Jestli něco uvidíš, dej mi vědět.“

„Jak?“ zeptala se Karen.

„Nevím, ale budu se na tebe dívat.“

Nadešel čas. Catlett vstal od stolu s velkým Hardballerem v ruce, připravený vystřelit. Přešel kolem řvoucího televizoru, kde John Wayne s Deanem Martinem stříleli na bandity. Ti, pochopitelně, padali dolů přes zábradlí.

Bylo to Eldorado. Zvukové efekty se perfektně hodily k této situaci. Byly trošku hlučné, ale ne natolik, aby ztlumily výstřel z Hardballeru, který si připravil pro Chiliho. Catlett prošel dveřmi do přední haly; slyšel klepat vlastní podpatky. Otočil se tak, aby viděl přímo na schodiště. Zvedl hlavu a podíval se na horní zábradlí, které se otáčelo kolem volné plochy prvního poschodí. Vzápětí se rychle podíval zpět na schodiště a zachytil, že se něco tmavého mihlo směrem dolů; stín lidské postavy. Musel se rozhodnout hned. Je to Chili Palmer nebo ta žena? Řekl si, že je to Chili. Konec konců, i tak by bylo nejlepší, kdyby je dostal oba. Zvedl Hardballer, namířil a najednou se ze tmy ozval příšerný skřek – zaplnil celý dům a byl všude kolem. Začal pálit bez toho, že by se připravil. Pálil směrem na stín skrývající se na schodech, než jej ten strašný zvuk donutil otočit se a utéct z toho domu jako beze smyslů.

První, co pak Karen řekla, bylo: „Neječela jsem tak už aspoň deset let.“ Žasla nad tím, že to ještě stále umí. Chili jí vyslovil uznání, že to byl zvuk vhodný do dobrého hororu. Odvětila pouze: „Měli bychom radši zavolat policii.“

„Ještě ne, oukej?“ řekl Chili, ale nevysvětlil jí, proč.

Teď už byli dole: Karen čekala v kuchyni, rozsvítila a vypnula televizi. Chili se rozhlížel kolem dokola. Když se vrátil dovnitř, poprvé si všimla jeho purpurově zlatého trička.

„Říkalas, že včera v noci volal Medvěd?“ Kývla směrem k pultu: „Číslo je u telefonu.“ Viděla, jak přešel k telefonu a nahlédl do záznamníku hned vedle.

„Mám stejné tričko, jenže bílé.“

„Já vím.“

„Proto sis jej koupil?“

Sledovala ho, jak s telefonem v ruce vytáčí čísla. Čekal a vzápětí se ozval: „Medvěde? Tady Chili Palmer.“ Chvíli poslouchal, než se ozval znova: „Ano. Zkoušel. Řekni mi, kde bydlí.“ Opět poslouchal a odpověděl: „Najdu to.“ Potom bylo delší ticho asi tak minutu: „Nechám to na tobě,“ skončil a položil.

„Neodpověděl jsi na mou otázku,“ dotírala Karen. „Proto sis to tričko koupil?“

„Myslím, že ano,“ odvětil a vyšel ven.

„Proč jdeš do Catlettova domu?“ zavolala ještě za ním.

„Nebudu čekat dalších dvanáct let, než na mě znova něco spadne.“

„Co chce od tebe Medvěd?“

„Chce se tam se mnou sejít.“

27

Catlett vyhledal Marvina Gaye a pustil si pásek. Hlas Marvina se rozlehl po celém domě, zpíval „Budu zatracen“. Slunce ještě nevyšlo, ale na terase už tma přecházela do svítání.

Na pásce, kterou si teď přehrával, měl Catlett všechny své oblíbené skladby; přehrál si je z jiných pásek a gramodesek. Měl tam „Vlajku s třpytícími se hvězdami“, kde Marvin Gaye zpívá národní hymnu, dál tam měl „Žádná hora není pro mne dost vysoká“. Tuto skladbu nahrál Marvin Gaye společně s Tammi Terrelem, který mezitím i zemřel. Teď jsou už po smrti oba. Marvina Gaye, prince Motownu, zastřelil jeho vlastní otec při prudké hádce, taková škoda… Catlett přemýšlel, proč by jeden nemohl zastřelit chlapa, který si o to koleduje.

Kdyby tak byl na schodech ten chlap, Chili Palmer, a ne ta ženská. Snažil se vzpomenout si, co se vlastně stalo a dostal se tak v myšlenkách zpátky; všechno to skončilo výkřikem, takovým skřekem, jaký neslyšel snad od promítání Slizkých netvorů, kde ten skřek vyloudila Karen Floresová. To znamenalo, že na schodech přece jenom stál Chili Palmer a on jej možná trefil. Teď je už všechno vybaveno, protože Chili Palmer sestupoval po schodech dolů a spadl. Anebo sletěl, když couval. To všechno se přemílalo Catlettovi v hlavě, když došel domů a přemýšlel, zda Karen Floresová zavolá policajty, až se vzpamatuje. Proto si vyčistil pistoli a téměř ji zahodil do křoví, když stoupal pozvolna Laurelským kaňonem, nakonec si to však rozmyslel.

Dojel domů, zavezl auto do garáže, vběhl dovnitř a převlékl se ze své černé kombinézy do bílého hedvábného županu; zůstal bos. Dal si sprej na vlasy a učesal se. Marvin Gaye právě zpíval „Sexual Healin“, když uslyšel zvenku zvuk auta a napadlo ho, že by to mohli být policajti. Věděl, že tak brzy nemohli přijít s povolením k prohlídce, a proto se neznepokojoval tím, že má v domě pistoli; přistoupil k přednímu oknu připravený zahrát ospalého nevinného člověka.

Nebylo to ale osobní auto. Když se přední světla přiblížila, uviděl, že je to dodávka, která zastavila na příjezdové cestě: vystoupil z ní Medvěd a přišel ke dveřím s kufříkem v ruce.

Catlett ho pustil dovnitř a řekl: „Víš, kolik je hodin?“ To by konec konců řekl každý.

„Chci se toho zbavit,“ řekl Medvěd, držíc černý kufřík, který přinesl Yayo.

„Byl jsem tu v noci, potom, cos mi zavolal, ale nebyl jsi doma. Vlezl jsem dovnitř, abych tu to svinstvo nechal,“ koktal Medvěd, jako kdyby se bál, že mu nezůstane čas, „ale pak jsem si řekl ‚ne, lépe bude, když ti to dám sám, aby sis to mohl zkontrolovat‘. Samozřejmě tam chybí to, co s sebou vzal Ronnie do Palm Desertu.“

Catlett vyhrkl: „Zadrž! Tys tady byl v noci?“

„Teď jsem ti to přece řekl, ne?“ odvrkl Medvěd.

Od toho hranatého, svaly porostlého kaskadéra to vyznělo arogantně. Catlett se podivil: „Medvěde, proč se mnou mluvíš tímto tónem? Myslel jsem si, že spolu celkem dobře vycházíme, nikdy jsme se nehádali. Vždycky jsem tě považoval za kamaráda.“

„I když patřím k lidem, kteří padají se schodů, někdy dokonce zatraceně vysokých,“ řekl na to Medvěd, „zřítit se s tebou do propasti se mi nechce. Takového kamaráda opravdu nepotřebuji.“

„Co se stalo?“ Catlett se na něj zamračil. „Co tak strašného jsem ti řekl do telefonu? Člověče, vždyť jsem si z tebe jenom utahoval. Jak bych tě mohl takhle vylekat? Řekl jsem jen, že jsem obyčejný parchant, ne? Kdy jsi mě slyšel mluvit hůř?“

„To tedy opravdu jsi, bez ohledu na to, zda jsi to řekl nebo ne,“ řekl Medvěd. „Řeknu ti to rovnou, vůbec ti nedůvěřuji. Podívej se laskavě do toho kufříku a zkontroluj si, co je uvnitř, abys později netvrdil, že jsem z něho něco vzal.“

Catlett se vyjeveně díval na Medvěda, který položil kufřík na podlahu, klekl si k němu a otevíral zips.

„Osm dóz,“ řekl Medvěd, „je to v pořádku?“

„V pořádku. Chceš na to potvrzení?“

Díval se dál na Medvěda, jak zavíral kufřík a řekl mu: „Poslechni si radši Marvina Gaye jak zpívá ‚Není to zvláštní?‘ I když se mi zdá, že to není zvláštní. Proč jsi přišel tak brzy ráno, nemohlo to počkat? Od chvíle, kdy jsi vstoupil, ses mě na nic nezeptal.“

Catlett pozoroval Medvěda, jak se znova postavil na nohy a jak vyrostl v té své košili plné květů.

„Nezeptal ses, jak jsem se dostal do domu té ženské sám, bez tvé pomoci. Jestli se mi podařilo udělat to, co jsem měl v úmyslu,“ pokračoval Catlett.

„Nepodařilo,“ řekl Medvěd, „jinak bys mi to řekl hned, jak jsem vstoupil. Potom bys mi něco namluvil, abych držel hubu, protože se v tom vezu s tebou.“

Podívejme, pomyslel si Catlett překvapeně, ale už se mu to nezdálo divné, protože pochopil, kam Medvěd míří.

„Řekl jsem ti, že končím a na tom se už nic nezmění.“

I to Catlettovi něco naznačilo.

„Co ti na mně vadí?“ zeptal se. „Nemluvil jsi náhodou s Chili Palmerem? Tak proto tedy chceš jít od toho. Kdy to bylo, včera?… Dnes ráno?“

Medvěd neodpovídal, protože to nepokládal za potřebné. Catlett viděl jeho nahlouplý úsměv, kterým chtěl naznačit, jak moudře se zachoval. Bylo mu jasné – Medvěd přišel, protože měl přijít i Chili Palmer.

Catlett mu proto řekl: „I tak jsem rád, Medvěde, že ses tady zastavil,“ a nechal jej tam stát. Vešel do ložnice a ze sekretáře si vzal obrovskou pětačtyřicítku, kterou si tam předtím uložil. Vsunul ji do kapsy svého županu, ale musel ji rukou přidržovat, protože byla velká a moc těžká. Vzápětí uslyšel dva zvuky, jako by byly načasovány, jeden za druhým.

Slyšel auto, jak se přibližuje ke vchodu do domu.

Na to slyšel jak Marvin Gaye začíná svou „Vlajku s třpytícími se hvězdami,“ kterou nahrál na představení před zápasem výběru NBA: sólovou verzi Marvina doprovázela jen jedna sestava bubnů. „Poslyš. Takhle začíná show za svítání.“ Marvinův hlas dal Catlettovi inspiraci a uklidnil jej.

Chili našel dům podle dodávky, která před ním parkovala. Byl to omítnutý domek ve stylu španělského ranče, jeho polovinu tvořila garáž pro dvě auta. Když vstoupil dovnitř, uvědomil si, že dům visí v prostoru. Dveře na druhé straně obýváku směrem na terasu byly dokořán. Všechno, co viděl, bylo blednoucí nebe. Chtěl se tam jít podívat. Catlett a Medvěd byli pořádně překvapeni, když se jim objevil za zády a řekl: „Tak tohle je tedy jeden z těch domků, které je vidět z cesty, jak visí nad útesem“ – myslel tím cestu z Laurelského kaňonu. Nedostal ale žádnou odpověď.

Napůl se otočil, světlo měl teď za zády a viděl Medvěda v havajské košili, jak stojí u kufříku položeného na podlaze a Catletta v koupacím plášti u něj, ruce zastrčené v kapsách. Odněkud z bílého obýváku bylo slyšet hudbu. V pět třicet ráno se ještě nedala dobře rozlišovat barva. Bílý koberec, bílé solitéry nábytku postavené do čtverce, bílá umělecká díla na stěnách. Určitě na nich byla i barevná místa. Zelené rostliny vypadaly tmavé, kufřík na zemi byl tmavý, Catlettova tvář byla tmavá, jeho bosé nohy na bílém koberci byly tmavé. Mohl by říci cokoliv, na tom teď nezáleželo. Chili věděl, jak má začít a právě se na to chystal, když si uvědomil, pro kristový rány, že hráli národní hymnu, kdosi ji zpíval jako blues.

Vrátil se v myšlenkách zpátky ke Catlettovi a začal mluvit. „Stříleli na mě i předtím – jednou náhodou, dvakrát úmyslně. Jsem ale stále živej a budu tak dlouho, jak dlouho budu chtít. To znamená, že ty se musíš uklidit někam jinam, nemůžeš být tam, kde jsem já s Harrym. Pokud jsi pochopil, co jsem řekl, uděláš to a nebudu tě muset vyhodit z toho zatraceného balkónu.“

„Teď je řada na mně,“ řekl Catlett a cítil za sebou Marvina Gaye a velkou pětačtyřicítku ve své pravé ruce, uvnitř své hedvábné kapsy.

Přistoupil k Chili Palmerovi a pokračoval: „Myslel jsi odsud, z tohohle balkónu? Člověče, to je moje sluneční terasa. Ty máš tu odvahu říct mi, že bych měl opustit tyto koberce, které stály sedm tisíc dolarů yard? – to snad ne!“

Chiliho pohled Catletta provokoval k myšlence, že by měl nyní vytáhnout pistoli. Ale Palmer se pohnul, přešel vydlážděnou terasu, naklonil se dopředu, aby viděl, kde cesta v kaňonu protíná útes a vchází do údolí. Catlett se úkosem podíval na Medvěda, který se taky pohnul a chtěl jít ven.

„Říkáš, že na tebe už stříleli,“ řekl Catlett a šel za nimi. „Nemůžu tomu uvěřit. Nechápu, proč nejsi mrtev.“

„Měl jsem vždycky z pekla štěstí,“ řekl Chili, „ale nechci už ho dál pokoušet. Mohl bych jít za policajty a stěžovat si, ale co tím dosáhnu? Četl jsem v novinách o chlápkovi, kterého kdosi uklidil a zakopal v poušti, protože se snažil vytlačit jakousi ženu z filmového kšeftu; ona ho zabila. Překvapilo mě to – vždyť šlo jen o film. Zřejmě v tom bylo hodně peněz, takže se to klidně mohlo stát. Vidím to tak, že jsme oba v podobné situaci. Ponaučení jsem už dostal. Někdo mě chtěl zastřelit a vsadím se, že dobře víš, kdo. Rozdíl je ale v tom, že já jsem v byznysu a ty mimo. Rozumíš? A tak to i zůstane.“

„Ten film bude stát přes čtyřicet miliónů,“ řekl Catlett, „pro to se už vyplatí někoho zabít. Ale víš, co se může stát? Film může propadnout a proděláte všichni. Je to velký balík, ale taky velké riziko. Přesto nedovolím, abys mi stál v cestě.“

Slyšel Marvina Gaye, jak přichází k „Domovu statečnosti“, to je konec hymny, a najednou ucítil, že si musí se vším pospíšit. Dozrál čas, aby vytáhl kolt a to i udělal – namířil ho na Chiliho Palmera, který stál uprostřed terasy.

„Vlámal ses mi do domu a mám na to svědka,“ řekl Catlett. „Svědka nebo spolupachatele, to je jedno.“ Chilimu Palmerovi, který zůstal stát a v té chvíli vypadal hloupě ve svém purpurovém tričku Lakerů, řekl: „Jen žádné zvukové efekty, jasné? Jako u Johna Wayna a Deana Martina, když střílejí po darebácích v Eldorádu.“

„Jmenovalo se to Rio Bravo,“ opravil jej Chili. V Eldorádu to byl Robert Mitchum, kdo hrál opilce. Podobnou roli hrál později Dean Martin v Rio Bravo. John Wayne hrál v obou filmech něco podobného.“

Chili nevěděl, zda mu Catlett věří nebo ne, ale byla to pravda. Kdysi tak vyhrál pět set dolarů od Tommyho Carla, když se dohadovali o filmech, v nichž hrál Dean Martin. Mohl to říci, ale pochyboval, že by to teď Catletta bůhvíjak zajímalo. Vrátil se tedy zpátky k realitě a řekl mu: „Oukej, vyhrál jsi. Vrátím se zpátky do Miami a ty zůstaneš důležitá osoba. Jak se ti líbí tento návrh? Nebudu se přece hádat s někým, kdo na mě míří pistolí; jedním z největších automatických koltů, jaké jsem kdy viděl. Odjedu dnes. Jestli chceš, můžeš mě doprovodit k letadlu.“ Catlett na něj dál mířil koltem, tvářil se chladně. Chili měl pocit, že už-už řekne, ‚oukej, běž‘. A pak mu ještě pohrozí, že jestli ho ještě někdy uvidí, tak…

Ale byl tu Medvěd. Kruci, proč ten se do toho míchá, Medvěd, který najednou řekl: „Dosvědčím ti to, Cate. Pokračuj, udělej to.“ A Chili viděl, jak se bubínek pistole zvedl asi o palec výš, takže mu teď mířil přímo na prsa.

„Nedělej to,“ řekl Chili, „říkám ti, že ti to nestojí za to, člověče.“

Ten zatracenej Medvěd, co to najednou do něj vjelo? Chytil Catletta za rameno a řekl mu: „Když se tě budou ptát, co se tu stalo, musíš to naaranžovat tak, aby uvěřili tomu příběhu, který si vymyslíš. Jestli v tom chceš mít i mě, musíš to tak udělat. Je to jako v bojových scénách, které jsem kdysi režíroval,“ pokračoval Medvěd. „Ty budeš tam na kraji terasy a on se bude k tobě přibližovat. Ty ho jakože nechceš zastřelit a on to dobře ví. Budeš proto couvat směrem k zábradlí, až do okamžiku, kdy už nebudeš mít jinou možnost, protože ti půjde o život.“

„Jako bych se slyšel, ‚varoval jsem ho, komisaři‘,“ rozvíjel děj Catlett, dostávajíc se do úlohy, „ale on se blížil a blížil… No jo, ale měl by mít nějakou zbraň – nůž nebo něco podobného.“

„To stačí až potom,“ řekl Medvěd. „Teď je tady… Medvěd chytil Chiliho za ramena oběma rukama a posunul jej o dva kroky zpátky ke dveřím, potom přistoupil ke Catlettovi. „Ty bys měl být někde tady, na této straně. Ano, tady. Dobře, teď začni couvat. No!“

Catlett se zeptal: „To ses naučil u filmu?“

„Teď začni postupovat směrem k němu,“ navigoval Medvěd Chiliho. Chili se nehýbal. Jen řekl: „Ty jsi naprosto ztratil rozum,“ a snažil se otočit, aby se vypařil, ale už bylo pozdě, Medvěd stál za ním a popadl jej pevně za ramena.

„Tak, jak to je, je to v pořádku,“ řekl Medvěd Catlettovi.

„Chápeš, proč to tak děláme? Uvidíš všechno přesně tak, jako ve skutečnosti a snadno si zapamatuješ každý krok, když o tom budeš muset mluvit.“

Chili se díval na Catletta, který stál asi pět stop od zábradlí, za ním výhled na Laurelský kaňon. Pokynul Medvědovi: „O to se nemusíš bát.“

„Dobře, až řeknu teď,“ rozkazoval Medvěd, „uhnu ti z cesty. Udělej dva kroky zpátky k zábradlí, ale rychle, jako bys byl v beznadějné situaci. Chytni se zábradlí rukou a tlač se na něj zády, jako kdyby ses chtěl podržet oběma rukama. Připravený?“

Catlett přikývl, natočil se a čekal.

„Teď!“

Chili se chtěl otočit a vrhnout se do pokoje, ale Medvěd stál pořád za ním a jeho obrovské ruce jej pevně držely, takže se nemohl ani hnout. Medvěd se taky nehýbal a ani se nesnažil ustoupit ze směru předpokládané střely.

Chili se díval přímo na Catletta, který udělal dva rychlé kroky zpátky k zábradlí, chytil se ho levou rukou a pistoli držel stále v pravé ruce, ale nezůstal stát. Zařval strachy, když zábradlí povolilo pod jeho tlakem dozadu a Catlett, bez opory, letěl za ním. Na okamžik ještě viděli, jak padá, a mává rukama ve vzduchu.

Chlápek, který zpíval národní hymnu, se dostal k části „Žádná hora není dost vysoká“. To už zřejmé neplatí, pomyslel si Chili, když přistoupil k okraji terasy a podíval se dolů. Viděl Catletta v jeho hedvábném bílém úboru, jak leží v trávě mezi křovím v hloubce více než sto stop, nehýbal se. Medvěd přistoupil blíž. Když se zastavil u Chiliho, Chili řekl: „Kruci, jak se to mohlo stát?“

Vtom začal Medvěd vytahovat z kapes svých kalhot staré a rezavé šrouby a matice. Otírajíc každý kus košilí, házel je dolů. Přitom říkal: „Tak jsem se ho zbavil, hajzla.“

Když se Catlett díval na nebe, najednou mu došlo všechno, co měl pochopit, když byl ještě nahoře a věnoval svou pozornost Chilimu Palmerovi a ne Medvědovi. Medvědovi, který mu připadal moc hloupý na to, aby mohl sám něco vymyslet. Krucinál, vždyť on sám tuhle myšlenku Medvědovi vnukl. Medvěd se minulou noc dostal do jeho domu, dokonce mu i naznačil, že není všechno, jak by mělo být, ale on se celou tu dobu zabýval Chilim Palmerem. I když chtěl skoncovat s oběma, poslechl nejdřív Medvěda, protože jeho návrh vypadal jako z filmového plátna, řekl „ano“ a vůbec o tom nepřemýšlel… I když, i kdyby řekl, „zapomeň na ty hlouposti“ a sfoukl je oba, nemohl vědět, co vyvedl Medvěd na jeho terase, to ne, některý večer by i tak bosý přešel k zábradlí, aby se zaposlouchal do smíchu té dívky tam dole a podíval se na bazén svítící ve tmě, aby se ubezpečil, jak se baví lidé od filmu, ti, kteří umějí užívat života. Myslel si, že už je téměř mezi nimi, ale nemohl pohnout hlavou, aby se ještě podíval, nemohl se vůbec hýbat, a potom se propadl do nicoty.

28

Když se Chili vrátil zpátky ke Karen a oba seděli v kuchyni, prostě jí řekl: „Spadl dolů ze své sluneční terasy a zabil se.“

Mechanicky opakovala po něm: „Spadl dolů ze své sluneční terasy.“

„Z nějakého důvodu se pod ním uvolnilo zábradlí, když se nad ním nahnul.“

Opět opakovala: „Uvolnilo se zábradlí…“

„Ano, a on spadl. Řekl bych, takových sto stop.“

„Šel jsi dolů a viděl jsi ho?“

„Šel tam Medvěd. Připadalo mi to moc strmé.“

„Byla to nehoda?“ zeptala se Karen. „Myslím tím, zda jsi jej nesrazil nebo nepostrčil?“

„Mohu přísahat, že se ho ani jeden z nás nedotkl.“

„Ale policii jste nevolali.“

„Ne, vždyť tam byl kufřík plný kokainu. Navíc, v ruce držel pistoli a chtěl mě za každou cenu odbouchnout.“

Karen si nalila kávu. Seděla proti němu u kuchyňského stolu a dívala se na něj, jak si nabral dvě lžičky cukru a pomalu a opatrně si míchal kávu. Kouřil přitom cigaretu. Podíval se na ni. Pomyslela si, že se jí teď zeptá, jestli si na něj dává stále pozor, ale nedočkala se. Usmál se, stále míchajíc svou kávu. Za chvíli řekl, tentokrát vážně. „Předpokládáš, že bych byl schopen to udělat. Říkám sice, že ne, ale i tak mi to nepomůže. Co ti mám tedy na to říct?“

Karen mlčela. Byl to chladnokrevný chlap. Anebo se jí to jenom zdálo, protože ho neznala moc dobře a možná se jí to ani nikdy nepodaří. Pomyslela si ‚dobře tedy, chlápek sletěl ze své terasy‘. Zeptala se ho: „Bál ses?“

„To si tedy můžeš být jistá, že ano.“

„Nevypadáš na to.“

„Bál jsem se tehdy, ne teď. Jak dlouho chceš, abych se bál?“

Nastalo ticho. Slyšela, jak fouká do kávy a potom si z ní usrkl.

„Schůzku máme v půl třetí,“ oznámila Karen. „Harry se tu pro nás zastaví.“

Seděli kolem kávového stolku v obývací části kanceláře Elaine v Toweru a čekali na Michaela, než se utrhne od telefonu. Chili poslouchal, jak Harry říká, že hned, když mu ten chlápek dovyprávěl příběh, poznal, že má v rukách kus. Elaine řekla, že z toho, co zatím slyšela, se jí zdá, že to nebude tuctový příběh, už proto ne, že hlavní postava je lichvář a ne jako obyčejně, ale dobrý chlap. Harry řekl, že právě v tom je krása příběhu – tvrdý chlap, jehož jednání ovlivňuje láska k ženě. Elaine vyjádřila naději, že to nezměkčil tak, aby z toho byl slaďák. Chili si pomyslel, propáníčka. Michael obešel stolek a posadil se vedle Karen na tvrdý gauč. Chili se ve svém tmavomodrém obleku podíval na Michaela v jeho výstřední bundě a pomyslel si, ‚co když je to ta samá zatracená bunda, ve které byl u Vesuvia?‘

Čekali, zatímco Michael položil ruku na Kareninu nohu a řekl jí, jak dobře vypadá. Potom začal všem vysvětlovat, proč vyrazil svého agenta, který – nebudete tomu věřit – nebyl schopen sehnat rekvizity, uzavřít kšeft se scénáristou a když nedokáže agent ani tohle, potom, proboha… Pokračoval by dál, ale Chili ho přerušil otázkou, „Chcete si povídat o vašich problémech, nebo budeme hovořit o naší záležitosti?“ Vysloužil si za to překvapený pohled od Michaela a Harryho, Karen a Elaine tomu nevěnovaly pozornost. Schůzka mohla začít.

Elaine: „Pane Palmere?

Chili: „Dobře. Začínáme v čistírně. Lichvář hovoří s Fay, to byla jeho žena.“

Michael: „Myslel jsem si, že ten chlap byl filmový agent.“

Chili: „Změnil jsem to zpátky na majitele čistírny.“

Michael: „Ještě stále nemáte hotový scénář?“

Karen: „Musí ještě překonat jisté morální dilema.“

Michael: „Na tom přece nic není. Chci znát zápletku.“

Chili: „Vždyť jsem o ní začal mluvit.“

Michael: „Pojďme k třetímu dějství a potom se vrátíme zpátky, když budete chtít. Tam scéna vrcholí. O co tam jde?“

Chili: „Teď mluvíte o scéně s Ray Carlem?“

Michael: „Kdo je to Ray Carlo?“

Chili: „Původně se jmenoval Bones, přejmenoval jsem ho. Tak dobře, Randy konečně zastihne Lea…“

Michael: „Počkat. Kdo je to, k čertu, ten Randy?“

Chili: „Randy je ten lichvář. Potřebuje přiléhavé jméno. Nechcete snad, aby se jmenoval Lefty, Cockey, Joe Loop nebo tak nějak?“

Elaine: „Sonny by bylo taky dobré.“

Chili: „Hm, to není špatné. Znám Luckyho, Joja, Moma, Jimmyho Capa, Cowboje, Suckyho, Choocha…“

Elaine: „Suckyho?“

Michael: „Dobře, zatím budu Randy. Co se stane potom?“

Chili: „Chytne se s Leem, majitelem čistírny. Randy na něj trošku přitlačí, ne moc, a Leo jim řekne ‚dobře, prachy jsou na letišti v úschovně‘. Randy a Fay teď mají klíč od skříňky a nevědí, co s ním mají dělat. Je to normální dilema. Vzápětí se objeví Ray Carlo. Ve skutečnosti se tam potloukal už dřív – čekal, kam půjdou od Lea. Carlo vytáhne pistoli a vezme Randymu klíč. Randy řekne, oukej, vyhráls, prachy jsou v schránce na letišti. Ray Carlo odejde, aby vyzvedl prachy, ale Randy mezitím zavolá FBI.“

Michael: „Neudělal nic jiného, než že vyzvedl peníze. Proč by ho měli zatknout?“

Chili: „Přinejmenším mu znepříjemní život. Randy to moc dobře ví, proto jde s Fay na letiště. Vidí tam Rayovo fiasko a dívají se překvapeně na sebe, protože v schránce nejsou prachy, ale kokain. Chápete? Leo je podvedl, anebo někdo podvedl Lea.“

Michael, mračíc se: „To je konec?“

Chili: „Ne, pořád je tu ještě Leo.“

Michael: „Myslel jsem si, že Carlo je ten, kolem kterého se všechno točí.“

Chili si všiml, jak se na něj Karen dívá: „V tom to právě je, že to předpokládáte, vy i všichni ostatní. Ne, to bude překvapení. Leo je zlosyn od samého začátku.“

Elaine: „Fajn. Leo se mi líbí.“

Harry: „Leo trpí velikášstvím, chce být slavný, tykat si s filmovými hvězdami a všemi, kteří pracují v show byznysu.“

Elaine: „Může být celkem zábavný, ale hlavní postava je ten druhý chlápek.“

Michael: „Leo je hlupák.“

Elaine: „Svým způsobem ano, ale to je v pořádku.“

Karen: „Mimo toho, že je zoufalý, by mohl mít i trošku smysl pro humor.“

Michael: „Počkejte –“

Chili: „Ano, to by mohlo být zajímavé. Ale ještě pořád přemýšlím, že by mohl spadnout z balkónu.“

Nastalo ticho.

Michael, mírně: „Dobře… z jakého balkónu?“

Chili: „U Lea v bytě, dvacet pater nad Sunsetem. Je tam se svou slečnou, pijí, trošku drogují a tehdy vstoupí Fay s Randym. K čemu tam dojde – na jedné straně je tu Leo, na druhé ten samý chlápek, který léta platí a je na smrt vyděšený. Tentokrát je ale Leo nadrogovaný a opilý a nevnímá svůj strach, ani to, že je jen malý čistič. Jediné, co chce teď udělat, je srazit lichváře na zem – víte, jak to myslím? Ponížit ho, on se teď pokládá za tvrdého chlapa, za skutečného gangstera.“ Chili se odmlčel.

„Najednou Leo vyskočí na cementový obrubník balkónu a řekne ‚teď uvidíme, jaké máš nervy, kamaráde‘. Žába začne křičet. Fay na ni zařve, aby mlčela. Lichvář nedělá nic, jen se dívá, protože ví, že chlápek před ním je smolař. Vidí, jak Leo udělal tři kroky zpátky a potom se to stane, ztratí rovnováhu a padá dolů, řve přitom, až dopadne na chodník.

Nastalo opět ticho.

Michael: „A to je konec?“

Chili: „Potom najdou peníze na záchodě. Mají další morální dilema, které rychle vyřeší a odjíždějí do Mexika v úplně novém Mercedesu.“

Michael řekl Elaine: „Víte, jaká bude moje role v tomto filmu? Stát a dívat se.“

Chili: „Chtěl byste někoho zastřelit? Anebo, co takhle hrát Lea? A vyskočit?“

Elaine: „Nevím proč, ale ten Leo mě fascinuje. Ten malý čistič a všechny ty prachy. Ráda bych viděla, co s nimi udělá.“

Harry: „Jistě, chlápek musí myslet na to, že je mrtev a putuje do nebe.“

Michael: „Elaine –“

Elaine: „Nemusel by vyskočit, ne?“

Karen: „To ne, kdyby bydlel na přízemí.“

Michael: „To je komedie? V této chvíli, kdo ví?“ Ušklíbl se. „Teď už vím, proč tu nemáte scénář. Všechno, co máte, je nápad, a vy víte, k čemu je jenom nápad.“

Chili: „Mickey?“

Michael: „Zítra jedu do Londýna. Na pár dní do New Yorku a potom shrábnu Concorda. Na toto se nejdříve podívá můj scénárista. Příští měsíc se vrátím a můžeme se dohodnout na detailech a přejít k prvnímu obtahu.“

Chili: „Mickey, poslouchejte.“

Michael, šklebíc se: „V pořádku, už se posloucháme dost dlouho.“

Chili: „Neurazte se, ale role lichváře vám podle mě nesedí.“

Michael: „Opravdu… A proč?“

Chili: „Jste na ni krátký.“

Harry počkal až nastoupili do auta a potom s ním zajel kolem jednotlivých scén studia k hlavnímu vchodu.

„Musel jsi přijít o rozum, když jsi takhle mluvil s hvězdou prvé kategorie. Zničil jsi všechny šance. Nevezme to.“

Chili, usazený vzadu, mlčel. Prostě nedokázal vysvětlit, proč se najednou během schůzky začal dívat na Michaela jako na Lea. Napadlo ho, že by bylo nejlíp, kdyby hrál Lea; pak už si ho nedokázal představit jako lichváře. Nemělo to nic společného s tím, že se mu chlap nelíbil, ani mu nedůvěřoval a nikdy by mu nepůjčil peníze. Byl to ale pořád velký herec.

Karen řekla: „Harry, když jsme do toho šli, věděli jsme, že se to může stát. A stalo se to.“

„K čemu potom byla ta schůzka?“

„Elaine se celá myšlenka líbí, s výjimkou konce. Slyšeli jste ji, myslí si, že by v tom mohl být perfektní Pacino.“

Chili řekl: „Není taky trošku malý?“

„Všichni jsou nějací,“ řekla Karen. „Nemůžeš to takhle měřit.“

Projeli vchodem a vedlejší ulicí se blížili k hollywoodskému bulváru.

„A co kdyby,“ řekl Chili, „Leo vyskočil na zábradlí a předtím, než skočí, přednesl řeč? Řekl by, jak je utahaný, celý život dře jako zatracený čistič, ale několik týdnů žil jako filmová hvězda a teď může umřít s pocitem štěstí. Jinými slovy, spáchá sebevraždu. Přeskočí terasu a diváci odcházejí v slzách. Co vy na to?“

Karen řekla: „Ajajaj…,“ Harry zase, že by si něco vypil, Karen prohlásila, že je to dobrý nápad. Chili neřekl nic, dál přemýšlel o konci. Ty zatracené konce, člověče, nejsou tak lehké, jak vypadají.

ELMORU LEONARDOVI

byla v roce 1992 udělena cena

The Grand Master Award.

Udělila mu ji společnost

The Mystery Writers of America

na slavnostní ceremonii Edgar Awards.

Uvedená cena (The Grand Master)

je nejvyšším oceněním, které se uděluje těm jedincům, kteří se svým celoživotním dílem zasloužili o rozvoj žánru a dosáhli skutečné mistrovství ve svém umění.

Elmore Leonard

CHYŤTE HO!

Z anglického originálu Elmore Leonard: Get Shorty,

vydaného nakladatelstvím

Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc. v New Yorku 1990,

přeložila Alena Kováčová

Vydal S AKTUELL Bratislava

Ze sazby písmem Times v s. p. Print, Brno

vytisklo Spektrum, s. p., Brno

ISBN 80-85597-02-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai