Noční Host

John Lutz

Domino (2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Když v opuštěném plážovém domku zakopl o mrtvolu své jediné dcery, přísahal si, že najde jejího vraha. Bývalý detektiv newyorské policie Ezekiel Cooper v té chvíli ještě netuší, že stejně drastickým způsobem byly zavražděny i další ženy. Žily na různých místech, navzájem se neznaly. Spojovalo je jediné: zemřely rukou vraha přezdívaného Noční host, v jehož zvrácené mysli se spojila bestialita s výjimečnou inteligencí.

Cooper se snaží proniknout do temné pavučiny zabijákových činů, ale záhy poznává, že na sebe vzal až příliš náročný úkol. Spojí proto své síly s Carou Callahanovou, která je odhodlána vlákat zločince do pasti tím, že ze sebe udělá stejně zranitelnou bytost, jakou byla její zavražděná sestra. Cara změní vzhled, práci i zájmy... a doufá, že její plán vyjde. V Cooperově policajtské duši však převažují obavy – co když Noční host sleduje každý jejich krok a připravuje se k dalšímu útoku? Kdo je tady vlastně pronásledovatel a kdo se má stát kořistí?

Copyright © 2001 by John Lutz

Translation © 2007 by Petr Štádler

Cover design © 2007 by DOMINO

Z anglického originálu THE NIGHT CALLER,

vydaného nakladatelstvím Pinnacle Books, New York 2001, přeložil Petr Štádler

Odpovědná redaktorka: Hana Pernicová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1

v květnu 2007

ISBN 978-80-7303-343-9

V Jacobu (Jacku) Murrayovi dávných stínech, za dávných soumraků, z nichž dětství nikdy se neosvobodí Velké lidské tragédie a rekové se rodí Již v době ztraceného dětství Jidáš Krista zradí

autor neznámý

Spi, vlahá roso zemdlené lásky, dešti Jež hasíš polibky, než počnou zas pláti.

– Shelley, Epipsychidion

1

Sue Coppolinová byla mladá, pohledná a nervózní.

Ve svém červeném kabrioletu značky Chrysler jela ke zvedacímu mostu vedoucímu na ostrůvek Siesta Key v okresu Sarasota u západního pobřeží Floridy a nalakovanými nehty bubnovala na volant. Floridská noc žhnula a vzduch byl prosycený vlhkostí, proto Sue nechala střechu staženou, a vítr ji hladil po tváři a obtékal ji jako nějaká teplá tekutina. Pneumatiky zadrnčely po ocelových výztužích mostu a během několika vteřin Sue opustila pevninu a ocitla se na ostrůvku. Vydala se směrem na sever a po chvíli, místo aby pokračovala rovně k pláži, stočila kabriolet doprava.

Na pravé straně za neprostupným listovím a palmami zůstávala zrakům skryta bohatá sídla a obytné komplexy shlížející na moře, na jehož poklidné hladině se mihotal odlesk měsíce. Ze světla jasné noci vystupovaly barvy oranžových a rudých květů ibišků a buganvilií. Chýlilo se k půlnoci, na silnicích nebyl provoz, a když auto se staženou střechou proplouvalo hustě zalesněnými oblastmi, ze cvrkotu cikád málem zaléhalo v uších. Pro cikády bylo to neustávající cvrlikání milostným zpěvem a Sue ho momentálně vnímala stejně.

Chystala se podniknout něco nekalého – někdo by to tak alespoň hodnotil. Ne že by se chtěla se někam vloupat nebo něco podobného. Ve skutečnosti u zeměměřičské společnosti, kde pracovala, vydělávala víc než dost. Jenomže…

Hranaté bílé budovy obytného komplexu Bay Vista a jejich střechy z červených tašek nebylo ze silnice vidět, ale kousek vpředu se rýsovala zdobná brána z tepané oceli, natřená zářivě bílou barvou. Sue zpomalila a projela kolem. Uvnitř malé klimatizované budky nesloužil žádný strážný, ale kdokoliv chtěl vstoupit, potřeboval umělohmotnou rezidenční kartu, kterou se po zasunutí do zdířky brána otevírala.

Sue žádnou kartu neměla, ani ji však nepotřebovala. O kus dál zabočila na neznačenou a nezpevněnou vedlejší cestu, souběžnou s dokonale udržovaným areálem Bay Vista. Vypnula přední světla a dále pokračovala pouze za jasného svitu srpku měsíce.

Sjela ze silnice a zaparkovala na obvyklém místě za shlukem palem. V okamžiku, kdy vypnula naprázdno běžící motor, jako by se jí jeho svižným rytmem rozbušilo srdce.

Sue se nelíbilo, že se sem musí takto plížit. Nebo ano? V určitém smyslu to bylo napínavé – jako ve filmu. Pohlédla na sebe do zpětného zrcátka, na rty si nanesla čerstvou vrstvu rtěnky a rukou si přičísla větrem rozcuchané vlasy. Bez ohledu na vzrušení by však byla ráda, kdyby ji Marlee nenutila dopouštět se při každé schůzce takových úskoků. Nebylo to přece tak, že by vzájemná náklonnost mezi nimi ještě zůstávala nevyřčena.

Věděla však, že Marlee má pravdu – nebylo by rozumné, aby vešla hlavní bránou. Marlee jí mohla bez problémů obstarat vlastní kartu, s jejíž pomocí by Sue mohla svobodně přicházet a odcházet, ale zachytila by ji videokamera, a to včetně časů a dat příchodů a odchodů. To by nešlo.

Marlee Clarková, opálená dívka s pružnou postavou, dlouhýma nohama a vypracovanými svaly, byla ještě před několika lety tenisovým objevem. Odborníci jí předpovídali, že zakrátko vystřídá Martinu Hingisovou na pozici světové jedničky. Nebyla od toho daleko – v USA vyhrávala významné turnaje, dostala se do semifinále Wimbledonu, ale podlehla tlaku konkurence na špičkové úrovni a oslnivé publicitě. Začala brát narkotika, nejprve na nátlak trenéra, aby ulevila bolestem ze zranění, posléze sama od sebe i přes trenérovo varování. Výsledkem byly nevalné výkony na kurtu, mizerně odehrané turnaje a pokažené vztahy s médii. Skutečně a nezadržitelně z kopce to s ní začalo jít po incidentu na U. S. Open, kde ztropila veřejnou scénu, následoval flám se spoustou alkoholu a drog a autonehoda, po níž skončila na měsíc v nemocnici.

S pocitem úplného vyčerpání předčasně ukončila tenisovou kariéru a za část peněz vyhraných na turnajích si koupila luxusní obytný dům na Siesta Key. K domu patřila i soukromá loděnice a vlastní jachta.

Marlee však dál potřebovala nějaké příjmy a díky půvabnému obličeji a dlouhým zrzavým vlasům spleteným do charakteristického copu byla vyhledávanou sportovní komentátorkou a hvězdou reklam. Kdyby se ale veřejnost dověděla o jejím milostném životě, přišla by o dost exkluzivních smluv.

To, že kdysi užívala drogy, jí na popularitě zřejmě neubralo. Podstoupila rehabilitaci, která neušla zrakům veřejnosti, dokonce se omluvila Barbaře Waltersové. Ale kdyby vyplulo na povrch, že ona božská tenisová Barbie je lesbička, zničilo by jí to image, která jí přinášela spoustu peněz. Sue tvrdila, že se Marlee chová paranoidně – žijí přece v jedenadvacátém století. Marlee však neustoupila a citovala svého agenta, který ji informoval o částkách, o něž jiné slavné sportovkyně přišly, když se přiznaly ke své sexuální orientaci.

A tak se Sue musela plížit.

Jakmile se dostala do areálu Bay Vista, vydala se po pláži z jemného bílého písku. Na obzoru nebyl nikdo, až na dvojici, která se o sto metrů dále brouzdala magickou mělčinou třpytivého přílivu. Zřejmě nevnímali nikoho kromě sebe, Sue však stejně odvrátila zrak. Přešla úzký pruh důkladně posekaného trávníku a vykročila po stezce z rozdrcených mušlí k zadní části Marleeiny budovy. Prošla podél bazénu a dávala přitom pozor, aby nezavadila o žádné lehátko – jeho hliníková konstrukce by o betonovou podlahu určitě zaskřípala. Dorazila ke skleněným posuvným dveřím vedoucím do bytu v přízemí.

Závěsy byly roztažené. Sue se na okamžik zastavila a prohlížela si přepychový interiér – prkenné podlahy, tlusté koberečky, stěny natřené krémovou barvou a nábytek potažený jemnou béžovou kůží. Na stěně za pohovkou visela skupinka olejomaleb – zátiší s ovocem nebo květinami, samé muzeální kousky. Drahý svět, který se vůbec nepodobal Sueinu a který s ní Marlee dobrovolně sdílela. Nic v místnosti nenapovídalo tomu, že by její uživatelka někdy hrávala tenis.

Posuvné dveře byly odemčené, s čímž Sue počítala – tak se totiž dohodly. Tlumené drnčení, které dveře vydávaly, když se sunuly drážkou, téměř zaniklo v pronikavém křiku cikád.

V bytě bylo mnohem chladněji. Sue dveře zatáhla, aby nepouštěla klimatizovaný vzduch ven a komáry dovnitř. Spatřila Marlee, která usnula v koženém sklápěcím křesle – hlavu měla zakloněnou a cop rozpuštěný, a vlasy se jí proto ladně rozprostíraly na opěradle. Vypadala nádherně, jako panenka, a úplně pokojně. Co se jí asi zdá, přemýšlela Sue. Opatrně ke křeslu přistoupila, aby ji nevzbudila, zvedla ruku a jemně se své přítelkyně dotkla na rameni.

Sáhla do mokrého.

Do čehosi zasychajícího, šarlatově rudého.

V šoku přejela prsty Marleeinu bledou tvář. Stále jí ještě nedocházelo, co se děje. Je Marlee zdrogovaná? Spí? Nebo je v bezvědomí?

Tvrdou realitu, tu příšernou skutečnost, které tu byla svědkem, ještě nebyla schopná přijmout. Jemně uchopila Marleein chladný, půvabný obličej do dlaní a pomalu jí pozdvihla hlavu.

V tom okamžiku se jí zvedl žaludek. Musela odstoupit a bezděčně si přikryla ústa rudě zbarvenou dlaní.

Marlee byla mrtvá. Někdo ji brutálně sekl do vazu.

Pohled na rozšklebenou ránu nebyl pro Sue k vydržení, ale zároveň od ní nemohla odtrhnout zrak. Dala se do křiku.

2

Dva roky po vraždě Marlee Clarkové a o více než tři tisíce kilometrů severněji seděl o samotě na venkovní terase restaurace muž středních let jménem Ezekiel Cooper. Byl vytáhlý, měřil přes metr osmdesát, měl rovné, světle hnědé vlasy sčesané od úhledné pěšinky ke straně. Byly to vlasy, které vypadají rozcuchaně, i když jdete právě od holiče. Člověka, s nímž měl dnes poobědvat, náhle odvolali, ale to mu nevadilo. V současné době většinou jídával sám a postupně se mu to zalíbilo. Když Coop (tak jej oslovovali kamarádi – ani nepřátelé mu neříkali Ezekiel) nemusel konverzovat, mohl se prostě soustředit na potěšení z jídla. V této fázi života už si nenechával takové malé radosti uniknout.

Jako třeba sluneční paprsky na tváři, které stále ještě hřály, i když už byla polovina října, nebo vánek, jenž s sebou přinášel slanou vůni nedalekého oceánu i jekot a výkřiky racků. Terasa restaurace specializované na pokrmy z mořských živočichů skýtala výhled na zátoku Grassy Bay a loděnici s výletními jachtami. Bylo to na pláži Howard Beach – hluboko v Queensu, odkud už nebylo vidět ani mrakodrapy na Manhattanu. Pokojnou atmosféru rušilo pouze dunění letadla, které klesalo na přistání na nedalekém letišti Johna F. Kennedyho.

Restaurace patřila Coopovu kamarádovi Arthuru Billardovi. Poznali se před čtvrt stoletím na policejní akademii a zůstali přátelé i na dlouhé, trnité cestě k šarži nadporučíka. Na rozdíl od Coopa Billard stále ještě působil u newyorské policie, což mu však nezabránilo koupit tuto restauraci. Coop si vzpomínal, že Billard neustále rozbíhal nějaké malé firmy, ale tomuto podniku se zřejmě dařilo lépe než většině předchozích. Obsazeno bylo u každého stolku na terase a hodně zákazníků sedělo i uvnitř. Personál byl v jednom kole. Když se usadili, Biliarda zavolali „na minutku“ do kuchyně – ale to bylo už před půl hodinou.

Billard se vrátil lítacími dveřmi a utíral si čelo. Horkem v kuchyni se mu obličej celý zarděl. Byl to muž střední postavy, holohlavý a tak rozměrný v pase, že se už ani nesnažil zapínat si sako. Stejně jako Coopovi mu bylo čtyřicet osm. Během let měl Coop možnost sledovat, jak Billardovi ubývají vlasy a roste břicho – obojí rychleji než jemu samotnému. Potají si to užíval a blahopřál si, že na něm se stárnutí tolik neprojevuje. Teď mu ale tohle pomyšlení připadalo absurdní. Máloco bylo jistější než to, že ho jeho starý kamarád Arthur přežije.

„Promiň, Coope,“ řekl Billard a ztěžka dosedl na židli na druhé straně stolu. „Problémy s ohřívacím stolem.“

„Nic se neděje.“

Billard pokynul směrem ke Coopově misce mušlové polévky, stále ještě skoro plné. „Říkal jsem ti, abys na mě nečekal.“

„Já nečekal. Akorát jím pomalu.“

„Tobě to nechutná?“ Billard se už otáčel na židli a vyhlížel číšníka. „Vždyť to sakra už musíš mít studený. Objednám ti…“

„Arthure, uklidni se, je to dobré.“

Billard se k němu obrátil čelem a zamžoural proti jasnému slunci. Po chvíli váhání se otázal: „Neztrácíš doufám chuť k jídlu? Není ti něco?“

„Chuť k jídlu mi nechybí.“ Jako důkaz si Coop nabral plnou lžíci polévky. Měla bohatou rajčatovou chuť a mušle byly čerstvé. „Jídlo je skvělé, Arthure, opravdu. Máš to tady hezké. Gratuluju.“

Billard se uvolnil. Když mu číšník přinesl smažené kalamáry, rozložil si ubrousek a pustil se do jídla.

Chvíli jedli mlčky. Potom se Billard znovu ozval. „Daří se nám tu fakt dobře, Coope.“

„Jo, vidím.“

„Když si tady v téhle čtvrti otevřeš restauraci a vydržíš prvních pár let, než si vybuduješ stálou klientelu, tak jsi za vodou. Na desítky let máš vystaráno a obchod ti šlape.“

„No tak snad ti to štěstí vydrží.“

„Já se ale nechci spoléhat na štěstí, chápeš? Nejradši bych se odsud nehnul a dohlížel tu na to. Ale musím si ještě odsloužit dva roky u nás, abych dostal plné výslužné. Takže teď toho nemůžu nechat a bojuju na dvou frontách.“ Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Možná bys mi mohl pomoct.“

Coop na sobě cítil jeho pohled. Nabral si další lžíci polévky a pronesl: „No, Arthure, já nevím, co bych pro tebe mohl udělat.“

„Rád bych tě přibral jako svého společníka.“ Billard zvedl dlaň, jako by řídil dopravu, aby Coopovi naznačil, ať přibrzdí a vyslechne jej. „Nechci od tebe, abys do toho vkládal nějaké peníze. Hergot, peníze nepotřebujeme – potřebujeme společníka při vedení podniku. Člověka, který tu bude, který pozdraví zákazníka, který nám tu na to dohlédne.“

„Arthure, já nemám o restauracích ani páru.“

„To všechno pochytíš. Potřebuju tady někoho, komu důvěřuju.“

„Díky za nabídku, ale myslím, že ne.“

„Aspoň o tom popřemýšlej, Coope. Tohle je pro tebe jako stvořené – jsi v penzi, máš fůru času.“

Coop odložil lžíci. V misce ještě zbývalo trochu polévky, ale už neměl hlad. Odvrátil zrak od Billarda a zahleděl se na řadu lodí ukotvených v přístavu. „Fůru času,“ zopakoval. „Tak to teda nevím, Arture…“

Billard promluvil až po chvíli: „Ale už ses vyléčil, ne? Říkali mi, že…“

„Nevyléčil, to slovo se u rakoviny nepoužívá. Její projevy akorát dočasně vymizely. Říkají tomu remise.“

„Ale už ji nemáš, ne? Přece tě toho zbavili při chemoterapii. Zlikvidovali to, že jo?“

„Onkologové ti žádnou záruku nedají, Arthure.“

Cítil na sobě Billardův pohled, ale nebyl schopen jej opětovat. Místo toho upřeně hleděl do polévky.

„Vypadáš dobře, Coope. Zase jsi přibral něco z toho, cos předtím shodil, znovu ti narostly vlasy – to je pro mě jenom zbožné přání.“ Billard se zasmál a rukou si přejel po lysém temeni.

Coop se donutil k úsměvu. Poté se podíval na hodinky a prohlásil: „Hele, Arthure, asi bych měl vyrazit. U nás na Breezy Point mě čeká dcera.“ Odsunul židli a vstal. Během chemoterapie si navykl vstávat pomalu, protože jinak jej přemohla závrať a někdy se mu začal i zvedat žaludek. Nevolnost se mohla dostavit kdykoliv. Teď mu ale nic nebylo.

Billard se také zvedl. „Alespoň o té nabídce uvažuj, jo?“

„Teď není ta správná doba, abych se vrhal do něčeho nového.“

„Ale no tak, Coope. Nebudeš přece hned počítat s nejhorším. Můžeš žít ještě dlouhé roky. Desítky let.“

„Možná jo,“ odvětil Coop a natáhl ruku. Billard ji uchopil a tiskl, jako by ji nechtěl pustit. Nabídl Coopovi, že jej doprovodí k autu, ale v tom okamžiku k nim přišel číšník a oznámil, že v kuchyni mají další problém, takže musel jít.

Coop prošel zaplněnou restaurací ven na chodník zalitý sluncem a zamířil k autu, zaparkovanému o pár desítek metrů dál. Byly doby – a nebylo tomu tak dlouho, jen několik měsíců –, kdy by těch pár desítek metrů neušel. Doby, kdy v sobě nebyl schopen udržet misku mušlové polévky. Teď už mu bylo dobře.

Ale desítky let?

Možná ano.

Ale sám tomu nevěřil.

Hlídač, který byl ve službě u vjezdu do areálu Breezy Point, poznal jeho starou hondu, zdvihl závoru a mávl na něj, ať jede. Coop si stáhl okénko, aby mohl cestou nasávat slaný vzduch. Projížděl úzkými uličkami mezi dřevěnými jednopodlažními bungalovy situovanými těsně u sebe. Od doby, kdy se tu každý živil jako hasič nebo policista, se to tu hodně změnilo. Už je to dávno, co se tomu tady z legrace přezdívalo Irská riviéra.

Silnice plynule ubíhala, motor hondy tiše předl a pneumatiky rytmicky drncaly přes spáry ve vozovce.

Stejně jako jindy ve všedních podzimních dnech panoval v areálu Breezy Point klid. Dcera Bette Coopovi řekla, že klid potřebuje. Chata na pláži, kterou Coop se svou bývalou ženou Maureen koupil a obýval za šťastnějších dob, bývala touhle roční dobou obvykle prázdná a zabezpečená na zimu, ale připravit ji Bette k užívání nedalo moc námahy.

Pobývala v ní už téměř týden, ale Coop ji neviděl od toho večera, kdy přijela do města a zašli si společně na večeři.

Bette žila a pracovala v New Jersey, kde zastávala náročnou pozici v realitní kanceláři. Minulý týden Coopovi zavolala a sdělila mu, že si bere pár týdnů volna a že je chce strávit v jejich bungalovu. Coopovi to vyhovovalo. Po dceři, která jej navštěvovala čím dál tím méně, se mu stýskalo, a navíc zněla nervózně a vyčerpaně.

Věděl, že je lepší se Bette na její problémy neptat. Když byla malá, snažil se ji nadmíru chránit, jako to policajti dělávají. Její rázná matka na ni kladla značné nároky, což dceři taky nijak neprospívalo. A tak Coop neměl Bette za zlé, že si chrání své soukromí. Byl prostě vděčný za to, že jej k sobě dnes pozvala.

Zaparkoval na příjezdové cestě k malému bungalovu pobitému překládanými prkny a vysoukal se z auta. Na místech, kde se na návětrné straně chaty ztrácela bílá barva, prosvítalo vespod surové dřevo a oprýská vat začaly i zelené okenice. Celá stavba bude zanedlouho potřebovat natřít. Obvykle to měl na starosti Coop, ale tentokrát nevěděl, jestli se do toho má vzhledem ke své nemoci pouštět. Natírání chaty mohlo lákat jen člověka, kterému zbývá dost života, aby se dočkal příštího léta. A Coop si nebyl jist, že tuto podmínku splňuje.

Stiskl zvonek a vyčkával, ale nikdo nepřicházel otevřít a zevnitř nebylo slyšet žádný zvuk. Zmáčkl zvonek ještě jednou a pozorně poslouchal. Byl přesvědčený, že zevnitř chaty slyší slabé zvonění zvonků zavěšených nad dveřmi.

Nic jiného ticho nenarušovalo.

Po několika minutách Coop zkusil dveře otevřít a zjistil, že nejsou zamčené.

Vstoupil dovnitř a zavolal dceru jménem.

Odpovědi se nedočkal. Bylo slyšet pouze lednici – tlumeně hučela a vevnitř něco skleněného drnčivě poskakovalo na mřížkovaném regálu.

Potom spatřil Bette: ležela na zádech na pohovce a vlasy měla rozprostřené na polštáři. Většina lidí by se domnívala/že spí, ale Coop nikoliv. Na to ohledával příliš mnoho míst vraždy. Poznal, kdy má co do činění se smrtí, kdy ve vzduchu cítí její pach a její přítomnost na něj působí svou ponurou, neměnnou netečností.

Jako omráčený poodstoupil stranou a uviděl Bettinu tvář. Došlo mu, že ji někdo uškrtil.

Smrt si našla dceru člověka, který se sám smrti tolik bál. A co to předznamenávalo pro Coopa, toho by se nikdy nenadál.

3

Všichni smuteční hosté, kteří je po pohřbu doprovodili k Maureen domů, už odešli. Zůstaly pouze květiny. Coop se posadil a prohlížel si je – kytice růží a karafiátů mnoha barev i velké exotické květy, jejichž názvy neznal, dokonale naaranžované do tvarů podkovy a věnce. Muselo to stát hodně námahy a peněz, pomyslel si otupěle. Bude třeba rozeslat poděkování.

Maureen bloumala místností s rukama v bok a upřeně hleděla na květiny.

„Já to nechápu,“ promluvila. „Proč nám lidi posílají květiny?“

„Jsou to naši přátelé. Snaží se nám poskytnout útěchu.“

„A to mi má zlepšit náladu, když se budu dívat, jak něco tak krásného vadne a umírá?“

Coop si povzdychl. „Jestli chceš, já si je vezmu.“

„Především nechápu, jak lidi vůbec přišli na nápad květiny řezat. Proč si je brát dovnitř a dívat se, jak hynou? Kdo se chce podívat na květiny, má si zajít do zahrady.“

Coop zopakoval: „Jestli chceš, já si je vezmu.“

„Takovéhle plýtvání já nesnesu. Kdyby lidi radši místo posílání květin věnovali peníze její oblíbené charitě. Měl jsi jim to do těch novin napsat.“

Neodpověděl. Nezůstala mu žádná energie ani city.

Protrpět pohřeb pro něj představovalo příšerný zážitek. Zármutek k němu pronikal odkudsi z dálky a mísil se s jakýmsi podivným pocitem viny, jako kdyby nějak za dceřinu smrt mohl on sám. Vždyť byl její otec a k tomu policista a celý život jí poskytoval ochranu.

Nyní se jí však žádné ochrany nedostalo. Před vrahem ne.

S Maureen teď zůstali na své nové trápení sami. Pro oba to byla ztráta, se kterou se do smrti nesmíří.

Po rozvodu, který se sám o sobě nenesl zrovna v přátelském duchu, spolu příliš nevycházeli. Vzhledem k tomu, jakým směrem se Maureenin život v poslední době začal ubírat, to věcem rozhodně nepřidalo.

Stala se aktivistkou, věnovala se ekologii, právům zvířat a všemu, co souviselo s přírodou. Nikdo ji ovšem nemohl podezírat z toho, že by byla přecitlivělá – své nenásilné holistické zásady hlásala se zuřivou umíněností. Když se jí Coop pokoušel poskytnout útěchu, dočkal se sice zdvořilého, ale tvrdého odmítnutí. Dceřina smrt Maureen šokovala. A vyburcovala ji k ještě většímu hněvu.

Seděli v obývacím pokoji jejího malého družstevního bytu na tiché ulici na předměstí New Yorku zvaném New Rochelle, Coop v nepohodlném béžovém čalouněném křesle se studenými dřevěnými opěrkami, Maureen přímo naproti němu. Pozdvihl zrak a spatřil, jak jej Maureen upřeně pozoruje a špulí rty, jako kdyby na něco čekala. Stárnutí se na ní podepisovalo: kdysi ohebná postava se jí poněkud zakulatila, hnědé oči pohasly a objevil se v nich strhaný výraz. Navíc si obarvila vlasy na tmavo a nechala se ostříhat, což jí v obličeji přidalo na váze. Přesto by dokázala vypadat přitažlivě, kdyby chtěla. Jenže ona nechtěla.

Zvenčí se ozývaly hlasy, někdo někomu vysvětloval cestu. Potom se přibouchly dveře u auta, poslední smuteční hosté odjeli a nastalo ticho. Maureen nepřestávala na Coopa upírat skelný pohled, jakoby něčím zakalený.

„Jak jsi ji mohl na té chatě nechat samotnou?“ chtěla vědět. „Jak jsi mi mohl zatajit, že přijela?“

Coop si povzdechl a přejel si rukou po tváři, jako by se pokoušel změnit si rysy v obličeji a stát se někým jiným. Věděl, že ta otázka přijde, a měl spoustu času o ní přemýšlet. Existovala však na ni jediná upřímná odpověď a s tou by se Maureen nespokojila.

„Kdyby se s tebou chtěla vidět, tak by ti zavolala, ale ona chtěla mít od všeho pokoj.“

„Proč? Copak měla nějaké problémy?“

„Myslel jsem si, že bych se jí na to neměl ptát,“ odpověděl zkroušeným hlasem Coop. „Ale spletl jsem se.“

„Ty se taky někdy pleteš?!“ Maureen se opřela a zkřížila nohy. Coop se přistihl, že se jí dívá na boty, elegantní lodičky s hladkým matně černým povrchem. Maureen se stavěla proti užívání výrobků ze zvířat, včetně kůže. U jejích bot Coop nikdy nebyl schopen říct, z jakého materiálu jsou vyrobeny. Vzpomněl si, jak hezké nohy Maureen v lodičkách mívala.

„Nikdy mi o svém životě v New Jersey neřekla nic špatného.“ pokračovala.

„To mně taky ne.“

„Fakticky? Tobě se odjakživa svěřovala víc než mně. Vy dva jste k sobě měli blízko. Dokonce i o té rakovině jsi jí řekl dřív než mně.“

Na to jí neodpověděl. Po chvíli pronesl: „Vždycky ses o ni jako matka dobře starala.“

„To je pravda, a právě proto jsme se tolik nesblížily. Byla v tom stará nevraživost. To já jsem musela říkat ne, to já jsem ji musela posílat do postele a přidělovat jí kapesné. Ty jsi vždycky dorazil v sobotu odpoledne a vzal ji na fotbal. Tos měl pak jednoduché, když ses s ní mohl kamarádit. Tak s čím se ti tedy za těch posledních pár měsíců svěřila?“

„Prý všechno klapalo, akorát měla hodně práce a byla z toho unavená. Nic jiného neříkala.“ Coop se odmlčel a dodal: „Věř tomu, že jsem o tom přemýšlel.“

Maureen se dál neptala. Nastalo ticho. Coop svěsil hlavu a pozoroval, jak na Maureenině botě ostrá hrana pozvolna přechází v zakulacenou špičku. „Znáš detektiva Mackeye?“ zeptala se jej.

„Mackeye? Neznám.“

„Tak ten mě vyslýchal. Hodinu a půl mi pokládal jednu neomalenou otázku za druhou. A víš, co udělal pak? Sejmul mi otisky prstů.“ Zkoumavě si prohlížela konečky prstů, jako by se chtěla ujistit, že se zbavila veškerého inkoustu. „A samozřejmě mi neřekl, proč to dělá. To se vám policajtům prostě příčí. Akorát mi sdělil, že jde o vylučovací metodu.“

„To je ten důvod. Všude nanesou daktyloskopický prášek a z nalezených otisků vyloučí všechny, které se tam dají logicky očekávat, čili tvoje, moje a Bettiny. No, a když najdou ještě něčí, tak…“

„Tak to můžou být otisky vraha?“

„Jo, můžou.“

„No a našli teda otisky někoho dalšího?“

„To nevím.“

„Cože? Oni se nebavili ani s tebou?“

„Já jim nevolám. Až pro nás něco budou mít, tak nám to řeknou.“

„Jo? A ty tomu věříš?“

„Nechápu, kam míříš.“

„Co když někoho kryjou? Co když ji zabil nějakej policajt?“

Coop zvedl hlavu a pohlédl jí do tváře. Spatřil zlověstný pohled, pevně sevřené rty. „To snad nemyslíš vážně.“

„A proč ne? Přece skoro všichni lidi z Breezy Point pracují u policie.“

„To už dávno není pravda.“

„Naši sousedi z obou stran jo.“

„To chceš říct, že Mallonovi nebo 0’Brienovi by někoho zavraždili? Judy s Kentem nebo Edna s Ronem? Vždyť je známe dlouhá léta.“

„A proč teda nic neslyšeli? Proč aspoň někdo něco neslyšel? Baráky v Breezy Point přece stojí necelé dva metry od sebe, mají tenké dřevěné stěny, okna bývají otevřená, tak jak to, že se k nám někdo mohl dostat a – a udělat to, co udělal, a zase odejít, aniž by někdo něco zaslechl?“

Coop ze sebe vydal hluboký povzdech. Ta otázka jej taky napadla. Snažil se ji zapudit, ale neustále se vracela. „To nevím,“ hlesl.

„Ty nevíš? Tak jak můžeš vědět, jestli náhodou nenutí svědky mlčet? Jestli náhodou někoho nechrání? Policajti se budou navzájem krýt za každou cenu. Modrá modrou nezradí, to snad nepopíráš.“

„Stává se to, ale ne v tomhle případě.“

„O tomhle případě nic nevíš, to už jsi přiznal. Proč se jich na pár věcí nezeptáš? Proč trošku nerozvíříš hladinu? Bože můj, jseš přece nadporučík newyorské policie a tady jde o tvou dceru!“

Teď už se předkláněla a doslova na něj křičela. „Klid, Maureen, uklidni se,“ tišil ji.

„S těma povýšeneckejma chlapskejma kecama na mě nechoď! Jestli si myslíš, že to není pravda, tak mi to vyvrať.“ Pořádně se kousla do spodního rtu, aby se udržela a nerozbrečela se.

„Maureen…“

„Nech mě sakra bejt!“

„Netvrdím, že to není pravda.“ Zdvihl se z křesla. „Zkusím zavolat nějakým lidem a dám ti vědět.“

Maureen zůstala sedět. Když otevíral dveře a chystal se odejít, něco ze sebe vypravila. Mohlo to být něco jako „díky, Coope“.

Ale jen mohlo.

Když se Coop vrátil do svého nevelkého bytu na Upper West Side, svlékl ze sebe kabát, uvolnil si kravatu a otevřel si láhev vychlazeného tmavého piva. Byt se skládal ze dvou místností a malé koupelny. V rohu za vysokou skládací zástěnou se skrýval kuchyňský kout. Stěny byly natřené na krémovo, stejné barvy byly i závěsy spuštěné přes umělohmotné žaluzie zavěšené v jediném okně, které do bytu vedlo. Na stěnách visely zarámované reprodukce – samé moderní umění, snové výjevy plné ostrých úhlů. Coop jim nerozuměl. Nábytek tu byl, už když se sem nastěhoval, a to se mu tehdy náramně hodilo.

Posadil se na pohovku, kterou si na noc rozkládal jako postel. Proč by vlastně nemohl prošetřit dceřinu smrt na vlastní pěst? Pár lidem na policii se to zřejmě zamlouvat nebude, ale co mu teď, takhle na sklonku života, můžou udělat? A co to je vlastně za život? Ve svém bytečku se proměnil v zoufalého poustevníka, pozdě do noci bloumal ulicemi, neměl práci, s nikým se nestýkal, neměl žádný cíl. Teď mu navíc dělal společnost smutek. Ještě víc se i se svou sebelítostí uzavřel do sebe. Raději něco podniknout – využít čas, který mu zbývá, a zjistit, kdo a proč mu zavraždil dceru.

Usrkl si piva, svěsil ramena, opřel se o polštář a začal přemýšlet o tom, co všechno o té vraždě ví.

Prvním policistou na místě činu byl on sám, všechno viděl tak, jak to skutečně bylo, což je vždycky výhoda. Sebral odvahu a pokusil se v duchu si to vybavit.

Dveře chaty byly odemčené, ale zřejmě je nikdo neporušil. Zámek nepoškrábaný, dveře neodřené. Buď tedy vrah použil klíč, nebo jej Bette pustila dovnitř. Coop si nevzpomínal, že by k chatě existovaly jiné klíče než ty, co od něj dostala Bette.

Uvnitř to vypadalo, že je všechno v pořádku. Nic nechybělo, pokud si Coop vzpomínal. Zádně známky toho, že by v chatě někdo kouřil, žádné skleničky, ze kterých se pilo, nic, co by svědčilo o tom, že uvnitř byla návštěva. Netelefonovala Bette krátce před smrtí s někým? Coop zalitoval, že dříve než přivolal pomoc, měl stisknout tlačítko pro opětovné vytočení posledního volaného čísla. Byl však vyvedený z míry, pohled na zavražděnou dceru jej naprosto šokoval. Kéž by byl schopen zachovat chladnou hlavu, aby k oné situaci přistoupil jako ke každému jinému případu vraždy, aby prozkoumal místo činu, aniž by se něčeho dotkl, a vyhodnotil nějaká základní fakta! Určitě by tam býval našel první dílky skládanky, ale nevšiml si jich.

Vyvstávalo před ním takové množství otázek a on neměl možnost najít na ně odpovědi nebo se odpovědí bez pomoci dopátrat. Maureenino podezření, že policie někoho kryje, nebral vážně, to byly jen paranoidní řeči. To ale neznamenalo, že by detektivové, kteří na případu pracují, otci oběti všechno prozradili, i když se jedná o policistu ve výslužbě.

Rozhodl se, že zajde za Billardem. Tenhle starý kamarád od policie by měl být schopen mu poskytnout nějaké informace. Ale až zítra. Teď byl na dně – z pohřbu, z Maureen. Jediné, po čem toužil, bylo zout si boty, natáhnout se na pohovku a odpočívat.

Ne, zítra ne, řekl si.

Přinutil se vstát a nasoukal se zpátky do kabátu.

Zítra ne. Ještě dnes.

Na zítřky se nemohl spoléhat.

4

Billard měl kancelář na opačné straně Queensu, než se nacházela jeho restaurace na Howard Beach. Tady v Long Island City si Coop si připadal jako v jiném světě – tohle byla přelidněná, hlučná oblast, čtvrť starých velkoskladů, továren a řadových domků kdysi obývaných dělníky, než se sem v osmdesátých letech začali stěhovat i lidé z byznysu. Za řekou East River se tyčily mrakodrapy v centru Manhattanu.

Díky hustému osídlení a smíšenému obyvatelstvu bylo na místní policejní stanici rušno. Cestou do kamarádovy kanceláře procházel Coop vestibulem a doléhala k němu směs zvuků – hovor z policejní vysílačky, vážný tón mužského a ženského hlasu od recepce, jak se o něčem dohadují, tlumené výbuchy rozzuřeného křiku z cel předběžného zadržení v prvním patře. Míjeli jej dva detektivové v civilu, které neznal; se smíchem se bavili o věcech, jež nesouvisely s prací u policie, ale jeden z nich měl rozepnutý kabát, takže mu při každém kroku povlával a odkrýval pažbu revolveru ráže 9 mm, který měl v pouzdru u pasu. Těch zvuků a výjevů i trochu zatuchlého vzduchu prosyceného beznadějí se Coop stále nemohl nabažit.

Za přepážkou seděl starý ostřílený seržant McCreary. Coop si vzpomněl, že jej zahlédl v Billardově restauraci. McCreary si Coopa taky pamatoval a přátelsky jej oslovil, takže se Coop cítil mezi svými. McCreary zavolal nadporučíku Billardovi a Coopa mu ohlásil.

Billard si jako jediný z celé chodby nechal dveře kanceláře pootevřené, jako by si chtěl být jistý, že ho Coop najde. Coop zaklepal, strčil do dveří a vešel dovnitř.

Sádrové stěny nevelké kanceláře byly natřené fádní zelenou barvou, obdélníkový vytápěcí otvor u stropu pokrývaly pavučiny a další povlávaly kolem. Špinavé okno s výhledem na parkoviště chránila mříž z drátěného pletiva, jednu stěnu lemovala řada šedych kartotékových skříněk, u druhé stál stůl s počítačem. Rám monitoru byl na různých místech chaoticky oblepený žlutými papírky ze samolepících bločků. Coopovi nešlo do hlavy, proč je lidé nikdy neuspořádávají souměrně, jako to dělají s poštovními známkami.

Billard vstal od kovového stolu zavaleného nepořádkem. Objal se s Coopem, poodstoupil a poplácal jej po ruce.

„Je mi pěkně trapně, že jsem se u Maureen po pohřbu nezastavil,“ řekl. „Jel jsem tam, ale pak tu propuklo hotový peklo a… No, vždyť víš, jak to chodí. Tahle práce prostě nebere konce.“

Coop přikývl; připadalo mu sice, že Billard měl dorazit, ať už tu propuklo jakékoliv peklo, ale bylo mu jasné, že to je nesmysl. „Nic se neděje, na hřbitově jsi byl.“ Počkal, až Billard, jehož rozměry dávaly švům modré policejní košile pořádně zabrat, přesune svou objemnou postavu zpátky ke stolu a s povzdechem se usadí. Když jej Billard gestem vybídl, posadil se na nepohodlnou dubovou židli proti stolu. Kašlu na to, řekl si však vzápětí a znovu se postavil. Nahlas oznámil: „Přišel jsem kvůli Bette.“

„To jsem si myslel.“

„Už po někom jdou?“

Billard s odpovědí dlouho váhal. „Když ti řeknu, že děláme všechno, co je v našich silách, a že tě budeme o dalším vývoji informovat, tak ti to nejspíš nebude stačit, co?“

„To ne,“ odvětil Coop. Přešel k oknu a vyhlédl z něj na řady policejních vozů a skupinku soukromých automobilů odstavených na štěrkovém parkovišti. Od zaprášených čelních skel se matně odrážely sluneční paprsky. „Jak jste zatím daleko, Arthure?“

„Víš přece, že ten případ má na starost oddělení vražd v jižním Queensu“

Coop pozoroval, jak do hlídkového vozu nastupují dva mladí policisté v uniformě, tak jako kdysi dávno on s Billardem. Mladí rytíři, kteří se bijí za spravedlnost. „To je mi jasný, Arthure, ale přece se to tu doslechnete.“

„Taky jsem se postaral, abych se to doslechl,“ reagoval Billard. Pokrčil rameny a rukou si přejel pleš. „Tak co bys teda chtěl vědět?“

Coop se znovu usadil na tvrdou židli. Nečekal, že se Billard bude tak málo bránit, dokonce si možná přál, aby vzdoroval trochu déle, protože do první otázky se mu nechtělo. Polkl a vypravil ze sebe: „Našly se nějaké stopy po znásilnění?“

„Na těle jí nalezli stopy prášku, který se při balení latexových rukavic používá, aby se nelepily k sobě. Na celém těle.“

„Ale byla přece oblečená.“

„Možná že ji někdo svlékl a pak znovu oblékl. Nebo ji nevysvlékl úplně, jenom jí to oblečení rozepnul a upravil.“

„Došlo k penetraci?“ procedil Coop.

„Ani ne.“

„Co tím myslíš – ani ne?“

„Některé věci veřejnosti neříkáme, Coope.“

„Ale mně to řekneš, Arthure, mně jo!“

Billard neochotně spustil: „Než ti to řeknu, musím tě upozornit, že jde o přísně tajnou informaci, kterou ani tady na policii moc lidí nezná. Není to určeno veřejnosti – ví o tom jen pár lidí od policie a vrah. Je to jasné?“

„Jasné,“ přitakal Coop.

„Ve vaginálním traktu jí našli malou umělohmotnou figurku světce.“

„Světce?“

„Augustina,“ vysvětlil Billard. „Toho hříšníka, co došel vykoupení. Byla to taková ta laciná soška, kterou koupíš skoro všude, kde prodávají církevní předměty. Podle policejního lékaře jí to tam vrah umístil až po smrti. Takže tak.“

Coop sklonil hlavu. Takže tak. Přinutil se přistupovat k tomu jako profesionál, skrýt se za tou maskou, a pokračoval: „Smrt nastala následkem škrcení?“

Billard přikývl. „Vrah použil nějaký obvaz, který si odnesl s sebou“

„Našli nějaké svědky?“

„Ještě ne.“

Coop zaťal pěst. „To snad není možné, Arthure. Pokud by se po nich pořádně sháněli, tak už by přece museli najít někoho, kdo něco viděl nebo slyšel.“

„Co ti na to mám říct? Dělají, co můžou.“

„Možná že ne. Anebo možná nikdo nechce zpívat.“

Billard se opřel a složil ruce na břiše. Bylo poznat, že se v místnosti poněkud změnila atmosféra. Coopa to ani nepřekvapovalo. Billard si jej změřil ostrým pohledem a nasadil odměřený tón určený civilistům: „Nevím, co tím myslíš.“

„A co když je vrahem policajt? A oni ho chrání?“

„Tomu snad, Coope, nevěříš, že ne?“

„To napadlo Maureen.“

„Tak Maureen. No, to se jí teda povedlo.“ Billard Maureen nikdy neměl rád.

„Já jí to ale nemůžu vyvrátit. Ptá se mě, jak to, že nikdo nic neviděl nebo neslyšel, a já nevím, co jí mám na to odpovědět.“

„Bylo to ve všední den v říjnu, Coope, takže tam moc lidí nebylo.“

„Sousedi…“

„Mallonovi byli ve svém bytě na Jackson Heights a 0’Brienovi v práci na Manhattanu. Nejblíž byli lidé o tři domy dál.“

„Ale stejně měli něco zaslechnout,“ nevzdával se Coop.

Billard rozložil ruce a položil je na stůl. Po chvíli váhání pronesl: „Zřejmě nebylo co slyšet, Coope.“

„Co tím myslíš?“

„Lidi z výjezdovky prohledali celé místo činu. Nikde žádné známky násilného vniknutí, nikde žádné stopy po boji.“

Coop sklouzl očima na sešlapané linoleum na podlaze. Billard mu nesdělil nic překvapivého, podobné myšlenky jej samotného také napadaly. Akorát se mu nechtělo domýšlet, co z toho logicky vyplývá.

„Takže vraha pustila dovnitř,“ vypravil ze sebe. „Byl to někdo, koho znala.“

„Už to tak vypadá.“ Billard se opět odmlčel, než dodal: „A možná se jednalo o někoho hodně blízkého.“

Coop se na něj podíval.

„Ten způsob, jak byla upravená, jak měla vlasy pečlivě rozprostřené kolem hlavy – vrah chtěl, aby vypadala, jako že spí. Když k něčemu takovému na místě činu dojde, většinou to značí, že vrah měl výčitky svědomí.“

Coop si uvědomil, že zadržuje dech a v krku mu roste knedlík. Polkl hořkost, která se mu nahromadila u kořene jazyka, a přinutil se pravidelně dýchat.

„Jsi v pořádku, Coope?“

„Jasně.“ Až na ten strach. „Pokračuj, prosím tě.“

„V domě se našly spousty otisků, většinou patřily Bette. Zadali jsme je do všemožných databází, ale bezvýsledně. Nepovedlo se nám je identifikovat, což znamená, že tomu našemu vrahovi asi ještě nikdy neodebírali otisky prstů – nesloužil v armádě, nikdy nebyl zatčený. Takže jediná fyzická stopa je otisk boty.“

Coop se narovnal a pohlédl na Billarda.

„Našli jsme ho v prachu na chodbě hned za vstupními dveřmi. Pokud je to tak, jak si myslíme, a Bette vraha znala a pustila ho dovnitř, tak ten otisk může patřit jemu.“ Billard sáhl do zásuvky a na stůl položil fotografii. „Tohle je digitální fotka, počítačově zvětšená.“

Coop se nahnul přes stůl a fotografii si prohlédl. Jednalo se o podrážku veliké boty, ale otisk byl neúplný. Vzorek na podrážce tvořily řady navzájem zkřížených vroubků, které se táhly až k hranám boty.

„To je dost specifický vzorek,“ poznamenal Coop.

„Ještě jsme ho neidentifikovali. Pořád na tom pracujeme – oslovujeme zahraniční i tuzemské výrobce bot. Dřív nebo později se nám to povede.“

„Mohl bych si udělat kopii, Arthure?“

„Vezmi si tuhle. Máme jich víc a navíc se u nás všechno stejně ukládá.“

Coop fotografii zasunul do postranní kapsy svého sportovního saka. Jako už tolikrát jej napadlo, jak moc se policejní práce změnila od doby, kdy nastoupil. Tehdy se místo o ukládání dat mohli bavit tak akorát o ukládání tuku na těle, jak dlouhé roky vysedávali v hlídkových vozech.

„No a to je asi tak všechno, Coope. Ať si Maureen myslí, co chce, oddělení vražd v jižním Queensu vede vyšetřování důkladně – vyzpovídali všechny v ulici, v celém Breezy Point. Nikdo z nich to ani při nejlepší vůli spáchat nemohl. Samozřejmě se budou snažit dál, ale podle toho, co říkají, to zřejmě udělal někdo zvenčí – někdo, koho Bette k sobě pozvala. Kdo ještě kromě tebe věděl, že tam na té chatě pobývá?“

Coop bezmocně pokrčil rameny. „Prý potřebovala trochu klidu. Vyznívalo to tak, že to řekla jenom mně.“

„Vy dva jste přece k sobě měli blízko – nenapadá tě, proč by chtěla v Breezy Point zůstávat sama?“

„Nemám ponětí – že prý je vystresovaná a potřebuje na chvíli vypadnout a odpočinout si.“

„Řekla ti, proč ten stres?“

„Ne. Získal jsem dojem, že to bylo kvůli práci, ale možná se pletu. Zněla trochu nervózně, ale rozhodně se nehroutila.“

„Jak to tak vypadá, nemohl o jejím pobytu v té tvojí plážové chatce vědět nikdo jiný než nějaký její důvěrný přítel. Někdo, koho dobře znala a věřila mu. A on ji zabil.“

„Už to tak vypadá.“

„A nevíš, kdo…“

„Neměla ve zvyku bavit se s námi o tom, s kým chodí. Ani s Maureen, ani se mnou.“

Billard se chystal něco dodat, pak si to ale rozmyslel a sevřel rty. Jako zkušený policista věděl, kdy přestat.

„Nevadilo by ti, kdybych se tam dneska zajel podívat?“ zeptal se Coop.

„Myslíš na tu chatu? Jasně že ne, je přece tvoje. Výjezdovka už tam skončila.“

Coop se vydal ke dveřím. „Kdyby ses dozvěděl něco nového, dáš mi vědět, Arthure?“

„Samozřejmě.“

Billard naklonil hlavu ke straně a přimhouřenýma očima si Coopa změřil. „Neplánuješ se v tom případu náhodou angažovat, že ne?“

Coop také přimhouřil oči a pohled mu opětoval. Ani z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. „Ne, jenom se ptám.“

Billard tu výměnu pohledů ukončil; zakroutil hlavou a odvrátil zrak. „Oba víme, že ti policie nemůže bránit, aby ses vyptával na vlastní pěst, pokud nepřekročíš určité hranice. Ale opravdu se do toho chceš pouštět?“

Coop neodpověděl.

„Jak jsi na tom, Coope?“ zeptal se Billard a dodal: „Teda myslím, jak jsi na tom zdravotně?“

„Jak jsem ti říkal u tebe v restauraci, jsem v pořádku.“

„Ale taky to vypadalo, že moc nevěříš tomu, že… ti to vydrží. Když se budeš stresovat, akorát si zkrátíš život. Když se dokážeš stresu vyhnout, tak máš před sebou roky. Mohl bys třeba i změnit názor a pustit se se mnou do podnikání v té mojí restauraci.“

„Já se nebudu spoléhat na to, že mám před sebou roky života, Arthure. Nemůžu nechat věci nedodělané.“

„Na oddělení vražd v jižním Queensu mají dobrý lidi, ty to nenechaj plavat.“

„Ten případ stárne a oba víme, že pravděpodobnost vyřešení vraždy klesá s každou hodinou. A tahle se udála před čtyřmi dny.“

„To je pravda.“ Billard sklopil oči. „Ale oba taky víme, co se říká otci zavražděné oběti, pokud by chtěl začít pátrat na vlastní pěst.“

„Já ten případ nepodělám, Arthure.“

„Toho bych se nebál, ale když se policajt pustí do vyšetřování vraždy někoho blízkého, vstupují do toho emoce a to je nebezpečné. Dozvíš se věci, kterých by ses měl vyvarovat. Pravda tě může zasáhnout jako nůž přímo do srdce.“

„Pravdy jsem se nikdy nebál,“ odvětil Coop. Uvědomoval si však, že tomu tak není.

Billard už na něj dále nenaléhal. Vyhlédl z okna a upřel zrak do prázdna. „Tak jo, kamaráde. Budu tě průběžně informovat. Ale mělo by to fungovat i obráceně – dej nám vědět, jestli něco zjistíš.“

„Spolehni se,“ slíbil Coop. „Chci toho Bettina vraha dopadnout.“

„To chceme všichni,“ přitakal Billard. „Ale ty bys měl být ze všech nejopatrnější.“

Poté, co Coop odešel, posadil se Billard ke stolu a dlouze přemýšlel. Hloubal o tom, co Coopovi zamlčel – že totiž ona laciná, asi třinácticentimetrová figurka světce byla do Bettiny pochvy zasazena tak hluboko jen díky tomu, že vrah napřed provedl velmi promyšlený řez nožem.

Svatý Augustin. Dokonce i vlažný katolík Billard věděl, že než se ten světec uchýlil do lůna církve, dlouho udržoval nezákonný a hříšný poměr s ženou. Jaký to má význam a zda vůbec nějaký, to nevěděl. Pro policii každopádně figurka svátého Augustina představovala trumf, detail, který kromě uzavřené skupinky policistů znal pouze vrah.

Billard si uvědomil, že právě v takových okamžicích je rád, že nemá dceru.

5

Prvním potenciálním svědkem, s nímž Coop hovořil, byl člen bezpečnostní služby v budce u vjezdu do Breezy Point. Bez valného výsledku. Ano, policie jej už vyslechla. Ne, neměl jim co říct. Nevzpomínal si na žádné podezřelé vozidlo nebo neznámé osoby, které by jej míjely toho odpoledne, kdy došlo k vraždě. A Coop věděl, že na Breezy Point se dá proklouznout, aniž by člověk musel projít nebo projet okolo vrátného.

Coop mu poděkoval a odjel zaparkovat naproti chatě. Chvíli vyčkával v autě. V úzké uličce lemované přízemními dřevěnými chatkami panovalo ticho, stejně jako minulý týden. Automobily parkovaly jen před několika z nich. Jack Reynolds, starý soused, který si ani nepamatoval Coopovo jméno, seděl na terase a četl deník Daily News. Zrovna kolem něj procházela dvojice mířící na pláž, ale ani nevzhlédl. Ti dva byli teple oblečeni, neboť foukal silný mrazivý vítr. Coop v autě vysedával ještě několik minut, ale nikoho dalšího nespatřil.

Napadlo jej, že se s tím asi bude muset smířit. Někdo sem přišel, zabil jeho dceru a odešel, aniž by jej někdo viděl nebo slyšel. Možné to je.

Vystoupil z auta a přešel ulici. Jack Reynolds od novin nevzhlédl.

Coop byl na ticho uvnitř chaty připraven, přesto mu vzalo dech. Způsobila jej násilná smrt, po níž zůstalo vakuum.

Stáhl se mu žaludek a proběhl jím pocit, jaký vždycky zažíval na palubě letadla, když začalo rychle klesat na přistání. Dál bylo ticho. Zakašlal, jen aby jej přerušil.

Vtom naskočil motor lednice, jako kdyby k tomu ten náhlý zvuk dal podnět, a kuchyní se začalo linout monotónní hučení jako tehdy, když Coop objevil Bettino tělo.

Sotva patrný zaprášený otisk boty na dlaždičkové podlaze hned za vstupními dveřmi Coopa nepřekvapil. Vytáhl z kapsy digitální fotografii, sehnul se a porovnal ji se skutečností.

Počítač se vyznamenal – zvětšenina dokonale odpovídala skutečnému otisku boty.

Stopa se na podlaze objevila, protože Bette chatu neuklidila, tedy ani nesetřela prach, který se na hladkých plochách nashromáždil. Taková nepořádnost se jí nepodobala.

Ale nechat se zavraždit někým, koho znala, to se jí taky moc nepodobalo.

Coopovi připadalo, že se svět přeskupil jako v kaleidoskopu a předchozí nastavení ztratilo veškerý význam.

Kdyby se podobná stopa otiskla i venku do měkké hlíny, Billard by mu to sdělil. Přesto Coop znovu vyšel ven a prozkoumal okolí domu, aby se ujistil.

Vevnitř v chatě se snažil nezavítat pohledem k pohovce, kde předtím spočívala jeho mrtvá dcera, a znovu vykonal veškeré kroky, které už učinila newyorská policie. Mohlo by se stát, že najde něco, co přehlédli. Věděl, že jsou profesionálové a pracují důkladně, ale on měl na případu větší zájem.

Přestože si byl vědom toho, že nejspíš marní čas, prozkoumal podrážky dvou párů bot, které si Bette s sebou přinesla, a ujistil se, že ani jedny neodpovídají neúplnému otisku. Poté prošel šatní skříně, jestli v nich někdo nenechal boty, které by mohly zanechávat podobné stopy. Žádné nenašel.

V chatě se ve skutečnosti nenacházelo nic objevného. Bettiny šaty stále ještě visely ve skříni nebo byly složeny v zásuvkách prádelníku – samé obyčejné, neformální oblečení. Bette neměla v plánu se v New Yorku kvůli něčemu strojit. Pod složeným svetrem ve spodní zásuvce komody Coop objevil gumový vibrátor ve tvaru penisu. Ten pohled mu nebyl příjemný, ale chápal, že se není čemu divit. V další zásuvce ležel balíček kondomů. No dobrá, taky nic překvapivého. Bette je – byla – atraktivní, temperamentní sedmadvacetiletá žena.

Coop uvažoval, jak důkladnou práci detektivové z oddělení vražd v jižním Queensu odvedli. Existuje teď někde v kartotéce seznam s inventářem osobních věcí jeho dcery? Asi ano. Nepříjemné pomyšlení.

Na stole ani v Bettiných zavazadlech nenašel nic, co by se týkalo jejího zaměstnání. Když Coopovi říkala, že se chce na chvíli utrhnout od práce – pracovala v městečku Haverton ve státě New Jersey myslela to vážně. Coop si nebyl jist, j^kou pozici jeho dcera u realitní kanceláře Prudent Stand zastávala, ale očividně jí dávala zabrat. Anebo ji trápilo něco úplně jiného a kvůli tomu se na práci nemohla pořádně soustředit. Coopovi přišlo líto, že s ní nehovoříval více, že se více nezajímal, jak se má, co ji tíží, neopakoval jí, jak ji má rád, a neujišťoval se, že ona má ráda jeho…

Stáhlo se mu hrdlo. Všechny takové myšlenky na Bette zapudil. Teď má něco na práci – sice je už dost opotřebovaný a nepůjde to snadno, ale má něco na práci.

Když za sebou zavřel chatu a zamkl, přemohl jej nenadálý pocit obrovské úlevy.

Nebyl si jist, jestli tu ještě někdy bude pobývat.

Noční host pozoroval, jak se Georgianna Masonová trmácí ulicí Vector Street v centru Seattlu a jak přitom ztěžka dýchá. Na bydlení v takto kopcovité části města nebyla příliš ve formě.

Georgianna, štíhlá přitažlivá žena po čtyřicítce, netušila, že ji někdo sleduje. V hotelové restauraci se sešla na oběd se dvěma přítelkyněmi. Během jídla ustavičně povídaly, vykládaly si nejrůznější historky a smály se u toho. Po obědě si všechny tři zapálily. To se Nočnímu hostovi nezamlouvalo.

Georgianna bydlela deset bloků od restaurace. Domů se vydala pěšky, možná proto, že bylo tak krásně a nikde ani známky po tom, že by se schylovalo k dešti.

V polovině Vector Street zabočila do postranní ulice a vstoupila do veliké komerční budovy. Chtěla udělat to, k čemu se důvtipně uchylovali mnozí obyvatelé Seattlu, aby se vyhnuli chůzi do kopců v centru města – vejít do budovy vestavěné do svahu, vyjet několik pater výtahem a vyjít dveřmi na jinou ulici o něco výše.

Noční host zvýšil tempo, zrychlil dech a, ucítil, jak mu tuhnou stehenní a hýžďové svaly. Na roh ulice dorazil právě včas, aby spatřil, jak Georgianna vychází otočnými skleněnými dveřmi z budovy. Na chodníku se Georgianna zarazila. Místo aby pokračovala směrem ke svému bytu, přešla ulici a vešla do obchodního domu.

Noční host ji dovnitř nenásledoval. Měl štěstí; nakupování jí zabere trochu času a jemu dává příležitost.

O patnáct minut později v pokoji hotelu Holiday Inn vzal notebook a připojil se k internetu. Zadal Georgiannino heslo a použil její uživatelský účet.

Kurzor těkal po monitoru a zabudovaná myš cvakala. Noční host si pročítal Georgianniny e-maily, zkoumal její bankovní a akciové účty a zobrazil si seznam internetových stránek, které v poslední době navštívila.

Zpátky k e-mailům – něco jej zaujalo. Nočnímu hostu se zrychlil a prohloubil dech. Ucítil známé slabounké, ale přesto zřetelné cukání, podobné chvění na okrajích vířivky. Vypadalo to, že Georgianna má nového přítele, někoho, se kterým se seznámila přes internet, ale nikdy se s ním osobně nesetkala. Ten člověk bydlel v San Francisku. Noční host si pročetl jejich konverzaci v e-mailech a diskusních skupinách a vyjevil se mu sled čím dál zamilovanějších a důvěrnějších vzkazů, které si milenci z kyberprostoru vyměnili. Z některých div že nekapal med.

Byla to tragédie i nádhera. Tak důvěrný a otevřený vztah! Georgianna by si zasluhovala bližší a častější kontakt.

Noční host zůstával v kontaktu rád.

6

Do města, kde Bette během posledních měsíců života bydlela a pracovala, Coop nikdy nezavítal. Druhý den vyrazil ve své hondě do Havertonu těsně před polednem. Z Holandského tunelu spojujícího Manhattan s New Jersey vyjel již před několika hodinami. Celou dobu si říkal, že už určitě opustí předměstí a dostane se na venkov, ale ačkoliv se silnice zúžily, provoz neustával. I nadále míjel nákupní centra a nově zarovnané a rozparcelované plochy, kde místo stromů rašily obrovské domy.

Nová výstavba obepínala i Haverton, jeho historickou část však tvořilo poklidné městečko, které Coopovi připomínalo Novou Anglii. Na náměstí se vypínaly věžičky bílého kongregacionalistického kostela, naproti stála radnice z šedého kamenného zdivá. Uprostřed prostranství držela hlídku socha unionistického vojáka.

Coop náměstí pomalu objel a zabočil na Hlavní třídu. Sídlo realitní kanceláře Prudent Stand, kde Bette pracovala, se nacházelo v cihlové budově s bílými sloupy, která byla postavena pravděpodobně ve čtyřicátých nebo padesátých letech, ale architektonickým stylem vypadala starší.

Zajel k budově z boku a zaparkoval. Toho dne svítilo slunce, ale bylo chladno, a tak nechal okénka vytažená. Zatravněná plocha před budovou se stále ještě zelenala, po obou stranách vstupních dveří ze silně tónovaného skla rostly vysoké borovice. Mezi nízkými keříky čněl cihlový kvádr s názvem společnosti, připomínající náhrobní kámen.

Následujících deset minut Coop pozoroval lidi, jak vcházejí do budovy a vycházejí ven, až vyšla i Hillary Blandová, mladá žena, která se Coopovi po Bettině pohřbu představila jako jedna z jejich nejlepších kamarádek.

Vystoupil z auta, opřel se o přední blatník a zkřížil ruce. Cítil, jak zpod auta proudí teplo. Motor se na svěžím podzimním vzduchu ochlazoval a vydával lehký klapavý zvuk.

Coop Hillary zavolal předem, takže už jej očekávala. Téhle drobounké ženě bylo okolo třiceti let, měla tmavé oči a překrásné kaštanově hnědé vlasy. V márnici a na pohřbu byla oblečená do tmavých barev a vlasy měla vzadu sepnuté. Teď měla na sobě bílou halenku a květovanou sukni, vlasy jí splývaly na ramena a lehce se pohupovaly. Jako mnoho žen nevelkého vzrůstu měla precizní chůzi a její vysoké podpatky v dokonalém rytmu klapaly po chodníku. Když Coopa zahlédla, usmála se a přidala do kroku.

„Měl jste přijít dovnitř,“ pravila.

„Mně se tady venku líbí,“ odvětil. „A chtěl jsem si zmapovat, jakou má vaše společnost klientelu a zaměstnance.“

„Aby přitom netušili, že je někdo pozoruje,“ doplnila ho.

Usmál se. „Starý detektivní zvyk.“

Hillary zaváhala. „Skutečně to nemá jiný důvod? Když jste zavolal, že se stavíte, říkala jsem si, jestli náhodou…, jestli nemáte podezření, že…“

Coop ji přerušil. „Dohoda zněla, že vás pozvu na oběd a promluvíme si o Bette. Půjde to tady někde?“

„Ne, aniž byste přitahoval pozornost. Budeme muset zajet pár kilometrů za město.“

Je chytrá. Otevřel jí dveře a podržel je, když nastupovala.

Neuběhla ani čtvrthodina a už seděli v zastrčeném boxu čehosi, co se jmenovalo Bentley’s a vydávalo se to za hospodu. Stěny pokrývaly fotografie a kresby automobilů klasických britských značek: MG, Bentley, Morgan, Rolls-Royce, Jaguar… Coop si vždycky říkal, že kdyby vyhrál v loterii, dopřeje si Jaguára.

„Majitelé téhle restaurace jsou zapřísáhlí anglofilové,“ vysvětlila Hillary. „Chodila jsem s nimi do školy.“

„Tady, nebo v Oxfordu?“

„To nemyslíte vážně, že ne?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Do zahraničí jsme se dostali jen jednou, když jsme před maturitou jeli na výlet do Kanady. Já se v Havertonu narodila i vyrostla. Ještě pamatuju doby, kdy to bylo poklidné městečko a New York nám připadal vzdálený tisíce světelných let.“

„Vám se ten nový rozvoj a výstavba nezamlouvá? Všichni ti noví, co se sem přistěhovávají?“

Hillary se usmála. „Někteří jo. Třeba Bette. Po pěti minutách by ji už za cizí nikdo nepovažoval. Hned si zvykla a každý ji měl rád. To myslím vážně.“

„Úplně každý ne,“ připomněl Coop.

Tmavé oči jí posmutněly a z tváře zmizel úsměv.

„No, to máte asi pravdu. Myslíte, že – že ten zločin má co do činění s jejím životem tady?“

„Co byste řekla vy?“

„No, policie tu samozřejmě byla a vyptávala se, ale nic z toho nevyvozuju. Víte, říkala jsem si, že v New Yorku k něčemu zlému dochází neustále.“

„Většinou ale ne bezdůvodně. Ani v New Yorku, ani nikde jinde.“

Ke stolu přišla blonďatá servírka oblečená jako služebná. Objednali si u ní uzenku s bramborovou kaší, Hillary požádala o zázvorovou limonádu a Coop o kávu bez kofeinu. Zachytil však servírčin nakvašený pohled a objednal si raději čaj.

„Kolik času máte na oběd?“ zeptal se Hillary poté, co číšnice odešla z doslechu.

„Já vždycky obědvám dlouho. Do kanceláře se musím vrátit až v půl druhé – mám si o Bettině vraždě promluvit s jakousi Deni Greenovou. Zřejmě nějaká místní reportérka.“

„Má to tady velkou publicitu?“

„To má – o ničem jiném se tu tolik nemluví. Můžu vám zaslat pár výtisků místních novin, jestli chcete.“

„To byste byla laskavá,“ řekl Coop. „Než Bette vyrazila ke mně na chatu, neřekla vám náhodou, kam jede?“

Hillary si odpověď nemusela rozmýšlet – policie se jí na to zřejmě už ptala. „Kdepak. Dokonce mi ani neřekla, že jede do New Yorku – akorát to, že jede pryč, aby si odpočinula a uklidnila se.“

„Nepřišlo vám to divné? Teda myslím to, že chtěla být sama.“

„Ne. I když…“ Hillary svraštila obočí a bylo patrné, že váží slova. „Posledních pár týdnů byla trochu sklíčená.“

„Stres v práci?“

„To taky, protože u ní na oddělení dělali změny a na stole jí přistálo spousta práce. Ale podle mě ji trápil hlavně ten rozchod s Lloydem. Řekla mi, že se na tom dohodli společně, ale stejně ji to dost zasáhlo.“

„A Lloyd je…?“

„Její ex-přítel. Pořád sbírala odvahu, aby vám ho představila. Vy jste o něm vůbec nevěděl?“

„Bette si svůj soukromý život nechávala pro sebe. Ale na smutečním shromáždění ani na pohřbu žádný Lloyd nebyl.“

„Pokusila jsem se ho přemluvit, aby přišel, ale nemohl, protože zpráva o Bettině smrti jím otřásla. Úplně ho zničila.“

„A kdy jste s ním mluvila?“

„Hned poté, co se u nás v práci objevila policie. To oni nám sdělili, co se Bette přihodilo. Lloyd u Prudent Stand pracuje jako odhadce komerčních nemovitostí na samostatném oddělení odhadů. Tam se taky s Bette poznali.“

„A on byl v práci, když k vám policie přišla?“

„Jo, náhodou byl zrovna v kanceláři. Bylo asi deset hodin, den poté, co byla Bette – co ji našli. Ta zpráva ho tak zdrtila, že musel jít domů.“ Ke stolu přišla číšnice a přinesla zázvorovou limonádu a čaj. Hillary upila ze své skleničky a z horního rtu si setřela pěnu. „Já vím, co si jako bývalý policista myslíte, ale Lloyd by nikdy nikoho nezabil. A navíc má alibi.“

„Jak to víte?“

„Policie všechny vyzpovídala a každý o tom mluvil ještě několik dní. Toho odpoledne, kdy Bette… zemřela, Lloyd strávil celý den s klienty – dělal odhad jednoho továrního objektu a pak byl v kanceláři. Po práci jsme šli s pár lidmi od nás na večeři a on poté šel se dvěma z nich někam do baru, kde popíjeli a bavili se déle než do půlnoci.“ Všimla si, jakým způsobem si ji Coop prohlíží, a znovu upila zázvorové limonády. „Jo, tohle všechno si pamatuju. Vždycky jsem se totiž chtěla dát k policii,“ vysvětlila se zářivým úsměvem.

„A proč jste se o to neucházela?“

„Protože nesnáším zbraně a nesnáším násilí.“

„To já taky,“ přitakal Coop. „Dala byste mi Lloydovu adresu?“

„Tady je seznam Bettiných kamarádů a známých.“ Hillary vytáhla z kabelky list papíru a podala jej Coopovi.

Znovu se na ni zahleděl.

„Jak říkám, hned jak jste zavolal, bylo mi jasné, proč za mnou jdete.“

„Díky,“ odvětil Coop a seznam složil.

„Kdybych pro vás mohla ještě něco udělat, ozvěte se. Bette byla skvělá a měla jsem ji moc ráda.“ Pak se jí v očích objevila překvapivá tvrdost. „Doufám, že toho grázla dostanou!“

Poté, co Coop vysadil Hillary u Prudent Stand, zajel k Bette do bytu a odemkl si náhradním klíčem, který si u něj minulý rok nechala.

Žila v jednopokojovém bytě v nově vypadajícím komplexu družstevních bytů nazvaném Beau Jar din, který zřejmě vybudoval nějaký frankofil, jenž se v Havertonu zapomněl. Všechny budovy byly dvoupodlažní, z bílých či světle hnědých cihel a kryla je mansardová střecha.

Nepanovalo tu tak hrozné ticho jako v Coopově chatě, ale přesto jej přimělo, aby se zastavil hned ve dveřích. Jako by z něj vysálo veškerou energii. Říkal si, jestli mrtví tím tichem nesdělují živým svá trápení.

Byt vypadal, jako by jej jeho obyvatelka ve spěchu opustila a počítala s tím, že se brzy vrátí. Dveře skříně zůstaly otevřené a na posteli leželo několik kusů složeného oblečení, jež si Bette původně chtěla vzít s sebou, ale pak si to rozmyslela. U komody stály červené lodičky na vysokých podpatcích. Jedna z nich se převrhla, jako kdyby si ji někdo zrovna vyzul. Coop usoudil, že policie města Haverton byt prohledala a nechala jej v původním stavu, ale nejspíš se tu brzo objeví někdo z oddělení vražd newyorské policie a prohledá to tu důkladněji. Věděl, že si musí dát pozor, aby po jeho odchodu vše zůstalo jako teď.

Nasadil si těsné latexové rukavice jako už tolikrát předtím a pustil se do práce.

Narazil na tolik věcí, které mu připomínaly dceru, až ho to rozlítostnilo – vzpomněl si na její pořádkumilovnost i jakousi horečnou netrpělivost, která onen pořádek vždycky nějak poznamenala. Kromě oblečení odloženého na posteli bylo všechno ostatní pečlivě uspořádáno podle druhů. Ve skříni vedle sebe úhledně visely kostýmky, kalhoty na každodenní nošení, halenky, ležérní i formálnější kusy. Podobně systematicky byly uloženy i boty na závěsných umělohmotných stojanech – až na pár nahodile pohozený na zemi, který Coopovi trhal srdce. Pořádkumilovnost pokažená nedbalostí – tenhle rozpor Coopa na Bettině osobnosti dlouho fascinoval. Uvažoval, jestli jí tento charakterový rys náhodou nějak nepřivodil smrt.

Nic v bytě neposkytovalo klíč k tomu, proč byla Bette zavražděna. V psacím stole našel jen běžné účty a v šekové knížce neobjevil žádné zvláštní výdaje. V zásuvkách ležely amortizační tabulky a obyčejná, nevinně vypadající obchodní korespondence. Nalezl i pohledy z prázdnin od přátel, přání k narozeninám, které jí sám poslal, několik novinových výstřižků o bioinženýrství a právech zvířat, které jí poslala Maureen a na nichž bylo v rozích červeným písmem naškrábáno: Věřila bys tomu? nebo Tak takhle se to vyvíjí!!! Maureen neustále lidem rozesílala výstřižky, které více než adresáty zajímaly ji samotnou. Žádnou osobní korespondenci Coop nenašel, což jej nepřekvapovalo. Ani si nevzpomínal, kdy sám naposledy Bette či komukoli jinému napsal opravdový dopis. Tolik jednodušší bylo zavolat. Anebo napsat e-mail.

To mu připomnělo, aby se podíval po počítači. Žádný nenašel a ani v chatě žádný nebyl. Bette s sebou neustále nosila notebook. Možná že jej nechala v práci. Zjistí to.

Na nočním stolku u Bettiny postele našel zajímavou věc – zarámovanou fotografii usmívajícího se muže těsně po třicítce, s tmavými vlasy, poměrně pohledného, ale na krasavce měl příliš zarostlé obočí a na bradě hluboký důlek. Na fotografii stálo: Miluju tě, Bette. Navěky tvůj Lloyd.

Coop z kapsy vytáhl složený list papíru od Hillary Blandové se jmény a adresami Bettiných přátel a známých. Jako první byl na seznamu uveden Lloyd Watkins a u něj adresa Rue de Montre 2733-1A. Coop si vzpomněl, že tabulku s tímto názvem ulice nedávno zahlédl, a jelikož nikdy nebyl ve Francii, usoudil, že to muselo být v komplexu Beau Jardin. Lloyd Watkins to měl k Bette domů velmi blízko.

Coop se naposledy důkladně rozhlédl a opustil byt tak, jak jej našel. Nemohl se zbavit pocitu, že uvnitř nechává Bette, nebo alespoň něco z ní. Cítil její přítomnost tak hmatatelně, že by jej nepřekvapilo, kdyby uslyšel Bettin hlas, jak vyslovuje jeho jméno.

Vydal se najít adresu Rue de Montre 2733-1A a nemusel jet dlouho. Objevil budovu z bílých cihel, s mansardovou střechou, dost podobnou té, v níž bydlela Bette, obklopenou upravenými nízkými keři. Vzpomněl si, že Hillary mu o Lloydovi říkala, že je ještě příliš vyvedený z míry, než aby se vrátil do práce. Třeba bude doma.

Zaparkoval u obrubníku před budovou a prošel po zbytečně klikatém chodníčku ke vchodu. Vstupní halou se přicházelo pouze k bytům v prvním patře. Do bytů v přízemí vedly vlastní soukromé vchody.

Coop se tedy vrátil ven, našel byt označený 1A a zaťukal na bílé dveře se zlacenými ozdobnými prvky. Za několik vteřin zevnitř uslyšel tlumené šoupavé kroky.

Dveře se otevřely a před Coopem stál muž z Bettiny fotografie.

7

Lloyd Watkins byl menší postavy, než si Coop představoval, a zdaleka ne tak pohledný jako na fotografii. Oblečen byl do volných tmavých kalhot a červeného trička s drobným bílým, už skoro nečitelným nápisem. Vlasy měl rozcuchané a vypadal unaveně a zdrceně. Jeho pohled jako by mířil někam do prázdna.

„Vy jste Lloyd Watkins?“ chtěl se ujistit se Coop. Muž přikývl a Coop se mu představil jako Bettin otec.

Bettino jméno na Watkinse zapůsobilo jako rána. Se slzami v očích poodstoupil o krok dozadu. „Ježíši! Bylo to… Teda fakt mě to dostalo. Asi víte, že jsme k sobě s Bette měli blízko.“

„Slyšel jsem.“

„Chtěl jsem jet do New Yorku na…, na pohřeb, ale nedokázal jsem se přinutit. Bylo mi kvůli tomu tak mizerně.“

„To je v pořádku,“ ujistil jej Coop, „já to chápu.“

Watkins zakroutil hlavou, jako by se probudil z transu. „Promiňte, nechtěl jsem vás takhle nechat ve dveřích.“ Podal Coopovi ruku a ten mu jí potřásl. „Pojďte dál a posaďte se.“

Uvnitř panoval nepořádek; na podlaze rozházené noviny a časopisy, na pohovce neustlaná přikrývka a zmuchlané polštáře a na stolku nedopité plechovky Budweiseru a nakousnutý sendvič. Plechovky tvořily kruh a sendvič ležel na dvou z nich – Coopovi to připomínalo Stonehenge. U jedné stál hrnek s kávou, z níž se ještě kouřilo.

Watkins si musel všimnout, jak se Coop na šálek dívá. „Nedáte si kávu? Já jsem jí dneska vypil spoustu, abych se probral. Pořád se mi chce spát. Spím teď strašně dlouho a vstávám hrozně pozdě

– nejspíš forma úniku. Ale musím se brzo vrátit do práce a začít žít dál. Nemůže ze mě navždycky zůstat taková troska.“

„Ano, díky.“

„Cože?“

„Díky, kávu si dám. Černou, prosím vás.“

Watkins přikývl a těžkým krokem se odporoučel do kuchyně. Měl svalnatou postavu a pohyboval se jako vyčerpaný sportovec – s nohama do O, vystrčenými lokty a rukama pohupujícíma se v krátkých sevřených obloučcích. Zatímco byl pryč, Coop se porozhlédl kolem sebe. Spatřil laciné zarámované reprodukce na zdech, knihovnu, kterou zaplňovalo hlavně stereo a několik knih o počítačích. Watkins nevypadal jako Bettin typ, ale milostné vztahy bývají komplikovaná záležitost. Na stole u televize stála zarámovaná fotografie Bette a před ní ležela uvadlá červená růže. Coop pocítil nával zármutku a odvrátil od fotografie zrak. Z křesla odstranil štůsek starých novin a posadil se.

„Zmiňovala se vám o mně Bette?“ zeptal se Watkins, když se vrátil s bílým umělohmotným hrníčkem s kávou a podal jej Coopovi. Z hrníčku se křenili Laurel a Hardy v potrhlých golfových úborech a Coopa ten nenadálý nádech nevážného rozzuřil. „Nezlobte se, ale tohle je jediný čistý hrníček, který mám,“ omlouval se Watkins. Vycítil to, parchant jeden.

„To nic,“ odpověděl Coop. „Já se o vás dozvěděl teprve dneska od jednoho člověka z Prudent Stand. Bette se mi o vás nezmínila, což není nic zvláštního – svůj osobní život si totiž nechávala pro sebe.“

„No jo, tak to asi chodí.“ Zdálo se, že tahle varianta Watkinse předtím vůbec nenapadla. Zamyšleně se posadil na pohovku, zrovna na jeden z časopisů. „A navíc to zatím nebylo nic vážného, rozhodně jsme třeba neplánovali svatbu nebo tak něco. Aspoň zatím ještě ne. Vlastně jsme se kvůli tomu minulý týden pořádně chytli a rozešli jsme se, ale myslím, že nám oběma bylo jasné, že jen dočasně.“

„Jak si můžete být tak jistý jejími pocity?“

„No – jistý si nejsem. Asi jsem měl říct, že jsem doufal, že to bylo jen dočasně.“

„A na základě čeho jste doufal?“

„Myslel jsem si, že problém je jinde, ne v nás, jestli mi rozumíte. Bette byla v práci dost pod tlakem, takže na mě prostě už neměla čas. Skoro nikam jsme nechodili a vídali jsme se jenom v kanceláři. Kvůli tomu jsme se vlastně hádali.“

„A to, že jede do New Yorku ke mně na chatu, vám řekla?“

„Akorát říkala, že jede pryč, odpočinout si, že už to potřebuje jako sůl. Dokonce naznačovala, že až se vrátí, mohli bysme to spolu znovu zkusit. Teda pokud to nebyl jenom můj dojem.“ Na chvíli se odmlčel a přemýšlel o tom, co právě řekl. Potom se smutkem v hlase pronesl: „Bette byla úžasná, pane Coopere.“

„Zmínila se o tom, že jsem pracoval u policie?“

„Jo, párkrát o vás mluvila. Měla o vás strach. Vy jste měl… ehm, na jaře nějaké zdravotní problémy, ne?“

Coopa to překvapilo. Bette chránila soukromí druhých lidí stejně pozorně jako svoje. Jestliže tomuto muži řekla o jeho chorobě, museli k sobě mít skutečně blízko. Nahlas řekl: „Už je to lepší.7“

„Vy její smrt vyšetřujete na vlastní pěst?“

„Proč se ptáte?“

„Asi proto, že kdybych byl na vašem místě, taky bych se o to pokusil. Ale možná jsem to jen pochytil z knížek nebo z filmů – já toho o policejní práci moc nevím.“

„No, je pravda, že se v tom ze zvědavosti trochu šťourám,“ odvětil Coop.

„Kdybyste se něco dozvěděl, dáte mi taky vědět? Zajímalo by mě, kdo ji zabil a proč.“ Watkins se napil kávy a přes okraj hrníčku Coopa pozoroval. „Já budu zřejmě jeden z podezřelých, že jo?“

„Proč myslíte?“

„Na vašem místě bych měl podezření – zvláště po tom, co jsme se s Bette pohádali a dočasně rozešli. Abych řekl pravdu, jsem rád, že mám neprůstřelné alibi – byla to vysloveně náhoda, že většinu toho dne i večera, kdy… zemřela, jsem strávil v něčí společnosti. Jindy bych čas na cestu do New Yorku a zase zpátky měl. Obvykle si po práci dám sám večeři, dívám se na televizi a pak jdu spát.“

Tenhle Watkins je ale případ, jestli je vinen, pomyslel si Coop. „Všechno to prověřím, nemějte strach.“

„To já nemám,“ reagoval Watkins. „Stačí mi všechno to ostatní. No, vy o tom vlastně taky víte svoje.“

„To ano.“

Watkins si všiml Coopova nabroušeného tónu a prohlásil: „Klidně se na mě optejte lidí, klidně znovu přijdte a vyzpovídejte mě, jestli si myslíte, že je to potřeba. Já to pochopím.“

„Vypadá to, že jste chápavý,“ rýpl si Coop.

Tentokrát Watkins ironii nepochytil. „Kamarádi mi to taky říkají. Často se mi stává, že se mi lidi vyzpovídají. Možná jsem se měl stát policajtem.“

„To si každý občas říká.“ Coop postavil hrnek na stůl, vstal a chystal se k odchodu. Otázky, které byly nasnadě, Watkinsovi již položila newyorská policie – Billard mu mohl ukázat záznamy nebo mu všechno povědět. „Ale nikdo netuší, co to obnáší.“

„Totéž mi dneska ráno říkala Deni Greenová o spisovatelích.“

„Deni Greenová?“ O té se zmiňovala už Hillary Blandová.

„Jo, říkala, že píše knížky a shání informace o Bettině vraždě. Tak jsem se s ní chvíli bavil a odpověděl jí na několik otázek, které jste mi taky položil.“ Watkins ožil a v náhlém zájmu zdvihl obočí. „Myslíte, že jsem se s ní neměl bavit?“

„Myslím, že než jste se začal bavit s ní i se mnou, měl jste se nejdřív poradit s právníkem.“

Upřímnost za upřímnost.

Georgianna Masonová a Cindy Romerová si vzájemné upřímnosti vážily. Na Seattle se snesla noc a ty dvě seděly venku se skleničkou světlého piva v ruce a čekaly, až jim přinesou vegetariánskou pizzu. Ačkoliv měly židle prakticky na chodníku, restauraci obepínaly průhledné umělohmotné zástěny a z topných těles jim nad hlavou sálala spousta tepla.

Georgianna a Cindy spolu bydlely, když před lety studovaly na Kansaské státní univerzitě, a zůstaly kamarádky i po ukončení studia. Svěřovaly se jedna druhé skoro se vším. I ve středním věku stále tvořily okouzlující dvojici – Cindy s tmavými vlasy a očima a světlou pletí, Georgianna s vlasy pískové barvy, obdařená jemností porcelánové baleríny, která právě sestoupila z víčka hrací skříňky.

Obě zažily, jakou bolest přináší nevydařené manželství a trpký rozvod, ale stále si uchovávaly víru, že najdou lásku i trvalý vztah.

„Takže se s ním zatím znáš jenom přes internet,“ konstatovala Cindy. „Tváří v tvář jsi ho nikdy neviděla.“

Georgianna si urovnala vlasy, které jí rozcuchal teplý větřík z radiátoru. „Viděla jsem ho na digitální fotce.“

„Jenom jestli to byl on – někdo si na internet dává fotky někoho jiného.“

Georgianna se usmála – ten pesimismus očekávala. Ale kdyby si Cindy přečetla Bretovy (jednou se prořekl, a tak věděla, jak se jmenuje) e-maily, udělala by si na něj jiný názor. Od první chvíle, kdy v internetové diskusní místnosti zaměřené na politiku prohodili pár vět, bylo oběma jasné, že mají hodně společného. Nejenže smýšleli liberálně a zajímali se o budoucnost planety, ale měli rádi tytéž knihy, filmy a jídlo. Oba pravidelně cvičili a důvěřovali alternativní medicíně. Cindy bude muset zkrátka přijmout skutečnost, že první milostný impuls může být i elektronický. Georgianna Bretovi prozradila, jak se jmenuje, ale chápala, proč je opatrný a v korespondenci stále ještě raději používá přezdívku. Na internetu můžete natrefit na různé lidi – někteří z nich můžou být tak otravní, že se jich pak lze jen těžko zbavit.

Cindy polkla doušek piva a usmála se na ni. „Jestli budu žárlit a mít jízlivé řeči, nevšímej si toho. Já fakt doufám, že vám to klapne, jestli se s ním setkáš.“

„Setkáme se. Bydlí v San Francisku a má nové BMW, takže se už těší, až ho vyzkouší na dálnici.“

„Pane jo, takže boháč.“

„To ne, myslím tím, že si právě koupil nové auto, ale je to použité BMW. Důrazně mi oznámil, že bohatý není. Prý dělá do vývoje softwaru v Silicone Alley.“

„Tak to bude přece jen bohatý.“

„Na tom mi nesejde,“ podotkla Georgianna. Napila se piva a orosenou sklenici opět odložila. „Ale na škodu by to taky nebylo.“

Cindy se naklonila přes stůl. „Teď vážně: já vím, že ti nějakou dobu nebylo nejlíp. A doufám, že ti odteďka všechno vyjde.“

„Děkuju,“ řekla Georgianna a stiskla své kamarádce ruku. „Alespoň se mi teď začíná zdát, že nějakou budoucnost mam.“

8

Coop si vzpomněl, že na cestě do Havertonu zahlédl na První ulici malé knihkupectví pojmenované Dlouhé loučení. Od Lloyda Watkinse odjel tam, zaparkoval přímo před výkladem a vešel dovnitř.

Ve stísněném obchodu se prodávaly nové i použité knihy, většinou brožovaná vydání napěchovaná na policích v úzkých uličkách. Bylo tu teplo a příjemně a trochu zatuchle to tu vonělo, tak jak by podle Coopa mělo vonět každé knihkupectví.

Pokladna se nacházela na pravé straně, ale za pultem nikdo nestál. U malého kulatého stolku v zadní části obchodu seděla štíhlá žena s rovnými blonďatými vlasy a rovně zastřiženou ofinou. Vzhlédla od administrativy, do níž byla právě zabrána, a usmála se na něj. „Jestli budete s něčím potřebovat pomoct, řekněte mi, ano?“

„S něčím možná jo,“ odvětil Coop. Opatrně, aby nezavadil o žádnou knihu, se za ženou vydal dozadu.

„Naše knihkupectví se specializuje na detektivky a jmenuje se podle jednoho Chandlerova románu. Takže s detektivkami vám pomoct můžu.“

„Přesně to potřebuju,“ oznámil jí Coop. „Slyšela jste někdy o spisovatelce Deni Greenové?“

Žena odložila tužku, vzhlédla ke Coopovi a zadívala se na něj. „Maltézské kotě?“

„Prosím?“

„Tak zní titul její poslední detektivky z řady, která se jmenuje Přítulná kočka. Deni Greenová k nám dneska ráno zašla a nabídla se, že podepíše všechny výtisky, co máme na skladě. Naštěstí jsem tři měla.“

„A máte ještě aspoň jednu?“

Usmála se. „Všechny tři. Celá ta série je už starší a nejde moc na odbyt.“

„A o čem to je?“

„Jako všechny předchozí díly: o ženě, která má kočku a řeší zločiny.“ Vstala, přešla k přecpanému regálu a vytáhla z něj vázaný výtisk Maltézského kotěte. „Je to parodie na slavný román Dashiella Hammetta Maltézský sokol.“

„Hammetta mám rád,“ poznamenal Coop.

„Tím větší škoda,“ reagovala žena a knihu mu podala.

Ilustrace na přebalu znázorňovala šedivou kočku, jak na krvavě červeném pozadí čmuchá ke kouřícímu revolveru. Coop se podíval na zadní stránku obálky a spatřil na ní fotografii Deni Greenové, mírně obézní ženy, jíž do čela splývaly tmavé lokny nakrátko ostříhaných vlasů. Měla souměrné a výrazné rysy: klenuté obočí, širokou sanici a tenké, mírně zvlněné rty. Coopa napadlo, že o muži jejího vzezření by se řeklo, že vypadá jako nějaký zvrácený římský císař, třebas Nero.

„Vezmu si ji,“ oznámil ženě z knihkupectví.

„Jestli máte rád Hammetta, tohle se vám líbit nebude.“

„Nevypadá to, že byste tu knížku zrovna chtěla prodat.“

„Asi ne. Záleží mi spíš na tom, aby mi zákazníci věřili, když jim něco doporučím, a aby přicházeli znovu a kupovali si další knížky. Jestli si chcete přečíst nějakou detektivku, v níž figuruje kočka, vždycky je lepší sáhnout po Carole Nelsonové Douglasové. Nebo třeba po Lilian Jacksonové Braunové nebo Ritě Mae Brownové. Ty ještě o všech svých devět životů nepřišly.“

„U mě je to jedno, já nejsem odsud.“

„Pořád jste ale zákazník.“

Coop zkoumal výraz na její drobné, bledé tváři. „Jak na vás Deni Greenová působila, když tu byla?“ zeptal se. „Myslím tedy jako člověk.“

Žena se na něj mírně usmála. „Moc dobře ne – připadala mi arogantní a nejistá.“

Coop s ní došel k pokladně u vchodu a knihu zaplatil. „Už se nemůžu dočkat, až se do toho pustím,“ řekl.

Podívala se na něj, jako kdyby se právě chystal skočit z letadla bez padáku.

Noční host si natáhl latexové rukavice a pustil se do bádání. Viděl, že Georgiannu zřejmě zaujala holistická medicína. Na poličce byly srovnány nejrůznější knížky o domácí medicíně a plakáty z období Nové vlny vychvalovaly výhody různých diet a cvičebních programů. Některé měly politický charakter, týkaly se konzumu a globálního oteplování. Ty plakáty a bohatá zásoba přírodních potravinových doplňků v lékárničce jasně vypovídaly o směru, kterým se Georgianna vydala. Chtěla zachránit sebe i celý svět. Opravdu žádná legrace.

Z papírků na lednici, oblíbených položek v počítači i z toho, jaké internetové stránky navštívila, zjistil, že se z ní stala vegetariánka. Výstřižky z časopisů připevněné na lednici vysvětlovaly, jak takováto dieta člověku zaručuje delší život. Noční host se usmál. Lip než kdokoliv jiný věděl, že na tomto světě se moc věcí zaručit nedá. Osud se nedá předvídat a dokáže být krutý.

Úsměv vystřídalo zamyšlení. Starost mu dělal Georgiannin internetový přítel – představoval nebezpečí. Něco se zvrtlo a Georgianně uvízlo pár věcí v hlavě, tím si byl Noční host z jejich rozhovorů jistý. Věcí, které snadno uklouznou během zamilovaných hovorů. Z Georgianniny e-mailové konverzace s virtuálním milencem vyplývalo, že se brzy setkají tváří v tvář.

Možná si párkrát zajdou na kávu, vlezou si spolu do postele a potom se rozhodnou, že jim právě takový poměr vyhovuje. Obyčejná hloupá říje.

Ale možná se k sobě budou bezvadně hodit a navážou hlubší vztah – tak, jak má v druhé fázi láska přes internet fungovat. A opravdoví milenci před sebou nemají tajemství. Svěřují se navzájem se vším, snímají ze sebe hříchy. To je jedno z největších kouzel, ale i nebezpečí vášně.

Dříve Noční host svou návštěvu u Georgianny pokaždé ukončil hodnou chvíli předtím, než se vrátila domů do prázdného bytu.

Tentokrát tomu bude jinak. Nebyl ještě připraven, ještě nepociťoval tu strašlivou, a přitom tak nádhernou potřebu, ale nebylo vyhnutí, pokud chtěl sám sebe zachránit. Má na to právo. Předurčily to tak síly temnoty.

Georgianna vejde sebejistě dovnitř a s pomyšlením, že nebezpečný svět nechává za sebou tam venku, zamkne dveře. Noční host věděl, že je to běžná iluze. Jenže pro milence i démony, kteří beztak bývají na obou stranách dveří, představují zámky jen chabou překážku. Georgianna to vědomí zdědila po předcích, ale potlačovala ho. Jako všechny. Téměř všechny. Noční host znal jejich myšlenkové pochody, naslouchal jejich vnitřním hlasům a bezhlasým výkřikům. Ony samy však z toho nic neslyšely. Byly si jisté, že jich se to netýká. Že jsou v bezpečí.

Ještě ani nedozní cvaknutí zámku a Georgianna se uvnitř pozorně, trochu ostražitě rozhlédne. Ale na některá místa se nepodívá – netroufne si. Místo toho se zaměstná tak, jak to ženy žijící o samotě dělávají – připraví si svačinu, osprchuje se, bude si číst a chystat se ke spánku. S pocitem, že v bytě nikdo další není a že ji chrání dveře a zámky a že snad má i štěstí na své straně. S vědomím, že nikdo nemůže proniknout do budovy, aniž by si toho všiml vrátný a pustil ho dovnitř, ani do podzemní garáže, aniž by vyťukal kód na klávesnici, kterou se otevírají vrata. Kód byl zapotřebí i k tomu, aby člověk mohl ze suterénu vyjet výtahem. V budově vládla přísná bezpečnostní opatření.

Ale ani zdaleka ne dost přísná.

Až Noční host celou svou bytostí vycítí, že nastal čas, pozvolna, ale jistě se začne k Georgianně přibližovat a ukrajovat vzdálenost mezi životem a smrtí, až s ní zcela splyne.

Stejně jako ty ostatní Georgianna nic nezaslechne, dokud nebude pozdě.

Je to jeho oblíbená hra, plížit se tiše jako čas.

A on tu hru právě hrál.

9

Coop se vzbudil poměrně pozdě – poznal to podle toho, kolik světla v pokoji bylo – a zjistil, že se mu nechce vstávat. Včera v New Jersey to byl náročný den a kvůli hustému provozu mu cesta domů trvala dvakrát déle než obvykle.

Přemýšlel o snídani, o své nejoblíbenější: grepovém džusu, cereáliích s banánem, odstředěném mléku. A k tomu černá káva. Neměl přímo hlad, ale myšlenky na jídlo taky úplně nezavrhoval.

Dobré znamení. Alespoň podle doktora Gregoryho.

Těžce zvedl ruku a odhodil přikrývku. Potom se posadil a spustil nohy na podlahu. V hlavě měl trochu zamlženo, ale to bylo takto po ránu normální – zdálo se, že úplně se probudit mu dělá čím dál větší potíže. Chvíli jen tak seděl na okraji postele.

Na nočním stolku ležel výtisk Maltézského kotěte. Vzal jej do ruky a prolistoval prvních pár stran. V knize byla uvedena internetová stránka vydavatelství, nikoliv však jejich telefonní číslo. Coop otevřel zásuvku a vytáhl telefonní seznam pro Manhattan. Do rukou se mu už vrátila síla a hlava se mu pročišťovala.

Když číslo vyhledal, sáhl po telefonu a vyťukal je.

Nahraný hlas mu dal na výběr z několika možností, jimž byla přiřazena čísla. Žádná se nehodila, chtěl-li člověk navázat kontakt s autorem. Možná to byl záměr.

Coop zavěsil, otevřel knížku a přečetl si několik úvodních stránek.

Hammettovi se nevyrovnala.

Když ji zavíral, všiml si úvodního věnování: Toto dobrodružství Přítulné kočky je věnováno Alicii Benhamové, bez jejíchž redaktorských schopností bych to občas asi pěkně vymňoukla.

Coop zvedl sluchátko, stiskl tlačítko pro vytočení posledního volaného čísla a znovu zavolal do kanceláře nakladatelství. Tentokrát se propracoval až k nějaké ženě a požádal ji, aby jej přepojila na Alicii Benhamovou. „Volám ohledně jedné z jejích autorek, Deni Greenové,“ vysvětlil.

„Aha.“ reagovala žena na druhém konci linky. „Vy jste od firmy Smurger a Bold?“

Coop bez rozmýšlení pravil, že ano.

„Žádali jsme vás, ať už nám nevoláte,“ pronesla žena a zavěsila.

Coopa by zajímalo, jestli je vůbec možné navázat kontakt s nějakým autorem.

Vteřinu poté, co zavěsil, telefon zazvonil.

Zvedl sluchátko. „Prosím?“

„To je pan Cooper?“ ptal se ženský hlas.

Coop odpověděl, že ano. „Vy jste pan Cooper, otec Bette Cooperové?“

„Kdo je to?“ dožadoval se vysvětlení.

„Jmenuju se Deni Greenová, pane Coopere. Chtěla jsem vás zastihnout v Havertonu, ale pokaždé jsem dorazila pozdě. Myslím, že si potřebujeme promluvit – možná bych měla nějaké informace o vaší dceři.“

„Jaké informace?“

„Podle novin jste prý pracoval u policie.“

„To není zrovna odpověď na moji otázku.“

„Jedná se o informace, které by policii zajímaly.“

„Tohle už správná odpověď je,“ konstatoval Coop. „Tak kdy a kde?“

„Co v kavárně Safír na Amsterdam Avenue? Řekněme za půl hodiny?“

„Dobrá, já odtamtud bydlím deset minut pěšky.“

„Já vím, pane Coopere. Kávu a zákusky platím já.“

Do kavárny Safír dorazil Coop jako první. Jednalo se o menší podnik s dlouhým pultem a boxy u oken, která skýtala výhled na Amsterdam Avenue. Do kuchyně se vcházelo lítacími dveřmi vzadu. U pultíku, kde se podávaly a vyplňovaly objednávky, se hrbili dva číšníci a spiklenecky si šeptali.

Momentálně neměli co na práci. Před Coopem už stála černá káva a ranní nával těch, kdo sem přicházeli posnídat, už dávno pominul. Jediný další zákazník byl muž v tvídovém svrchníku, který seděl na barové stoličce, vidličkou si nabíral omeletu a četl si Village Voice.

Coopovi se zdálo, že mezi lidmi, kteří procházeli kolem okna u jeho boxu, poznal podle fotografie na přebalu Deni Greenovou.

A skutečně – do kavárny vstoupila žena v černém kabátě a černých kalhotách, na hlavě hranatý černý klobouk a v ruce tenkou aktovku z černé kůže.

Ihned Coopa spatřila, namířila si to k němu, shodila klobouk a usmála se. „Deni Gťeenová,“ představila se.

Coop vstal a potřásl jí rukou.

„Takže Ezekiel Cooper. Už vám někdy někdo řekl, že vypadáte jako ten herec Gary Cooper?“

„Párkrát jo.“

„Jak vám říkají? Ezi? Zeku?“

„Každý mě oslovuje Coope,“ odvětil, „jako toho herce.“ Začal si ji prohlížet: podsaditá postava schovaná v nadměrně velikém kabátě, rysy stejně výrazné jako na fotografii. Jedna z těch žen, které by působily přitažlivě, kdyby shodily patnáct kilo, ale s patnáctikilovou nadváhou se potýkají už od rané dospělosti. Z veselých očí zapadlých v masitých tvářích jí vyzařovala nenasytná dychtivost hraničící až s posedlostí. „Proč jste mě v Havertonu hledala, slečno Greenová?“

„Můžete mi říkat Deni.“

Usmál se. „Otázka se nemění, Deni.“

„Ráda bych vám něco vysvětlila, než odpovím.“ Jeden ze shrbených číšníků se vzpřímil a loudavým krokem se vydal k jejich stolu, aby si Deni mohla objednat.

„Kávu a bagetu s taveným sýrem,“ poručila si. „Dáte si ještě něco, Coope?“

„Akorát bych prosil dolít kávu.“

Spiklenecky vypadající číšník přikývl a odešel.

„Jsem spisovatelka,“ zahájila Deni, „a k tomu docela dost známá. Píšu detektivky.“

„Řada s Přítulnou kočkou,“ utrousil Coop.

Rozjařené se zazubila – očividně ji to potěšilo. „Vy to čtete?“

„Tak nějak.“

„Tak potom víte, že jde o beletrii. Teď jsem se ale rozhodla, že se pustím do literatury faktu, že zkusím napsat knížku o skutečném zločinu.“

Coop tušil, co nejspíš uslyší, a nijak se mu to nezamlouvalo. Už se dost trápil zármutkem i vědomím, že se v případu své dcery může dozvědět leccos nepříjemného. Poslední, po čem toužil, bylo, aby nějaký otravný pisálek vytruboval Bettiny soukromé záležitosti do éteru. „A ten zločin, o kterém chcete psát, je vražda mé dcery?“

„Ne tak docela. Jde o víc. O něco mnohem většího.“

Číšník jí přinesl kávu a opečenou bagetu rozkrojenou na půlky, obě pokladené silnou vrstvou sýra. Zatímco servíroval jídlo na stůl a doléval Coopovi kávu, Deni cosi lovila ve své černé aktovce. Na hřbetě ruky jí ulpěl kousek smetanového sýra. Všimla si toho a slízla jej. Jako kočka, pomyslel si Coop.

„Tady je část toho, co jsem nasbírala,“ oznámila mu, když se číšník vzdálil a opět se naklonil ke svému netečnému kolegovi v zadní části restaurace. „Od svého zdroje u newyorské policie jsem se dostala k téhle fotografii místa činu.“ Na stůl položila snímek šlépěje na zaprášených dlaždičkách ve dveřích Coopovy chaty. „Všimněte si toho výrazného vzorku z navzájem zkřížených vroubků na podrážce.“

„To jsem si všiml,“ sdělil jí. „Jak to, že máte zdroje u policie?“

„Protože jsem tam dost často shromažďovala podklady pro své detektivky a přitom jsem se tam seznámila se spoustou lidí.“

Coop zaregistroval, že nepoužila slovo spřátelila. No, vždyť ten rozdíl znal sám.

„A ještě jsem se dostala k tomuhle,“ pokračovala. Vedle první fotografie položila další.

V prvním okamžiku si Coop myslel, že je to záběr téhož otisku, pouze pořízený z jiného úhlu. Potom si však uvědomil, že otisk podrážky se zkříženými vroubky se nachází na mramorové podlaze a ve vrstvě čehosi, co připomíná jemný písek. Horní částí snímku procházela kovová drážka posunovacích dveří. Tohle nebyl záběr z jeho chaty. Otisk byl nejasný a neúplný, ale podobal se tomu druhému. Tomu, který po sobě pravděpodobně zanechal Bettin vrah.

Užasle pohlédl na Deni. „Odkud je tahle fotka?“

V právě takovou reakci očividně doufala. Ušklíbla se. „Pořídili ji dávno a daleko odsud – na jiném místě vraždy.“

„Mohla byste si nechat ty řeči a sdělit mi fakta?“

„Nezlobte se, ale musíte uznat, že je to fakt napínavé.“ Pořád se ještě usmívala a tmavé oči jí plály. „Tatáž bota, tentýž vrah.“

„Tentýž druh boty,“ poopravil ji Coop. „A jen možná, protože ani jeden otisk není zřetelný.“

„Zřetelný je až dost,“ trvala na svém Deni.

Věděl, že Deni má pravdu. Nebo tomu alespoň chtěl věřit. Minimálně se jednalo o něco, co je třeba brát v úvahu. „Kde byla ta druhá fotografie pořízena?“

„Před dvěma lety v Sarasotě na Floridě, na místě, kde byla zavražděna Marlee Clarková.“

„Ta tenisová hvězda?“

„Přesně ta.“

„Takže sarasotská policie o tom otisku ví.“

„Viděli ho, to ano. Ale nepovažovali ho za důležitý. A taky jim nepasoval do jejich teorie ani k člověku, kterého zatkli a později odsoudili.“

Začal si ten případ vybavovat – bulvární noviny a televizní zpravodajství zaměřená na sex a skandály ho tenkrát podrobně rozebíraly. Deni Greenová pravděpodobně zamýšlela vraždu Clarkové podobným způsobem zpracovat ve své knize. Co asi plánovala s Bette? Coopovi se stáhl žaludek. „Nezabila Marlee Clarkovou nějaká žena?“ zeptal se.

Deni Greenová přikývla, ale hlavu nechala svěšenou a z podhledu se na Coopa usmála, což jí dodávalo obzvláště zlomyslného vzezření. „Clarkovou údajně zabila Sue Coppolinová, její milenka. Zatkli ji, přestože její podrážky otisku té boty neodpovídaly. Měli proti ní spoustu jiných důkazů – udržovala s Marlee Clarkovou tajný poměr a plížila se k ní vždycky jako zloděj. Podle obžaloby ke vraždě došlo v důsledku milenecké hádky a Coppolinovou odsoudili.“

„Takže to asi s největší pravděpodobností spáchala.“

„Typické uvažování policajta,“ odsekla podrážděně Deni. „Řeknu vám jedno – vaši dceru nezabila. Sedí ve vězení na Floridě.

Vaši dceru a Marlee Clarkovou zabil tenhle chlápek – ten, co za sebou zanechal tyhle otisky.“

Kotníkem prstu zaklepala na obě fotografie, ale Coop se na ně nepodíval. Dopíjel svou kávu a pomalu se sbíral k odchodu. S Deni Greenovou už byl téměř hotov.

„Vy na té podobnosti moc stavíte. Co mohly mít má dcera a Marlee Clarková společného?“

„Myslela jsem si, že mi to povíte vy.“

„O ničem nevím,“ pravil Coop. „Dokonce ani tenis Bette nezajímal.“

„Stejně si ale myslím, že obě zabil tentýž člověk.“

„Na základě podobného otisku boty?“

„A taky kvůli tomu, že se na místě činu v obou případech našly stopy prášku, který s největší pravděpodobností pocházel z latexových rukavic.“

„Latexové rukavice používají miliony lidí ke všemu možnému, od čištění dřezu až po operaci mozku. A ať se tam otiskla bota jakékoliv značky, nejspíš se jich prodaly tisíce.“

„Vypadají, že jsou stejně velké,“ pokračovala Deni.

„Podobnou velikost nosí miliony dalších lidí. Včetně mě.“

„A je tu ještě další věc,“ nevzdávala se Deni.

Coop se již vysunoval ze sedačky v boxu, ale tón jejího hlasu jej zastavil. Sledoval ji, jak otevírá aktovku a vyndává obálku a z ní fotografii o velikosti dvacet krát dvacet pět centimetrů. Postupovala pomalu, téměř s nevolí. Coop si uvědomil, že ukázat mu tu fotografii neměla v plánu. Alespoň zatím ne. Když před něj snímek položila, zrychlil se mu tep. Musel se přinutit, aby na něj pohlédl.

Bylo na něm tělo Marlee Clarkové tak, jak jej u ní doma nalezli, naaranžované, jako by spala. Měla zavřené oči, na mladé, pohledné tváři mírumilovný výraz a dlouhé rusé vlasy, pro ni tak charakteristické, ležely pečlivě rozprostřené, jako by jí měly rámovat tvář. Že je mrtvá, bylo poznat pouze z látky nasáklé krvavými skvrnami, jež se v blesku policejního fotografa zabarvily do karmínova.

Deni se pustila do vysvětlování: „Způsob, jakým byla naaranžována, považovala obžaloba za další důkaz, že ji zabila její milenka. Litovala prý svého činu. Předpokládám, že newyorská policie mluví u vaší dcery o milenci a o lítosti taky.“

Coop neodpověděl. Fotografie jím otřásla, ale onu skrytou souvislost odmítal přijmout. „Bette byla uškrcena. A pokud si dobře pamatuju, Marlee Clarkové někdo přesekl vaz.“

Deni razantně zavrtěla hlavou, jako by odmítala scestné argumenty vzpurného studenta. „To je jedno. Podstatné je, že ji naaranžoval tak, aby nebylo vidět žádné rány. Vaší dceři vrah zavřel oči, že ano?“

„Ano.“ I ústa s opuchlým jazykem. Snažil se potlačit výjev, který mu tanul na mysli.

„Nechce, aby něco zkazilo ten mírumilovný dojem.“

„Určitě si myslíte, že se jedná o psychopata, o sériového vraha, že jo?“ poznamenal Coop.

Deni přikývla.

Po tomhle tedy pase, pomyslel si. Po krví zbroceném šílenci, kterého sama odhalí. Bude-li mít štěstí, přinese jí to peníze i slávu. Bette pro ni představuje jen číslo. Oběť číslo dvě.

Tedy pokud je číslem dvě. „A došlo ještě někde k podobným vraždám?“

Deni si povzdychla. „S vámi to není jednoduché, Coope. Nutíte mě, abych vám ukázala všechno, co mám, a to jsme se ještě na ničem nedohodli.“

Coop vyčkával.

Po chvíli pokrčila rameny a znovu otevřela aktovku. „K tomuhle došlo v Oaklandu v Kalifornii před třinácti měsíci. Jmenuje se Ofelia Valdezová.“

Snímek zabíral ženu ležící na posteli. V pozadí stál noční stolek s mnoha malými zarámovanými fotografiemi usmívajících se lidí. Oběť byla mladá a pohledná; navzdory jménu její zevnějšek neprozrazoval jihoamerický původ. Oči měla zavřené, na sobě dlouhou nařasenou noční košili. Nedalo se určit, jakým způsobem byla zabita.

„Měla zlomený vaz,“ oznámila Deni. „Stačilo jednou zezadu rychle škubnout. Ten náš vrah má sílu.“

Zase jiný způsob zabití, všiml si Coop, jak se v něm o slovo hlásilo profesní myšlení. Bezmocně zíral na fotografii ženy, kterou někdo naaranžoval do pozice, v jaké nalezl i svou dceru. Deni mu podržela před očima další fotografii. Zrychlovala tempo, neboť tušila, že jej získává na svou stranu. „Tahle fotka byla pořízena před pěti lety na Long Islandu. Jakási Ellen Bantaová.“

Tato žena ležela na pohovce. Její světle hnědý semišový kostým a stříbrošedá halenka vypadaly nákladně, vlasy rozprostřené okolo hlavy byly tentokrát černé, mírně prošedivělé – s barvením se nenamáhala. Odhadl, že jí mohlo být okolo čtyřiceti. Její tvář se vyznačovala výraznými rysy a vitalitou, v níž ještě život nepohasl. Vypadala, jako by se každou chvíli měla probudit z krátkého spánku a třeba se pustit do cvičení nebo jít plachtit.

„A způsob?“

„Nůž. Rána je samozřejmě zase na zádech.“

Coop snímky srovnal na sebe a odstrčil je. To, co viděl, mu stačilo. „A proč po tomhle chlápkovi teda nejde FBI?“

„Protože u každého případu místní policie udělala stejnou chybu jako ta newyorská u Bettina případu,“ odpověděla Deni. Věděla, že už Coopa nalákala, a tak se konečně mohla začít věnovat jídlu. Plochou stranou nože rozmačkala sýr a rozetřela jej po bagetě. „Policie v Oaklandu zatkla Ofeliina bývalého manžela. Sice ho museli pustit, protože proti němu neměli dostatek důkazů, ale byli si jistí, že to spáchal on. Když o tři měsíce později zemřel při autonehodě, tak případ uzavřeli.“

„A co Ellen Bantaová?“

„Byla to hvězda Wall Streetu – vydělala majlant a v pětatřiceti odešla do penze. Nikdy se nevdala, neměla děti. Všechno po ní zdědil její mladší bratr. Policie si samozřejmě jako vraha vytipovala jeho, zvlášť když zjistili, že byl dlouhodobě nezaměstnaný a několikrát zatčený za držení drog. Ale nebyli schopni dotáhnout to do konce a odsoudit ho.“

„A obě dvě oběti byly zavražděny u sebe doma?“

Deni pozdvihla obočí. „Pokládáte samé správné otázky. Ne, ani jedna. Ofelia Valdezová byla u svého bývalého manžela – občas totiž spolu ještě spali. Dělá to tak po rozvodu spousta párů, ale většina z nich se tím nechlubí. Policie vlastně nevypátrala nikoho, komu by o tom Ofelia řekla. Proto zatkli jejího bývalého. Kdo jiný by věděl, kde bude tu noc přespávat? Ale on odešel ve tři ráno do práce – nakládal kamiony u soukromé rozvážkové služby – a policie nikdy nepřišla na to, jak by mohl nepozorovaně vyklouznout, přikrást se domů a zabít ji.“

„A ta Bantaová?“

„Ellen byla blázen do sportu, ale taky se hrozně ráda dobře najedla. Jednou za pár měsíců se vždycky vytratila do lázní pro redukci nadváhy, žila na rýžových koláčích a mrkvových šťávách a shazovala kila. Lidem tvrdila, že vyráží potápět se na Bahamy nebo tak někam.“

„Takže když ji zabili, byla zrovna v těchhle lázních a věděl o tom jen její bratr?“

„No, nikdy se mu vlastně nedokázalo, že to věděl. Ale šlo o jejího nejbližšího žijícího příbuzného, takže došli k tomu, že pokud to vůbec někomu řekla, tak jemu.“ Deni se odmlčela. „Vidíte tu podobnost? Před pěti lety, před dvěma lety, před třinácti měsíci a pak vaše dcera. V případech vaší dcery a Marlee Clarkové figuruje otisk boty, u všech vražd pak prášek z latexových rukavic po celém těle oběti. Jako většinu sériových vrahů i toho našeho žene touha zabíjet ve stále kratších intervalech. A samozřejmě nejspíš existují další oběti, o nichž nevíme, a vrah pracuje stále rychleji. U všech případů místní policie usoudila, že pachatelem musí být milenec, člen rodiny nebo blízký přítel, protože ze způsobu, jak vrah své oběti dostal, bylo zřejmé, že je důkladně zná.“

Coop přikývl. Dobře viděl společné rysy, to ano. Všechny. „Valdezová spala se svým bývalým manželem, Bantaová zatajovala skutečnost, že jezdí do lázní na odtučňovací kúru, a Marlee Clarková bydlela v přísně střeženém obytném komplexu, takže muselo jít o někoho, kdo věděl, jak se proplížit kolem poplašných zařízení a kamer. A moje dcera byla u mě na chatě, což se vrah mohl dozvědět jedině od ní samotné.“

„Přesně tak. Proto jste jel včera do Havertonu, že jo? Abyste zjistil, komu to řekla. A uspěl jste?“

„A jak podle vaší teorie…,“ začal Coop.

„To jste přesně vy policajti. Na otázku neodpovíte a místo toho položíte svoji. Tohle vás učí na policejní akademii?“

„A jak podle vaší teorie vrah přišel na tajemství svých budoucích obětí?“

„Podle mě se jedná o ten druh sériového vraha, který se díky svému šarmu vetře do přízně obětí a získá si jejich důvěru.“

„To jsou ale jenom dohady.“

„Já si to ale hodlám ověřit. Pokud Marlee Clarková někoho takového znala, určitě ho znala i Sue Coppolinová nebo se s ním aspoň setkala. Na příští čtvrtek se mi povedlo domluvit si se Sue schůzku na Floridě, abych ji vyzpovídala. Nechcete jet se mnou?“

Coop si nebyl jist. „Takže vy tohle všechno děláte, protože za tím vidíte možnost napsat knížku.“

„No samozřejmě, jsem spisovatelka. Bojíte se toho, co můžeme o vaší dceři zjistit?“

Žena, která vycítí slabou stránku a dokáže ji využít… „O to nejde,“ odvětil. Alespoň ne úplně.

Pousmála se. „No tak pojedte.“ Byla to výzva. „Je v zájmu nás obou, abychom na tom spolupracovali. Můžeme vytvořit tým, dát dohromady svoje možnosti a přednosti. Vy uvažujete jako policajt, já jako spisovatel. Vy máte policejní konexe, já mám známosti i mimo policii a kriminálníky. Jak vás tak odhaduju, tak si s počítačem zrovna moc nerozumíte. Zato já jsem na internetu jako doma a zjistím cokoliv.“

Coop věděl, že Deni uvažuje správně, ale nedůvěřoval jí – určitě doufá, že napíše senzační bestseller a půjde za svým cílem i přes mrtvoly.

Ale možná něco opravdu vyhmátla a má informace, o nichž on sám neví. Nezbývalo mu nic jiného než se s ní dát dohromady, alespoň do té doby, než se její pátrání dostane do slepé uličky.

„Pokud máme spolupracovat,“ prohlásil, „chci se dozvědět o všem, co víte. Uspořádejte to, udělejte mi kopie, dejte to do pořadače a pošlete mi to. Potom se setkáme a případ probereme.“

„A dozvím se já všechno, co víte vy? Musím vás upozornit, že zatím jsem vám vycházela maximálně vstříc, a vy jste mi řekl houby.“

„Mám za to, že vy mě potřebujete víc než já vás – je to tak?“

„Je mi jasné, kam míříte,“ odpověděla Deni. Bylo na ní znát, že se jí Coopův závěr nezamlouvá a že s ním nesouhlasí.

„Já jsem sice už v penzi, ale to neznamená, že můžu jen tak vytrubovat policejní záležitosti do světa. Přestalo by se mi důvěřovat a přišel bych o svoje zdroje. To byste měla pochopit.“

„To chápu,“ řekla Deni. „Takže jsme dohodnuti.“ Na stvrzení dohody si s Coopem potřásli rukama.

Coop si všiml, že Deni má širokou ruku a krátké, tučné prsty s nehty okousanými skoro do masa. A mužsky pevný stisk.

„Ještě jedna věc je u tohohle vraha jasná,“ dodala. „Ellen Bantaovou zabil v New Yorku, Marlee Clarkovou na Floridě, Ofelii Valdezovou v Kalifornii a vaši dceru zase v New Yorku. Začal v New Yorku, a i když několik let zabíjel jinde, teď se vrátil domů.“

Coop se obával, že má Deni pravdu.

„Tak vidíte.“ Postřehla, že je před ním o krok napřed. „Uvidíte, že vám budu ku prospěchu.“

Ale taky na obtíž, pomyslel si Coop.

Sledoval, jak se usmívá a potom se vrhá na bagetu, jako by šlo o živou kořist, která může utéct.

O umělohmotných figurkách světců se nezmínila. A on sám nesměl.

10

Noční host si přečetl veškeré dostupné materiály o sériových vrazích – jak je ochránci zákona vymezují, jak je na základě analýzy místa činu dělí na systematiky a chaotiky, jak vypracovávají jejich psychologické profily a popisy, které obvykle bývají až neuvěřitelně přesné. Nebo to tak policie alespoň prezentuje.

Z hlediska pronásledovaného vraha existují určité danosti, proti kterým se nedá nic dělat. Jiné však regulovat jde. Do vyšetřování lze vnést proměnlivé faktory i zdánlivé souvislosti, které svádějí na falešnou stopu. Pak se policie musí vydávat po různých stopách, prošetřit spoustu podnětů, tápat v labyrintu rozporuplných a zavádějících informací.

Sériový vrah nemusí například vždycky použít stejnou zbraň nebo se stejným způsobem zbavit těla oběti, a tak se vyhne nálepkám typu „zabiják se čtyřiačtyřicítkou“ nebo „škrtič z Hillside“. Kolik jen existuje různých druhů střelných zbraní! Kolik jen existuje různých způsobů a míst, kde se dá zbavit mrtvoly!

Kolik jen existuje řezných a bodných nástrojů.

A teď to chce odříznout se od teorie a přejít k praxi. Nože.

Noční host otevřel zásuvky Georgiannina příborníku a světlo zářivky se zalesklo na hromadě ocelových čepelí.

Tak čím dneska? Obyčejným kuchyňským nožem? To ne, to by se příliš podobalo minulému případu. Loupacím nebo vroubkovaným nožem na zeleninu? Ty mají krátká a ohebná ostří a výsledek je u nich nejistý. Sekáčkem na led? Možná, možná… A copak je tohle? Ostrá hrana, kterou se dá řezat, nástroj, kterým se dá proříznout kov – ruční otvírák na konzervy. Přece jen změna, i když se zavedený způsob práce nemění. Jakmile se otvírák zatne do kůže a roztrhne ji, lze jím odtrhnout celé kusy masa, třeba po vrstvách, a odkrýt životně důležité orgány.

Ze při tom člověk nadělá nepořádek? No samozřejmě, ale dá se to omezit. Oběť může v bezvědomí ležet ve vaně, takže pulz a krevní oběh se jí zpomalí na minimum. Úvodní řezy lze provést pod vodou. Pokud znovu nabude vědomí, paralyzuje ji šok. Do obličeje není třeba zasahovat – to je podstatný fakt. A ve vhodnou chvíli ji lze přivést k vědomí, aby byla sice omámená, ale dostatečně při smyslech – a pak nastane onen kýžený okamžik, ona harmonie. Veškerá bolest a destrukce se odehraje pod povrchem a nenaruší rituál.

Georgianna bude trpět, ale jinak to nejde. Policie se bude domnívat, že se jedná o práci brutálního sadisty, ale oběť zůstane krásná a mírumilovným výrazem se povznese nad tíhu času i prolitou krev.

Noční host vytáhl otvírák na konzervy ze zásuvky, začal si pohrávat s jeho dlouhou páčkou a pozoroval, jak se nástroj u krájecího kolečka svírá. Výborně. A támhle je ještě těžká palička na maso – ta se báječně hodí! Sice ne na maso, ale na omráčení jedinou přesnou ranou. Po dalších procedurách dojde na řezání a vytváření dokonalé falešné stopy, která každého zmate. Takovou falešnou stopu policie ještě neviděla!

Ale je potřeba mít se celou dobu na pozoru. Nic nesmí ulpět na oblečení. Ostatek se opláchne v umyvadle.

Noční host si otvírák a paličku odnesl do ložnice, položil je na psací stůl a začal se svlékat.

Postupem času mu ten plán připadal čím dál lepší. Jelikož vraždu spáchá spíše z praktických a preventivních pohnutek než z naléhavé potřeby, a navíc mimo pořadí, šikovně tím zmate ruku zákona. Změní se nejen zavedený způsob práce, ale i zdánlivý motiv. Policie v Seattlu bude vraždu považovat za čin spáchaný v afektu, ne za promyšlený a naplánovaný krok. Bude pátrat po tupém netvorovi, ne po vzdělaném a kultivovaném vrahovi. Nerad by se nechal zaškatulkovat. Nutkání lze ovládnout. Potřeby lze uspokojit, aniž by člověk musel spadat do určité kategorie.

Umělohmotný svátý Augustin umístěný na správném místě policii svede ze stopy. Blahoslavený svátý Augustin. Noční host narazil na laciné suvenýry v podobě figurek světců během svých cest a rozhodl se, že jednu z nich použije. Koupil si jich však celý tucet. A doma jich má ještě jedenáct. Ne, vlastně deset. Do Seattlu to byla z New Yorku dlouhá cesta.

Svlékl se, tichým svižným krokem vstoupil do koupelny a odtáhl umělohmotný závěs, aby mu nepřekážel. Pustil do vany vlažnou vodu a začal urovnávat ručníky.

Dychtivě a s úsměvem.

Všechno má pod kontrolou.

Doktor Rainier Gregory se uvelebil do kancelářského křesla z černé kůže a otevřel zelené desky s Coopovými údaji. Za ním na zdi visela zarámovaná osvědčení o jeho kvalifikaci, diplomy a rodinné fotografie z různých prázdninových letovisek. Doklady profesních a osobních úspěchů.

Coop doufal, že opravdu o něčem vypovídají. Doktor Gregory byl oním chirurgem, který mu odoperoval část tračníku postiženou rakovinou a pomocí několika drobnějších operací a chemoterapie odstranil rakovinné bujení. Jakmile začne rakovina metastázovat, může se z tračníku krví přenést do jakékoliv části těla. Je nezbytné se s ní vypořádat způsobem, který připomíná hašení hořících křovisek při stepním požáru. Člověk musí doufat, modlit se a vzývat magické slůvko remise.

„Výsledky vypadají dobře, Coope.“ promluvil doktor Gregory. Byl mladší než Coop, něco málo přes čtyřicet, měl tmavé vlasy, kozí bradku a knírek černý jako havran. „Krevní obraz stabilní, prostatický specifický antigen v pořádku.“ Odložil složku a poposedl si dopředu. „No a jak se poslední dobou cítíte?“

„Ujde to. Někdy jsem unavený. Dříve jsem si plánoval svůj čas, teď spíš uvažuju, jak si rozvrhnout energii.“

„Určitě musíte být ve stresu vzhledem k tomu, co se stalo vaší dceři. Dokážete se s tím srovnat?“

„Myslím, že jo.“

„Já vím, že to není jednoduché, ale nejlepší by bylo, kdybyste to dokázal a nějak se s tím vypořádal. Podle neoficiálních údajů má stres s rakovinou úzkou souvislost.“

„Snažím se, jak jen to jde,“ ujistil ho Coop.

„A nepotřebujete něco?“

Coop nejdřív otázku nepochopil.

„Třeba něco na spaní,“ objasnil doktor Gregory, když zpozoroval Coopovy rozpaky. „Nebo na úzkost.“

„Ne, chci si zachovat jasnou hlavu, být schopen uvažovat.“

„Předpokládám, že z vlastní profese víte, že každý se se smutkem a stresem vyrovnává jinak.“

„To je pravda,“ přisvědčil Coop. Někteří se třeba seberou a jdou zavraždit nějakou ženu.

„Budeme to hlídat,“ řekl doktor Gregory a vstal. „Dodržujte dietu, Coope, a alespoň trochu pravidelně cvičte. Pokud na sobě ucítíte nějakou změnu, dejte mi okamžitě vědět.“

„Dobře,“ přisvědčil Coop. Také se zvedl a potřásl doktorovi rukou. A jako po každé schůzce dodal prosté: „Díky.“ Díky, že jste mi zachránil život.

„Není zač,“ reagoval doktor Gregory nenuceně. „Než odejdete, nezapomeňte se zastavit u sestry a domluvte si, kdy přijdete na příští rozbor krve. V případech, jako je ten váš, se na krvi pozná všechno.“

S krabicí a dvěma papírovými taškami plnými nákupu v náručí Georgianna lopotně odemkla dveře a vešla do bytu. Vevnitř si odložila náklad na stoleček, pečlivě za sebou zamkla a ještě zajistila dveře řetízkem.

Z jedné papírové tašky vytáhla halenku broskvové barvy, přiložila si ji pod bradu k tělu a prohlížela si svůj odraz v zrcadle. Zaradovala se. Ověřila si, že jí ten odstín sluší. Měla ten dojem už v supermarketu, ale nebyla si jistá, protože tam mají ostré světlo, které klame.

Ruku s halenkou svěsila, ale prohlížet se nepřestala. Atraktivní a sebevědomá žena s uličnickým úsměvem. Žena na vzestupu, pokud se dá soudit podle udržovaného vzhledu.

Přehodila novou halenku přes opěradlo pohovky a vydala se do kuchyně pro sklenici vody.

Náhle se zarazila a bez hnutí zůstala stát. Po zádech jí přeběhl mráz a po celém těle se jí zježily chlupy.

Nic nezaslechla, ale nějak vycítila, že za ní někdo stojí tesně za ní.

Přinutila se ohlédnout a to, co spatřila, jí vyrazilo dech.

Instinktivně se obrátila na útěk.

Neudělala ani půl kroku. Zaslechla, nebo si alespoň myslela, že zaslechla, jak zašeptal jediné slovo – Julie. A pak už dopadl úder.

11

Deni Coopovi zavolala následujícího dne ráno a oznámila mu, že uspořádala dokumenty, které chtěl. Setkal se s ní v kavárně Safír. Když vstoupil, všiml si, že Deni sedí ve stejném boxu jako minule. Opět byla celá v černém – měla na sobě neforemné černé šaty z jakési mačkané látky. Coop uvažoval, jestli v černém chodí vždycky.

V Safíru bylo tentokrát rušněji – úředníci si tu dávali vydatnou pozdní snídani nebo již obědvali, přesto měli Coop s Deni dostatečné soukromí. Pozdravil ji a zasunul se proti ní do boxu. Měla před sebou talíř se smaženými vejci, párkem a toast s máslem. Pozdní snídaně, posunutá kvůli Coopovi a jeho žádosti o informace.

„Je to výborné,“ poznamenala. „Chodím sem na jídlo každou chvíli, takže to vím. Doporučuju vám, abyste si objednal totéž.“

„Já si dám akorát kafe.“

„Určitě?“ ujišťovala se. „Platím zase já. Mám cestovní účet.“

„To věřím.“

Dále už to nekomentovala a vrátila se k jídlu. Coop si mezitím u téhož číšníka objednal kávu. Deni volnou rukou sáhla do černé aktovky, vytáhla objemnou žlutou složku a položila ji před Coopa na stůl. S plnou pusou zamumlala: „Tady jsou ty materiály, co jste po mně chtěl. Ty snímky a tak.“

Coop složku otevřel a začal studovat její obsah. Koutkem oka přitom vnímal, jak Deni zapíjí smažená vajíčka dlouhým douškem kávy.

Číšník mu přinesl jeho šálek a mrknul Coopovi přes rameno. „Ježišmarjá!“ ujelo mu.

„My jsme spisovatelé,“ řekla mu Deni.

Přikývl a rychle odkráčel.

„Tak co na to říkáte?“ zeptala se Coopa.

„Já si to vezmu domů, všechno si to pročtu a ozvu se vám.“

„Ale váš první dojem?“

„Můj první dojem je, že nás čeká ještě hodně práce, než nějaký soud přesvědčíme, že máme co dělat se sériovým vrahem.“ Coop již požádal Billarda, aby kontaktoval policejní oddělení ve městech, kde se udály ostatní vraždy z Denina seznamu, a poptal se u nich po umělohmotných svátých. Nikde však nic nezjistili.

„A co ty otisky?“ zajímalo Deni.

„A co ten fakt, že k vraždám došlo v různých městech, různými zbraněmi a různým způsobem a že u jednoho případu došlo k zatčení a odsouzení a u dvou dalších je policie přesvědčená o tom, že ví, kdo je spáchal?“

„No, takhle to prostě chodí: ten vrah zabíjí v různých státech a na místech, která spadají pod různé soudy, protože je mu jasné, že místní policie nebude všechno zadávat do celostátní databáze a hledat souvislosti.“

„Hlavně si nemyslete, že mu dokážete číst myšlenky,“ varoval ji Coop. „Musíte si dávat pozor, abyste nedělala příliš jednoznačné závěry, jinak se vydáte po úplně mylné stopě.“

Deni se na něj upřeně zadívala. „Dala bych ruku do ohně za to, že na tom podle vás nic není,“ ukázala upatlanou vidličkou na složku.

„Něco na tom být může,“ ujistil ji Coop. „Akorát byste měla trochu zchladit hlavu, abysme neudělali chybu.“

Deni se ušklíbla. „Já mám ale horkou hlavu, to jste neslyšel?“

Začínala Coopa dráždit. „Vy a ta vaše Přítulná kočka.“

„Přítulná kočka není v mých detektivkách ústřední postava.“

„Tak kdo?“

„Deni. To já jsem ústřední postava. Deni Greenová. Stejně jako je Ellery Queen hlavní postavou u Elleryho Queena.“

Coop složku zavřel a odsunul ji stranou, aby ji nepokapal kávou. Všiml si, že Deni upírá zrak kamsi za něj. Otočil se a spatřil, že se k nim blíží křehká žena okolo čtyřicítky, které neubral na kráse ani kratičký vojenský sestřih. To, co jí zbývalo z vlasů, si obarvila načerveno, na obličeji měla vrstvu makeupu a na rtech lesklou rudou rtěnku. Na sobě měla černou sukni a černé džíny, mužské sako nadměrné velikosti a na nohou černé boty na vysoké podrážce. Coop přemýšlel, proč se všechny ženy začaly najednou oblékat do černého.

„Alicie!“ rozjásala se. „To je vtipný, že tě potkávám zrovna tady!“

„Přišla jsem si sem pro nějaké jídlo, chci si ho sníst u sebe v kanceláři,“ vysvětlila Alicia.

„Alicia mi u Whippet Books rediguje texty,“ sdělila Deni Coopovi. „Coope, tohle je Alicia Benhamová,“ představila ji.

Coop se natáhl přes stůl a jemně Alicii potřásl drobnou rukou. „Myslel jsem si to.“

Podívala se na něj smaragdově zelenýma očima. Kvůli její drobné postavě a nakrátko střiženým vlasům vypadaly obrovské. „Jak to?“

„Včera jsem se vám snažil do Whippet Books dovolat,“ objasnil. „Není to zrovna jednoduché.“

Lesklé červené rty vykroužily drobný úsměv. „Kdybyste věděl, kdo všechno se mi občas snaží dovolat, tak by vás to nepřekvapovalo.“

„Coop mi pomáhá s tou novou knížkou, Vrah číhá uvnitř,“ informovala Alicii Deni a pohlédla na Coopa. „To je jenom pracovní název.“

„Vy jste spisovatel?“ zeptala se Alicia.

„Ne, pracoval jsem u newyorské policie.“

„Aha! No, ať děláte cokoliv, jestli spolupracujete s Deni, tak bychom si měli promluvit.“

„My ale tak úplně nespolupracujeme,“ oponovala Deni. „Tu knížku píšu já.“

„Můžu se u vás v kanceláři zastavit zítra odpoledne,“ řekl Coop Alicii.

„To by šlo. Víte, kde to je?“

Přikývl. „Adresa je uvedená v poslední Denině knize.“ Aniž by z ní spustil pohled, zeptal se. „A Smurger a Bold jsou kdo?“

Otázka ji zřejmě překvapila. „To jsou obhájci mého manžela. Právě se rozvádíme.“

„Pardon.“

„Nic se neděje. Vy tu firmu znáte?“

„Jenom podle názvu, zmínila ho vaše recepční, než mi práskla telefonem.“

„Aha. Už jsem si skoro myslela, že mi předáte obsílku nebo soudní příkaz.“

„To není můj obor. Ve dvě hodiny vám to vyhovuje?“

Prodavač za přepážkou vyvolal Aliciino jméno, neboť jídlo, které si objednala, už bylo hotové. „Tak nashledanou, těšilo mě,“ rozloučila se, aniž by mu odpověděla.

„U vás v kanceláři,“ připomněl jí Coop.

„Fajn, ve dvě,“ potvrdila přes rameno cestou k pokladně.

Sledoval ji, jak odchází. Všiml si prve chvilkového úleku, který se jí kmitl v očích, když ji Deni oslovila. Možná že spolu ty dvě, redaktorka a slavná autorka, zase tak dobře nevycházejí.

Napadlo ho, že mít spojence v nakladatelství Whippet Books by nemuselo být na škodu. Alespoň by se dozvěděl, co Deni o Bette ve své knize píše.

„Zrovna prochází příšerným rozvodem,“ ozvala se Deni. „Její manžel je grázl. Týrá ji.“

„Fyzicky?“

„Ne, psychicky, což je ještě horší.“

Coop si vzpomněl, jak vypadaly některé ženy, které se staly obětí domácího násilí. To si lidi jako Deni myslí, že to na nich žádné duševní šrámy nezanechalo?

„Ženský to někdy mají zkurveně těžký,“ konstatovala Deni.

„To ale chlapi taky. Anebo třeba kočky.“

Deni si ukousla vajíčka a usmála se. „My dva si budeme rozumět, Coope, uvidíte.“

12

Coop si zjistil pár věcí: Whippet Books Publishing byla nakladatelská firma, která spadala pod větší nakladatelství, jež zase představovalo součást hlavní nakladatelské společnosti ve vlastnictví francouzského konsorcia zaměřeného na betonové konstrukce. To vše vedlo ke skutečnosti, že kancelář Alicie Benhamové se nacházela ve čtvrtém patře budovy na Hudson Street.

Po chvíli čekání v tichém předpokoji s modro-žlutým kobercem na podlaze se objevila Alicia a zavedla Coopa do kanceláře. Takto si Coop představoval kancelář redaktora – malou, lemovanou knihami a s oknem, z nějž se dala v dálce spatřit Socha svobody. Alicia se posadila do čalouněného otočného křesla šedé barvy za šedý stůl. Na něm vedle ohýbací stolní lampy leželo několik žlutých složek, hromádka rukopisů přepásaných gumičkou a otevřený notebook. Budova byla postavena v bytelném předválečném stylu – přes široké zdi sem nedoléhaly žádné zvuky. Dobré místo na práci, na přemýšlení o interpunkci.

Když se Coop posadil do šedého-křesla před stolem, Alicia se na něj usmála. Oknem dovnitř dopadalo ostré sluneční světlo a odhalovalo jí na tváři drobounké vrásky – ty jí však spíše jen přidávaly na jemnosti. Vypadalo to, že v životě zažila hodně bolesti a že se s ní sice vyrovnala věcně, ale utržila přitom šrámy.

„Víte něco o betonových konstrukcích?“ zeptal se Coop.

Překvapeně se zasmála. „A měla bych snad?“

„Asi ne.“ Kývl hlavou směrem k hromádce rukopisů. „Tohle vám autoři posílají, abyste to vydali?“

„Než se rukopisy dostanou ke mně, je už o vydání rozhodnuto.“ Pokynula pravou rukou. „Jako tamhlety.“

Coop se podíval naznačeným směrem a na jedné polici spatřil asi tucet detektivek s Přítulnou kočkou. „Jestli má Deni takový úspěch,“ pravil, „tak proč se snaží psát knížku o skutečném zločinu?“

„To se ptáte jako její spolupracovník, nebo jako policista?“

„Bývalý policista.“ připomněl jí. „A spíše jako člověk, co shání informace, než jako spolupracovník. A taky jsem otcem jedné z obětí, které se objeví v Denině knize.“

Výraz v Aliciině tváři doznal změny a vrásky okolo modrých očí se jí prohloubily. „To je mi líto. Opravdu.“ Potom se jí v očích objevil nový, jemnější výraz. „A proto vás Deni…“

„… přemluvila ke spolupráci,“ doplnil ji Coop.

Alicia sepnula ruce a předklonila se. „Poslyšte, pane Coopere…“

„Coope.“

„Dobře, Coope. To já požádala Deni, aby se pustila na pole skutečného zločinu. Ve Whippet Books na mě tlačí, abych jim dodávala autory, kteří se dobře prodávají, a Denina řada o Přítulné kočce už lidi začala nudit a tržby prudce klesají.“

„A čím to?“

Alicia si jej zkoumavě změřila, aby odhadla, jestli se mu má svěřovat. „Vzhledem k tomu, jak funguje knižní trh, byste se mohl dobrat mnoha různých odpovědí. Upřímně řečeno, podle mě je to proto, že hlavní hrdinka začíná být trochu nesympatická.“

„Není hlavní hrdinkou sama Deni?“

„V tom je možná ten problém. Do těch knížek se už totiž vloudilo moc z jejího skutečného charakteru. Možná jste si všiml, že se Deni až příliš zaobírá sama sebou.“

Coop přikývl. „Já to přisuzoval tomu, že jde o spisovatelku.“

„Vy znáte hodně spisovatelů?“

„Jen Deni.“

„No, vlastně je to typická dnešní autorka. Sobecká, vychytralá oportunistka, která pořád kouká, jak a kde může na úkor druhých profitovat.“

Coop se na ni upřeně zahleděl. „Vy že jste její redaktorka?“

„Samozřejmě, to ale neznamená, že se s ní musím přátelit.“ Alicia přimhouřila oči a pohlédla na Coopa. „Rozhodla jsem se, že vás před ní musím varovat. Proč, to není podstatné.“

„A to mě ani nepožádáte, abych jí o tom neříkal?“

„Myslím, že vás o to žádat nemusím.“

„A když tu knížku na základě skutečných událostí napíše, tak ji od ní koupíte?“

„Ano, nemám na vybranou, ale jí to neprozradím. Kdybych to neudělala já, koupí tu knížku nějaký můj kolega. A když ji nevydáme my ve Whippet Books, vyjde někde jinde. A i kdyby ne, stejně se může objevit na tom zatraceném internetu. Když spisovatelka jako Deni napíše knihu, ke čtenářům se dostane, to si buďte jistý. Jedinou otázkou zůstává, kolik výtisků se prodá. Nenechte se mýlit, Coope, jednám ve vlastním zájmu. Potřebuju, aby Deni napsala bestseller, a postarám se, aby rukopis dodala včas, abych já sama nepřišla o práci.“

„Jsem rád, že se mnou mluvíte upřímně, ale pořád si lámu hlavu, proč to děláte,“ pravil Coop.

„Deni není ta citlivá duše, za kterou ji čtenáři mají. Není radno jí věřit – k tomu jsem během té doby, co s ní mám co do činění, dospěla. Dostala jsem za ty roky tvrdou lekci. Deni lidi využívá a já radši nechci vidět, jak využívá vás, navíc za takovýchhle okolností.“

„A kdyby tržby za Přítulné kočky tak prudce neklesaly, taky byste takhle mluvila?“

Usmála se. „Samozřejmě že ne.“

Coop chtěl s Alicii mluvit mimo jiné proto, aby Deni Greenovou lépe pochopil. A to se mu povedlo velice rychle. Navíc si potřeboval otipovat, jestli v Alicii najde spojence a zdroj informací pro případ, že s Deni začnou být problémy. Zajímalo ho, zda by autorce v jejím rukopisu nějaké pomlouvačně pasáže o Bette zatrhla. A právě získal dost silný dojem, že ano – ne-li z obyčejné lidské dobroty, tak aspoň z vlastního zájmu.

Vstal.

Alicii to překvapilo, možná i lehce zklamalo.

„To už je výslech u konce?“

„Doufám, že jen prozatím. Váš manžel…“

„Už brzy bývalý manžel.“

„Nic mi do toho není, ale jak jsem tak pochopil, tak s vámi špatně zacházel. Kdyby vám dělal problémy, řekněte mi. Vím, na koho se na policii na koho obrátit.“

„To vám řekla Deni, že se mnou špatně zacházel?“

„Ano. Prý vás slovně napadal.“

„Deni o tom nic neví.“

„No, asi ne.“ V rozpacích pokrčil rameny. „Nezlobte se. Byla jste ke mně upřímná, tak jsem si říkal, že vám oplatím stejnou mincí. Ale neměl jsem se do tak osobních záležitostí pouštět.“ Vykročil ke dveřím.

„Dávejte si pozor, Coope.“

„Na Deni?“

„Na tu taky.“

Chtěl zareagovat, ale už mu nevěnovala pozornost. Vrátila se k práci a začala z jednoho rukopisu stahovat gumičku.

13

Coop věděl, že Sue Coppolinové je třiadvacet, ale vypadala tak mladě, jako by spíš než do ženského vězení patřila do nápravného zařízení pro mladistvé. Na novinových fotografiích pořízených krátce po vraždě Marlee Clarkové vypadala přitažlivě, ale od té doby přibrala nejmíň deset kilo. Byla bledá a nenalíčená, zarudlé tváře jí poznamenalo akné. Působila jako zubožené děcko. Krátkým sestřihem Coopovi připomínala Alicii.

Od okamžiku, kdy ji stráž přivedla do místnosti určené k rozhovorům, visela očima na Deni Greenové. Coopa si nevšímala.

Jakmile se za strážcem zavřely dveře, adresovala Deni výtku: „Myslela jsem, že jste na mě zapomněla.“

„Ani náhodou,“ ohradila se Deni. Natáhla ruku přes stůl a Sue ji sevřela do dlaní. „Říkala jsem vám přece, že tu knížku píšu hlavně kvůli vám. Vy sem nepatříte.“

Coop seděl vedle Deni, tváří v tvář Sue Coppolinové. Byli sami v nevelké místnosti vymalované světlezelenou barvou; seděli na třech dřevěných židlích u stolu přišroubovaného k podlaze. Jednu stěnu tvořilo zrcadlo – z druhé strany nejspíš průhledné. Místnost osvětlovalo pouze stropní svítidlo chráněné drátěnou mřížkou. Dovnitř tu a tam nakoukl podlouhlým okénkem v zamčených dveřích strážný, ale tvářil se přitom lhostejně. Vzduch byl prosycen odérem zatuchlého potu a zoufalství – Coop si ten pach pamatoval z dob své aktivní služby. Poškrábané dřevo stolní desky nasáklo beznadějí, slzami a potem.

„Máte pro mě něco nového?“ zeptala se Sue. „Co říkali vaši známí – ti, co jste s nimi měla probrat můj případ?“

Otázka uvedla Deni do rozpaků.

„No víte přece,“ naléhala na ni Sue, „vaši známí ze zpráv na NBC a z časopisu Time a…“

Deni potřásla hlavou. „Trpělivost, Sue. Vím, že to je pro vás těžké, ale všechno musí počkat, dokud mi nevydají tu knihu. Teprve pak nastane správný čas začít dělat vlny a burcovat média, aby požadovala nápravu justičního omylu a vaše propuštění. Vzpomínáte si, jak byl kdysi odsouzen a pak propuštěn Rubin Hurikán Carter?*

(* Boxer černé pleti, který byl v šedesátých letech odsouzen za trojnásobnou vraždu a nevinným byl shledán teprve po dvaceti letech strávených za mřížemi )

Dostanu vás ven, to vám slibuju. Budu se za to bít.“

Sue sevřela rty a zamrkala, aby zahnala slzy.

Deni vytáhla ruku ze Sueina sevření a sáhla pro zápisník. „Teď vám ale musíme položit pár otázek.“

Sue ztuhly rysy. „Tohle už jsem slyšela tolikrát…“

„Z těch otázek není třeba mít strach, Sue. Jste nevinná a já to vím.“

„A co on?“ zajímalo Sue. Až teď zřejmě Coopa vzala na vědomí.

Deni a Sue se na Coopa podívaly.

„Vy taky víte, že jsem nevinná?“ zeptala se ho Sue.

„To nevím, ale existuje podle mě možnost, že to tak je, jinak bych tady neseděl.“ Způsob, jakým si Deni pohrávala se Sueinými nadějemi, Coopa znechutil. Byl rozhodnut jednat se Sue zcela na rovinu.

„Deni mi do telefonu říkala, že jste dřív pracoval u policie. Já policajtům ve výslužbě nevěřím.“

Coop se na ni usmál. „To děláte správně. Většina z nás nemá se zločinci moc slitování.“

„Ona žádný zločinec není,“ prohlásila Deni podrážděně. Coop očividně nemazal Sue med kolem úst podle Deniných představ.

„Říkám věci bez obalu,“ zareagoval Coop. „Jako ostatně většina lidí od policie.“

„Toho jsem si nevšimla,“ nesouhlasila Sue.

„Tak si toho začněte všímat. Pokud dojdu k závěru, že jste nevinná, udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám pomohl. Pokud se mi bude zdát, že jste tu vraždu opravdu spáchala, postarám se, abyste zůstala tam, kde jste.“

„Nechte ji na pokoji,“ řekla Deni. „Vždyť prošla hrozným martyriem – a nespravedlivě, protože je nevinná.“

Sue se pohledem vrátila k Deni. To slovo nevinná by od své domnělé spasitelky mohla slýchat donekonečna. Určitě myslela na Deni každý den, představovala si, co pro ni tam venku zrovna dělá. Ve vězení se z lidí stávají bezmocná stvoření a někdo bezohledný toho může snadno zneužít.

Jako třeba tato spisovatelka.

Deni Greenová se už pustila do práce. Otevřela zápisník a upřela na Sue zkoumavý pohled. „Říkala jste mi, že Marlee vám ukázala, jak se dostat k ní do bytového komplexu, aniž by vás někdo spatřil. A vždycky když jste měla přijít, nechávala otevřeno a deaktivovala poplašné zařízení.“

Sue přikývla. „Je to tak. Marlee se příšerně bála, aby někdo nezjistil, že je lesbička. Nechtěla ani, aby mě zahlédli její sousedi.“

„Ale ten vrah se dovnitř dostal, aniž by ho někdo spatřil, takže musel znát vaši trasu. Myslíte, že Marlee mohla někomu říct, že vás tu noc čeká?“

„Ne,“ vyhrkla Sue. Tu otázku slyšela už mnohokrát a měla jí plné zuby.

„Sue…,“ začala Deni.

Sue se na židli zavrtěla a zatnula pěsti, až jí zbělely klouby. „Celou dobu o tom tady přemýšlím, ale nejsem schopná přijít na žádnou odpověď.“

„Určitě se někomu prořekla – na chvíli asi ztratila ostražitost. Přemýšlejte, Sue, nezmínila se vám o někom…“

„Ne,“ prohlásila vězenkyně umíněně. „Nikdy ostražitost neztratila. Ani nemohla – byla bohatá a slavná. Neumíte si představit, jak se ji lidi pokoušeli využívat.“

„Ale pokud se setkala s někým mimořádně sympatickým, s kým se jí dobře povídalo…“

„O své teorii sériového vraha, který se vetře do přízně svých obětí, jste mi už říkala,“ přerušila ji Sue. „A nezlobte se na mě, ale já tomu nevěřím. Marlee byla veřejně známá osoba a myslela si, že kdyby její tajemství vyšlo najevo, zničilo by ji to, nebo by alespoň přišla o velké peníze. Kdyby narazila na nějakého cizího, byť sympatického člověka, který se snaží získat její důvěru, pojala by okamžitě podezření. Považovala by ho za reportéra.“

„Kdyby Marlee měla důvěrný vztah s nějakým mužem.“ vložil se do rozhovoru Coop, „řekla by vám o tom?“

„No samozřejmě! Neměly jsme před sebou žádná tajemství. Dost často mi říkávala, že jediná osoba, které na celém světě věří, jsem já. A navíc už měla mužů plné zuby a nechtěla se jim vydávat napospas.“

„A co nějaká jiná žena?“ Tu otázku jí Coop prostě položit musel.

Sue se zvedla ze židle. Náhlý pohyb zaregistroval strážný za dveřmi. Okamžitě přistoupil k okénku ve dveřích.

„Tomu nevěřím!“ zasyčela Sue.

„Posadte se,“ požádal ji Coop. „Říkal jsem vám, že budu upřímný. Nejste přece hloupá, tak vám muselo být jasné, že se na to zeptám.“

Sue se znovu posadila na židli. „Tak moji odpověď už znáte.“

Tím si Coop nebyl docela jistý.

„Museli jsme se zeptat, jestli je možnost, že v případu figuruje někdo další,“ připojila se Deni.

Sue zavrtěla hlavou. „Jiná žena ne.“

Deni se jí podívala do očí. „Říkala jsem vám, že ten otisk boty, co jsme našli, patřil muži, vidte?“

„Ano, muži, který zavraždil Marlee,“ odpověděla Sue.

Coop se potřeboval zeptat ještě na něco jiného. „Nezmiňovala se Marlee někdy o ženě jménem Bette?“

Sue sklopila zrak. Tuto otázku jí ještě nikdo nepoložil, a tak pečlivě přemýšlela. Nakonec však zavrtěla hlavou. „Aspoň si na to nevzpomínám.“ Vzhlédla ke Coopovi. „O koho jde?“

„O moji dceru. Říkal jsem si, že pokud Marlee a Bette zabil stejný člověk, možná mezi nimi existoval určitý vztah.“

Sue na něj chvíli mlčky hleděla. „Deni mi o tom v telefonu řekla. Je mi to líto.“

Coop jí dal úsměvem najevo, že jí věří. Sue lítost nepředstírala, což jej více než cokoliv jiného přesvědčilo, že může být nevinná.

„Nepodnikla Marlee krátce před smrtí nějaké cesty?“ zeptala se Deni.

„Ale jo, pořád někam létala – natočit reklamu nebo komentovat tenisový zápas. Jen pár dní předtím, než zemřela, se vrátila z U. S. Open.“

„Marlee se se svým vrahem někdy a někde musela potkat.“ usoudila Deni. „Stejně jako Bette Cooperová a hodně dalších žen. A my musíme zjistit, co mají ty ženy společného.“

„Kéž bych vám mohla pomoct!“ vypravila ze sebe Sue hlasem, na kterém bylo znát, že nemá daleko k pláči.

Deni se na ni samolibě usmála. Takhle nějak se asi usmíval císař Nero, když pozoroval požár, který založil. „Ale vy nám přece pomáháte, má drahá! Nepolevujte a určitě si vzpomenete na něco zásadního. Přemýšlejte o tom, co se stalo tu noc, kdy došlo k vraždě, i do té doby.“

Sue ze sebe smutně vysoukala: „Vždyť přece víte, že nepřemýšlím o ničem jiném.“

Když se opět ocitli venku, v záři oslnivých slunečních paprsků, Deni na Coopa pohlédla: „Když jste viděl, jak Sue zpovídám, nejspíš jste si o mně nemyslel nic pěkného.“

„Vy ji zneužíváte.“

„Ne víc, než je třeba.“

„Ale proč? Abyste mohla napsat bestseller?“

„Bestseller, který odhalí, že Sue Marlee Clarkovou nezabila, a pomůže jí na svobodu,“ uzavřela Deni.

Během zpátečního letu do New Yorku seděla Deni vedle Coopa beze slova. Letěli první třídou na účet Whippet Books. Deni to nezapomněla dostatečně zdůraznit a od vstupu na palubu to Coopovi třikrát připomněla. O ničem jiném se s ním však nebavila. Coopovi bylo jasné, že rozhovor se Sue Coppolinovou Deni zklamal, protože ačkoliv na něj Sue telefonicky pečlivě připravila, nic nového na povrch nevyplulo.

Někde nad Jižní nebo Severní Karolínou si povšiml, že Deni upřeně pozoruje stevarda, který jí přinesl už třetí Bloody Mary

– pohledného čtyřicátníka v předpisové uniformě. S profesionální elegancí se pohyboval po palubě, vrhal kolem sebe vřelé úsměvy a staral se o pohodlí cestujících.

Coop věděl, že Deni jeho pohled vnímá, ale na důvod jejího zájmu o stevarda se nezeptal. Přesto se mu s tím svěřila.

„Vidíte toho stevarda?“ zeptala se.

„No samozřejmě. Měří něco přes metr osmdesát, jako jediný stojí a na sobě má uniformu.“

Jeho sarkasmu si nevšímala. „Vemte si, jaké má takový člověk možnosti.“

„Na pilota to ale nedotáhne.“

Vrhla na něj přezíravý pohled a zavrtěla hlavou. „Děláte si legraci z velice vážné záležitosti.“

„Jenom proto, že si myslím, že se pouštíte špatným směrem. Připomínáte mi kolegu, se kterým jsem u policie kdysi dávno pracoval. Když bylo hezky, hledal stopy v terénu, a když pršelo, hledal je vevnitř. A vždycky jenom ty, co byly na ráně.“

„Chápu, kam míříte, ale to není můj případ. Ten chlapík dobře vypadá a je to sympaťák.“

„Líbit se lidem patří k jeho profesi.“

„A on to umí. Právě o tom mluvím. Při dlouhém letu se v poloprázdném letadle může dát do řeči s nějakou ženou a dlouho se s ní vybavovat. Může jí namíchat silnější alkohol, než ta žena čeká, a přinášet jí další a další skleničky. Celé to může vypadat nevinně, ale on ji přitom může krásně zpracovávat. Se stevardy a stevardkami se lidi baví bez ostychu, protože si říkají, že už je stejně nikdy neuvidí.“

„To je pravda,“ připustil Coop. Věděl, že lidi se nejčastěji zpovídají přátelům a lidem v rodinném kruhu a že je to chyba. Některé záležitosti se dají otevřeněji řešit s barmanem, nebo dokonce s úplně neznámým člověkem – taková anonymní zpověď. Něco jako zkusmé prohlášení před Bohem, aby člověk zjistil, co na to říká.

„Letěla vaše dcera poslední dobou někam?“ zeptala se Deni.

Vrátil se v myšlenkách zpět. „Před několika měsíci letěla pracovně do Kalifornie.“

„Mmhm.“ Deni si usrkla Bloody Mary. „Vsadím se, že všechny oběti krátce před smrtí někam letěly.“

„Možná jo, ale to ještě nemusí nic znamenat.“

„Jestli existuje nějaká souvislost, tak ji objevím. Byl byste překvapený, co všechno dokážu najít na internetu. Porovnám v záznamech aerolinií a v rozpisech posádek, s kým a kam oběti letěly. Já jsem horlivý hacker, Coope, já se jen tak nevzdám.“

Představa nové práce Deni vytrhla z neobvykle mlčenlivé nálady. Až do příletu na letiště La Guardia nezavřela pusu.

Nadšení z teorie, kterou zrovna vymyslela, ji neopouštělo a rozkládala o ní ještě v momentě, kdy ji řidič taxi, které Coop zavolal, vysazoval před jejím bytem na Manhattanu.

Taxi se dalo do pohybu a Coop sledoval, jak Deni vchází do budovy. Vzpomněl si na svůj vlastní byt a na svou postel nějakých dvacet bloků odsud. Nevěděl, jestli vydrží vzhůru, než dorazí domů.

Byl úplně vyčerpaný a styděl se za to, jak chytali Sue Coppolinovou na vějičku pochybných nadějí. Ve skutečnosti moc šancí neměla. Když si představil, že tak mladá, energická žena pravděpodobně stráví zbytek života ve vězení, rozesmutnilo jej to.

Seděl na zadním sedadle taxíku ujíždějícího Manhattanem a snesla se na něj nálada temnější než noc.

„Tak kampak to bude teď, příteli?“ otázal se řidič přes rameno.

To kdybych věděl, pomyslel si Coop. Nahlas odrecitoval svou adresu. Jako ztracené dítě.

14

Coop seděl v autě a čekal, až Maureen vyjde ven z kancelářské budovy v centru Manhattanu, kde pracovala u mamutí pojišťovny. Nebyl si jist, jakou pozici Maureen u této společnosti zastává v současnosti, ale pracovala tu už dlouho. Vypadalo to, že jí pojišťovnictví vyhovuje – byla totiž jedním z lidí, kteří vždycky počítají s nejhorším.

Z otočných dveří mrakodrapu se linul neustávající proud lidí. Z davu vystoupila Maureen, zběžně se rozhlédla kolem sebe, a když spatřila Coopovu hondu, zamířila k ní. Přestože bylo chladno, neměla na sobě kabát, pouze jednoduché šedé šaty a na nohou nehezké ponožky a své obvyklé mohutné boty, vyrobené nejspíš z použitých pneumatik. Ramínko podprsenky, na rameni sotva viditelné, mělo nažloutlý odstín přírodní bavlny. Věděl, že nosí i takovou spodničku a kalhotky. Maureen odmítala chemicky barvené oblečení, ale vlasy si barvila načerveno. Nikdo není stoprocentně důsledný, jenže Maureen ohledně své nedůslednosti žila v přímo blažené nevědomosti a Coop se naučil raději se o tom před ní nezmiňovat. Během posledního roku manželství na Maureen začal doléhat úděl policistovy ženy a Coopovi se čím dál víc odcizovala. Nikdy nebývala duchovně založená a po rozvodu si náhražku víry našla v tom, že se začala zabývat záležitostmi, kde mohla uplatnit starostlivost a něhu, jako kdyby se chtěla co nejvíce distancovat od Coopova světa násilí, který jim pronikl do manželství a zmařil jej.

Došla k autu a nastoupila, ani se však neusmála. Přinesla s sebou závan chladu. To ona Coopovi zavolala a navrhla mu, aby si dali společně oběd, při němž mohou probrat vraždu své dcery.

Pozdravila a zachmuřeně upřela pohled před sebe. Coopa znovu napadlo, že kdyby o sebe více dbala, pořád by z ní byla atraktivní žena. Ale nová Maureen taková nebyla. Dnes se nenalíčila a na odiv nestavěla pouze šedé šaty, ale i stejně šedivou náladu. Coop se jí nedivil – on sám se na dnešní oběd také netěšil. Měl jí toho sice spoustu co říci, netušil však, jak na to Maureen bude reagovat.

V zrcátku zkontroloval okolní provoz, dupl na plyn, předjel autobus, který se plahočil po své lince na Madison Avenue, a zařadil se před něj. „Tady za rohem je pěkná restaurace.“ prohodil, „jmenuje se to tam Ferante nebo tak nějak.“

„Ferado,“ opravila jej. „Tam nejdeme.“

Začínalo jim to pěkně.

„Pro mě v té restauraci mají italské sendviče a pro tebe těstoviny s vegetariánskou omáčkou, tak jsem si říkal, že by to byl dobrý kompromis.“

„Dobrý tak možná pro tebe. Používají tam pořád jedny a ty samé pánve a nádobí, takže se jim vegetariánská jídla dostanou do styku s masem. Já do žádné restaurace, kde se podává maso, jít nemůžu. Bývá mi z toho potom špatně.“

„Dobrá, a co takhle ta vegetariánská restaurace na Dvaapadesáté?“ navrhl Coop.

„Tam ne, tam používají máslo, mléko a vejce.“

Sama navrhla podnik s názvem U obyčejné mrkve a Coop ustoupil, ačkoliv museli jet o hodně jižněji až do East Village.

Nevyhnuli se hustému provozu a cesta jim trvala dlouho. Maureen mlčela. Coop uvažoval, že jí podá zprávu o tom, jak probíhá vyšetřování, ale pak došel k závěru, že ještě ne. Místo toho se zeptal: „Co je podle tebe špatného na tom, jíst mléčné výrobky?“ Neodpověděla. Pohlédl na ni a spatřil, jak sevřela rty. Pomyslel si, že přece použil zdvořilý tón. „Chápu, že si myslíš, že zabíjet a pojídat zvířata je kruté, ale ovcím stříhání nebo kravám dojení přece neublíží.“

„Lidi nemají právo zvířata zotročovat – chovat kuřata v mrňavých klecích a krávy v těsných stájích, kde musejí strávit celý život.“

„No, shodneme se na tom, že nikdo by se ke zvířatům neměl chovat zbytečně krůtě.“

„Ten tvůj sarkasmus. Ty si asi myslíš, že jsem sentimentální nána, která bulí, kvůli nějaký stračeně s hnědýma očima, co? Jenže mě zajímá i lidský zdraví. Čím dál víc porušujeme řád přírody a taky za to zaplatíme.“

„To ale nebyl sarkasmus. Mně se skutečně líbí, že se zajímáš o živé tvory, ať se jedná o lidi, nebo ne.“

Takhle to chodilo, když byli ještě svoji – slovní přestřelky, nedorozumění a čím dál širší propast mezi nimi. Rozhodl se, že na pokusy o konverzaci rezignuje a soustředí se na řízení.

Když dorazili na náměstí Thompkins Square, kde se restaurace nacházela, zjistili, že není kde zaparkovat. Coop auto odstavil do druhé řady podél jiného vozu parkujícího u chodníku a sklopil stínítko s cedulkou POLICIE MĚSTA NEW YORK: SLUŽEBNÍ ZÁLEŽITOST, kterou při odchodu do výslužby zapomněl vrátit. Čekal, že si Maureen neodpustí nějakou poznámku o aroganci mocných, ale nechala to bez povšimnutí.

Restaurace U obyčejné mrkve zaujímala přízemí starobylého řadového domku, který stál mezi obchodem se starými vinylovými deskami a tetovacím a piercingovým salónem. Před restaurací stály na chodníku stolky, ale kvůli chladnému počasí u nich nikdo neseděl. Z výlohy podniku se skýtal pohled na náměstí.

Uvnitř bylo plno; přesto byl Coop jediný muž s kravatou a možná jediný člověk, který měl na nohou kožené boty. Když se usadil a ti lidé mu zmizeli z dohledu, ulevilo se mu. Seděli u čistého dřevěného stolu bez jakéhokoli nátěru. Natřené tu byly alespoň stěny, i když jen toutéž bezvýraznou zelenou barvou, jakou míval i u sebe v kanceláři na okrsku. Vlastně na tom nesešlo, protože zdi stejně nebylo moc vidět. Většinu plochy pokrývaly politicky laděné plakáty, které se zasazovaly za práva zvířat a ochranu životního prostředí. Naproti jejich stolu visel rozměrný plakát, na němž byla vyobrazena korpulentní žena v černém oblečení z přelomu století a v bílém dámském čepci proti slunci. Vypadala stejně zachmuřeně jako Maureen, jenomže divočeji.

„To je matka Jonesová,“ oznámila mu Maureen, když si všimla, že si obraz prohlíží.

„Ta odborová předačka?“

Maureen pozdvihla obočí, které si také obarvila onou novou červenou barvou. Vypadala překvapeně, že Coop o matce Jonesové slyšel – překvapeně a trochu naštvaně. Očividně si matku Jonesovou nárokovala pro sebe. Coop žádnou souvislost mezi matkou Jonesovou a přírodními produkty neviděl, ale nechtěl situaci vyhrocovat, neboť se bál, že se Maureen ještě více naježí.

Místo toho otevřel velký a objemný jídelní lístek. Na světě musí existovat obrovské množství předkrmů, pomyslel si. Jídelní lístek však ve skutečnosti fungoval jako jakési programové prohlášení – než se dostal k menu, musel prolistovat spoustu stránek politických proklamací.

Ke stolu přistoupil číšník, který podle toho, jak byl vyzáblý a bledý, možná nikdy nepoznal, co je to pořádné jídlo. Maureen si objednala láhev vody a salát bez zálivky. Coop přemýšlel, jakým způsobem si udržuje tak zaoblenou postavu, pokud se stravuje takto. Sám si objednal vegetariánský hamburger, hranolky ze sladkých brambor a točené pivo. To by nemuselo chutnat tak špatně. Číšník se mdle usmál a odešel.

„Myslíš, že je pro tebe dobré pít pivo?“ zeptala se Maureen.

„To asi ne.“

„Ty si určitě myslíš, že mi do toho nic není,“ zabručela. „No jo, rezervovanej a nemluvnej, to jseš celej ty.“

Možná že má pravdu, pomyslel si Coop.

Půlku nepříjemného oběda už měli za sebou, než se odhodlali zmínit se o mrtvé dceři. Coop si uvědomil, že ačkoliv sem oba kvůli Bette přišli, ani jednomu se nechce ono téma načít.

„Chtělas po mně tu zprávu o Bette,“ prohodil.

„Když tomu tak chceš říkat,“ reagovala Margaret a vidličkou zručně přeložila a napíchla lístek salátu.

Coop jí vykládal o svém rozhovoru s Billardem a o cestě do Havertonu. Celou dobu pokračovala v jídle, ale když začal mluvit o Deni Greenové, odložila vidličku. Mlčela, ale naslouchala pozorně.

„A souhlasíš s ní, že naši dceru zabil sériový vrah?“ zeptala se, když skončil.

„Já nevím. A taky ti nemůžu zaručit, že se to kdy dozvíme.“

Vidličkou si pohrávala s kouskem rajčete. Poté ke Coopovi vzhlédla s další otázkou: „Jaký motiv by takový člověk mohl mít?“

„To je těžké pochopit,“ odpověděl jí Coop. „Chroničtí sérioví vrazi jednají z jiných pohnutek než normální lidé. Někdy mají různé komplexy, o kterých nemáme tušení nebo kterým nerozumíme, i když se o nich dozvíme. A skoro všechny je v dětství někdo zneužíval.“

„Takže nenávidí svou matku.“

Coop příliš nechápal, jak sem ten komentář zapadá. „Někdy. Vlastně často.“

„A co vražedkyně? Ty zase nenávidí otce?“

„Moc sériových vražedkyň neexistuje,“ odvětil Coop. „Ženy reagují na určitý druh protivenství jinak než muži.“

„Hezký způsob, jak vyjádřit, že vy muži jste pohlaví násilníků. Hodně žen zneužije vlastní otec, a přesto se neseberou a nejdou vraždit muže. Proč to?“

„Já nevím, třeba ženské pohlaví umí odpouštět.“

„Tak to ne,“ odmítla úsečně. „Některé věci se neodpouštějí.“

Tázavě na ni pohlédl. „Tebe otec zneužil, Maureen?“

Trhla sebou a probodla ho pohledem. „Jak si dovoluješ ptát se mě na něco takového? Copak jseš pořád můj manžel? Copak jseš pořád policajt?“

Uvědomil si, že na jeho otázku neodpověděla ne; přesto se jí už na to dále neptal. Měla pravdu, neměl jí tu otázku pokládat. „Vžít se do myšlenkových pochodů takového vraha někdy není vůbec možné,“ řekl. „Někdy vrah tu hrůzu, kterou z nutkavé potřeby spáchá, úplně vytlačí z paměti. Jsou známy případy, kdy tihle lidé prošli na detektoru lži.“

„Chceš říct, že ten vrah nemusí ani sám vědět, že ty zločiny spáchal?“

„Možné to je. Už se to stalo.“

„To je absurdní. To jsou jenom takové řečičky, když nějaké vraždy nevykazují jasný motiv a policie není schopná dopadnout jejich pachatele.“

Coop se rozhodl, že se nebude hádat. Policejnímu uvažování Maureen nikdy neroziuměla.

„A co si myslíš o Deni Greenové?“ zajímala se Maureen.

„Úplně jí nevěřím.“

„A proč?“

„Protože lidi zneužívá. Zneužívá jejich slabých stránek nebo jejich neopatrnosti.“

„Podle toho, co říkáš, na mě působí inteligentním dojmem. Připadá mi, že je schopná přijít věcem na kloub.“

„To máš asi pravdu. V obojím.“

„Slib mi, že se jí budeš držet, i kdyby na tom pracovala čistě ze sobeckých pohnutek.“

„To jsem rozhodnutý udělat,“ oznámil jí Coop. „Pokud budeme schopní sehnat nějaké spolehlivé důkazy, že ten vrah skutečně existuje, předložím je policii nebo FBI a pak to pořádně roztočíme.“

„Ty tvoje byrokratický molochy! I samotná ženská má větší šanci dopadnout Bettina vraha než nějakej byrokratickej aparát obsazenej samýma chlapama.“

Coop si dával pozor, aby si zachoval neutrální tón hlasu. „Jak jsi k tomu došla?“

„Protože ženy dokážou pochopit muže, kteří zabíjejí ženy. Děláte to totiž všichni, každý trochu jinak, pomalu, nebo rychleji. Deni Greenová to nejspíš taky zakusila, stejně jako já. Já bych jí věřila.“

„Nezapomínej, že Bette byla moje dcera,“ řekl na to Coop.

„A co to s tím má co společného?“

„To, že mi na ní záleží – na rozdíl od Deni. Ta potřebuje stihnout termín a napsat bestseller o nějaké senzaci a Bette pro ni představuje jenom další oběť.“

„Já ti stejně nerozumím.“

„Vyšetřování se těžko reguluje, i když u toho nemáš ambiciózního pisálka. Je možné, že o Bette vyplují na povrch fakta, o nichž nevíme – a možná ani nechceme vědět.“

„Mluv za sebe. Chlapi jsou posedlí tím, aby zakryli svoje slabé stránky, aby potlačili emoce. Proto se tak bojíš pravdy. Já se nebojím ničeho, co se o Bette dozvím.“

Vrátila se ke svému salátu.

Coop si uvědomil, že rozhovor je u konce. Ještě jednou si kousl toho pseudohamburgeru. Kupodivu nebyl vůbec špatný, ale Coopa už přešla chuť.

Když Maureen dojedla salát, zalovila v peněžence a na stůl položila hrst jednodolarových bankovek. Popadla svou poloprázdnou láhev vody a vstala. „Dneska je hezky, tak se chvíli projdu a zbytek dojedu autobusem.“

Coop bankovky sebral a pokusil se jí je vrátit, ale to už se Maureen otočila a namířila si to k východu. Obloučkem zahnula za roh do vestibulu, a přestože ji Coop neviděl vycházet ven, o chvilku později prošla okolo jednoho z oken. Kráčela se sklopenou hlavou, mračila se a kousala se do spodního rtu.

Ona mě opravdu nesnáší, pomyslel si. Takže ona mě opravdu nesnáší. Jestliže mě někdo tolik nesnášítak si to nejspíš musím aspoň trochu zasluhovat.

Stejně mu to ale nešlo do hlavy. V manželské poradně, kam docházeli ve snaze zachránit své manželství, Maureen řekli, že za její nenávistí namířenou vůči ostatním se ve skutečnosti skrývá nenávist vůči ní samé. Vzpomněl si, jak mu jí přišlo líto, když to uslyšel. To se ti hodí do krámu, řekla by. Možná měla pravdu. Nenáviděla jej a zasloužil si to.

V lidech se jeden nevyzná, pomyslel si. Jsou zranitelnější, než si myslí. Proto je lze tak snadno zneužívat. A nejzranitelnější jsou, když se cítí v bezpečí.

Ještě chvíli zůstal sedět a žvýkal zbývající hranolky, aniž by vnímal, jak chutnají. Pohled mu spočinul na sklenici místního točeného piva. Ani se jí nedotkl, což jej samotného překvapilo. To si opravdu vzal Maureeniny poznámky o dietě a zdraví tak k srdci? Že by jí na jeho zdraví opravdu záleželo? Uchovala si snad k němu ještě nějakou náklonnost?

V lidech se jeden nevyzná.

Chopil se sklenice a pivo na ex vypil.

15

Ann Callahanovou Noční host znal.

Věděl o ní všechno.

Téměř všechno.

Poznal její hlavu – zahlédl ji, kdykoli autobus zahnul za roh. Poznal tu pevnou bradu a lehce zdvižený nos, její tmavé vlasy, které jí lehce splývaly na úzká ramena. Ostře řezaný a charakteristický profil.

Autobus hlemýždím tempem projížděl Queens od jedné zastávky ke druhé po zdánlivě nekonečném Severním bulváru a odfukoval dým. Noční host si ve svém voze udržoval bezpečný odstup. Zařadila se před něj další auta, ale nedělal si s tím starosti. Pokud člověk zná trasu autobusu tak dobře jako on, nemůže ho ztratit.

Autobus brzy zabočí a Ann Callahanová jako obvykle vystoupí na své zastávce ve Flushingu v severovýchodním Queensu, kde žije se svými rodiči. Za jasného počasí, jako i dnes, Noční host vždy zaparkoval na druhé straně ulice a pozoroval, jak se její ohebná postava míhá sem a tam za okny bytu. Nejdřív ji vždy spatřil ještě v šatech, které nosila do práce, potom někdy zahlédl, jak se v prvním patře v ložnici převléká, a nakonec už v oblečení na doma – v halence nebo svetru a pohodlných kalhotách nebo džínsech. Jako na módní přehlídce. Jako když člověk pozoruje panenku v domě pro panenky.

Noční host v tom spatřoval určité kouzlo. Zatímco levou ruku ponechával na volantu a řídil, pravou si sáhl do kapsy a sevřel v ní plastikovou figurku světce.

Ann seděla u okénka a skrze svůj odraz na skle nepřítomným pohledem vyhlížela ven na auta. Některá se vlekla stejnou rychlostí jako autobus, jiná se pomalu posouvala před něj. Ann vedla ponurý život, zejména poté, co se odstěhovala její starší sestra Cara do vlastního bydlení na Manhattanu. Ann zůstala sama s rodiči. Callahanovi z Belfastu emigrovali v sedmdesátých letech, kdy vrcholil náboženský terorismus. Annin otec Kevin si s sebou přinesl přísný katolicismus. A také strach.

Ann si někdy říkala, že její otec by New Yorku měl být vděčný. Město jej několik desetiletí zaměstnávalo na suchopárném úřednickém postu, který přesně vyhovoval jeho zkostnatělé nátuře. Místo toho však vůči New Yorku brojil, považoval jej za nejhorší možné místo pro své dcery, za velkoměsto, v němž nebezpečná džungle prorůstá zahradou plnou pokušení.

Se svou ženou podrobil dcery přísné výchově – spoutal je nespočtem pravidel a zákazů, a porušily-li je, tvrdě je trestal. Ještě teď je držel na uzdě. Už jim sice nemohl dát na zadek nebo je poslat spát bez večeře, mohl v nich však vzbuzovat pocit viny. Poté, co mu před dvěma lety voperovali trojnásobný bypass, dal dívkám náležitě najevo, že jakékoli pochybení nebo vzdor z jejich strany mu může přivodit smrt – a jim desítky let výčitek svědomí.

Ann s údivem zjistila, že Cara má dostatečně pevnou páteř, aby ji před starým otcem nemusela ohýbat a dokázala mu vzdorovat. Obdivovala ji za to. Když se však Cara přestěhovala do vlastního bytu, zchladil si otec žáhu na Ann. Každý den musela urazit dlouhou cestu do jednoho z mrakodrapů v centru Manhattanu, kde pracovala v Obchodní vzájemné bance za pokladním okénkem nebo vyťukávala v kóji něco na klávesnici, a každý večer cestovala podzemkou nebo autobusem domů, aby stihla prostřít stůl k večeři, kterou připravila matka. Ann měla zcela zjevně zůstat doma a posléze nahradit matku – hrát úlohu staré panny, poslušné dcery, která se stará o svého otce, dokud otec nedojde zaslouženého odpočinku.

Přestože si toho Ann byla vědoma, nedokázala se otci postavit. Bylo to líbezné, mírumilovné děvče, které v sobě chovalo lásku. A naději. A někdy i ctižádost. Ale jenom někdy.

Padla do pasti a se svým osudem se smířila.

To však nepředstavovalo problém jen pro ni, ale i pro Nočního hosta. Jednotvárný život Ann Callahanové se pohyboval ve vyjetých kolejích natolik, že mu skýtal jen omezený počet příležitostí. Z domova vyrážela jen na cesty do práce nebo s rodiči do kostela, nanejvýš si ojediněle vyrazila nakupovat nebo do kina. Kdyby tu rutinu dodržovala, těžko by si s ní Noční host mohl dát dostaveníčko.

Letmo pohlédl na hodiny na přístrojové desce. Alespoň dnes večer Ann nebude muset hledat výmluvy. Přijede v době, kdy jejímu otci ještě poběží oblíbené televizní zpravodajství, takže se o ni nezačne strachovat. Ann bude mít spoustu času prostřít stůl, aby byl jako ze škatulky. Autobus zastavoval u zastávky, kde vystupovala.

Setmělo se. Autobus zpomalil a přirazil k obrubníku. V oblaku výfukových plynů připomínala jeho brzdová světla dvojici mdlých rudých hvězd. O kus dále zabrzdilo u chodníku auto Nočního hosta. Nechal běžet motor.

U předních dveří autobusu se zdvořile rozestoupily dvě mimořádně otylé ženy a čekaly, až opatrným krokem vystoupí stařec s hůlkou. Ze zadních dveří vyskočili dva kluci ve sportovním a kolébavou frajerskou chůzí odkráčeli. Zatímco ty dvě tlusťošky už nastupovaly, zadními dveřmi vystoupila nějaká žena – ne však Ann Callahanová, ale starší žena s nákupní taškou v ruce. Ne Ann Callahanová.

Autobus zabuřácel a zařadil se zpátky do mírného provozu. Nočnímu hostovi se zrychlil tep.

Takže Ann si dopřeje další z oněch výjimečných večerů, kdy si jednou za uherský rok utrhne chvilku času pro sebe. Většinou to dělávala tak, že odpoledne zavolala domů a oznámila, že bude muset zůstat dlouho v práci, protože toho má hodně. Pokud k tomu nedocházelo příliš často, otec jí to toleroval. Obvykle vyčkávala dva týdny i déle, ale tentokrát to trvalo pouhý týden. Noční host ji sledoval minulou středu – a tuhle středu už je to tu zas. Takže nebylo pochyb, kam má namířeno.

Vůz Nočního hosta vystřelil od obrubníku, dojel autobus a ještě před semaforem se před něj plynule zařadil.

Autobus však nestihl projet na zelenou.

Nevadí.

Noční host věděl, kam Ann odváží. Na konečnou. Pomalu projel křižovatkou a zachytil odraz autobusu ve zpětném zrcátku. Zhmotnil se mu tam uprostřed rámečku. Jeho vlastní auto bylo jen jedním z mnoha – další pár rudých zadních světel jako oči démona mezi spoustou jiných démonů. Nepovšimnutelné. Skoro neskutečné. Budoucnost zahleděná do přítomnosti. To zrcadla dovedou.

Cestou k hranici okresů Queens a Nassau les dopravních ukazatelů postupně vystřídaly stromy. Doprava prořídla, osvětlení ubylo. Autobus zastavil na konečné.

Ann vystoupila do temnoty, kterou ještě prohlubovaly stromy nad hlavou, a sledovala, jak hranatá masa vozidla odjíždí ulicí a mizí v dáli. Nepohnula se, dokud se pár zadních světel nespojil v jedno a nezmizel za rohem.

Rozhlédla se a bylo vidět, že se zhluboka nadechla. Poté se vydala malým parčíkem do areálu místní vyšší odborné školy.

Před nějakou dobou Ann zvažovala, že se tu zapíše do nějakých kurzů, ale změnila názor. Možná se styděla, nebo si ani zdejší skrovné školné nemohla dovolit. Tehdy si asi myslela, že se v kurzech seznámí s nějakým mužem. Ano, byla už dospělá a otec jí nemohl zabránit, aby s někým chodila, zato se však postaral, aby před dceřinou schůzkou onemocněl. Také mu nikdy nebyla schopná rozmluvit, aby nezůstával vzhůru a nečekal na ni. Podroboval ji následným výslechům. Dotíral, aby mladíka pozvala domů na večeři. Nakonec to vzdala. Už několik měsíců neměla jedinou schůzku, dokonce ani nebyla na jediném večírku.

V povzdálí za ní kráčel Noční host. Ubírala se po klikatých chodnících, kolem neosvětlených cihlových budov, až dorazila před dům s rozzářenou vstupní halou i okny. Podle nápisu nad vchodem zde sídlila Fakulta krásných umění.

Jako vždy vešla dovnitř a prošla vstupní halou okolo hloučku studentů večerní školy, kteří posedávali na schodech a hovořili. Když míjela jednoho z nich, pohledného černocha s oholenou hlavou a pecičkou nastřelenou v uchu, usmál se na ni, ale Ann se nezastavila. Otec by na ni byl pyšný, pomyslel si sarkasticky Noční host. Následoval ji po schodech nahoru a za roh do spoře osvětlené chodby. Většina dveří po stranách chodby byla otevřená a za nimi tma.

Když se přiblížila k úzkému obdélníku jedněch, za nimiž se svítilo, zpomalila. V úrovni očí měly malé okénko.

Ann kolem prošla záměrně pomalu a vrhla do okénka letmý pohled. Světlo jí zalilo tvář a proměnilo ji. Noční host na ní spatřil mírný úsměv – takový, který není určen pohledu ostatních.

Po dalších deseti krocích se Ann zastavila, otočila se a celý postup zopakovala v opačném směru.

Noční host do místnosti ani nepotřeboval nahlédnout, aby věděl, co se uvnitř děje. Zjistil si to minulý týden. Ve třídě probíhal kurz figurativní kresby a modelem stál muž. Mladý a dosti svalnatý. Když Noční host minulý týden nakoukl dovnitř, poněkud se zarazil – ještě před několika lety nosili mužští modelové na kurzech suspenzory. Nyní už ne. Naštěstí pro Ann.

Vytratil se do šera jedné z potemnělých učeben, a tentokrát tak nezahlédl, zda se Ann pokradmu uculila, ale určitě si to neodpustila. Musel se usmát, protože prošla kolem, aniž by věděla, že ji někdo pozoruje. Absolvovala to téměř každý týden – malé povyražení mladé ženy s potlačenými touhami, o němž se domnívala, že nikomu neškodí a že o něm nikdo neví. Člověk mohl dát ruku do ohně za to, že se tu příští středu objeví znovu.

Vrátila se toutéž cestou ven a nastoupila do přijíždějícího autobusu. Doma na ni určitě za skomírajícího světla čekají z jakési vyšinuté lásky rodiče – matka jí nechává večeři v troubě, aby nevychladla, a otec sleduje hodiny. Volají ji k sobě, sice beze slov, ale ona je přesto slyší. Osamělí přivolávají osamělou.

Noční host počkal, dokud její kročeje nezaznějí na schodech, a teprve pak se vydal za ní. Pronásledovat někoho jako stín, správně rozpoznávat řeč jeho těla a předjímat chování a přitom udržovat vhodnou vzdálenost, to bylo umění. Pokud se však člověk vžije do mysli i do kůže osoby, kterou sleduje, je to hned snadnější. Pokud zná její osamocenost a zoufalství i shluk drobných mateřských znamének na vnitřní straně jejího pravého stehna.

Když vyšli z budovy, Ann vypadala zamyšleně – na to, že jako přitažlivá mladá žena kráčí osaměle potemnělým školním areálem, se chovala velmi neopatrně. Dnes v noci to však nevadilo. Dnes v noci jí nic nehrozilo.

Pro Nočního hosta byl dnešní večer jen nácvik.

Generální zkouška.

16

Přestože už byl říjen, přinesl dnešek jedno z těch neobvykle teplých odpolední, kdy si každý alespoň na okamžik přeje, aby už nikdy nepřišla žádná zima. Coop seděl u venkovního stolku v Billardově restauraci a pomalu jej začal ovívat podzimní chlad, který se sem nesl ze zátoky. Na Billardovo doporučení si objednal krabí polévku a nezklamal se.

Billardovi to tu šlape, usoudil Coop. Dokázal najmout toho pravého šéfkuchaře, sestavit ten pravý jídelní lístek a vybrat výborné místo, z nějž se skýtá výhled na zátoku. Restaurace může Billardovi přispět k pohodlnému důchodu a vzhledem k personální politice policie v něm možná skončí dřív, než by sám předpokládal.

Billard se objevil na dřevěné terase a prohodil pár slov se skupinkou asi šesti stolovníků, kteří se rozplývali nad svým obědem. Poté s úsměvem přešel ke stolu v rohu, kde u dřevěného zábradlí seděl Coop. Posadil se naproti němu na zelenou umělohmotnou židli a nepřestával se usmívat.

Coop měl výhled na bílé trupy výletních lodí, které se v pozadí za Billardem pohupovaly na hladině přístavu, na níž se stříbřitě leskly paprsky podzimního slunce. Takový svět se Coopovi opouštět nechtělo.

„Tak co, poradil jsem ti s tou krabí polévkou správně?“ zeptal se Billard.

„Je báječná, Arthure.“ odpověděl mu Coop podle pravdy. „Zrovna jsem si říkal, že tahle restaurace pro tebe bude výborná věc, až odejdeš do důchodu.“

„To jo. Vést restauraci mě baví, a jestli budu mít kšefty, bude mi to zabírat čím dál víc času. Ale já ještě do důchodu nechci, pořád jsem duší policajt.“

„To jsme asi všichni, ne?“ poznamenal Coop.

Ke stolu přišel číšník a postavil před Billarda sklenku bílého vína. Ten s hovorem počkal, až se číšník opět vzdálí. „Tak mám takový pocit, žes nepřišel jenom na oběd, starý brachu.“

Coop upil tmavého piva, kterým zapíjel oběd. Chutnalo mu tím spíš, že mu doktor Gregory doporučil, aby pivo omezil na jednu sklenici denně. „Ne, přišel jsem splnit svou část naší společné dohody ohledně Bettiny vraždy. Slíbil jsem ti přece, že tě budu pravidelně informovat.“

Vylíčil Billardovi podrobnosti o své cestě do Havertonu a úmluvě s Deni Greenovou. S radostí shledal, že Billard pozorně poslouchá a dokonce si vytáhl pero a pečlivě si dělá poznámky na ubrousek.

„Mohl by ses podívat, jaké informace máte o Lloydu. Watkinsovi?“ zeptal se ho, když domluvil a Billard si pero připnul zpět do kapsy u košile.

Billard přikývl. „Podívám se.“ Pomalu usrkl vína, a než polkl, poválel si ho v ústech. „Poslechni, Coope, ta dohoda, co jsi uzavřel s tou spisovatelkou, se mi moc nelíbí. Myslíš, že jí můžeš natolik věřit, abyste kardinálně nezvorali celé vyšetřování?“

„Nemůžu a podle toho k ní taky budu přistupovat. Nechci, aby Bettin… Myslím, že o soukromém životě mojí dcery nikdo nemá co psát.“

„O ničím životě,“ souhlasil Billard. „Ani o životě těch, kdo o to stojí a myslí si, že všichni ostatní si to přečtou a budou z toho hrozně na větvi.“

„Na druhou stranu by Deni Greenová mohla být k užitku. Není hloupá a vnáší do věci nový pohled.“

„Ona ti do toho případu vnesla nový pohled?“

„Tím si nejsem jistý. Jde o ten rozhovor se Sue Coppolinovou. Nečekal jsem, že proběhne, jak probíhal.“

Billard obrátil oči v sloup. „Určitě je tam v tom vězení jediná nevinná, že jo?“

„No jasně, to jsem ale očekával. Spíš jde o to, jak se chovala a jak nás s Deni Greenovou brala.“

„Tak ty myslíš, že tu tenisovou hvězdu – tu svou milenku

– mpžná nezabila?“ Billard vyčkával a pozoroval Coopa. Věděl, že odpovědět na takovou otázku o odsouzeném vrahovi není pro policistu snadné.

„Její vinou si nejsem zrovna jistý,“ odvětil Coop.

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Oba pozorovali malou výletní loď – asi čtyřmetrový člun bez zastřešené kajuty a podpalubí. Plavili se na něm muž se ženou a dívka, která podle věku mohla chodit na střední školu. Zrovna přiráželi k molu restaurace. Ačkoliv byl teplý den, na vodě muselo studeně foukat – všichni tři byli navlečeni ve svetrech a na hlavě měli naražené baseballové čepice.

Coop s Billardem sledovali, jak trojice přivazuje člun k molu a vchází do restaurace. „No a co ty?“ přerušil ticho Coop.

„Co já?“ odpověděl Billard otázkou.

„No, co je nového u vás?“

„V podstatě nic,“ řekl Billard. „Což neznamená, že na tom nepracujeme. Žádné novinky ohledně umělohmotných svátých a vypadá to, že ani nepůjde zjistit, kdo vyrábí ty boty, po kterých nám zůstal ten neúplný otisk.“

„Třeba se vyrábějí v cizině, ne?“

„Patrně jo. Zdá se, že v současnosti se v cizině vyrábí většina bot. Nejspíš to souvisí se severoamerickou zónou volného obchodu nebo něčím takovým. Pořád to ještě prověřujeme a možná tu shodnou podrážku najdeme. Ale musím zdůraznit slovo ‚možná‘.“

Coop si zvedal k ústům lžíci polévky, ale v polovině pohyb zastavil. „Ty pořád ještě nevěříš tomu, že ty fotografie zachycují dva otisky téže boty?“

„Ale no tak, Coope. Víš přece, že otisky nemusejí být průkazné. Kdyby ano, měli bysme bezpochyby v obou případech co do činění se stejným pachatelem.“

„A co ten prášek po latexových rukavicích?“

„Latexové rukavice asi museli vymyslet ve vězení. Protože pro většinu grázlů je to dneska standardní součást šatníku.“

Coop věděl, že Billard má pravdu, přesto se mu to nezamlouvalo. Odložil lžíci zpátky do misky. „A co jestli na to kápla Maureen?“

Billard se zamračil. „Tak s těmahle kecama na mě prosím tě nechoď. To si fakt myslíš, že Bette zabil nějakej policajt?“

„Nemyslím, že je vrahem policajt a že je za tím policejní spiknutí. Ale myslím, že policie na vyšetřování kašle.“

„Tak tohle nebudu komentovat a akorát ti připomenu, že já to na starosti nemám.“

Coop potlačil vztek a pocit marnosti, ale dál mu ležely v žaludku. Přál si, aby odbor zvláštního vyšetřování newyorské policie dospěl k názoru, že na svobodě řádí sériový vrah, a aby případ převzal. „O tobě osobně nemluvím, Arthure. Oba víme, že si zločinci nedají pauzu jenom proto, že někdo má enormní zájem na vyšetření nějaké vraždy. Nemáte dost času ani lidí. Ale právě proto je možné, že se Bettině vraždě nedostává tolik pozornosti, kolik si zaslouží.“

„To nemůžu popřít, Coope. Proto jsem tě taky nežádal, aby ses do toho případu nemontoval. Jde o tvou dceru a já chápu, jak se cítíš. Ale měj se aspoň na pozoru před tou Greenovou.“

„Na to se můžeš spolehnout.“

Billard se přinutil k úsměvu. „Tak a teď konečně dojez tu polévku.“

Coop se přiměl jej poslechnout a opět zvedl lžíci. Nechtěl, aby něco narušilo jejich přátelství, a snažil se přijít na jiné myšlenky.

„Když už mluvíme o Maureen, jak se má?“ zeptal se Billard. „Jak se s tím srovnává?“

„Vzteká se jako ďas,“ odpověděl Coop.

„Zlost chodívá s truchlením ruku v ruce.“

„Ona ale měla zlost už před Bettinou vraždou. Teď ji akorát má kam namířit.“

Billard vstal a poplácal Coopa po rameni. „To chce čas, oběma vám bude líp, uvidíš.“

„Díky, Arthure.“

Coop věděl, že Billard má ohledně Maureeniny zlosti pravdu. Maureen sice truchlí, ale udělala by cokoli, aby před Coopem svůj žal nedala najevo. Vztekem a horečnou aktivitou zastírá obrovskou bolest.

Sledoval, jak se Billard vrací dovnitř do restaurace, ale ještě předtím se opět na pár slov zastavuje u stolku strávníků, kteří tak vychvalovali jeho jídlo, když vycházel na terasu. Politik, detektiv na oddělení vražd, restauratér.

V zájmu přátelství Coop dojedl krabí polévku, než vychladla.

17

„Georgianno?“

Cindy Romerová, kamarádka Georgianny Masonové ze studií, ještě jednou zaklepala na dveře Georgiannina bytu a poté k jejich chladnému dřevu přitiskla ucho. Byly s Georgiannou členkami knižního klubu, který se scházel jednou týdně, a předchozího večera byla na pořadu debata o detektivce, kterou si všichni přečetli. Jenže Georgianna se nedostavila a ráno nezvedala telefon. A když Cindy zavolala k Georgianně do kanceláře, bylo jí řečeno, že Georgianna se v práci neukázala už dva dny a ani se neozvala. Lidé z firmy se ji mamě pokoušeli kontaktovat a poprosili Cindy, aby jim dala vědět, pokud zjistí, kde Georgianna je, aby měli jistotu, že se neděje nic vážného.

Po takovém rozhovorů Cindy rozhodně žádnou jistotu neměla. Během oběda si vzala taxi a nechala se odvézt k Georgianně, aby zjistila, jestli je doma, a pokud ne, aby jí pod dveře zasunula lísteček se vzkazem.

Když se sehnula, aby to učinila, ucítila podivný zápach.

Ještě více se předklonila, opřela se jedním loktem o zem a přičichla k místu, kde dveře úplně nepřiléhaly k prahu.

Okamžitě ucukla a vstala. Zakymácela se a rukou se přidržela dveří. Druhou si přejela tvář, jako by stírala zbytky odporného zápachu, který z bytu unikal.

O pár kroků couvla, opřela se o protější stranu chodby a zůstala zírat na jednolitou desku zavřených dveří. Už hodnou chvíli měla dojem, že se pozvrací. Odvrávorala k výtahu. V přízemí vyrazila ke dveřím, o nichž si pamatovala, že nesou nápis SPRÁVCE BUDOVY. Policie! Někdo musí zavolat policii!

Čím silněji Cindy tloukla na dveře správce budovy, tím více rostlo její rozčilení.

„Nejspíš jsem ji neměla nechávat samotnou,“ prohlásila správkyně budovy Ida Klingová. „Hned jak pro mě přišla, viděla jsem, jak je rozrušená. Šla jsem se nahoru podívat, o čem to mluví. A měla pravdu – z toho bytu se linul příšerný smrad.“ Ida se odmlčela, zašklebila se a polkla. Mohlo jí být kolem padesáti let, a kdyby se její život ubíral jiným směrem, se svou podsaditou postavou klidně mohla ve filmech hrát ruské venkovanky. Vypadala, že má sílu, a také ji skutečně měla. Ale to, co dnes spatřila, na ni dolehlo a už nikdy nechtěla zažít nic podobného. Před deseti lety ji právě tak zasáhlo, když nalezla svého prvního manžela poté, co se zastřelil brokovnicí ráže dvanáct. Návaly nevolnosti se střídaly s neochotou té situaci uvěřit. Když prve nevěřícně civěla na to, co se našlo ve vaně, přistihla se, že ji napadá pouhé: Už zase! Už ne, prosím! Ale v mysli jí neodbytně přetrvával jasný výjev. Živý, barevný a příšerný.

„Paní Klingová?“ oslovil ji detektiv seržant Roy Lyons ze seattleské policie. „Nechcete se posadit?“

„To je dobré,“ ujistila jej.

„Vy jste se se slečnou Romeovou dostala dovnitř pomocí svého univerzálního klíče?“

„Ano, ale ten smrad bylo cítit už venku na chodbě. Když jsme potom otevřely dveře, úplně nás to praštilo, bylo to otřesné.

O tom, odkud to jde, nebylo pochyb. Zakryly jsme si rukama nos a šly do koupelny a tam jsme… to uviděly. Oběma se nám zvedl žaludek a vycouvaly jsme odtamtud. Obě jsme málem omdlely. No, slečna Romerová vlastně opravdu omdlela. Já jsem se měla o co opřít.“ Ukázala na křeslo s vysokým opěradlem u dveří do koupelny. „Ona se zhroutila na koberec před koupelnou, ale nevypadalo to s ní nijak zvlášť zle. Počítala jsem, že tam zůstane ležet v mdlobách, než dojdu k sobě dolů a zavolám vám. Toho telefonu tady jsem se nechtěla dotýkat – nechtěla jsem se tu dotýkat ničeho. Člověk nemusí bejt policajt, aby mu bylo jasný, jak má na místě činu chovat.“

Lyons, svalnatý muž v hnědém obleku, souhlasně přikývl, aby jí potvrdil, že se zachovala chytře.

„Když jsem se sem vrátila, slečna Romerová už seděla, a když mě spatřila, začala ječet. Tak jsem ji uklidnila, pomohla jsem jí na nohy, pevně ji objala a potom ji odsud co nejrychleji vypakovala na chodbu.“

Lyons znovu přikývl.

Po několika dalších otázkách Idě Klingově poděkoval a poslal ji z bytu Georgianny Masonové pryč. Lidé z výjezdové skupiny i policejní lékař se stále ještě tísnili v mrňavé vykachlíčkované koupelně, prohledávali místo vraždy a zkoumali to, co zbylo z Georgianny v zaschlé hnědé kaši ve vaně. Pro Lyonse tam nebylo místo a byl tomu rád. Už se tam vracet nechtěl. Přesto mu bylo jasné, že to učiní. A potom znovu – tentokrát ve snech.

Obrátil se na svého partnera, detektiva v civilu Martyho Sandersona a ukázal na obsah umělohmotného sáčku zevnitř zamazaného rudými šmouhami, který Sanderson držel v pravé ruce. „Otvírák na konzervy,“ pronesl. „Ježišmarjá!“

Sanderson, klidný podsaditý muž s hustou kšticí vlasů stále černých, přestože mu již bylo čtyřicet pět, prohlásil: „Ten parchant ji prostě stáhnul z kůže. Vsadím se, že zemřela šokem.“ Se Sandersonem hned tak něco nehnulo. Ženiny rysy působily v obarvené lázni až nemístně pokojně a vyrovnaně, potom však přišli na to, že pod hladinou z ní zbyly jen kosti a volně plovoucí kusy masa. Teprve tohle se Sandersonem trošku zacloumalo. Přinejmenším nečastoval ostatní obvyklými morbidními vtípky, jak na místě vražd dělával.

„Jenom doufám, že zemřela rychle,“ podotkl Lyons.

„To já taky,“ připojil se Sanderson. „Ale vsadil bych se, že to tak nebylo. Ten, kdo ji zabil, jí zavřel oči. A možná i pusu. Už ses s tím někdy setkal?“

„S něčím takovým ne,“ odpověděl Lyons, zatímco se z hlavy snažil zapudit myšlenky i představy spojené s onou stísněnou vykachlíčkovanou koupelnou a ztělesněnou hrůzou, co se v ní ocitla.

„Tady ji ani není moc cítit,“ poznamenal Sanderson. „Anebo si na to už zvykáme.“

„Ježíši, Marty!“

„No jo, tak promiň.“

„Musela už být mrtvá nějakou dobu.“

„To jo. Uvidíme, co na to řekne policejní lékař.“

Lyons rychlým pohybem rozevřel kožený notes. Žádný zvláštní důvod k tomu neměl, spíše se chtěl něčím zaměstnat. „Ta Roměrová říkala, že Georgianna byla rozvedená a její bývalý manžel žije přímo tady v Seattlu.“

„Doufám, že to udělal on.“

„A to jako proč, Marty?“

„Protože podobnou věc už nechci nikdy spatřit. A já to vidím tak, že podle toho, jak ta vražda vypadá, musela ji vyvolat hrozná nenávist a šílený vztek. To vždycky ukazuje na manžela.“

Lyons souhlasil. Věděl, že v podobných případech si opravdu vždycky nejdříve prověřují manžela nebo manželku. Sáhl do kapsy a vytáhl ruličku větrových bonbónů. Nehtem na palci jeden oddělil a strčil jej do pusy. Silná vůně máty otupila pach smrti a pomohla mu udržet pod kontrolou nevolnost.

„Rozhodně bych nechtěl, aby se nám z toho vyloupl sériový vrah,“ podotkl Sanderson.

Při pomyšlení na tu nepříliš pravděpodobnou možnost sebou Lyons škubl. „Toho se nemusíme bát. Není důvod.“ Až nyní zaznamenal hluk dopravy, který sem doléhal zezdola z ulice. Byl rád, že jej slyší – uklidnilo ho, že tam venku existuje normální svět, který s peklem v bytě Georgianny Masonové nemá nic společného. Zavřel notes, zastrčil si jej do vnitřní kapsy saka a rozhlédl se po ploše, která již byla prozkoumána. „Žádné známky násilného vniknutí nebo boje, takže toho člověka, který ji zabil, pravděpodobně znala a důvěřovala mu.“

„Jako kdyby patřil do rodiny.“

„Přesně tak,“ souhlasil Lyons. Dal si ruce v bok a nevěřícně zakroutil hlavou. „Posraným otvírákem na konzervy! A možná ještě zaživa. Jaké to asi muselo být? Takovou věc může udělat jenom zkurvenej psychopat!“

„Proklepni si toho manžela,“ poradil mu znovu Sanderson. „Nemáš ještě nějakej větrovej bonbón?“

18

Okna Denina bytu ve východní části Manhattanu se rozdrnčela pod náporem studeného listopadového větru. Coop seděl v křesle a z okna pozoroval obdélníkový výřez šedi vysoko na obloze, který bylo vidět mezi budovami na protější straně ulice.

V bytě to páchlo opékanou slaninou. Všude se kupilo plno nepořádku a vše, s čím Deni dost často nehýbala, pokrývala vrstva prachu. Na podlaze vedle pohovky ležely pohozené listy nedělního výtisku Times, některé rozložené a přehybem vzhůru. Deska stolu byla posetá otisky od skleniček a láhví a přes opěradlo křesla byl přehozen svetr. Na koberci u vchodu ležela Denina zelená sportovní bunda s kapucí tak, jak spadla z věšáku. Okenní parapet lemovaly keramické květináče se zahnědlými mrtvolkami pelargónií.

„Už to trvá skoro měsíc,“ pronesla Deni hlasem, který do atmosféry bytu přesně zapadal. Měla na sobě špatně padnoucí černé tepláky a neforemný rolák a nemotorně se rozvalovala se na čalouněné otočné židli u svého počítače.

Na stěně u Denina stolu visela nakřivo zavěšená nástěnka, na níž byly přišpendleny jednak fotografie a novinové výstřižky týkající se vražd Bette Cooperové a Marlee Clarkové, jednak příznivé recenze Deniných knih a černobílý propagační snímek Deni, na němž vypadala štíhlejší a mladší.

„Vyšetřování vražd trvá dlouho,“ řekl jí Coop.

Rukou si prohrábla nakrátko střižené neučesané vlasy. „My ale moc času nemáme.“

To nemáme, uvažoval Coop. Pomyslel na svou rakovinu, stále v remisi. Deni zase nejspíš myslela na termín pro odevzdání knížky.

Coop si všechno prošel přinejmenším dvakráť, od Billařda získal informace o Lloydu Watkinsovi a důkladně si jej prověřil. Každá stopa, po které se vydal, se postupně vytrácela, až zmizela úplně.

Obzvláště jej zklamalo, že žádné výsledky nepřineslo prověření Watkinse – měl naprosto neprůstřelné alibi a navíc vypadal dost neškodně. Bylo mu třicet pět, vyrostl v Havertonu a na vysokou odešel do státu Iowa, o deset let později se do Havertonu vrátil a v realitní kanceláři Prudent Stand se vypracoval z prodejce na hlavního odhadce komerčních nemovitostí. Žádný záznam v trestním rejstříku, žádné finanční potíže. Alkohol pil pouze střídmě ve společnosti, takže nic nesvědčilo o tom, že by propadl pití nebo drogám. Podle všeho byl do Bette opravdu zamilovaný a někteří tvrdili, že to bylo vzájemné. Byl to onen neblahým osudem pronásledovaný, ale odolný poměr, z něhož se často vyvine ten nejpevnější vztah, naučí-li se pár dělat kompromisy. Coop se přistihl, jak uvažuje o tom, že by z Watkinse byl přijatelný zeť, kdyby se věci vyvinuly jinak.

Deni se na židli napřímila. „Coope, ta věc uvízla na mrtvém bodě a my ji musíme posunout dál. Posunout celé to vyšetřování dopředu.“

„Zní to, jako byste se dívala na seriál Právo a pořádek.“

„Poslouchám Alicii. Chce po mně, abych psala, za to mě prý Whippet Books platí.“

„To dává smysl.“

„No ne, opravdu?“ Na Denině tváři se mihl výraz zoufalství. Coop si uvědomil, že je mu jí líto. Krátil se jí čas a on ten pocit znal. „Policie nic nevyřeší,“ řekla, „to je jisté.“

Musel připustit, že to tak vypadá. Případ samozřejmě zůstával otevřený, stejně jako všechny nevyřešené vraždy, ale příval zločinu ve městě New York a jeho okolí neustával a pracovní sílu, čas i policejní nasazení si žádala jiná vyšetřování, u nichž stopa ještě nevychladla.

Venku začalo pršet – kapky bubnovaly do okna jako kroupy. Matka Příroda se vztekala.

„Možná bysme si měli znovu promluvit se Sue Coppolinovou,“ navrhla Deni.

„A proč? Řekne nám zase to samé.“

„Máte snad lepší nápad?“

„Znám někoho u FBI. Je to starý kamarád a mohl by nám pomoct, pokud přistoupí na to, že tu řádí sériový vrah.“

Zdálo se, že Deni se jeho nápad příliš nezamlouvá. „Já nevím, Coope. Nejsem si jistá, že můžeme FBI v téhle záležitosti věřit.“

„Lidi z FBI můžou informace od nás ověřit a taky mají přístup do více celostátních databází než newyorská policie. Pokud v Americe dochází k vraždám se stejným rukopisem, FBI by to mohla vypátrat.“

„To, že mají přístup do více databází, neznamená, že se jim dá věřit. Agenti FBI mají zkostnatělé myšlení a zabývají se spíš svojí kariérou a pověstí organizace než řešením zločinů.“

Coop uvažoval, kde na tu představu přišla. „Neházejte všechny do jednoho pytle. Agenti FBI, které znám já, takoví nejsou. A zvlášť ne ten, kterého mám na mysli. Jmenuje se Fred Willingham a pracuje pro detašovaný úřad FBI v New Yorku. Myslím, že bysme si s ním měli promluvit, říct mu, čeho jsme se dobrali, a uvidíme, co si o tom myslí.“

Deni si objala rukama zavalité koleno. Bylo vidět, že přemýšlí. Kousek od ní stála kancelářská židle na kolečkách a Deni ji palcem nohy zapřené o podlahu posouvala sem a tam. K tomu je zapotřebí pořádná síla, pomyslel si Coop. Nakonec ze sebe vypravila: „Já bych nerada, aby nám FBI ten případ vzala.“

„To já jo, pokud by byli schopni toho vraha dopadnout.“

„Budeme pro jednou sobci, Coope, ano? My ten případ potřebujeme vyšetřovat sami, protože jsme uzavřeli dohodu ohledně mé knížky.“

„Kariéra až na prvním místě. Nevyčítala jste zrovna tohle agentům FBI?“

Vrhla po něm úšklebek, v němž se zračila nenasytnost, kterou fotografie z přebalů neodhalovaly. „Jo, říkala. A vy se dokážete chovat jako pěknej grázl.“

„Když je třeba, tak ano,“ připustil upřímně Coop.

„Předpokládám, že policajt se takhle chovat musí.“

„Přesně tak. Klidně to do té své knihy napište. A taky o setkání s Fredem Willinghamem. Já myslím, že bysme se s ním sejít měli. Možná se potom při vyšetřování dokážeme odpíchnout z toho mrtvého bodu, jak jste říkala.“

Věnovala mu další úšklebek, na nějž by mohl být pyšný i sám Nero. „To miluju, když na mě vytáhnete ty svoje policejní řeči.“

„Policejní řeči používáme, když lidem předčítáme, jaká mají práva,“ oponoval Coop. „Já tomu Fredovi Willinghamovi zavolám a dáme si spicha.“

„Dáme si spicha,“ zopakovala Deni. „Tak to si musím poznamenat.“ A také tak hned učinila.

Coop si pomyslel, že tahle fráze je určitě čtivější než formule, kterou policie upozorňuje zatčené na jejich práva.

Fred Willingham souhlasil, že se s nimi setká následujícího dne odpoledne v kavárně Safír, kde se Coop poprvé viděl s Deni. A také s Alicií Benhamovou.

Než se Coop vydal do Safíru, zajel podzemkou do kanceláře Whippet Books na ulici Hudson Street v centru města.

Recepční – možná tatáž, co Coopovi práskla telefonem, když řekl, že je z advokátní kanceláře Smurger a Bold – zavolala Alicii a oznámila mu, že může vstoupit.

Dveře kanceláře byly otevřené. Ze zdvořilosti zaklepal a vešel dovnitř. Alicia stála před svým psacím stolem. Opět byla celá v černém: měla na sobě černý svetr i kalhoty a vypadala ještě vyzábleji než minule. Vřele se na něj usmívala a Coopovi to bylo milé.

„Jak jde kniha?“ zeptala se, když se pozdravili.

Coop opětoval její úsměv. „Na to jsem se vlastně chtěl zeptat já vás.“

„Tak?“ Paží pokynula směrem ke křeslu před stolem, a vybídla tak Coopa, aby se posadil. Poté si sedla sama.

Coop se uvelebil a vyhlédl z okna, které měla Alicia za zády. Socha svobody tam pořád stála, dost daleko na to, aby připomínala jednu z těch litinových miniatur, které se prodávají v obchodech se suvenýry na Times Square. Prohlásil: „Abych pravdu řekl, přišel jsem kvůli tomu, abych zjistil, co Deni napsala o mé dceři. Pokud tedy něco napsala.“

„A vy nemluvíte pravdu pořád?“

Co je to za podivnou otázku? napadlo Coopa. Nahlas řekl: „Většinou ano. Je to tak nejjednodušší.“

„Do lží se člověk snadno zamotá, že? Předpokládám, že to znáte z výslechů podezřelých.“

„Jo, přejde vám to do krve,“ řekl jí Coop.

„Jste schopen poznat, že někdo lže?“

„Vždycky hned ne, ale náznaky se nezapřou. Když člověk něco zatajuje, většinou to nakonec vyjde najevo. Krátkodobě dávají lži smysl, dlouhodobě drhnou.“

„A jsou hanebné.“

„Většinou ano,“ pravil Coop. Vzpomněl si, že členům rodiny oběti nepravdivě odpovídal na otázku, zda jejich blízká osoba před smrtí trpěla.

„Každopádně platí,“ prohlásila Alicia, „že Deni zatím neodevzdala ani stránku. Dokonce ani koncept. Říká, že se vůbec nedá odhadnout, kterým směrem se vyšetřování bude ubírat, takže není možné dodat ani nástin. Na tohle jí prostě neskočím. Buď mi brzo dodá něco, co budu moct ukázat redakční radě a prodejnímu oddělení, nebo jí zrušíme smlouvu.“

„Já myslel, že by to byl malér i pro vás.“

„To jste řekl přesně – i pro mě. Protože jestli ta kniha nebude napsaná včas, budu muset odejít –, ale nejdřív jí to omlátím o hlavu.“

„A neprodá Deni tu knížku někde jinde?“

„Nejspíš ano, ale za menší peníze, to jsem si jistá.“

„Moc manévrovacího prostoru jí nenecháváte.“

Alicia pokrčila rameny. „Obchod je obchod.“

„Na úkor Bette?“

„Jako Denina redaktorka využiju svého vlivu a udělám, co bude v mých silách, aby k tomu nedošlo.“

„Děkuju,“ řekl Coop, ale zároveň myslel na to, že pro Alicii platí, že obchod je obchod. „Bette je mrtvá a nic už jí nemůže ublížit, ale nechci, aby jí někdo pošpinil pověst jen proto, aby se nějaká kniha dobře prodávala.“

„Dohlídnu na to, co se o ní píše. A o vás taky.“

„O mně?“

„Deni bude psát i o vás.“

Coop věděl, že má Alicia pravdu, ale až doposud se tím moc nezabýval.

„Když si k sobě do postele vezmete psa, někdy od něj chytíte blechy. Když totéž uděláte s vlkem, někdy z vás po probuzení teče krev, někdy se neprobudíte vůbec.“

„Já si Deni do postele nezvu,“ podotkl Coop.

Alicia se usmála. „Takhle jsem to nemyslela.“

Coop si přesto při odchodu lámal hlavu, zda to přece jen nemyslela přesně takhle.

19

V restauraci Safír bylo plno lidí, přesto si Coop dokázal zabrat box u okna v zadním rohu místnosti, kde se dal vést alespoň trochu nerušený rozhovor. Seděl, vyčkával a usrkával dietní colu. Pozoroval organizovaný chaos, v němž se davy Newyorčanů během oběda propracovávaly k pultu, objednávaly si jídlo a odnášely si jej s sebou, nebo se proplétaly k boxům či stolkům, jakmile se uvolnily. Vzduchem létaly objednávky, a až na drobné výjimky, kdy došlo cestou z kuchyně nebo do kuchyně k záměně, si je číšníci přímo zázračně dokázali zapamatovat. Hluk, přesouvání z místa na místo, zdánlivý zmatek. Oběd uprostřed chaosu. Nějakým záhadným způsobem to vše fungovalo, stejně jako město samotné.

Dorazila Deni a všimla si Coopa v boxu. Protlačila se zástupem lidí u pultu a posadila se naproti němu. U stolu se objevil jeden z číšníků – pohledný muž, který vypadal, jako by každý den trávil pět hodin v posilovně a dalších pět u kadeřníka. Patřil k těm typům, co vypadají, že mají namířeno do Hollywoodu, ale zatím horkotěžko vystačí s příjmem. Deni si objednala sendvič s kořeněným uzeným hovězím a pivo Heineken.

„Vystupuje v reklamách na mýdlo.“ ohlédla se za číšníkem.

Coop zapochyboval, že toho muže někdy předtím viděla. Deni prostě dělal dobře pocit, že se zná s někým slavným, i kdyby ji s ním pojilo jen pivo a sendvič s uzeným hovězím.

„Opravdu,“ dodala, protože zřejmě vycítila, že Coop prokoukl její slabost pro celebrity a touhu hřát se v odlesku jejich slávy. Ze prokoukl, po čem všem baží.

V tom okamžiku dorazil Willingham. Potřásl si rukou s Coopem, ten mu představil Deni a Willingham si potřásl rukou i s ní. Nově příchozího si všiml i číšník a vrátil se, takže si mohli objednat krůtí sendvič a Willingham navíc dietní coca-colu stejně jako Coop.

„To se všichni ochránci zákona snaží zhubnout?“ zeptala se Deni, jež jako jediná v boxu měla nadváhu.

Willingham byl ještě hubenější než vytáhlý Coop. Měl hranaté rysy a šedé vlasy nakrátko přistřižené na ježka. Byl mladší než Coop, mohlo mu být něco málo přes čtyřicet. Upřený pohled jeho modrých očí lidi znervózňoval. Coop si všiml, že Deni v jeho přítomnosti není příjemně.

„Vy přece na poznámky o své váze nemůžete být citlivý.“ usmála se na Willinghama Deni.

„Mohl bych, ale nejsem,“ odvětil. Coopa napadlo, že se Willingham ten den raději měl obléci jinak. V modrém obleku, s bílou košilí a červeno-modrou kravatou s utaženým uzlem až příliš vypadal na agenta FBI.

„Díky, že jste ochoten nás vyslechnout,“ zahájil Coop rozhovor.

„Po telefonu jste ve mně vzbudil zvědavost,“ pravil Willingham. „A taky jsem slyšel o Bette. Je mi to líto.“

„Lidi, vy jste jak jedna velká rodina, co?“ vmísila se Deni. „Bez ohledu na to, z jaké policejní instituce jste. Jakmile se objeví problém, jste prostě všichni policajti.“

„Ano, v podstatě fungujeme jako rodina,“ řekl Willingham. „A jak to u rodin bývá, ne vždycky spolu vycházíme.“

Deni mu věnovala jeden ze svých dychtivých úsměvů. „Doufám, že tentokrát spolu vyjdeme. Profitovat z toho budeme všichni.“

Willingham pohlédl na Coopa. „Do telefonu jste říkal, že půjde o Bette.“

„Nejenom o Bette,“ upřesnil Coop a vylíčil Willinghamovi, co se od okamžiku, kdy v chatě objevil Bettino tělo, přihodilo. Odmlčel se jen v okamžiku, kdy jim číšník do boxu zanesl jídlo.

Willingham pečlivě naslouchal. Zamyšleně žvýkal krůtí sendvič a nejspíš ani nevnímal, jak chutná.

Všichni tři si po obědě objednali kávu a Deni navíc sýrový croissant. Coop Willinghamovi podal velkou žlutou obálku s informacemi o případu, včetně dvou snímků otisků boty.

Při kávě Coop s Deni pozorovali Willinghama, jak se metodicky probírá obsahem obálky. Dlouhou, dobu zkoumal fotografie z místa činu a oba snímky šlápot.

Pak materiály vrátil do obálky a tu předal opět Coopovi. „Není jisté, že na těch snímcích je otisk stejné boty.“

„To si děláte srandu?“ zeptala se Deni. „Samozřejmě, že ty šlápoty udělala stejná bota.“

„Prý se nezjistil výrobce,“ kývl Willingham hlavou směrem k obálce.

„Jen kvůli tomu se nedá definitivně potvrdit, že se shodují,“ vysvětlila podrážděně.

„Liší se taky způsoby vraždy. Liší se zbraně.“

„To je specialita toho chlápka – provádí to různým způsobem a v různých městech, takže si policie ty zločiny nespojí a nenapadne ji, že se jedná o sériového vraha. Má načteno, ví, jak lidi uvažují.“

„Z toho by byla zatraceně dobrá detektivka,“ konstatoval Willingham. „No a jaká je mezi oběťmi spojitost? Myslím tedy, co mají z pohledu toho chlapa společného?“

„Zaprvé dlouhé vlasy.“

„V tom musí být něco víc,“ prohlásil Willingham. „Sami jste s Coopem říkali, že oběti zřejmě vrahovi nebo vrahům věřily.“

„A co ten fakt, že vrah zřejmě všechny oběti osahával v latexových rukavicích?“

„A co s tím? Máte doma latexové rukavice?“

Deni a Coop na sebe letmo pohlédli a zavrtěli hlavou, že ne.

„Nemusíte se totiž starat, abyste za sebou nenechali otisky prstů,“ objasnil jim Willingham. „Kdyby ano, určitě byste poblíž našli nějaký krám, kde se latexové rukavice prodávají.“

„Vy si, Frede, opravdu myslíte, že jsme ve slepé uličce?“ otázal se Coop.

Willingham se opřel a zabubnoval prsty o stůl. „Říkám akorát, že jsem skeptický. Myslím, že toho nemáte dost, abych to vzal ukázat šéfům a spustil vyšetřování.“

„A co by vás přesvědčilo, abyste skeptický nebyl?“ zeptala se Deni.

„Hlavně bych rád viděl nějaké pojítko mezi vrahem a oběťmi, něco v jejich minulosti, co způsobilo, že ty ženy toho chlapa znaly a důvěřovaly mu. Pokud tedy skutečně existuje, protože u několika případů už byli pachatelé zatčeni, postaveni před soud a odsouzeni.“

„K případům, kdy člověka nespravedlivě obviní a odsoudí, dochází pořád,“ vyjádřila se Deni. „Tak to v Americe chodí.“

Willingham se nepatrně usmál. „Pořád snad ne.“

„Pardon,“ řekla Deni. „Ale víte, co tím chci říct.“

Coop Willinghama již nějakou dobu pozoroval. „Vy máte ale ještě něco, viďte, Frede?“

Willingham pohlédl na Deni. „V rodině si lidi vidí až do žaludku.“

Deni se opřela a zkřížila ruce. „Řeknete mi vy dva, o co tady jde?“

„Přišel jste za mnou v nevhodnou dobu,“ obrátil se Willingham na Coopa. „Newyorská policie teď obzvlášť citlivě reaguje na to, když si agenti FBI osobují pravomoci policie. Případ Bettiny vraždy spadá výhradně do působnosti oddělení vražd v jižním Queensu, mají ho tam na starost dva detektivové. Dokonce to ani nepředali kriminálce. FBI se do toho nemůže vrtat a převzít to. Zvlášť ne teď.“

„Do prdele!“ zaklela Deni. „Válka o území – to je jak ve filmech.“

„Můžete tomu říkat policejní postup,“ řekl Willingham.

„Já tomu říkám politika FBI,“ odsekl Coop.

„Politika FBI to každopádně je, Coope. Ale politika newyorské policie taky.“

„Do prdele!“ zopakovala Deni.

Coop s Willinghamem chvíli seděli mlčky.

Coop přes stůl směrem k Willinghamovi posunul obálku. „Chápu vaši situaci, Frede. Ale udělejte mi laskavost a tu obálku si nechte, ano?“

„I kdyby tady ta politika nebyla, Coope, stejně bych byl skeptický.“

„To chápu, Frede.“

Willingham přikývl, sáhl pro obálku a položil ji na sedačku vedle sebe.

„A co teď?“ zeptala se Deni.

„Já se vrátím ke své běžné práci.“ Willingham přenesl váhu a sáhl si do zadní kapsy pro peněženku. „Ten sendvič byl zatraceně dobrý.“

„Platíme my.“ prohlásil Coop. „Tak zněla dohoda, Frede. Aspoň si tě koupíme.“

Willingham vstal, usmál se a položil Coopovi ruku na rameno. „Tak jste si mě teda koupili. Nashle, Deni.“ Potřásl si s ní rukou, otočil se a se žlutou obálkou přitištěnou k boku se vydal ke dveřím.

Deni se za ním zamračeně podívala. „Tak tohle nikam nevedlo.“

„Zatím ne,“ upřesnil Coop. „A třeba vůbec nepovede. Ale tu obálku si vzal.“

Deni obrátila zamračený poAled na něj. „A to v chlapské řeči znamená něco zásadního?“

Coop jedním dlouhým lokem vypil kávu a teprve poté odpověděl: „To znamená, že si vzal tu obálku.“

20

Bar u Milligana stál na Šestaosmdesáté západní ulici blízko Columbus Avenue a vstupu do Central Parku. Theresa Dravicová pracovala v klenotnictví na Columbus Avenue, o tři bloky dál. Po práci mířila trasou k baru čím dál častěji.

Jakmile klenotnictví se zlevněným zbožím zavřelo, Theresa se rozloučila s vedoucím Harvem a vyrazila do venkovní zimy. Ačkoliv ještě nenastal Den díkůvzdání, předsváteční nákupní horečka už propukla. Do klenotnictví se od rána do večera valily davy lidí, kteří si prohlíželi, kradli a někdy i kupovali klenoty.

Po přetopené prodejně dělal venkovní chlad Therese dobře. Harv vždy trval na tom, aby zapínali termostat naplno, a zaměstnanci ho nenápadně zase stahovali. Tak to chodilo, než Harv na termostat namontoval uzamykatelnou skříňku. Od té doby všichni kromě něj celý den umdlévali horkem.

Theresa byla přitažlivá čtyřicátnice s dlouhými tmavými vlasy a postavou, za níž se muži stále ještě ohlíželi. Nakonec se do ní přece jen dala zima, a tak si zapnula kabát s kožešinovým límcem až ke krku a rázným krokem se vydala k Milliganovi. Kráčela zpříma a vnímala na sobě mužské pohledy. Kdysi jí vědomí, že je středem mužské pozornosti, dělalo dobře, ale vzrušení z toho pocitu již opadlo, odkvetlo stejně jako ona sama. Stejně jako spousta jiných věcí.

Jednou nebo dvakrát týdně zatelefonovala své spolubydlící Veře a oznámila jí, že ten den bude pracovat dlouho do noci. Ve skutečnosti se však vydávala k Milliganovi, kde vysedávala na barové stoličce a upíjela suché bílé víno, protože ten nápoj se považoval za pití pro ženy, nikoliv pro alkoholiky. Tentýž druh vína pila i doma – z lahví skrytých tak, aby je Vera nenašla. Pokud nebyla doma sama a potřebovala se napít, zašla do koupelny, kde si v prádelníku schovávala láhev mezi ručníky.

Po nocích vysedávala v teple a pohodlí u televize. Vera jí dělala společnost, pokud zrovna neměla schůzku nebo nepracovala, byla zaměstnána jako letuška u společnosti TWA. Na televizi stála zarámovaná fotografie Theresiny dcery Jane, která studovala na Severozápadní univerzitě v Chicagu a žila v bytě nedaleko univerzitního areálu.

Theresin život naplňovala spousta aktivit i starostí, takže nechápala, proč jí to nestačí ke štěstí nebo alespoň ke spokojenosti. Podporovat dceru na vysokoškolských studiích nebyla levná záležitost, a tak si našla zaměstnání v klenotnictví. Pracovat jí nijak nevadilo. Stále jí chyběl manžel Vincent, jenž zemřel před třemi lety, ale naučila se bez muže přežít. Jane se ve škole dařilo a Theresa ji milovala. Pokud si dávaly pozor, za co utrácejí, měly díky Theresinu výdělku dost peněz. Tak proč ji život neuspokojuje? Proč ji to neodbytně táhne k láhvi?

U Milligana toho většinou vypila přesmíru a domů šla nejistým krokem.

Poslední dobou konzumaci omezila na tři skleničky vína. Už se nepozastavovala nad tím, proč ji to k Milliganovi láká alespoň jednou týdně, ale obvykle spíše dvakrát. Kvůli vínu to už nebylo. Ne od té doby, co se seznámila s Chrisem.

Projíždějící automobil zpomalil a muž s rukou okázale položenou na volantu se sehnul a obhlížel ji jako nějakou prostitutku.

V téhle čtvrti ale žádné nejsou – taky by to ten kretén mohl vědět.

Theresa přidala do kroku a pohled upírala přímo před sebe.

„Hej, Terry! Thereso, to jsem já, Harv!“

Zpomalila, otočila hlavu a spatřila, že auto opravdu řídí Harv. Nejspíš už zavřel prodejnu.

„Thereso, nechceš svézt?“

Zavrtěla hlavou, že ne. „Děkuju, ale mám s někým schůzku.“

Usmál se a pohlédl na ni, jako by jí nevěřil. Sám se ji neustále snažil ulovit. Další z chlapů, kteří si říkali, že vdova po čtyřicítce drahoty dlouho dělat nebude.

Začaly troubit klaksony. Harv pokrčil rameny, mávl na pozdrav a odjel.

Therese bylo jasné, co si myslí: třeba příště. Jednou to vyjde. Určitě.

Bar u Milligana už byl na dohled. Tabule před vchodem oznamovala, že z těstovin se dnes podávají dlouhé vlasové nudle. Rozhodla se, že jestli uvnitř nenatrefí na Chrise, zůstane na večeři. A k jídlu si dá víno.

Později se jako už mnohokrát vydá ke vstupu do Central Parku a odváží se vejít na kraj a posadit se na lavičku, kde sedává obvykle. Dělávala to, aby strávila jídlo a pití a neztrapnila se v autobuse. A pokud Vera náhodou bude doma, aspoň na ní nepozná, že moc pila.

A jestli bude doma sama, udělá si pohodlí před televizí a dá si víno.

A nakonec usne.

21

Dny ubíhaly a Coop s Deni znovu a znovu studovali posbírané informace. Coop si znovu promluvil s některými Bettinými přáteli a povečeřel se stále ještě zdrceným Lloydem Watkinsem. Zjistil, že se mu ten mladík zamlouvá, a zatoužil po tom, aby byla Bette naživu a mohla se radovat z dlouhého manželství a z potomků. Otcův sen sahající až do říše mrtvých.

Tlak ze strany Maureen sílil. Volala Coopovi v neobvyklých hodinách, aby mu udělala kázání a popíchla jej k tomu, aby Bettinu vraždu vyšetřoval důkladněji a aby naslouchal Deni Greenové, která v Maureenině představivosti nabyla zcela nadpřirozené prozíravosti a významu. Pustila se do čtení Deniných románů, což možná vysvětlovalo onen nárůst důvěry v autorčiny detektivní schopnosti.

Když Coopa v časných ranních hodinách vyrušilo ze spánku zadrnčení telefonu, domníval se, že volá opět Maureen.

Poté si uvědomil, že je v pokoji stále ještě tma, což znamenalo, že je příliš brzy i na telefonát od Maureen.

Přitáhl si sluchátko a rozespalým hlasem ze sebe vypravil: „Haló?“

„Být vámi, tak zmobilizuju síly, Coope.“ pravil Denin hlas. „Máme další oběť, co si ji zřejmě vzal do parády náš vrah.“

Coop zamrkal a promnul si oči. Denin hlas jako by patřil nějaké postavě z jejích detektivek. „A to jste zjistila na svém počítači?“

„To ne. Zavolal mi jeden z lidí od policie, s nimiž jsem v kontaktu.“

Coop se úplně probudil a rozsvítil stolní lampu vedle postele. „To chcete říct, že ta vražda se udála v New Yorku?“

„Jo, na okraji Queensu, v areálu místní vyšší odborné školy. Bezpečnostní služba narazila na tělo mrtvé ženy naaranžované na zádech pod stromem. Hlava jí spočívala na jednom silnějším kořeni u kmene, jako by to byl polštář. A stejně jako ostatní oběti měla pečlivě rozprostřené vlasy.“

„Takže o tom existuje policejní zpráva?“

„Ještě ne. A to je na tom to nejlepší, Coope! Proto se tam co nejdřív musíme dostat my dva a prozkoumat místo činu, než policie jako obvykle učiní svoje stupidní závěry nebo přehlídne něco jako otisk boty v okolí, který s vraždou zdánlivě nesouvisí.“

„Kdy k té vraždě došlo?“

„Teprve před několika hodinami, to je na tom skvělé. Ta Ann Callahanová ještě ani nevychladla!“

Coopa překvapilo, že Deni již zná jméno oběti. Rodina Ann Callahanové pravděpodobně ještě ani neví, že je Ann mrtvá. Deni musí mít na policii dobré konexe, když jí pustili takto citlivou informaci. Možná dotyčný nemá na výběr. Rád by Deni položil spoustu otázek, ale uvědomoval si, že teď není ta správná doba. „Víte, kde přesně se to událo?“

„To si pište.“

„Tak já se obléknu, zajedu k vám a vyzvednu vás dole před vaším bytem.“

„Ale ne abyste se flákal, Coope. S touhle vraždou se na nás usmálo štěstí a musíme z toho vytěžit co nejvíc.“

„Nebude mi to trvat dlouho. Nezapomeňte, že jsem ještě před pár minutami tvrdě spal.“ Během řeči už kvapně slézal z postele.

„Pospěšte si!“ naléhala Deni. „Na místě vraždy jsem ještě nikdy nebyla a chci tam dorazit dřív, než začnou hýbat s tělem. Třeba uvidím i smrtelné rány. Myslíte, že je to možné?“

„Možné to je,“ odpověděl Coop a znechuceně zavěsil.

Slunce vyšlo teprve čtvrt hodiny předtím, než Coop a Deni dojeli do školního areálu. Vražda Ann Callahanové se udála na jeho okraji. Coop čelním sklem zahlédl skupinu stromů ohraničených žlutou páskou, za niž mohla pouze policie, a hlouček postav, které nehybně postávaly okolo čehosi na zemi. V rozptýleném světle časného rána ten výjev vypadal rozmazaně a neskutečně. Zatoužil, aby se to vše odehrávalo jen ve snu, ale věděl, že tomu tak není. Postavy byly až příliš skutečné – většinou lidé od policie. A ten objekt na zemi byla mrtvá žena.

„Zaparkujte támhle u té zastávky,“ ukázala Deni přes čelní sklo.

Coop zabrzdil a zastavil u obrubníku za sanitkou, v prostoru vyhrazeném autobusové zastávce. Vozidlo záchranné služby mělo rozsvícená parkovací světla, ne však maják na střeše. Stav pohotovosti už skončil. Zpod automobilu se linul bílý oblak zplodin z motoru a chladný vánek jej unášel pryč. Coop letmo pohlédl na policejní vůz zaparkovaný před sanitkou. Byl za zastávku vděčný, protože jinak by u chodníku stála nepřerušovaná řadu aut a on by si přes ně nevšiml pochmurného výjevu pod stromy.

Spolu s Deni vystoupili z hondy a vydali se k houfu lidí, kteří se shromáždili kolem těla jako první smuteční hosté. Vítr vanoucí od kampusu jako by přinášel pach; Coopa to přimělo vyhrnout si límec černého svrchníku přes krk. Toho rána se necítil nejlíp a nezamlouvalo se mu, že musí být tak brzo na nohou. A zejména na místě vraždy.

Několik lidí postávajících u těla si všimlo, že se Coop s Deni blíží, a sledovali je.

Coop pohlédl na Deni. Upírala dychtivý pohled přímo před sebe a vypínala bradu.

„Budeme se chovat co možná nenápadně.“ navrhl. „Když dva civilisti čmuchají u vraždy, snadno se stane, že je policie vypakuje. A my si potřebujeme zachovat komunikační kanály.“

Deni si nasupeně odfrkla. Jak dýchala, z nosních dírek jí proudily obláčky páry a Coopovi to připomnělo býky z kreslených komiksů těsně předtím, než vyrazí do útoku. „Tady jde o můj informační kanál. To můj informátor mi zavolal na mobil ani ne hodinu poté, co bylo tělo objeveno.“

„Nezmiňujte se tady o tom nikomu jinému než mně,“ nabádal ji Coop.

„Myslíte si, že jsem hloupá?“ zeptala se Deni.

„To ne. Myslím si, že jste až příliš chytrá.“

Když se tělu přiblížili na pět metrů, jeden člověk se odpojil od skupinky hovořících, aby jim zabránil přijít blíž a udržel je mimo doslech. Rozhovor policejních představitelů o místě činu bylo třeba uchovat v tajnosti.

Měl podsaditou postavu, řídnoucí kštici barvy rzi a širokou ošlehanou tvář. Ačkoliv si až ke krku zapnul světle hnědý svrchník, jeho hnědé kalhoty a černé policejní boty potřísněné blátem Coopovi prozrazovaly, že je od policie a že na místě činu už nějakou dobu pobývá.

„Nezlobte se,“ pravil s nuceným úsměvem, „novináři sem nesmějí.“

„My ale nejsme od novin,“ zareagoval rychle Coop, než se ke slovu mohla dostat Deni a vzít rozhovor do vlastních rukou. „Já jsem Ezekiel Cooper a dřív jsem pracoval u newyorské policie.“

Muž několikrát popotáhl, jako by měl rýmu. „Dřív?“

Coop si všiml, že má červené a opuchlé oči, bud z nachlazení, nebo z nedostatku spánku. „Odešel jsem do výslužby,“ vysvětlil policistovi, „a teď se samostatně zabývám vraždou své dcery.“

Výraz podsaditého policisty byl rázem přívětivější. „Vy jste nadporučík Cooper. Pamatuju si vás ze Čtyřicátého druhého okrsku. V hlídkovém voze jste měl za parťáka Billarda.“

„Vy znáte Billarda?“ zeptal se Coop.

„No jasně.“ Muž znovu popotáhl. „Už jsem ho ale nějakou dobu neviděl. Já jsem Don Quinones – to mně oznámili, že našli tuhle mrtvolu.“ Potřásl si s Coopem rukou a pohlédl na Deni.

„To je Deni Greenová, moje kolegyně,“ představil ji Coop.

Quinones na Deni kývl a ta se na něj na oplátku usmála.

„Četl jsem, co se stalo vaší dceři,“ obrátil se Quinones opět na Coopa. „Slyšel jsem, že na případu pracujete soukromě, čemuž se nedivím. Vy myslíte, že by mohla existovat spojitost mezi touhle vraždou a vraždou vaší dcery?“

„Možné to je. Vadilo by vám, kdybysme zašli blíž?“

„Ne, jen pojdte, nadporučíku,“ svolil Quinones. Popotáhl a vykročil k tělu Ann Callahanové.

Podlezli pásku ohraničující místo činu, ale asi tři metry od mrtvoly je Quinones zastavil. „Lidi z laborky ještě prohledávají terén bezprostředně kolem ní, nemůžeme jim to tam pošlapat,“ objasnil jim.

„Vždyť vy jste tam stáli všichni,“ poznamenala Deni.

„My ale věděli, kam můžeme šlápnout.“

„Nenašly se nějaké otisky bot?“ zeptala se ho.

Quinones na ni pohlédl. „Zatím jsme žádné neviděli. Tráva byla suchá a nějakou dobu už nepršelo ani nesněžilo, takže je půda tvrdá.“

Coop nemohl odtrhnout oči od mrtvoly Ann Callahanové a způsobu, jak byla na zemi naaranžovaná: hlava jí spočívala na kořeni stromu jako na polštáři, zrzavé vlasy měla rovnoměrně rozprostřené do bezvadného půlkruhu. Byla úplně oblečená, na sobě měla i šedý kabát s límcem z bílé kožešiny. V pánevní oblasti kabátem prosakovala malá tmavá skvrna. Kabát nebyl ani překroucený, ani nařasený. Coop usoudil, že po vraždě tělem někdo hýbal, pečlivě ji upravil a ruce jí složil těsně pod poprsím. Oči měla zavřené. Zaživa byla očividně přitažlivá, ale nijak se nepodobala Bette ani Marlee Clarkové. Něco na ní však Coopovi matně připomnělo okamžik, kdy našel ve své chatě Bette mrtvou, i snímky těla Marlee Clarkové z místa činu. I tahle mrtvá v sobě má podivný klid, pomyslel si. Někdo se o to postaral. A ten někdo ji i zabil.

„Jak zemřela?“ zeptal se Quinonese.

„Policejní lékař se domnívá, že ji vrah nejprve udeřil tak silně, až upadla do bezvědomí, a poté ji probodl dlouhým tenkým ostřím, které jí prošlo až do srdce. Musíme ale počkat, jestli nám to potvrdí pitva.“

„To je jasné,“ přitakal Coop. Ještě jednou letmo pohlédl na skvrnu na kabátu oběti a přemýšlel, jestli ta krev znamená to, co nesměl zmínit, aby neprozradil, že o tom ví. „A co o ní víte?“

„Jenom to, co jsme zjistili z její peněženky, kterou má pořád ještě v kabelce i se třiceti dolary. Takže to nevypadá, že motivem vraždy by byla loupež.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Z průkazu v peněžence jsme zjistili, že se jmenuje Ann Callahanová, je jí dvacet devět let a bydliště má ve Flushingu. To je v tuhle chvíli asi všechno, co o ní víme. Policejní lékař soudí, že byla zavražděna včera, někdy před půlnocí. Strážný ji našel dneska asi ve čtyři ráno a zavolal nám. Jo, a další věc, kterou o ní víme, je, že tu nebyla zapsaná jako studentka. To nám už ověřili na studijním oddělení ve svých počítačových databázích.“ Quinones pohlédl nejdříve na Deni a pak i na Coopa. „Pomohlo vám to nějak?“

„Mohlo by,“ odpověděla Deni.

To však Quinones slyšet nechtěl. Coop věděl, že nastal čas tomuto muži vše upřímně vypovědět, zejména pokud se chtěli o případu Ann Callahanové dozvídat další informace.

„Mohlo by, a to takhle,“ začal a vyprávěl Quinonesovi, co od Bettiny vraždy zjistili.

Quinones mlčky naslouchal, poté se omluvil a čtyřikrát se vysmrkal do kapesníku. Zavrtěl hlavou a zamračil se, aby dal najevo, že je mu mizerně a že to se světem jde vůbec od desíti. Pak složil kapesník a nacpal si jej do postranní kapsy nepromokavého kabátu. „Hodně z toho jsou jen dohady.“

„To já vím,“ souhlasil Coop. „A proto jsme tady. Pomohlo by nám, kdybyste našli něco, co by tenhle případ spojovalo s těmi ostatními vraždami.“

„Nejradši shodný otisk podrážky,“ doplnila Deni.

„Dejte mi na sebe číslo,“ navrhl Quinones Coopovi, „a já se s vámi podělím o to, co budu mít k dispozici. Ale bude to muset fungovat oběma směry.“

„Dáme vám vědět o všem, co zjistíme. A vždycky se můžete zeptat Billarda, ten bude mít nejnovější podrobnosti.“

Quinones odtrhl list papíru z malého koženého zápisníku a podal jej i s propiskou Coopovi. Ten na list napsal své jméno a telefonní číslo a vrátil mu ho. Deni raději vynechal. S civilisty policisté podobné dohody neuzavírali a ona k policii nepatří a nikdy nepatřila. Coop si toho byl vědom a nechtěl, aby to musel vyslovit. Quinones to nejspíš stejně uhodl.

„Zavolám vám, až bude hotová pitevní zpráva,“ slíbil Quinones. Potřásl si s Coopem a s Deni rukou a obrátil se zpět k tělu pod holým stromem.

Když se těžkým krokem pomalu vydali zpět ke Coopově hondě, Deni prohodila: „Moc jsme tady toho nezjistili; víme jen to, že až přijdeme domů, měli bysme si oba umýt ruce. Ten Quinones má příšernou rýmu.“

„Až na tu rýmu s vámi nemůžu souhlasit,“ oponoval Coop. „Zjistili jsme, jakou zbraní byla zavražděna, co bylo příčinou smrti, přibližný čas vraždy i fakt, že oběť nejspíš nebyla pohlavně zneužitá a že nemá poškozené pohlavní orgány. A ten způsob, jakým byla naaranžovaná, jak jí vrah upravil tělo… Připomnělo mi to, jak jsem našel Bette.“

Deni ušla pět šest kroků mlčky a poté pronesla: „Tak to jsme opravdu něco zjistili.“

Když ji Coop vysadil u ní doma, otočila se a strčila hlavu k okénku. „Zavolám vám a dám vám vědět, s čím policie přišla, a to dlouho před tím, než se ozve ten Quinones.“

„Neuškodí, když to uslyšíme dvakrát a porovnáme si to,“ zareagoval Coop. Pochyboval, že by Denin policejní informátor byl do případů zasvěcený natolik, aby věděl o umělohmotných figurkách svátého Augustina, a pokud ano, byl určitě příliš inteligentní na to, aby jí tu informaci předal. Coop si byl zatraceně jistý, že on sám jí to neprozradí.

„Jsem ráda, že jsme tam zajeli,“ řekla mu Deni. Poté se narovnala, zabouchla dveře auta a odkráčela ke vchodu do budovy.

Coop si nebyl jistý, že je rád. Neustále měl před sebou obraz ženy ležící pokojně na zádech pod opadaným, spícím stromem. Strom na jaře znovu ožije, tu ženu však již nikdo neprobudí.

22

Rodiče Ann Callahanové obývali ve Flushingu těsný byt v cihlovém domě s rovnou střechou, obrostlém na jednom rohu skoro odumřelým psím vínem. Omšelá budova se schovávala v řadě dalších, téměř totožných staveb. Neměla výtah a Callahanovi bydleli ve druhém patře. Na schodišti to čpělo, jako by někdo v domě něco vařil a do jídla přimísil veškeré možné koření. Coopovi vadilo, že když s Deni šplhali po úzkých dřevěných schodech, zadýchal se víc než ona.

Zazvonili už dole u dveří a hlas v mluvítku je pozval nahoru. Dveře bytu 3C, který náležel Callahanovým, však našli zavřené. Coop zaklepal a vzápětí uslyšel, jak na druhé straně zavrzala prkna v podlaze.

Otevřít jim přišel pan Callahan. Nejistě vykoukl ze dveří, jako by se obával, že mu nesou ještě strašlivější zprávy.

Byl malého vzrůstu, hrbil ramena a klopil hlavu tolik, že na Coopa a Deni hleděl přes tmavé obroučky brýlí. Rovné šedivé vlasy si sčesával tak, aby mu překrývaly pleš. Na sobě měl proužkované kalhoty, bílou košili, černou kravatu a modré šle. Coop zjistil, že pan Callahan se křestním jménem jmenuje Edward a že se během posledních dvaadvaceti let živil jako úředník u nejrůznějších obecních institucí a nyní pracuje na odboru životního prostředí. Se svými kulatými rameny, zakalenýma očima a ztrhaným výrazem přímo ztělesňoval prototyp kancelářské myši s klotovými rukávy.

„Můžeme to odbýt co nejrychleji?“ zeptal se vyčerpaně. „Na všechny otázky jsme už lidem od vás odpovídali dlouhé hodiny. Žena už je z toho unavená.“

Deni se chystala něco říct, ale Coop ji dloubl loktem. Bude lepší, když nechají Edwarda Callahana v domnění, že jsou od policie.

„Já vím, že je pro vás náročné to snášet, pane Callahane, a omlouváme se, ale děláme, co se dá, abychom zjistili, kdo zabil vaši dceru.“

Callahan zkřivil úzké rty, až to vypadalo, že se dá do pláče. Coopovi se lítostí sevřelo srdce. Věděl přesně, jak se Edward Callahan cítí.

Callahan se však nerozbrečel. Uklidnil se, poodstoupil a pustil je dovnitř. Interiér bytu sice vypadal poněkud omšele, byl však pohodlně zařízen čalouněným nábytkem a vybaven obstarožním televizorem, který stál u stěny naproti pohovce. Na podlaze z tvrdého dřeva se rozprostíraly nepravé orientální koberce a na nízkém stolku stála na odloženém časopisu sklenice vody s napůl roztálými kostkami ledu. Coop usoudil, že dnes si Callahanovi připadají mnohem starší než na svůj věk.

Ze spoře osvětlené předsíně, z níž vedly dveře do kuchyně a do pokojů, se vynořila znaveně vypadající drobná žena se zarudlýma očima a opuchlým obličejem. Měla na sobě tmavé volné kalhoty a pomačkaný zelený svetr a v pravé ruce svírala růženec. Nejspíš přestala plakat těsně předtím, než vešla do obývacího pokoje.

„To je moje žena Louise.“ představil ji Callahan. „Říkal jsem vám, že je vyčerpaná. My oba. Bože…“

„Já vím, jak vám je,“ pravil Coop.

Callahan zavrtěl hlavou. „Tak to mi neříkejte. Tohle já nechci slyšet.“

„Chceme vám akorát položit pár otázek ohledně Ann,“ promluvila Deni. „Uvědomujeme si, jak vás to bolí, a nebudeme vás už pak rušit.“

Louise Callahanová začala znovu vzlykat, několikrát se však přerývaně nadechla, než pořádně nabrala dech. Coopovi připadalo, že ty horečné nádechy z místnosti vysály veškerý vzduch.

„Nenapadá vás nebo vaši ženu, kdo by na Ann mohl mít zlost?“ položil první otázku.

„Nikdo, kdo by… jí udělal tohle,“ vypravil ze sebe Edward Callahan. „To jsme těm ostatním detektivům říkali pořád dokola.“

Coop poznámku přešel bez povšimnutí. „Kdo byli její nejlepší přátelé?“

„Pokud víme, tak žádné neměla. Možná nějaké v práci. Byla to hodná holka, nesmělá. Hleděla si svého.“

Coopovi ta odpověď připadala zvláštní. „Ann na té škole nestudovala. Napadá vás, co tam v tom areálu včera večeř dělala?“

„Nemáme ponětí. Zůstala dlouho v bance, kde pracovala. Každý večer jezdila autobusem domů. Měla dorazit v půl sedmé a pomoct Louise s večeří.“

Louise vydala další, stěží potlačovaný vzlyk. Všichni na ni pohlédli. Několikrát si přiložila zmuchlaný papírový kapesník k očím, aby si usušila slzy. Nepřestávala křečovitě svírat růženec. „To bude dobré,“ utrousila spíše sama pro sebe a zhluboka se nadechla.

„Proč Ann zůstala v autobuse a vystoupila až na konečné…, až tam, kde ji našli, to nevíme.“ Callahan na Coopa s Deni vrhl nasupený pohled. „Říkal jsem vám, že jsem unavený! Já i moje žena. Jsem zničený těmi věčnými otázkami!“

„Edwarde!“ napomenula jej Louise Callahanová.

„Sklapni, Louise. To počká.“

„Ale nemělo by…“

„Sklapni, povídám!“

Coop si nebyl jist, jestli je Callahan unavený z odpovídání na otázky, nebo naštvaný na svou ženu, ale ve svém zármutku i zlosti se začínal chovat nemilosrdně. Coop se s tím už setkal. Také to zažil sám na sobě.

„Kdyby dělala to, co měla…,“ prohlásil trpce Callahan. „To, co jsem jí nakázal. Kdyby prostě po práci nasedla na autobus a přijela domů, místo aby takhle pokoušela osud…“

„My přece nevíme, jestli pokoušela osud,“ přerušila jej Louise Callahanová. „Třeba ji ten člověk, co ji zabil, přinutil zůstat v autobuse, a potom, když vystoupili, s ním jít na nějaké osamělé místo.“

Callahan na manželku rozezleně pohlédl, ale neřekl nic.

„No řekněte, stát se to přece mohlo, ne?“ obrátila se Louise na Coopa.

„Je to jedna z možností, které se snažíme prošetřit,“ odpověděl.

„Necestovala Ann poslední dobou někam letadlem?“ zeptala se Deni.

Tentokrát se Callahan otočil k Deni, aby nevlídným pohledem počastoval ji. „Ann by letadlem neletěla. Nikam. Bála se.“

Tím padá Denina teorie o vraždícím stevardovi, pomyslel si Coop. „Kde jste říkali, že Ann pracovala?“

„U Obchodní vzájemné banky,“ oznámila Louise.

Callahan zaťal pěsti. „Zatraceně, Louise, tys mě neslyšela, když jsem říkal, že výslech je u konce?“

„Ne,“ odpověděla zmateným hlasem. „Říkal jsi, že…“

„Tak dost!“ přerušil ji Callahan. „To už sakra stačilo! Už vám neodpovíme ani na jednu otázku.“

„Dobře, nezlobte se, pane Callahane.“ Coop si začal zapínat knoflíky u kabátu. „My to chápeme.“

Zdálo se, jako by jej Callahan neslyšel. „Konec, basta, zavíráme,“ zasupěl. Rozzlobeně odkráčel ke dveřím na chodbu, otevřel je a s rukou na klice strnule vyčkával, až Coop a Deni odejdou.

Coop položil Deni ruku na rameno a odvedl ji ke dveřím.

Když Callahan spatřil, že ho poslechli a že ztratil terč pro svůj hněv, přidušeně si povzdechl a chytil se za hlavu. „Nezlobte se… Já bych vám opravdu chtěl pomoct…“

„To je v pořádku,“ konejšil jej Coop. „Teď není ta nejvhodnější doba. Omlouváme se, pane Callahane. I vám, paní Callahanová.“

Louise se přemohla a místo zarmouceného obličeje nasadila statečný úsměv.

„My toho člověka dostaneme,“ ujistila je Deni, když s Coopem vycházeli na chodbu.

Callahan bez odpovědi zavřel dveře. Protože přišli zevnitř bytu, na chodbě jim teď připadalo chladněji. A zdálo se, že vzduch je tu čistší.

„Když je s nimi člověk tam uvnitř, úplně ten jejich smutek vdechuje,“ poznamenal Coop na cestě ze schodů. Vzpomínal, jakou bolest prožíval těsně po Bettině smrti a do jakých nepředstavitelně temných myšlenek tehdy zabředl.

„Jen doufám, že teď, když jsme pryč, na tu svou ženu nevystartuje,“ řekla Deni.

Došli k odpočívadlu v prvním patře. Coop se na ni podíval. „Jak vás to napadlo?“

„Prostě tak na mě působil. Takovej ten slabošskej suchar, co si svůj vztek ventiluje na lidech ještě slabších než on sám, zvlášť na těch, co s ním žijou ve společné domácnosti. Typickej domácí tyran.“

„Oba je to naprosto zničilo,“ podotkl Coop, „proto to tak možná vypadá.“

„Možná jo,“ připustila Deni, „ale vůbec by mě nepřekvapovalo, kdyby to byl ten typ, co se dopouští domácího násilí na manželce. Stejně bych se vsadila, že na tu šedivou domácí puťku vyjede, pokud to už neudělal.“

Coop se obával, že má Deni pravdu.

Když vyšli zpátky na ulici, z oblohy se spustil drobný, chladný déšť. Coop prohodil: „Nevšimla jste si náhodou tam nahoře ještě něčeho neobvyklého?“

„Tak mě netrapte a vyklopte to,“ požádala jej a vyhrnula si límec kabátu.

„Annina sestra Cara. V podobných situacích se většinou rodina shromáždí a vzájemně se utěšuje a podporuje. Tak jak to, že když rodina truchlí, Cara u toho není?“

Deni se usmála. „No jo, proč?“

„Je teprve tři čtvrtě na osm,“ konstatoval Coop, „ale nevím, kde bydlí.“

„Zato já jo,“ prohlásila Deni. „Já o ní vím všechno.“

Než Coop usedl za volant svého auta, Deni se už usazovala na sedadle spolujezdce.

23

Cara Callahanová bydlela v předválečném činžovním domě postaveném na Upper West Side, nedaleko kruhového objezdu Columbus Circle. Zčernalá fasáda spolu s oprýskanými římskými sloupy po obou stranách vchodu svědčila o tom, že dům už zažil lepší časy. Oficiálně tu nebyl zaměstnán žádný vrátný, když však Coop s Deni vstoupili do vestibulu, postarší chlapík v šedivém pracovním oděvu, který tu mohl pracovat jako správce, odložil výtisk Times a vstal z malé pohovky, aby se jich zeptal, čím jim může být nápomocen.

„Jdeme za Čarou Callahanovou,“ promluvil Coop.

Výraz v mužově tváři se změnil.

„Nám se to taky nezamlouvá.“ doplnil Coop, „ale musíme se s ní setkat. Týká se to vraždy její sestry.“

Muž se na Coopa podíval a poznal v něm policistu. „Zatraceně,“ zaklel.

„Jo, zatraceně,“ přitakal Coop.

„Zavolám jí a řeknu, že jste na cestě.“

„Díky.“

Ve výtahu Deni prohodila: „Co byste dělal, kdyby po vás chtěl nějaký průkaz?“

„Hrál bych překvapeného, že mě považoval za policajta. Ale moc jsem z toho strach neměl. Viděl jsem, že patří k lidem, co mají na policajty nos.“

„Začínáte na mě dělat dojem,“ řekla Deni.

„Teprve začínám?“

Stejně jako na její matce bylo i na Caře znát, že ještě před chvílí plakala. Byla to atraktivní žena ve věku mezi třiceti a čtyřiceti a silně připomínala svou sestru na staré fotografii, kterou ukazovali v televizním zpravodajství. Na rozdíl od sestry-rusovlásky však měla vlasy blonďaté – a také kratší a ostříhané na ofinu. Přišla jim otevřít bosá, v pevně přepásaném modrém hedvábném kimonu s překrásně vyvedeným vzorem zlatého draka. Jinak tu ale nebyly žádné další asijské dekorace či umění. Nevelký byt byl zařízen klasicky a vkusně. Coop usoudil, že Cara si ho nejspíš pronajala i s nábytkem a dostatečně ho zútulnila.

„Zašli jsme za vaší matkou a otcem,“ oznámil Coop Caře poté, co odmítl kávu.

„Jak se jim vede?“

„Byli vyčerpaní, což je pochopitelné, a na otázky o Ann se jim moc odpovídat nechtělo.“

Cara Coopovi a Deni pokynula, aby se posadili na pohovku, a sama si sedla na umělohmotnou židličku a zkřížila nohy pod sebe. „To mě nepřekvapuje. My všichni… No, vždyť víte, jaké to asi musí být. Ve svém zaměstnání jste se s tímhle určitě už setkal.“

„Naneštěstí je to tak,“ souhlasil Coop a posadil se vedle Deni. Rozepnul si kabát, ale nechal si ho na sobě. Totéž učinila Deni. Nechtěli vzbuzovat dojem, že si dělají pohodlí, protože mají v úmyslu zdržet se tu dlouho.

Deni prohlásila: „Když jsme odcházeli, váš otec byl pěkně naštvaný.“

Coop by ji nejraději nakopl.

Na Cařině tváři ta informace vyvolala mírný zasmušilý úsměv. Coopovi připadalo, že je vážná od přírody. Hezká žena, ale žádný smíšek. „Nějakou novinku nemáte?“ zeptala se zahořkle.

„Stává se mu často, že se rozčílí?“ kontroval Coop další otázkou.

„Bývá frustrovaný,“ vysvětlila Cara.

„A co v takových chvílích dělá?“

„Řekněme prostě, že u rodičů nevládne zrovna domácí pohoda. A zůstaňme při tom.“

Coop usoudil, že Deni to odhadla správně: Pokud Callahan doma ženy rovnou nemlátil, nejspíš je týral jinak. To by vysvětlovalo, proč se Cara rozhodla vyrovnávat se se sestřinou smrtí o samotě.

Cara kolem sebe ovinula paže, jako by jí bylo chladno, ačkoliv v bytě panovalo příjemné teplo. „Nevadilo by vám, kdybych si došla udělat kávu?“

„Vůbec ne.“ řekl jí Coop. „Ale možná byste kávu pít neměla. Nebudete pak moct spát.“

„To nemůžu ani tak,“ prohlásila, vstala a odešla do kuchyňky. Při chůzi se pod hedvábným kimonem ladně pohupovala v bocích.

Počkali, až se vrátí a znovu se usadí na židli – opět s nohama zkříženýma pod sebou, ve stejné pozici, akorát s bílým hrnkem, z něhož se kouřilo, v pravé ruce. Obývací pokoj prosytilo silné aroma kávy.

„Místo abychom vám pokládali otázky, na které už jste nejspíš odpovídala, nechcete nám něco povyprávět o Ann?“ navrhl Coop. „Vlastními slovy nám říct, co uznáte za vhodné?“

„Ann…,“ začala zahloubané Cara. „Moje mladší sestra, o tři roky mladší. Stydlivka. Celý život. Naše rodina…, můj otec je v určitých ohledech skvělý člověk, v jiných ale ne. Rád dominuje. Nebo spíš má zoufalou potřebu dominovat. Já se z toho před pěti lety vymanila a odešla jsem z domova, našla si práci a tenhle byt. Ann k tomu nikdy neměla příležitost.“

Coop na ni pohlédl. „Vy jste žila s rodiči až do svých osmadvaceti?“

„S drobnými přestávkami, ale většinou ano,“ přiznala Cara. „Táta si to přál.“

„A vaše matka?“ zeptala se Deni.

Cara se smutně zasmála. „Ta taky nikdy nedostala příležitost.“

„Týral vás někdy otec?“ pokračovala Deni.

Cara po ní střelila pohledem, který i Deni vyvedl z míry. „Co že to vlastně vyšetřujete?“

„Vraždu, samozřejmě,“ vložil se do rozhovoru rychle Coop. „Anninu. Nemáte ponětí, kdo…“

„Nemám,“ přerušila jej Cara. „Copak lidi v dnešní době potřebují k vraždě důvod? Nedochází snad k vraždám úplně cizích lidí pořád?“

„Ano,“ souhlasil Cóop. Pohlédla přímo na něj a proběhlo mezi nimi tiché porozumění. Překvapeně uvažoval, jestli uhodla, že není od policie. Anebo že pokud k policii patří, v něčem se odlišuje. Zdálo se však, že pokud jej opravdu podezírá, že přišel pod falešnou záminkou, z nějakého důvodu jí na tom nezáleží a míní spolupracovat. „Měly jste s Ann nějaké společné přátele nebo známé?“ zajímal se.

„Jenom pár. Annin život se točil kolem cest do práce a z práce, výpomoci s vařením a domácích prací. Plánovala, že se postará o mámu a tátu, až zestárnou, a tak se tomu údělu poddala.

V některých irských rodinách to tak ještě chodí, detektive… Jak že vám mám říkat?“

„Jmenuju se Cooper. Takhle to chodí v mnoha rodinách. Staré zvyky, ale přetrvávají.“

„A Ann věděla, že táta mámu přežije – svěřila se mi.“

„Jak to mohla vědět?“

„Věděly jsme to obě. Má ohromnou sílu vůle. To on v naší rodině představuje sílu. Jeho jen tak nic nezmůže. Máma musí ohýbat hřbet. No, a když něco ohýbáte dost dlouho, tak se to nakonec zlomí.“

Coopovi začínalo docházet, jak velký krok Cara musela udělat, když odešla z domova a začala žít sama. „Nebavila jste se se sestrou, že by taky odešla z domova? Nesnažila jste se jí pomoct?“

„Mluvily jsme o tom dost často. Potom ale přišel okamžik, kdy jsme si obě uvědomily, že řeči nic nezmění. Dokonce jsem Ann pomohla najít práci, aby si mohla sehnat vlastní bydlení. Ale nikdy to neudělala, akorát o tom mluvila. Postupně ale čím dál tím míň. Její život se dostal do vyjetých kolejí – autobusem do práce, autobusem domů, druhého dne ráno vstát a zopakovat si předchozí den.“

„A co o víkendech?“ zeptala se Deni.

„Práce v domácnosti. A trávila čas s rodiči.“

„To nikdy nechodila na rande?“

„Jenom občas. Ann se hodně ostýchala. A na nikoho mimořádného nenarazila. Doufala jsem, že se seznámí s někým, kdo jí dodá sílu, ale nikdy k tomu nedošlo.“ Dlouhým douškem se napila kávy, jako by si chtěla spálit jazyk. „A teď už k tomu nikdy nedojde.“

„Kdyby Ann s někým chodila, kdyby měla milence nebo důvěrného přítele, svěřila by se vám s tím?“

„Já bych nejspíš byla první, komu by to řekla. Nikdo takový neexistoval, tím jsem si jistá.“

Deni se na pohovce předklonila. „Vaši rodiče říkali, že se Ann bála létat.“

Cařiny rtěnkou namalované rty pokřivil mírný úsměv. „Jo, vždyť vám to taky říkám.“

„Ano, ale mě zajímá, jestli jim náhodou jenom netvrdila, že se bojí létat. Neletěla někdy někam letadlem, třeba jenom na jeden den, aniž by o tom věděli?“

„To se mi nezdá. Opravdu měla z letadel strach. Stejně jako z mnoha dalších věcí. Bylo to v ní od narození a postupem času se bála víc a víc.“

„Scházely jste se tu ve městě často?“ zajímal se Coop. „Na oběd nebo tak?“

„Jenom příležitostně. Já jsem zaměstnaná na úvěrovém oddělení banky Longpoint dole v Greenwich Village, Ann pracovala v Obchodní vzájemné v Upper East Side.“

Zazvonil telefon a Cara se omluvila a odešla jej zvednout do ložnice. Slyšeli, jak s někým hovoří a děkuje za projev soustrasti. Coop nepotřeboval rozumět slovům, aby ten telefonát dokázal zařadit. Připomněl si, že po Bettině smrti sám podobné hovory podstupoval – křečovité hovory, kdy lidé nevědí, co říct tomu druhému na druhé straně tenkého drátu nataženého nad děsivou prázdnotou, kterou za sebou nechalo náhlé úmrtí.

Vrátila se s vlhkýma očima. Bylo vidět, že znovu plakala.

Coop už nemohl déle snášet, co jí způsobují. „Necháme vás o samotě,“ prohlásil a zvedl se z pohovky. „Díky, že jste si udělala čas a promluvila si s námi.“

Vedle Coopa se zvedla i Deni a Cara je následovala ke dveřím.

Když vycházeli z bytu, Coop na své paži ucítil Cařinu ruku. Překvapeně se otočil a spatřil, že k němu vzhlíží zarudlýma očima, v nichž se teď zračilo i něco víc než pouhý zármutek – něco jasného a tvrdého.

„Chci, aby sestřina vraha dopadli,“ pravila.

„Samozřejmě, dopadnou ho.“

„Já o tom nepotřebuju ujišťovat,“ dodala. „Chci tím říct, že vážně stojím o to, aby ho dopadli. Měly jsme k sobě s Ann blíž než většina sester, zvlášť když jsme byly mladší. Připadám si provinile, jako bych ji nechala na holičkách. A možná že ano.“ Její stisk na Coopově paži zesílil. „Chci, aby ten grázl za svůj čin zaplatil!“

V ten okamžik v ní Coop spatřil vnitřní oheň, stálý a jasný. Pochopil, proč si s ní ani takový tyran jako Edward Callahan neporadil.

„Já si přeju, aby ho dopadli, stejně jako vy,“ prohlásil, když s Deni vycházeli na chodbu.

„Ne, nepřejete. To ani nejde.“

„Věřte tomu, že jde,“ ujistil ji a zavřel za sebou dveře.

Nemohla tušit, že stejný oheň plane i v něm.

24

Uvnitř Billardovy restaurace bylo teplo. Coop od stolku vyhlížel na zátoku a temnou hladinu chladné vodní masy. Dřevěná terasa byla na zimu zavřená, židle a stolky úhledně naskládané u jedné z venkovních zdí restaurace a zatížené, aby na ně nemohl vítr. Po zeleninovém talíři, proti němuž by nic nenamítala ani Maureen, Coop popíjel kávu, pozoroval světla proplouvajících lodí a vzpomínal, jak se kdysi zamlada v létě plavil na plachetnici. Tam na vodě to je jiný svět, pomyslel si. Jako sen mezi mořem a oblohou, ze kterého se člověk po návratu na pevninu musí probudit.

„Z tebe se stává štamgast,“ prohodil Billard, když si sedal naproti němu.

Coop si poposedl, aby Billardovi seděl tváří v tvář. „Já myslel, že jseš dneska večer ve službě.“

„Ve službě jo, ale tady,“ reagoval Billard. „Na okrsku změnili rozpis, protože si to vyžádaly vyšší šarže. Něčí dcera se někde na venkově vdává.“ Zřejmě si uvědomil, že zmínka o dceři mohla Coopa zabolet, nebo něco zahlédl v jeho výrazu, a upadl do rozpaků. „Nezlob se, Coope.“

„To nic, Arthure, to se stává pořád.“

„Ale když už jsme u toho,“ pokračoval Billard, „volal mi Quinones ze Sto pátého okrsku a řekl mi o vraždě Ann Callahanové“

„Připadalo mi, že mu nevadí, že jsme s Deni dorazili na místo činu,“ podotkl Coop.

„S tím problém neměl. Ale zrovna ho nenadchlo, že jste mluvili s rodinou. Zdá se, že Callahanovi získali dojem, že jste od policie.“

„To jsme jim ale netvrdili.“

„To je mi jasné,“ usmál se Billard. „Alespoň že jste nic nenakukali té její sestře.“

Coop nereagoval a dál upíjel kávu.

„Nedal by sis radši pivo?“ nabídl mu Billard.

„To jo, ale musím se držet té své předepsané stravy.“ Představil si doktora Gregoryho, jak jej nabádá, aby si uvědomoval, jak důležité je cvičit a dodržovat stravovací návyky. Přiznal se mu, že se stravou je na tom dobře, ale s cvičením ne. Slíbil, že jakmile bude mít čas, začne s rekreačním během. Doktor Gregory se usmál, neboť na rozdíl od Coopa předem věděl, že to tak nedopadne. „Nevěřil byste, kolik mých pacientů si ze šlapadla udělalo věšák,“ řekl tehdy.

„Věšák…,“ zamumlal Coop.

„Cože?“ Billard se na něj zahleděl.

„Nic, Arthure, jenom přemýšlím nahlas. Pokračuj, prosím tě.“

„Quinones mi dodal nejnovější informace v případu vraždy Callahanové,“ navázal Billard. Nepřestával na Coopa upírat zvláštní pohled. „Vrah oběti nejdříve zasadil ránu, po níž upadla do bezvědomí, a smrt pak způsobilo tenké ostří, které jí proniklo až do srdce. K fraktuře lebky nedošlo, ale za pravým uchem byly stopy po úderu dostatečně silném na to, aby ztratila vědomí. Navíc to vypadalo, že jí rozepnul šaty, aby ji mohl osahávat, a pak je opět zapnul.“

„Připomnělo mi to, jak jsem našel Bette,“ řekl Coop. „Její tělo bylo taky naaranžované, vlasy rozprostřené, ruce složené téměř s láskyplnou péčí.“

Billard ho zasmušile pozoroval. „Ať už tu Callahanovou zabil kdokoliv, nenechal za sebou žádnou stopu. Vyšel z toho s čistým štítem. Nenechal po sobě žádné otisky prstů, zubů nebo podrážek.“

„Podle Deniny teorie jde o sériového vraha, který je dost chytrý na to, aby vraždy páchal v různých městech a vždycky jinak, aby mezi nimi neexistovala spojitost.“

„Ann Callahanová a Bette byly ale obě zavražděné v New Yorku,“ upozornil Billard.

„To byla i Ellen Bantaová.“

„Před pěti lety,“ připomněl mu Billard.

To musel Coop připustit. Přemýšlel, jestli Deni ovlivnila jeho způsob uvažování. Neztrácí nadhled? Nezavírá oči před informacemi, které teorii o sériovém vrahovi nepotvrzují?

„Myslíš, že je možné, aby Ann Callahanovou zabil někdo z rodiny?“ zeptal se Billard. „Nebo Bette?“

Nebo Bette? Coop se na něj zůstal vyjeveně dívat. „Proč se ptáš?“ Ale bylo mu to jasné. Billard určitě viděl zprávu policejního lékaře.

„V ústech, řitním otvoru ani vagíně oběti se nenašlo žádné sperma ani cizí krev nebo sliny. Nic, z čeho by se dal odebrat vzorek DNA. Ale našli tam svátého Augustina.“

„Ježíši Kriste!“

„Tohle si nech pro sebe, Coope. Ví to jen policie a vrah. Akorát mě zajímalo, co ti o té Callahanově rodině napovídá instinkt. Jestli z nich nemáš nějaký pocit, který na rozdíl od nás můžeš brát v potaz.“

„Matka žádný motiv neměla a otec na to nemá žaludek.“

„A ta starší sestra?“

„Cara? U ní mě nenapadá motiv.“

„V té rodině to pod povrchem vřelo,“ poznamenal Billard. „Alespoň podle Quinonese.“

„Z toho je poznat, že je to schopný policajt. Přesto si Caru jako vražedkyni představit nedokážu, i když není tak vyrovnaná, jak se navenek jeví. Mám pocit, že otec obě sestry zneužíval. Možná ne pohlavně, ale zneužíval.“

Billard chvíli mlčel a zachmuřený pohled upíral na desku stolu. Coopovi bylo jasné, že zvažuje možnost, že v té čtyřčlenné rodině existovaly incestní vztahy. Co by si o tom myslela matka? Jak by reagovala?

„Přišel Quinones na to, co Ann tu noc dělala v areálu té školy?“ zajímalo Coopa.

Billard opět vzhlédl. „Ne. Vůbec ji tam neznají – ani studenti, ani lidi z fakulty. Vypadá to, jako by tam byla zavražděna náhodou.“

„Nikoho nikde nezabijou jen tak náhodou, Arthure.“

Billard se s vážnou tváří uchechtl. „Takového jsem tě znával. Ale musím s tebou nesouhlasit. Lidi se vraždí jen tak náhodou, a to všude možně.“

„Jenže pak vraždy nevykazují stejné prvky.“

„A kde jinde se ty prvky opakují než u Bette a Ann Callahanová? Umělohmotná figurka svátého. U dvou žen.“

„U více než dvou,“ opravil jej Coop.

„Tak pardon. Ale potom musíme dodat, že se jedná o různá města.“

„Všechny ležely na zádech.“

„Marlee Clarková seděla na židli,“ oponoval Billard. „Ji a Bette vrah zabil uvnitř, zatímco Ann Callahanová zemřela venku.“

„A co ty jejich rozprostřené vlasy?“

„Možná že je ten člověk táhl za nohy a tím to způsobil.“

„A co, ty otisky bot?“

„Shoda nebyla potvrzena s definitivní platností. A výrobce podrážek s tím vzorkem není k nalezení. Nemluvě o tom, že se ty otisky našly jenom na dvou místech vraždy – pokud je vůbec udělala stejná bota.“

Coop si povzdychl a znovu se zahleděl z okna. Zátokou pomalu proplouvala velká loď a odraz jejích světel se mihotal na temné vodní hladině. Po obloze přelétal směrem k letišti Johna F. Kennedyho tryskáč. Jeho světla obloukem klesala, až proťala dráhu lodi. Jedna velká galaxie, v níž každý míří jinam. Přestože se to Coopovi nelíbilo, musel připustit, že Billardovy argumenty znějí rozumně.

Billard se však zabýval pouze fakty.

A neviděl ta těla.

„Dáš si dezert?“ zeptal se jej Billard. „Dneska máme pudink s karamelem. Báječný.“

„O tom nepochybuju,“ prohodil Coop, „ale vzhledem k tomu, že jsem zrovna dojedl zeleninový talíř, radši si na dezert nechám zajít chuť, aby moje pevná vůle nepřišla nazmar.“ Byl by rád, kdyby ho Billard přestal nenápadně odrazovat od diety, jako by to bylo jen zahřívací kolo, než ho odstaví od vyšetřování.

„Po tom se netloustne,“ prohlásil tělnatý Billard, „pokud nepočítáš cukr, máslo a smetanu.“

Lidi sami sobě lžou, napadlo Coopa, i když se pravdě dívají do očí. Možná to ve svém zármutku dělá i on sám.

Když se objevil číšník s účtem, Billard natáhl ruku a chňapl po něm dřív, než Coop mohl zareagovat. „Když už předstíráme, že jsi pořád policajt, tak je ta večeře na účet podniku.“

Coop byl natolik mrzutý, že se ani nepřel.

Zašli s Billardem do vedlejší místnosti k baru a bavili se spolu o všem možném, jen ne o vraždách. Zatímco Billard pil chardonnay, Coop si dal sodovku s citronem, i když celou dobu toužil po tmavém pivu. Seděli pod teplým tlumeným světlem, popíjeli a probírali newyorskou policii, sport i filmy. Část jeho mysli se však neustále zaobírala tím, co Billard prve říkal.

Když odcházel, byl víc než kdy jindy přesvědčen, že Deni má pravdu – venku se potuluje sériový vrah, který je dost chytrý na to, aby mu zabíjení procházelo celá léta.

Dá se to nazvat šestý smysl, pomyslel si Coop. Anebo instinkt. Nebo třeba podvědomé nakládání s fakty. Nebo prostě upřednostňování tušení před racionální úvahou.

Ať se té schopnosti říká jakkoliv, Coopovi během let aktivní služby sloužila dobře.

Když ten večer dorazil domů, našel na záznamníku vzkaz od Freda Willinghama. Agent FBI Willingham si prošel veškeré informace, které mu Coop předal, a dokonce podrobil snímky otištěné podrážky počítačovému rozboru. Otisky mohla učinit tatáž bota – ale nemusela. Ostatní podobnosti mezi jednotlivými vraždami jsou sice zajímavé, ale jako důkaz, že ty případy spolu souvisejí, nestačí. Wilíinghamovi je prý líto, ale FBI nemá žádné pravomoci při vyšetřování vražd na místní úrovni, a dokud nebude jejich spojitost prokázána naprosto jednoznačně, FBI nezasáhne.

Coopa to nepřekvapilo, přesto však odešel spát zklamán.

Noční host ležel v posteli a vzpomínal.

Jeho chvíle. Noc. Stíny. Voda ve vzduchu, ale ještě neprší. Srpek měsíce tak tenký, že na cestu svítí jen jemu.

Chvíle, kdy ví, že nastal čas. Že se to musí stát.

Jeho doba.

Z přítmí zavolal jméno Ann Callahanové. Nejprve ji tím vyděsil. Brzy ji uklidnil svým měkce modulovaným hlasem. Věděl, jak lidi uklidnit. Jak je ukonejšit.

Poté se zpod stromů zjevil jako osud. Měsíční svit jí zaléval nádherné, zmatkem znejistělé rysy a úchvatné oči. Potom vše pochopila, vše si uvědomila. Následoval strach, který přišel spolu s vědomím, že neví, co přijde. Síla, začátek konce, tajemství, společný okamžik.

Magie.

Vyslovil její jméno. Zalapala po dechu, obrátila se a dala se do běhu.

Jak jinak.

Byl na to připraven. Naplánoval to tak. Celé to předem prožil. Bylo to, jako by tančil dávno známý tanec.

I ten úder, který jí zasadil, byl takový. Prostě dokonalý.

Rychle a spokojeně se kolem sebe rozhlédl, sklonil se k ní a odtáhl ji do temnoty mezi stromy.

Někdy to dělal z nutnosti.

Tohle spáchal čistě pro potěšení.

Pro ten společný okamžik.

Později, když se připravil, ji pro své potěšení probudil.

25

Cara vystoupila z autobusu blízko Sedmapadesáté východní ulice a letmým pohledem na svůj odraz ve výloze si ověřila, že je upravená. Dnes si oblékla svůj nejlepší kostým, přes něj dlouhý kožený kabát a k tomu si obula černé lodičky se středními podpatky. Decentně upravené vlasy jí nerozcuchaly ani poryvy studeného větru, který vanul na Druhé Avenue. Pohled do výlohy ji uspokojil. Na ruce si natáhla rukavice, u krku si upravila kaštanově hnědou šálu a vydala se směrem k Obchodní vzájemné bance na rohu ulice.

Od Annina pohřbu uplynul více než týden a Cara svůj záměr nebyla schopna déle odkládat. Policie se sice horlivě snažila – nebo přinejmenším budila zdání, že se horlivě snaží – Annina vraha vypátrat, ale netrvalo dlouho a Cara si uvědomila, že moc naděje na jeho dopadení policie nemá. Prošla si totiž statistiky a zjistila, že objasňování vražd, při nichž se oběť a pachatel navzájem neznali, vykazuje nízkou míru úspěšnosti. A vzhledem k tomu, že nikdo z Annina okolí se jako potenciální vrah nejevil a že Ann se celkově stýkala s poměrně malým počtem lidí, rozhodla se, že bude vycházet z předpokladu, že jí sestru zavraždil neznámý člověk, který se na ni zafixoval. Nastudovala si o tom literaturu a věděla přibližně, jak se vrah s psychosexuální motivací chová. A nepochybovala o tom, že vražda sexuální motiv nepostrádala, ačkoliv se policie o vaginální penetraci nezmínila.

U modro-bílého znaku Obchodní vzájemné banky se zastavila a z chladného mírného větru vešla do vstupních dveří.

Věděla, že svou roli musí sehrát bez chybičky – že nesmí vypadat jako nehorázně drzý příbuzný, který se snaží přiživit na tragické situaci. Důvěřovala však svému umění vyjednávat, schopnosti správně odhadnout lidi a manipulovat jimi, bude-li třeba. Věděla, že pokud se uvede správným způsobem, zafunguje to. A byla připravená. V záloze měla vyprávění o tom, jak malou příležitost k dalšímu rozvoji dostala u banky Longpoint a že chová podezření, že banku brzy koupí větší pojišťovna ze Středozápadu. A že jí Ann vyprávěla, jak moc se jí práce u Obchodní vzájemné líbí, a že přestože již má zkušenosti z úvěrového oddělení, byla by tady ochotna nastoupit i za nízký plat prakticky na kterýkoliv post.

I na ten Annin.

Bankovnictví se nacházelo v nejisté pozici – banky se slučovaly, zavíraly a kvůli investičním fondům a internetovému bankovnictví ztrácely zákazníky. V rámci bankovního sektoru to na jednu stranu vedlo k nezaměstnanosti, na stranu druhou se u mnoha bank rychle střídali zaměstnanci, a proto pracovní místa pro uchazeče s Cařinými zkušenostmi a schopnostmi existovala. A pokud by na cestě k zaměstnání u Obchodní vzájemné potřebovala vzbudit soucit nebo dokonce uronit nějaké slzy, nezaváhá. Získat zde pracovní pozici pro ni momentálně byla ta nejdůležitější věc v životě.

O tři dny později večer na dveře bytu Cary Callahanové zaklepal Coop. Sám.

Tentokrát přišla otevřít úplně oblečená – v tmavě modrých přiléhavých kalhotách nad kotníky a svetru krémové barvy z materiálu, který vypadal jako kašmír. Vlasy měla rozcuchané, ofinu sčesanou ke straně, do čela a částečně i do oka jí padala blondatá kadeř. Když teď neměla oči zarudlé a opuchlé od pláče, působila mnohem atraktivněji. Rysy měla zajímavým způsobem ostře řezané – zejména přimhouřené modré oči se sešikmenými horními víčky. Coopa znovu napadlo, jak moc se podobá své sestře Ann z fotografií.

Sjel pohledem dolů a spatřil, že přišla bosa, stejně jako posledně. Pozoroval její pěkně tvarované kotníky a téměř čtvercové, rudě nalakované nehty na nohou a uvažoval, jestli v bytě chodí bosa pořád.

„Vám něco upadlo?“ zeptala se.

Vzhlédl a zpozoroval, že se usmívá. Všimla si totiž, že si ji pozorně měří, což ho přivedlo do mírných rozpaků. Rozhodl se, že její otázku bude považovat za řečnickou. „Šel jsem kolem a říkal jsem si, že snad budete mít pár minut ještě trochu si promluvit o vyšetřování.“

Přikývla a o krok ustoupila, aby mohl vejít dovnitř. „Já mám spoustu času, detektive…“

„Cooper.“

„Samozřejmě. Nezlobte se, ale jména si většinou nepamatuju.“

„A co obličeje, ty ano?“

„Ty ano.“

Prošel kolem ní a počkal, až se znovu usadí do šedého koženého křesla. Poté se sám posadil na pohovku, na níž seděl i minule.

V bytě to stále vonělo po čerstvě uvařené kávě, stejně jako když sem přišel poprvé.

„Pijete hodně kávy?“ zeptal se.

„Až moc,“ konstatovala. „Dáte si tentokrát?“

„Ne, díky.“ V bytě panovalo ticho. Tlusté zdi předválečné budovy dovnitř nevpouštěly žádné zvuky z ulice, a protože se v bytě téměř nic neozývalo, zdálo se, že monotónní vrčení lednice v kuchyni působí velký hluk. Coopovi připomínalo bzučení lednice u něj na chatě ten den, kdy tam vstoupil a objevil Bettino tělo. Pokusil se vystavět si v mysli vůči tomuto zvuku zed podobnou stěnám téhle budovy, která své obyvatele před rušivými zvuky chrání. „Sháněl jsem se po vás v práci, ale řekli mi, že jste odešla dřív,“ vysvětlil Caře. „Taky jsem zaslechl něco v tom smyslu, že jste prý dala výpověd.“

„Je to tak.“

„Ale z města, doufám, neodjíždíte.“

Naklonila hlavu ke straně a upřeně jej pozorovala. „Tahle otázka je taky součástí vyšetřování?“

„Samozřejmě, co jiného?“ Vydržet se jí dívat přímo do očí mu působilo obtíže. Stejně tak jako pohled odvrátit. Bylo mu jasné, že Cara si je vědoma, že jej vyvádí z rovnováhy, ale ještě se nerozhodla, jak toho využije.

„Nevím, co jiného by to bylo,“ reagovala. „Zato vím, že vy ani ta žena, co tu s vámi posledně byla, jste se neprokázali, že jste od policie.“

„Já nejsem tak úplně od policie,“ vysvětlil Coop. „Provádím souběžné vyšetřování a s policií spolupracuju.“

Cara jej nepřestávala sledovat. Ve tváři se jí zračil výraz, který Coop neuměl dešifrovat. „Nastal čas, abyste toho balamucení nechal, pane Coopere.“

„Přátelé mi říkají Coop.“

Její výraz se nezměnil. „Já vám tak možná říkat budu, a možná ne. Kdo jste? A proč jste tady?“

Coop věděl, že nastal čas vyjít s pravdou ven. „Jmenuju se Ezekiel Cooper a dřív jsem pracoval u newyorské policie. S tím, proč jsem tady, je to trochu komplikované. Myslím si, že vaše sestra je jednou z dlouhé řady obětí sériového vraha.“

Cara se předklonila. Coopovo tvrzení ji zaujalo. „To je názor policie?“

„Ne. Ani názor FBI.“

„FBI?“

„Tenhle zabiják vraždí na různých místech a mění svoje metody, takže si místní orgány myslí, že k těm zločinům dochází jen u nich.“

„A vy mezi nimi vidíte nějakou souvislost?“

„Ano, já i Deni, ale ještě jsme nedokázali přesvědčit policii ani FBI, protože důkazy spojující jednotlivé zločiny nejsou dostatečně přesvědčivé. Ale existují a já jim věřím.“

„Ta Deni – to je ta žena, co tu s vámi byla posledně?“

„Ano.“

„Taky dřív pracovala u policie?“

„Ne, píše detektivky. Napsala takovou románovou řadu o kočce, která lidem pomáhá řešit zločiny. Přítulná kočka. Slyšela jste o ní někdy?“

„Neslyšela, já mám radši psy.“

„To já taky. Máte nějakého?“

„Nemám. A co to má za smysl? To chce o tom sériovém vrahovi napsat nějaký román?“

„Má to být literatura faktu,“ poopravil ji Coop. „Knihy s Přítulnou kočkou už nejdou na odbyt jako dřív, tak začala fušovat do opravdových zločinů.“

„Vy s ní spolupracujete?“

„Já nejsem spisovatel. Spolupracujeme jenom při vyšetřování.“

„Ale pustil jste se do toho kvůli penězům, stejně jako ona. Dostanete přece procentuální podíl ze zisku z té knížky?“

„Ne, o tom jsme se ani nebavili.“

Cara se na něj zvědavě podívala. „Tak o co vám jde?“

Coop odpověděl až po chvíli váhání. „O mou dceru Bette. Stala se obětí toho vraha. Stejně jako vaše sestra.“

„A do hajzlu,“ vyhrkla Cara a poposedla si hlouběji do křesla. Její reakce Coopa překvapila.

„Pokud nebudete chtít spolupracovat, pochopím to.“

„Vy toužíte po pomstě,“ konstatovala.

„Ne, já toužím po spravedlnosti. A vy?“

„Já po pomstě,“ prohlásila a vstala. Coop očekával, že jej vyzve, aby odešel.

Místo toho se jej zeptala: „Tak teď už si to kafe dáte, Coope?“

Hovořili potom ještě přinejmenším hodinu. Cara cítila, že ji tento pohublý, odhodlaný policista ve výslužbě začíná zajímat čím dál tím víc. Působil solidně a pravdomluvně, jako někdo, kdo ví, na čem je, a uvědomuje si, co je jeho povinnost, a tu pak také splní. A takových lidí bylo pořád míň a míň.

Cara většinou s nikým nechodila, a když ano, obvykle – nebo spíš vždycky – se v něm dříve či později zklamala. Tentokrát možná ne, říkal jí vnitřní hlas. Tenhle je opravdu jiný. Lepší. Je tu naděje. Ještě tu je. Jiný vnitřní hlas ji přesvědčoval, ať se neopovažuje tomu věřit, ať onen první hlas neposlouchá.

„… Posloucháte mě?“ zeptal se Coop. Usmíval se.

Uvědomila si, že se zamyslela.

„Ano, poslouchám,“ odpověděla.

26

Druhý den ráno Coopa z hlubokého spánku vzbudilo bzučení. Zvuk však nevydávala zbloudilá vosa, která mu v bytě zůstala od léta, jak si Coop myslel, ale bzučák od domovních dveří. Mrkl na hodinky a zjistil, že je pět minut po osmé.

Vysoukal se z postele a bos přeťapal studenou dřevěnou podlahu i hřejivé předložky v obýváku a předsíňce. Poté stiskl tlačítko interkomu a zeptal se: „Kdo je tam?“

Ozval se Maureenin hlas. Zrovna na ni byl teď Coop zvědavý.

Bzučákem jí otevřel hlavní vchod.

Mezitím co Maureen vyjížděla výtahem nahoru, oblékl si kalhoty, vypláchl si ústa a šplíchl si na obličej studenou vodu, aby se úplně probudil. Nechal si ruce mokré a co nejlépe si uhladil přeleželé vlasy. Vtom se ozvalo klepání na dveře.

Vzal si ručník, cestou ke dveřím si jím utřel ruce a otevřel.

Maureen vypadala zasmušile. Byla sobota ráno, a proto na sobě měla oblečení ná víkend – maskáčovou bundu, světle hnědé tričko a kalhoty barvy khaki, které si dole zastrčila do kotníkových bot. Vzdouvaly se jí jako nějakému parašutistovi. Nad levým bokem se jí pohupovala černá nylonová ledvinka a kolem krku měla na tenkém řemínku zavěšený malý dalekohled. Komíhal se jí těsně pod prsy. V pravé ruce držela složené noviny. Svírala je, jako by se jimi chystala přetáhnout psa. Anebo Coopa.

Ani nepozdravila, prohnala se kolem Coopa a ótevřené noviny plácla na desku stolu u zdi obývacího pokoje. Průvan, který tím vyvolala, sfoukl na podlahu několik nezaplacených složenek.

„Podívej se na tohle!“ zavelela a zkřížila ruce těsně nad svým dalekohledem.

Coop si pomyslel, že by se měl raději opravdu podívat.

Vzedmula se v něm vlna překvapení a poté vzteku. Část jedné z vnitřních stran novin zaujímal článek s titulkem ZNIČENÝ OTEC PÁTRÁ PO VRAHOVI SVÉ DCERY. K textu byla připojena podobenka Deni Greenové a na další fotografii byl zachycen Coop, jak přechází ulici. Uvědomil si, že musela být pořízena z výlohy kavárny Safír.

Maureen soptila. „Zrovna jsem vyrážela pozorovat ptáky, akorát jsem si skočila na minerálku a přečíst si noviny.“ Rozložila zkřížené ruce a dlaní plácla do novin, čímž je zmuchlala a překvapivě tím způsobila i dost hluku. „A narazila jsem na tohle!“

Coop očima článek rychle prolétl, zatímco mu do uší doléhal Maureenin dech, z něhož bylo znát, jak je rozezlená. Stať obsahovala pouze krátký popis kroků, které Coop s Deni při pátrání po Bettině vrahovi podnikli, a citovala Deni, která uváděla, že je přesvědčena o tom, že se Bette stala obětí sériového vraha.

Když se Coop od stolu odvrátil, Maureen pronesla: „Takže vy vraha upozorníte, že po něm jde bývalý policajt, jehož dcera byla jednou z obětí. Nepřipadá ti, že je to trochu problematická metoda?“

„Já to uznávám,“ reagoval Coop. Jemu samotnému se článek nelíbil o nic víc než jí. Odešel do kuchyně uvařit konvici kávy. Maureen jej následovala. „Netušil jsem, že k tomuhle dojde,“ řekl a strčil do kávovaru značky Braun filtr. „Překvapilo mě to stejně jako tebe. Muselo to napadnout Deni.“

Skutečnost, že za článkem může stát pouze Deni, Maureen zaskočila. „No třeba se tím něco sledovat dá. A měl bys používat hnědé, recyklované filtry, jestli s kávou nechceš pít i bělicí chemikálie.“

„Na to, co tím sledovala, by ses musela zeptat Deni.“ Coop do běleného filtru nasypal lžičku mleté kávy a do kávovaru nalil z litrového umělohmotného džbánku vodu.

„Jsem ráda, že aspoň vaříš kávu z kupované vody.“

„Protože chutná líp než z kohoutku,“ vysvětlil Coop a kávovar zapnul. Uvědomil si, že mu malichernost nedovolí poskytnout Maureen zadostiučinění tím, že by připustil, že pro své zdraví využívá něčeho přírodního. Maureen měla schopnost probudit v něm ty nejhorší vlastnosti.

„Myslím, že š tím článkem to nebylo dobré,“ řekla.

„Tak ten dojem mám taky. Máš pravdu. Snižuje to pravděpodobnost, že ho dopadneme.“

„O pravděpodobnosti mi tu nemluv. To já pracuju v pojišťovnictví, to já se věčně zabývám pravděpodobností a tak.“

„Vždyť říkám, že máš pravdu,“ připomněl jí Coop, podrážděný její útočností. „Nechtělas náhodou jít koukat na ptáky?“

„Říká se tomu pozorování ptáků a obnáší to mnohem víc než nějaké koukání. Deni Greenová by ti to nejspíš vysvětlila líp. Kdybys její knížky četl, víc by sis vážil jejích schopností.“

„Stejně nechápu, co tím zamýšlela,“ podotkl Coop. „Nezapomeň, že to tys mě natlačila do toho, abych se s ní spřáhl.“

„To proto, že nám zavraždili dceru, a ty ani policie jste nic nepodnikali. Což je další důvod, proč mám proti té zprávě v novinách tak silné výhrady.“

„Tak teď nechápu, kam míříš.“

„Může to způsobit, že se policie zmobilizuje a začne někoho krýt.“

„Někoho?“

„Bettina vraha. Jestli pracuje pro newyorskou policii, tak už teď ví, že jste mu na stopě. Může se zasadit o to, abyste přišli o informační kanály, nebo se dokonce postarat, abyste dostávali mylné informace. Může někomu na správném místě podsunout myšlenku, že se vměšujete do policejních záležitostí. Má teď totiž informace a má možnosti. A může se chránit policejním odznakem.“

„Bette žádný policajt nezavraždil,“ prohlásil Coop.

„To nemůžeš vědět.“

„Ale jsem si tím na devadesát devět procent jistý.“

„A ještě něco může udělat,“ nedbala Maureen Coopových tvrzení. „Může se začít zajímat o vyšetřování a dohlížet na něj, takže kdyby mu začalo hořet za patami, bude mít možnost utéct a schovat se. Slib mi, že po někom takovém budeš pátrat.“

„Slibuju,“ prohlásil Coop, protože došel k závěru, že jej to nic nestojí.

„Ještě kdybys to tak myslel vážně.“

Do konvice již crčela tekutina a kuchyň se naplnila vůní kávy. Coop si přitom vzpomněl na Caru Callahanovou. To na ni odted bude myslet, kdykoliv ucítí kávu? Rozhodl se, že Maureen nenabídne.

„Tak já jdu,“ oznámila. „Zavolej Deni Greenové a zeptej se jí, proč s tím reportérem mluvila. Určitě měla dobrý důvod. A očekávám, že mi o tom dáš vědět.“

„Jasně,“ neodporoval jí Coop.

„Budu v Central Parku.“

„Máš mobil?“

„Nemám, způsobují rakovinu mozku.“ Coopovi v obličeji škubl sval, ale Maureen si toho bud nevšimla, nebo to alespoň předstírala. „Buď mi dneska večer zavolej domů, nebo ti zavolám já zítra.“

Posunula si naditou ledvinku a vydala se ke dveřím.

Z nějakého důvodu Coop náhle zatoužil po tom, aby neodcházela. Zažívali týž zármutek i bolest a v návaznosti na to i zlost. Coop se s tím již dříve setkal a nyní to plně pochopil: spojuje je mrtvé dítě. Jejich mrtvé dítě, to, které zplodili společně.

„Maureen…“

„Co je?“

Nevěděl, co říct. „Není na to nevhodná roční doba, jít se koukat – jít pozorovat ptáky?“

„Pokud chceš sledovat, jak táhnou do teplých krajů, tak ne,“ odpověděla. „A ty bys měl sledovat, kam táhne ten sériový vrah.“

Vyprovodit Maureen ven se Coop neobtěžoval. Ještě než uslyšel zvuk otevíraných a zavíraných dveří, zavolala na něj: „Ty noviny ti tady nechám, můžeš si u toho kofeinu počíst.“

Byl rád, že mu je nechala.

Chtěl si článek o Zničeném otci přečíst slovo od slova.

27

Coop dočetl reportáž o Zničeném otci, nalil si druhý šálek kávy a rozhodl se, že zavolá Deni.

Přenesl si noviny a kávu k psacímu stolu, posadil se a gumou na konci tužky vyťukal Denino číslo. Poslouchal, jak telefon na druhém konci vyzvání, a mezitím vyhlížel z okna. Podle pramínků na okně poznal, že z šedivé ranní oblohy se na zem snáší drobný déšť. Počasí Maureen naruší pozorování ptáků, napadlo jej. To je dobře.

Po šestém zazvonění Deni telefon zvedla a zabručela: „Haló.“

Když se Coop představil, vyčetla mu: „Vzbudil jste mě.“

To je dobře, pomyslel si znovu. „Ale není dost brzy na návštěvy. Byla u mě bývalá žena a zase odešla.“

„A…?“ zeptala se Deni.

„Nechala mi tu noviny, které mi přišla ukázat.“

„Á-ha.“ Tón Denina hlasu se změnil.

„Píše se tam o našem vyšetřování a oba dva tam máme fotku.“

„Á-ha. No… Já jsem vás vyfotila, když jste přecházel ulici před Safírem. Říkala jsem si, že by to mohlo být dobré do té mojí knížky, na obálku. Chtěla jsem vám o tom říct. A chtěla jsem vám zavolat a říct vám o tom článku, než si ho ráno přečtete. Byla to ode mě blbost, že jsem to neudělala. Asi jsem zaspala.“

„Takže předpokládám, že jste ten článek ještě neviděla.“

„Já ho ve skutečnosti četla včera pozdě v noci, protože Alicia byla tak hodná a poslala mi kopii.“

„Alicia?“

„Ten článek, to byl její nápad. Řekla si, že by našemu vyšetřování mohly pomoct sdělovací prostředky a přispět tak k tomu, že kniha vyjde.“

„A jak podle ní něco takového pomůže našemu vyšetřování?“

„Tak, že by se toho příběhu mohl chytit celostátní tisk. A policie v jiných městech by si konečně mohla uvědomit, že mezi těmi vraždami existuje souvislost a že tu řádí neuvěřitelně úspěšný a nebezpečný sériový vrah. A možná i FBI by konečně mohla hnout zadkem a začít trochu vyšetřovat. Někdy vás nechápu. Copak Bettina vraha nechcete co nejrychleji dopadnout?“

„Tak vy jste o tom všem věděla a souhlasila jste s tím?“

„Samozřejmě. Já tu knížku potřebuju napsat, Coope.“ Tohle byla stará Deni, jak ji znal: zaujala obrannou pozici a ostražitě vyčkávala. Jako medvěd v jeskyni, kterého něco probudilo.

„Takhle se na to ale jít nedá, Deni. Akorát tím varujete vraha a znepřátelíte si každého, kdo nám pomáhá.“

„Zatraceně, Coope, ten vrah už přece ví, že porušil zákon. A koho z těch, kdo nám pomáhají, si znepřátelíme?“

„Policii, FBI, rodiny obětí… Nedá se odhadnout, jak budou reagovat pozůstalí nebo lidi, kteří se k případu dostali natolik blízko, že spatřili a ucítili tu prolitou krev. Já například vím, že moje bývalá žena z toho, že se ta reportáž dostala do novin, zrovna dvakrát nadšená nebyla.“

„Maureen to rozčílilo? To tedy nevím proč. Alicia mě přinutila, abych si s ní promluvila, a Maureen mi sama některé informace do toho článku dala.“

Její tvrzení Coopa ohromilo. „Vy jste mluvila i s Maureen?“

„No samozřejmě. Byla nadšená, že se se mnou seznámila. Víte o tom, že přečetla většinu mých románů s Přítulnou kočkou?“

„A upozornila jste ji, že to, co vám řekne, se třeba dostane do novin?“

„No, neupozornila. Já to tehdy dělala naslepo, sama jsem nevěděla, že ten článek vznikne.“

Coop si tiskl sluchátko k uchu tak silně, až to bolelo, a rozlíceYtě vyhlížel z okna, za nímž pršelo.

„Coope,“ pokračovala Deni volným tónem, který naznačoval, že je to podle ní ona sama, kdo má rozum, „já pořád nechápu, proč by se někdo mohl naštvat, že se tohle dostalo do novin.“

„Protože ani vy, ani Alicia jste mě to nenechali odsouhlasit.“

„A proč bysme měly?“

„Copak nechápete, že jsme civilisti, kteří se pohybují na hraně stále probíhajícího vyšetřování vraždy?“

„To chápu, ale my přece neděláme nic protizákonného, ne?“

„To není záležitost zákonného nebo protizákonného jednání, ale neustálé spolupráce. Musíme si vyměňovat informace, vzájemně si důvěřovat. To znamená žádná překvapení.“

Deni si do telefonu povzdychla. „Mám takový pocit, Coope, že máte přehnané reakce a že jste jediný, koho ta reportáž v novinách naštvala.“

Coop praštil sluchátkem a poté už jen nehybně seděl a s pocitem marnosti jej svíral v ruce.

V ruce mu i znovu zazvonilo.

Byl si jist, že mu volá zpět Deni, ale zachoval klid natolik, že slovo „haló“ dokázal vyslovit mírným tónem.

V hlase, který mu odpověděl, hřímal hněv. „Coope, tady je Billard. Co má znamenat ten článek o Zničeném otci, co je v dnešních novinách?“

Coop mu vše objasnil a dal mu telefonní čísla Deni Greenové a Alicie.

Když Billard s Coopem domluvil, pořád se ještě dost vztekal. Coop měl za to, že kdyby nebyli staří dobří přátelé, spolupráce ze strany policie by šla do háje.

Sledoval, jak déšť houstne a z nízkých šedivých mračen se snáší čím dál šikměji, a snažil se uklidnit. Došlo mu, že Deni a Alicii se dá důvěřovat ještě méně, než si myslel. Jestliže Deni mluvila s Maureen, aniž by mu to oznámila, a ochotně vše vypověděla do novin, komu se ještě mohla svěřit? Podíval se na podtitulek se jménem autora článku: Earl Gitter. To jméno Coopovi nic neříkalo. Noviny složil a hodil je do koše na odpadky pod stolem. Kéž by totéž mohl učinit se všemi výtisky.

Telefon zazvonil znovu a Coop jej zvedl.

Byla to Deni.

„Tak už jste se uklidnil, Coope?“

„Ne, a myslím, že Arthur Billard taky ne.“

„Billard?“

„Volal mi a brzy zavolá i vám a Alicii.“

„Tak ať zavolá. Myslím, že není důvod…“

„To protože si neuvědomujete, co jste provedla.“

„Já myslím, že si to uvědomuju. Co kdybysme počkali, jaký to bude mít dopad, než se začneme nervovat?“

„Tak já vám trochu připomenu, jaký to bude mít dopad,“ nepolevoval Coop. „Vrah teď přesně zná osoby, které po něm pátrají. Zná naše jména, ví, jak vypadám já, jak vypadáte vy. A je možné, že ho to naštvalo ještě víc než Billarda,“ dodal a znovu zavěsil.

Než mohla Deni zavolat nazpátek, vyťukal Coop číslo Whippet Books.

Telefon však nikdo nezvedal a Coop si uvědomil, že je sobota a nakladatelství má zavřeno.

Na to, aby si promluvil s Alicii, však nechtěl čekat až do pondělí. Sluchátko nechal vyvěšené a ze zásuvky vytáhl telefonní seznam. Doufal, že v něm Alicii Benhamovou najde.

Na pravou Alicii Benhamovou natrefil na druhý pokus. Všiml si, že bydlí na Dvaaosmdesáté západní ulici a že se tam tedy dá snadno dojít pěšky.

Stejně jako Coop ani Alicia ještě nesnídala, a tak se dohodli, že se do hodiny sejdou u Morgana na Amsterdam Avenue, kde si budou moci dát kávu a nějaké pečivo.

U Morgana se říkalo pekámičce, kde si lidé většinou kupovali jídlo s sebou, ale dalo se tu i posadit u půltuctu stolků postavených naproti vitrínce s pečivem a obslužnému pultu. U přepážky a pokladny se jako obvykle nahromadilo několik zákazníků, obsazeno však bylo pouze několik stolků. Když člověk vešel, začaly se mu sbíhat sliny, protože pekárnou se linula vůně cukru a skořice. Dokonce i káva voněla dobře, přestože Coop toho rána vypil již tři hrníčky a ještě teď měl hořko pod jazykem.

Počasí se umoudřilo – krátce poté, co Coop vyšel z domu, přestalo pršet. Mokrý černý deštník, který měl s sebou, opřel složený o zeď u své židle, kde vypadal jako obrovský zhroucený netopýr.

Alicia dorazila oblečená jako obvykle v černém, dokonce i pláštěnku měla černou. Vysoukala se z ní, ihned jak k Morganovi vešla. Coopa spatřila okamžitě, usmála se na něj a vydala se k němu. Dnes na sobě měla sukni, dostatečně krátkou na to, aby jí odhalovala hubené, přesto však pěkně tvarované nohy.

Sedla si ke stolu naproti Coopovi. Oba si objednali teplé skořicové závitky, které byly o trochu větší než talíře, na nichž se podávaly.

„Vzhledem k tomu, že už jsem četla ranní noviny,“ spustila Alicia, „dokážu si představit, o čem chcete mluvit. A předpokládám, že jste naštvaný.“

„Jsem zatraceně naštvaněj. Zklamala jste mě.“

„Já se ale nikdy nevydávala za někoho, kým nejsem. Chci od Deni rukopis, a to brzy. A udělám pro to téměř cokoliv.“

„Tak to je k pláči.“

„Coope, nepotkal jste náhodou cestou sem nějaké žebračky?“

„To nevím.“

„Možná že jste jim nevěnoval pozornost. Já se mezi ně zařadit nechci.“

„A co vaše slovo, že se budete snažit chránit Bettinu pověst, pokud se ji Deni pokusí pošpinit?“

„To jsem myslela vážně. Udělám, co bude v mých silách. Nemám důvod to neudělat. Věřte tomu nebo ne, ale zamlouváte se mi, Coope.“

Mezitím, co si své závitky krájela na čtvrtiny a ty si potírala rychle se rozpouštějícím máslem, Coop jí vypověděl vše o telefonátech, které absolvoval s Deni.

„Deni nijak neprotestovala, když jsem ji poslala, aby ten rozhovor poskytla,“ řekla Alicia.

„Možná vám nedůvěřuje.“

„Samozřejmě že ne. Deni nedůvěřuje nikomu, protože ví, že nikdo nemůže důvěřovat jí.“

Coop si pomohl vidličkou a kousl si skořicového závitku. Lepkavé nebo mastné cukrovinky nepovažoval za jídlo, které by se mělo jíst rukou, a dokonce i na hranolky používal vidličku. „S jakými lidmi jsem se to sakra zapletl?“

„Od člověka, který pracoval u policie, zní ta otázka divně.“

Přemýšlel o tom a zjistil, že má Alicia pravdu. Rozhodně už narazil na bezpáteřnější lidi, než byla Alicia nebo Deni Greenová. Na spoustu takových. „Já se vás zeptám na něco jiného,“ řekl. „Bavila se s vámi Deni o té své knize?“

„Jo, mluvily jsme o tom,“ odvětila Alicia, „ale ne nějak do hloubky. Z toho novinového článku jsem se dozvěděla víc než od samotné Deni.“

„Ona si zřejmě neuvědomuje, že toho vraha upozornila, že po něm jdeme a uděláme všechno pro to, abysme ho dopadli. Navíc mu prozradila, kdo jsme a jak vypadáme. Vystavila se tak smrtelnému nebezpečí.“

„Zato ale rozvířila pozornost, takže zájem veřejnosti neopadne, což se nakonec vyplatí. Uděláme cokoliv, co nám bude prodávat knížky, Coope. Slyšel jste o žebříčku nejprodávanějších knih, který sestavují New York Times?“

„Samozřejmě.“

„Pokud se Deni do toho žebříčku dostane, ohromně to nakopne její kariéru a mně to na chvíli u Whippet Books zachrání místo, takže se na rozdíl od mnoha jiných redaktorů nestanu obětí konsolidace a nástupu technologie.“

„To je to opravdu tak vážné?“

„No, možná ne. Vždycky můžu dělat redaktorku na volné noze nebo se stát agentkou. Ale všichni v nakladatelském oboru vědí a cítí, že internet člověka smete, pokud si nedá pozor.“

„To je ten pokrok, co?“

„Jo, bohužel. Prostě vám to říkám na rovinu. A Deni ví, jak moc jí ten rozhovor může pomoct. Snaží se toho vraha vykouřit z díry, možná ho dokonce popíchnout, aby spáchal další zločin a udělal při něm chybu, aby měla o čem psát.“

„Tohle ale není nějaký podělaný slohový cvičení,“ procedil Coop, „tady jde o vyšetřování vraždy. Tady jde o skutečné lidi. Moje dcera Bette byla zatraceně skutečná – a pro mě pořád je. To v sobě ani jedna nemáte dost lidskosti, abyste to pochopily?“

„Jak vám říkám, památku vaší dcery se budu snažit chránit. A co se týče Deni – no, tak to je prostě spisovatelka.“

„A to všichni spisovatelé uvažují takhle?“

„Ne tak docela – jedna vlastnost je u ní výraznější než u jiných autorů.“

„A to?“

„Je to potvora. Ale musím ji trpět ze stejného důvodu jako vy a vy byste v tom měl pokračovat, lim důvodem je, že ji potřebujete. Anebo je vám přinejmenším prospěšná. A tu svoji knížku nakonec napíše, takže já neztratím práci a vy budete mít přehled, co má za lubem, a třeba budete moct i ovlivnit její text. A co je nejdůležitější: může vám pomoct vyřešit vraždu vaší dcery.“

„Takže chcete říct, že ji potřebuju víc než ona mě.“

„Nebo alespoň stejně jako ona vás. A zkuste se nenervovat. Jsem si jistá, že už brzy o psaní té knížky přestane mluvit a skutečně ji napíše. Zatím se k tomu prokousává. Říkala mi, že ještě úplně nepřišla na to, jak to téma pojmout. Ještě ani neví, kdo bude hlavní hrdina.“

„Což znamená co?“

„To znamená, že se ještě nerozhodla, o kom bude ten příběh pojednávat.“

„Doufám, že ne o Bette.“

„To vám nemůžu slíbit, Coope. Ačkoliv jsem Denina redaktorka a budu se kvůli vám snažit ochránit Bettinu pověst, mám omezené možnosti. Rozhodnutí, kdo se v Denině knize stane hlavním protagonistou, závisí na tom, co Deni zjistí, a na tom, jak se to rozhodne využít.“ Alicia si namazala další kousek skořicového závitku. „Pokud to bude dostatečně zajímavé, bude ta knížka možná hlavně o vrahovi. Anebo o té či oné oběti.“

Coop Alicii upřeně pozoroval. Zamyšleně vzal do ruky kousek svého závitku a ani si nevšiml, že si polevou umazal všechny prsty.

Alicia se na něj přes stůl usmála, neboť věděla, co mu blesklo hlavou. „Může být dokonce i o vás.“

28

Noční host seděl pod zkoseným střešním oknem svého podkrovního bytu na Manhattanu a v rozptýleném světle, které jím dopadalo dovnitř, si pročítal noviny. Většinu dne strávil v práci a neměl čas sledovat zprávy. Proto měl radost, že se teď může posadit, vypít si kávu a přečíst si u ní ve slábnoucím večerním světle noviny. Přirozené světlo měl mnohem raději, možná proto, že trávil tolik času pod umělým osvětlením a ve světle zářivek. Tedy v nezdravé záři. Na takové věci byl citlivý. Kvůli své povaze byl citlivý na spoustu věcí, k jiným zase naopak úplně necitlivý.

Reportáži s titulkem ZNIČENÝ OTEC PÁTRÁ PO VRAHOVI SVÉ DCERY nejdřív nevěnoval téměř žádnou pozornost. Považoval ji za obvyklý produkt nechutné honby za senzacemi.

Když už však pohledem přejížděl na další stránku, pohled mu utkvěl na jméně uvnitř textu. Na jméně Sue Coppolinová.

Poposedl si blíže a zaměřil se na stránku před sebou.

Někdo, koho tu nazývali Zničený otec, se ženou, která očividně psala knížky, učinil ve vězení rozhovor se Sue Coppolinovou o vraždě Marlee Clarkové. Z textu se na něj vyhrnula další jména. Některá volala jeho jméno. Pamatují se na něj. Ještě pořád se na něj pamatují. Vybavily se mu tváře. A další. Myšlenky se mu rozutekly jako švábové ve světle baterky. Teď už je i slyší! Slyší, jak hmyzí nohy křehkým krokem šelestí na betonu!

Strnul hrůzou. Snad neztrácí kontrolu? Nezačíná šílet? To byla ta vůbec nejčemější myšlenka. Ještě děsivější než pomyšlení na šváby.

Začni od začátku, řekl si. Tahle směsice pravdy a lží je myšlenkově utříděná, tak toho využij a sám si svoje myšlenky utřid taky.

Počkal, až se mu zpomalí tep, a přinutil se přečíst si první odstavec.

O deset minut později vstal a odnesl šálek kávy, jíž se ani nedotkl a která mezitím vychladla, do kuchyně. Kávu vylil do dřezu a hrnek položil do malé myčky nádobí. Poté si vzal skleničku, otevřel dvířka skříňky vedle lednice a z láhve, kterou uchovával vevnitř, si nalil vydatnou dávku tradičního jižanského destilátu Southern Comfort. Nepije náhodou poslední dobou víc než dřív? Nepije náhodou moc? Ne, řekl si. Teď ne, teď ne. Teď není čas se starat o tohle.

Znovu se usadil na malou koženou pohovku, usrkl ze skleničky a nepřestával upírat pohled na noviny, které nechal ležet na podlaze. Prohlížel si fotografie zachycující bývalého detektiva newyorské policie Ezekiela Coopera a spisovatelku Deni Greenovou. Ezekiel – biblické jméno, pomyslel si. Považuje se snad ten muž za anděla pomsty? Anebo spravedlnosti? A co ta Deni Greenová, žena, která s tím svým záludným zábleskem v oku vypadá tak mužsky, tak nemilosrdně? Ten záblesk Noční host znal, vídal ho v zrcadle minulosti.

Z článku mimo jiné vyvodil, že tihle dva lovci (jak je novinář pojmenoval) o své kořisti nic nevědí.

Jak tam však jejich oběť seděla, přesto ucítila bodnutí, jako by se v ní něco nepatrného, ale živého pohnulo. Policie není tak hloupá, aby všechno, co ví, vyklopila nějakému pisálkovi z podřadného plátku. Tak proč by tihle dva byli tak naivní?

A vůbec, co můžou vědět? Proč by si kvůli nim dělal hlavu? Intelektem a oduševnělostí je určitě převyšuje a postupoval vždycky opatrně.

Usmál se a znovu trochu upil ze skleničky.

Co by zrovna tihle dva mohli vědět?

Usoudil, že nic. Zato on o nich ví o hodně víc. Všechno to je tamhle na zemi v novinách. Často jej ohromovalo, jak naivní dokážou lidé být.

Dost naivní na to, aby jej podcenili. Lidé se toho dopouštěli celý život – podceňovali jej a důvod byl jasný.

Jemu zase bylo odjakživa jasné, že se lidé mýlí.

Odjakživa vlastně ne.

Ale postupně mu to došlo.

A jim to také dochází. Nevědomost nepřátel je jeho silou.

Napadlo jej, že tohle stojí někde v bibli. Stejně jako jméno Ezekiel.

Deni se v bibli nevyskytuje, tím si byl jist.

Boží trest na ně oba.

Natáhl se na pohovku a pozoroval stíny mraků, které se ve výřezu střešního okna míhaly jako černé myšlenky. Popíjel u toho svůj alkohol a pomalu upadal do spánku. Myslel přitom na to, že na Bohu ani ďáblu teď nezáleží.

Nočního hosta uklidňovalo, že Boha nepotřebuje. Nepotřebuje přece Boha, aby je potrestal; svoje nepřátele může potrestat sám. Může je zničit. Neznají svůj osud, ale on ho zná. On ano. Cita mors ruit. Smrt přijde brzy. Noční host rozhodne, kdy to bude.

To on je jejich osudem.

Až nastane pravý čas. Ve spánku. Čas i spánek splynuly v jedno, vědomí ochablo, až se vytratilo úplně. Sklenička Southern Comfort vyklouzla na podlahu, poskočila na koberci a velkým obloukem se odkutálela. Vyteklo z ní několik zbývajících jantarově žlutých kapek, které se jako blyštivé flitry roztrousily do hrubých vláken koberce.

Noční host nad sebou ztratil vládu. Přemohl jej spánek.

Spánek vždy přemůže každého. Někdy člověka uvězní, jindy mu poskytne útočiště.

29

Coop seděl v autě, motor nechal běžet naprázdno a topení zapnuté. Čekal, až Maureen skončí v pojišťovně pracovní doba.

Vyšla s hlavou svěšenou a držela se u budovy, aby se vyhnula pronikavému větru. Na sobě měla svůj nevýrazný hnědý kabát, zapnutý až ke krku a límec vyhrnutý. Vypadalo to, jako by si do bot z umělé kůže neoblékla ponožky, a přestože byla zima, neměla ani čepici, ani rukavice. Coopa napadlo, že si Maureen asi myslí, že zima je přírodní jev, a proto musí být zdravá.

Musela projít kolem něj, takže si jej všimla a zastavila se.

Coop se nahnul a stáhl okénko na straně spolujezdce. „Pojď si na chvilku z té zimy sednout sem ke mně.“ vyzval ji. „Potřebujeme si promluvit.“

Maureen se ke dveřím přiblížila, shýbla se a věnovala mu nevlídný pohled. Vítr jí přitom připlácl vlasy k tváři, takže vypadaly jako pařáty. „Potřebujeme? Já s tebou mluvit nepotřebuju.“

„Maureen, prosím tě. Týká se to Bette.“

Několik vteřin stála bez hnutí. Coopovi začínalo být chladno.

Nakonec se sehnula a nastoupila do auta, zůstala však od něj sedět co nejdál. Dveře nechala otevřené.

Coopovi ovanul kotníky studený vzduch. „Zavři ty dveře, Maureen.“

„Ne, takhle to stačí.“

Coop si řekl, že to bude muset stačit. „Chtěl bych tě poprosit, abys mě poslouchala. Pokusím se ti vysvětlit, proč bys už s Deni Greenovou neměla o Bette mluvit.“

„Deni se snaží vyřešit Bettinu vraždu a o to by ses měl snažit i ty.“

„Deni a já máme spolupracovat,“ řekl Coop. „Ale že s tebou bude mluvit, mi vůbec neřekla.“

„A proč by měla? Protože je ženská?“

„Panebože, Maureen…“

„Á ty jí vždycky řekneš, když si s někým jdeš promluvit? Řekls jí, že si jdeš promluvit se mnou?“

Coop neodpověděl. Jako obvykle, když se spolu bavili, jej dostala do úzkých. A musel uznat, že má Maureen pravdu.

Vítězoslavně se na něj usmívala.

„K tomuhle rozhovoru mě donutila Deni, protože děl<f věci za mými zády,“ promluvil. „Jinak bych sem nepřišel.“

„Kéž bys ty dělal věci za něčími zády a na něco přitom přišel! Místo toho se svýma kamarádíčkama hraješ ty jejich stupidní hry. Tebe už jejich vnitřní policejní postupy nemusejí zajímat. Ty už policajt nejsi.“

„Ale jestli chci dopadnout Bettina vraha, potřebuju s nimi spolupracovat.“

„Mně to jako spolupráce nepřipadá. Deni mi říkala, že vám policie vůbec nepomáhá.“

„Tak to se plete.“

„No a je snad nějaký podezřelý ve vězení? Není. Ve skutečnosti žádný podezřelý vůbec neexistuje.“

„Ale bude. Já bych hlavně chtěl, aby sis uvědomila, že Deni píše knížku a její vydavatel na ni tlačí s termínem. Maureen, ona to dělá pro peníze. Proto z tebe tahá ty informace. A věř tomu, že až nastane čas ty informace použít, tak ji nebude zajímat, komu tím ublíží.“

„Pokud dokáže vypátrat Bettina vraha, tak mě její postranní úmysly nezajímají.“

„Ale ona nemá tušení, jak po něm pátrat. U policie nepracuje a nikdy nepracovala.“

„Svým způsobem nejspíš vyřešila víc zločinů než ty. Její profese ji přesně na takovéhle vyšetřování připravila.“

„To je ale absurdní! Vždyť píše knížky! Sedí u klávesnice a vymýšlí si. Na papíře páchá zločiny a na papíře je i řeší. Tohle není knížka, Maureen, tohle je skutečnost.“

„Tomuhle vyšetřování neuškodí, když se do něj zapojí někdo, komu to myslí. Policie prostě jen shromažďuje informace, dokud jich nemá dost, aby jí řešení samo spadlo do klína. Neřeší logické rébusy, jako to dělá Deni v románech s Přítulnou kočkou. Policajti si neumějí informace dát dohromady a něco z nich vyvodit.“

Jako by poslouchal Deni. „Tohle ti řekla?“

„To mi nemusela říkat. To je jasné skoro každému. Až na bývalého policajta.“

„Deni toho ví míň, než si myslí. Nebo než si myslíš ty.“

„Četl jsi někdy nějakou detektivku s Přítulnou kočkou?“

„Ne. Zkusil jsem to, ale nešlo to.“

„Tak jak můžeš kritizovat její detektivní schopnosti?“

„Pokud si pamatuju, tak z Přítulné kočky nás na policejní akademii nikdy nezkoušeli.“

Maureen vystrčila jednu nohu z auta. „Místo abys uvažoval, zase začínáš se sarkasmem, takže jdu pryč.“

„Nezlob se. Akorát že když s Deni nepřestaneš mluvit, vystavuješ ji, mě a možná i sebe nebezpečí.“

Maureen se otočila v pase, aby se mu mohla zpříma podívat do očí. „Sebe?“

„Nikdo z nás neví, jak přesně takový zabiják uvažuje. Deni a já pro něj představujeme jasnou hrozbu; možná ho to dokonce vybudí, aby začal zabíjet ještě víc. A jestliže Deni napíše něco, co může budit zdání, že i ty něco víš, – cokoliv, co pro něj může představovat sebemenší ohrožení –, pak si tě může vyhlédnout jako další oběť.“

„To je přece směšný!“ vyprskla. „A co se vůbec staráš?“

„To víš, že se starám, Maureen.“ Zarazil se a dál nepokračoval, protože věděl, jak by reagovala, kdyby jí řekl, že jej smrt dcery bolí úplně stejně jako ji a že je mu jí líto.

„Sérioví vrazi si za oběti vybírají jenom určitý druh lidí,“ prohlásila.

„Vždycky ne.“

„Ano, vždycky. Právě s tím, koho si vybírají, se má při vyšetřování začít.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Řekla mi to Deni. Taky mi říkala, že sérioví vrazi si podvědomě přejí, aby byli dopadeni. Proto zabíjejí čím dál častěji a čím dál víc riskují. A proto se taky někdo dostatečně inteligentní dokáže vžít do jejich myšlení. K tomu, aby se nechali dopadnout, jim musíš akorát napomoct.“

Coop by jí nejradši řekl, že mele nesmysly. Místo toho však rozvážně pravil: „Jak takovíhle zabijáci přemýšlejí, bezpečně nevíme. A tím, že zabíjejí čím dál častěji, protože schválně riskují, aby se nechali dopadnout, bych si taky nebyl tak jistý. Možná se do toho prostě jen zamotávají a ztrácejí kontrolu nad situací.“

„Tenhleten teda vypadá, že má situaci docela pod kontrolou,“ poznamenala Maureen. Posunula se stranou a vystoupila na chodník. Coop pozoroval, jak jí vítr škube kabátem, pohrává si s rozepnutým spodkem a odhaluje jí koleno. Takhle obnažené a zimou zarudlé vypadalo jaksi vulgárně. Maureen přibouchla dveře tak prudce, až něco upadlo a cinklo pod přístrojovou deskou.

Sledoval ji, jak se vzdaluje. Se skloněnou hlavou odhodlaně vzdorovala mrazivému větru. Vzpomněl si na svatební den a poté i na dobu, kdy se narodila Bette. Tehdy se dlouhé roky zdálo, že štěstí je v lidském životě přirozená věc. Posléze nastala změna

– nejprve postupně, potom však s překotnou rychlostí smetla úplně vše. Skrývala se snad tahle nová Maureen uvnitř té původní i dřív? Byla to jen otázka času nebo nějakého stimulu, aby převládlo její druhé já? Možná se naše druhé já skrývá uvnitř každého z nás a je připraveno probádat ty nejzazší a nejtemnější kouty naší osobnosti, kde už nevládne rozum.

Neznámí ukrytí v nitru neznámých. Neznámí, kteří občas vraždí.

Coop pochopil, proč ve středověku lidé věřili tomu, že se duše může zmocnit dábel. Prostým způsobem si tak dokázali vysvětlit, proč se někdo dopustil něčeho nenormálního. Možná že nebyli tak daleko od pravdy. Kdo ví, kdo je ten člověk, který probudil spící démony.

Cara se na posledního zákazníka ve frontě usmála, zručně přepočítala hotovost vyplacenou ve dvacetidolarových bankovkách a mezírkou ve svojí mramorové přepážce prostrčila stvrzenku.

Obchodní vzájemná banka byla zařízena po vzoru starobylých spořitelen, jejichž interiér z mosazi, mramoru a dřevěného obložení na vkladatele působí dojmem stability a bezpečí. Dubové obložení však v Obchodní vzájemné ve skutečnosti nebylo ze dřeva, nýbrž z umělé hmoty, na mřížce u přepážky byly místo mosazi použity podobně zbarvené trubky z PVC toho druhu, jaký se používá u dřezů, a mramor s růžovým žilkováním byl umělý. Ale na zákazníky měl interiér kýžený efekt a peníze, se kterými se tu zacházelo, byly opravdové.

Cara zavřela svoji přepážku, rozloučila se s Billem Farrowem, kolegou odvedle, a šla si do místnosti pro zaměstnance za úvěrovým oddělením vzít ze skříňky kabát.

U stolu seděl vedoucí úvěrového oddělení Lou Morganstern a z plechovky popíjel limonádu. Kývl na Caru a usmál se. „Tak co, jak se naší irské dámě u nás líbí?“

„Je to tu fajn.“ odpověděla Cara. Morganstern ji moc nezajímal

– malý plešatějící chlapík ve středních letech, který civěl na ženy dlouho a upřeně, dokud se neodvrátily. Cara už dříve zakoušela jeho pozornost a teď otočila hlavu zrovna včas, aby jej přistihla, jak rychle uhýbá pohledem a tváří se provinile. „Přesně tak jsem si to tu představovala.“

„Určitě si povedete dobře,“ prohlásil Morganstern, „až zjistíte, jak to tu chodí.“

„Chodí to tu v podstatě stejně jako v každé bance,“ reagovala Cara.

Morganstern se usmál. „To jo, akorát za někým jiným se tu chodí.“

Cara si uvědomovala, že zaměstnání u Obchodní vzájemné získala, protože je Annina sestra. I přes své zkušenosti musela začít téměř od nuly, slíbili jí však, že až se dostaví nová pobočka na Long Islandu, dočká se povýšení. Důvodem, proč ji přijali, ani pobočkou na Long Islandu se Cara nezabývala, neboť s jejím momentálním záměrem neměly co do činění. Kolem krku si ovinula červenou hedvábnou šálu – stejnou, jako nosila Ann – a oblékla si kabát. Venku byla zima a hrozilo, že začne sněžit.

Morganstern dopil limonádu a jednou rukou ležérně zmačkal plechovku, jako by chtěl předvést, jak je silný. „Ann nám bylo všem líto,“ poznamenal. „Když jste nastoupila, všechny jste nás překvapila tím, jak moc jste jí podobná.“

Cara věděla, proč je to překvapuje. Hned jak ji do banky přijali, obarvila si vlasy na Annin zrzavý odstín. Musela si pořídit umělý cop, neboť tak dlouhé vlasy jako její sestra neměla. Poté si koupila šedý kabát podobný tomu, který Ann měla na sobě, když byla zavražděna, a stejnou červenou šálu z hedvábí. Když se zahlédla v zrcadle, občas ji vyděsilo, jak moc se Ann podobá. Za dvojčata by je lidé nepovažovali, ale nikoho by nepřekvapilo, že byly sestry. Obě byly tentýž typ – typ, který Annina vraha přitahoval.

„Máte ještě nějaké další sestry?“ zeptal se Morganstern a odhodil plechovku do nádoby na odpadky. Odrazila se od hrany a s řinčením dopadla na podlahu.

„Ne,“ odpověděla Cara, „už nemám nikoho. Nikoho dalšího.“

Když odcházela, cítila na sobě Morgansternův zrak.

Na ulici si z kabelky vyndala rukavice, natáhla si je a vydala se na autobusovou zastávku o ulici dál, stejně jako to dělávala Ann. Přesně to byl účel: udělat ze sebe tutéž ženu jako Ann, nosit stejný účes a stejné šaty, chodit jejími trasami, obědvat tam, kde obědvala i Ann, jezdit stejným autobusem i podzemkou, nastupovat na stejných zastávkách.

V Queensu Cara někdy zajela autobusem až na konečnou, k areálu vyšší odborné školy, kde byla Ann zavražděna. Častěji však po několika zastávkách vystoupila a přestala si na Ann hrát – jela pak podzemkou zpátky za řeku na Manhattan a poté autobusem do bytu na Upper West Side.

Na autobusové zastávce se teď postavila mimo chatrný přístřešek, aby byla víc na očích. Dvou žen, které se choulily uvnitř, opřené o plakát s reklamou na nějaké představení na Broadwayi, si nevšímala. Bylo možné, že vrah žije nebo pracuje někde v okolí, nebo tu alespoň tráví čas. Ať jej Ann přitahovala kteroukoliv svou vlastností, Cara chtěla působit stejně.

S tím, o co se pokouší, se nikomu nesvěřila. Věděla, co by jí na to řekli: že se tak chová ze zármutku, že je to naivní, že je to nebezpečné.

Ze ze sebe dělá návnadu.

Pochmurně se usmála. Návnadu…

Foukal sychravý vítr a u nohou jí vířil útržky papírů a nedopalky. Měla ucpaný nos. Sundala si rukavice a sáhla si do kabelky pro papírové kapesníky. Klouby při tom zavadila o chladnou ocel poloautomatického revolveru ráže 2,5 milimetru, kterou si koupila na radu kamaráda v Brooklynu.

Jako návnada se necítila.

30

Toho večera si Coop přehrával vzkaz na záznamníku od zpravodaje Earla Gittera, autora článku o Zničeném otci. Žádal Coopa o rozhovor. Následoval vzkaz od Deni:

„Coope, starý brachu, já vím, že někdy jednám ukvapeně, že jsem někdy potvora, ale my potřebujeme jeden druhého. Volala mi Alicia a chtěla po mně nějaké podklady ke knize, že prý na ni tlačí šéfredaktor. A samozřejmě že chceme vypátrat toho hajzla, co zabil Bette. Ale jedno po druhém. Navíc obě věci – sepsání konceptu té knížky i vypátrání toho sériového vraha, co vám odkrouhnul dceru – spolu souvisejí. A ta moje knížka…“

Na kazetě došlo místo a záznamník její vzkaz přerušil.

To je dobře, pomyslel si Coop a stiskl tlačítko VYMAZAT.

Z lednice si vytáhl láhev piva, kterou si obden dopřával, a opatrně ho nalil do ojíněné sklenice, kterou nechával v mrazáku. Zdálo se, že když člověk z pití piva učiní obřad, chutná lépe. Coop se vrátil do obývacího pokoje a posadil se do křesla naproti televizi. Pravou rukou pozdvihl sklenici ke rtům, levou pomocí dálkového ovládání televizor zapnul.

Obrazovka se zamihotala a naskočily místní zprávy na prvním programu.

Zrovna byla celá hodina. Z pravého dolního rohu obrazovky se Coop dozvěděl, že venkovní teplota dosahuje minus šesti stupňů. Byl rád, že je doma. Sledoval zprávy, které divákům přinášela atraktivní moderátorka: další případ člověka shozeného pod vagon podzemky, při němž byl málem zabit turista z Omahy; tři děti přišly o život poté, co se nadýchaly kouře při požáru bytu v Bronxu; další zmlácená a znásilněná běžkyně v Central Parku; v Greenwich Village bylo v popelnici objeveno tělo novorozeněte…

Zprávy natolik deprimující, že Coop dálkovým ovládáním vypnul zvuk, a na obrazovce před ním se počal odehrávat němý výjev řetězové srážky pěti aut na mostě Queensboro Bridge. Všude plno dýmu, starší žena něco horečně vykládá a po čele jí zpod vlasů stéká pramínek krve, muže v obleku a kravatě vedou do zaparkovaného policejního vozu a on si zakrývá tvář novinami.

Coop televizor vypnul, seděl v tichu a popíjel pivo. Trochu mu vadilo, že mu samota začíná připadat jako nejlepší přítel. Opřel hlavu o měkké opěradlo křesla a zavřel oči.

Vtom zazvonil telefon. Coop však dál seděl bez hnutí a nechal zapnout záznamník. Jakmile odezněl namluvený úvod, ozval se Denin hlas:

„Coope, parťáku, opravdu bysme si měli promluvit. Vsadím se, že tam jste a nezvedáte to. Sama to taky dost často dělám. To byste koukal, kolik cvoků takové úspěšné autorce jako já volá. Řekla bych, že tam sedíte, čtete si noviny a snažíte se mě nevnímat. Poslouchejte, Coope. Haló. Haló! Haló, Coope, tak běžte do prdele!“

Usmál se. Najednou se cítil lépe.

Následujícího rána dlouho vyspával. Když vstal, zavolal do banky Longpoint, kde pracovala Cara Callahanová, aby se zeptal, zda si nevzpomněla na něco užitečného.

V bance mu sdělili, že Cara dala výpověď, a dozvěděl se, kdo je její nový zaměstnavatel – další banka.

Když pokládal sluchátko, uvědomil si, že v té bance dřív pracovala Ann Callahanová.

Seděl u telefonu a několik minut o tom přemýšlel. Poté se rozhodl, že nebude volat, ale že si s Čarou promluví osobně – třeba během polední pauzy.

Pět minut před polednem zaparkoval na Sedmapadesáté východní, přímo proti sídlu Obchodní vzájemné banky.

Když Cara vyšla ze dveří, užasl: zrzavé vlasy, šedý kabát a červená šála, dokonce i ty boty. Jako by to vše svlékla ze sestřina mrtvého těla. Na vteřinu si myslel, že se dívá na Ann Callahanovou.

Zabočila doleva a kráčela po chodníku ke Třetí Avenue. Coop vystoupil z auta, vyhrnul si límec kabátu a vydal se po své straně ulice za ní.

Cara vstoupila do dveří, nad nimiž stálo napsáno LAHŮDKY, a Coop přeběhl ulici.

Než do lahůdkářství vešel, nakoukl dovnitř zamlženou výlohou, v níž byl vystaven čerstvě upečený chléb a sladké pečivo. Po obchodě byly rozmístěny stolky s židlemi a sednout si bylo možno i v další místnosti, kam vedl klenutý průchod. Cara čekala ve frontě u pultu. Muž před ní si odnášel podnos s jídlem k jednomu ze stolků.

Coop poodešel o kus dále a předstíral, že si v jedné výloze prohlíží knihy. Nevěděl, jestli si Cara neobjednává jídlo s sebou; pokud se rozhodne najíst uvnitř, chtěl jí dát čas, aby se před jeho příchodem usadila. Ze zkušenosti věděl, že za člověkem, jemuž chtěl položit nějaké otázky, se vyplatí přijít, když sedí v restauraci a zrovna mu přinesli jídlo – velmi to snižuje pravděpodobnost, že dotyčný vstane a odejde.

Když uplynulo pět minut, vstoupil do lahůdkářství.

Cara seděla u stolu blízko okna. Kdyby býval pokračoval v chůzi po chodníku, možná by si ho všimla.

Zrovna si na sendvič roztírala hořčici. Vycítila jeho přítomnost a zvedla oči. Ty zelené oči – Cařiny, nikoli mrtvé oči Ann zírající ze zahnědlé trávy pod stromy v kampusu – Coopa přimrazily na místě. Nemohl si nevšimnout, jak jí nová zrzavá barva vlasů k těm očím i k pleti sluší.

Ulevilo se mu, když se usmála a oslovila jej: „Coope! Posaďte se, prosím vás. Už jste obědval?“

„Neobědval, ale nemám hlad.“ Posadil se na vratkou židli naproti ní. „Volal jsem do banky Longpoint a tam mi řekli, že jste začala pracovat tady.“

Znovu mu věnovala ten úsměv, který se mu tak líbil. „Myslíte tady v lahůdkách?“

„Myslím v Obchodní vzájemné tady v ulici. Tam, co pracovala Ann.“

Kousla si sendviče, žvýkala a zkoumavě si jej prohlížela.

„Chtěl bych si s vámi promluvit,“ řekl Coop. „Nevzpomněla jste si náhodou na něco dalšího ohledně Ann? Něco, co by se dalo nějak využít?“

„Myslím, že ne.“

„Když jsem vás spatřil na ulici, na chviličku jsem si myslel, že jste Ann. To oblečení, ten nový účes a to všechno…“

„Lidi se se zármutkem vyrovnávají různě.“ poznamenala.

„V tomhle směru jsem toho zažil hodně.“

„Možná jsem na svou mladší sestru vždycky žárlila a teď bych chtěla žít jako ona. Nemohl by to být motiv k vraždě?“

„Kdybyste to vykládala nesprávným lidem, tak ano. A teď máte, co jste odjakživa chtěla. Jenže to tak není, viďte?“

Znovu se na něj krásně usmála. Jako hřejivé slunce v nadcházející zimě. „Ne,“ odpověděla. Teprve teď odšroubovala ze své láhve dietní coly víčko, nalila si ji do papírového kelímku a posunula láhev ke Coopovi.

Poděkoval jí a napil se. „To není těžké uhodnout, Caro. Ty zrzavé vlasy, ten způsob líčení. A ten nový šedý kabát a červená šála skoro stejná, jako nosila Ann.“

„Ten kabát a šála se k barvě vlasů moc nehodí. Barvy Ann nikdy kombinovat neuměla.“

„Ale jsou dostatečně výrazné, a o to vám přece jde, nebo ne?“

„Ano, o to mi opravdu jde.“

„A teď pracujete tam, kde Ann. A mám za to, že jste od ní nebo od ostatních lidí v bance zjistila, že sem do lahůdkářství někdy chodila na oběd. Dokonce sedíte u okna, aby na vás z ulice bylo vidět.“

„Myslím, že Annin vrah v téhle čtvrti možná bydlel nebo pracoval, nebo tu aspoň trávil čas. A pokud ano, tak se tu nejspíš pořád ještě pohybuje. Třeba ji právě tady poprvé spatřil a napadlo ho sledovat ji a zabít.“

„Možná, že ji poprvé spatřil v areálu té školy, kde přišla o život,“ namítl Coop.

„To ano, ale já se vsadím, že to bylo spíš tady a že pak vyčkával na vhodnou příležitost. Třeba dokonce pracuje u nás v bance.“

„Podle policie tu vraždu nikdo ze zaměstnanců banky nejspíš nespáchal.“

Uvelebila se na židli a zpříma na něj pohlédla. „Policie se může plést. Já se taky možná pletu, že se vrah pohybuje v téhle čtvrti nebo si dokonce ukládá peníze u nás v bance, ale možná taky ne. Aspoň ohledně Anniny vraždy něco podnikám. Nepřitahuje snad sériového vraha určitý typ žen, podobný jeho matce nebo přítelkyni, která ho pustila k vodě, nebo někomu takovému?“

„Dost často to tak je,“ připustil Coop.

„No, a ze mě se teď stal stejný typ ženy jako Ann. Budu pracovat a stravovat se tam, kde ona, chodit po stejných trasách, jezdit stejnou linkou autobusu a podzemky. V práci se budu snažit něco zaslechnout a budu se vyptávat lidí, s nimiž Ann pracovala. Zjistím od nich, jaké další zvyklosti Ann dodržovala. Její a vrahův život se předtím, než zemřela, musely někde protnout. A Ann ne –

* trávila čas skoro nikde jinde než v práci a doma.“

„Takhle se vám podaří stát se další obětí.“

„Anebo zjistit, kdo je vrah. Gn se s mou sestrou pravděpodobně seznámil už dřív. Určitě se spolu někde bavili a on se přitom rozhodí, že ji zavraždí. No a možná že se rozhodne seznámit i se mnou.“

„Takhle to vždycky nefunguje. Sériovým vrahům někdy padnou za oběť i lidé, které nezná.“

„Tomuhle ne. Vypadá to, že ho oběti znaly, že mu dokonce důvěřovaly.“

„To vám řekl kdo?“

„Nikdo. Před několika dny to bylo v novinách v jednom článku. Prý to říkala vaše kolegyně Deni.“

Zatracená Deni, pomyslel si Coop. „Radši bych, abyste to nedělala,“ trval na svém. „Děláte ze sebe návnadu.“

„Ne tak docela. A i kdyby, tak co? Na návnadu se občas chytí ryba a pak skončí na pekáči.“

„A jindy se z té ryby vyklube pěkný žralok a z návnady pouhá potrava. A vy se právě pohybujete ve vodě, v níž jeden plave, Caro.“

Opět vykouzlila ten svůj úsměv, tentokrát ho však doprovázel jakýsi jiný výraz v očích. Už se s ním u Cary setkal – byla v něm zatvrzelost.

Prohlásila: „A přesně v takové vodě chci nějakou dobu plavat.“

31

Detektiv seržant Roy Lyons ze seattleské policie seděl za pracovním stolem a zamračeně upíral zrak na telefon. Včera jakási žena napadla muže elektrickým přístrojem, kterým na zahradě zabíjela slimáky – tenkým, rozžhaveným a ostře zašpičatělým ocelovým prutem. Ve vlhkém seattleském podnebí se lidé se slimáky potýkali ustavičně, protože to byli nejhorší škůdci rostlin. Užívali proti nim nekonveční a vynalézavé metody, tak jako tomu bylo i tentokrát. Zabiják slimáků, jak výrobce přístroj pojmenoval, Lyonsovi připadal jako elektrická ohřívací tyčinka, kterou se za chladného počasí rozehřívá a rozpouští olej v motoru, aby šlo nastartovat auto. Ať tak či onak, Zabijákem slimáků bylo možné nejen vraždit slimáky, ale taky ho použít jako rozžhavený kord. Souseda oné ženy, jakéhosi Adama Adamského (neuvěřitelné jméno), museli hospitalizovat s propíchnutým a popáleným střevem, šermířku propustili na kauci.

K Lyonsově stolu přišel jeho kolega Marty Sanderson. V jedné ruce držel hrnek s kávou, v druhé složku. Usmál se na Lyonse a prohodil: „Potřebuješ píchnout?“

„Drž hubu,“ reagoval Lyons.

„Uch, och, ach.“

„Přestaň si ze mě dělat legraci.“

„Nepodařilo se najít svědky toho píchnutí?“ otázal se Sanderson. Očividně potlačoval úsměv.

„Tu čtvrť pročesávají dva lidi. Až najdou nějakého svědka, mají se ozvat. Už jsou tam několik hodin a telefon ještě nezazvonil.“

„Já přišel s něčím trošku jiným,“ vysvětlil Sanderson. „Pamatuješ na tu ženskou, kterou někdo asi před měsícem ve vaně zpracoval otvírákem na konzervy?“

„Takovéhle věci obvykle nezapomínám.“ Lyons nezapomněl ani na to, co mu tehdy v márnici ukázal policejní lékař – jak té ženě vrah hluboko do vagíny zastrčil plastikovou figurku nějakého svátého a musel ji kvůli tomu naříznout nožem. Bohudík až po smrti. Tato informace tisku i veřejnosti zůstala utajena. Kromě ochránců zákona o tom věděl pouze vrah. Figurku^ světce běžně prodávali v obchodech s církevními suvenýry – byla to obyčejná tretka, jaká se používá i v květinářstvích jako dekorace květinových aranžmá a smutečních věnců. Společnost, která tyto věci vyráběla, je prodávala po tisících a svátý Augustin představoval jeden z nejoblíbenějších druhů.

„Georgianna Masonová,“ připomněl mu přesto Sanderson. „Pamatuješ, jak jsme v té koupelně našli otisk paty?“

„Jo, pamatuju. Ten vrah byl bos. Nejspíš si sundal oblečení, aby si ho nepocákal vodou nebo krví přitom, co… pracoval s tím otvírákem.“ Lyons si pamatoval i to, že otisk bosé paty byl natolik nezřetelný, že by se u soudu nedal použít, ani kdyby si byli skálopevně jistí, že chytili toho pravého.

Sanderson pohodil složku Lyonsovi na stůl. „Když se vrah oblékl, zřejmě se ještě vrátil do koupelny, aby se před odchodem pokochal svým dílem. Lidi z laborky našli svými lampami další otisk, který člověk obyčejným okem nerozezná. Tentokrát to je bota.“

„Myslí, že ten otisk udělal vrah?“

„Na podrážce té boty byla krev, proto byli schopni ten otisk najít. Trvalo jim to dost dlouho. Potom ten záznam někam založili a našli ho teprve včera. Tady v té složce máš počítačově zvětšený snímek.“

Lyons složku otevřel a podíval se na snímek. Pánská bota, přibližně velikosti deset, usoudil. Skoda, že to není bota na běhání – ty totiž mívají na podrážce složitý a výrazný vzorek, který se dá snadno identifikovat. Neobvyklé na této botě bylo, že dezén podrážky tvořily řady navzájem zkřížených vroubků, které se táhly až ke krajům.

„Nepatří ta šlépěj někomu, kdo se v tom bytě pohyboval až poté, co našli to tělo?“ napadlo Lyonse.

„Ne, to už jsme prověřili. A v laborce říkají, že krev se ještě nezačala srážet, takže při styku s podrážkou musela být čerstvá,“ vyvrátil Lyonsovu domněnku Sanderson.

„Tak jo.“ Lyons byl za novou informaci vděčný, pochyboval však, že by sama o sobě k něčemu vedla. Akorát další klíč k nechutnému rébusu. Nechal složku otevřenou a pošoupl ji po desce stolu směrem k Sandersonovi. „Zkus, jestli ten snímek bude rozeznatelný, když ho rozešleme faxem, a začni oslovovat výrobce a velkoprodejce obuvi. Možná ty boty najdeme. Nebude na škodu, když zjistíme, jaké ten úchylák nosí.“

„Ať ta bota je, jaká chce, nejradši bych ho oběsil na tkaničkách,“ procedil Sanderson.

„To není zrovna profesionální, Marty.“

Lyons zpoza stolu pozoroval, jak Sanderson odchází, když vtom zazvonil telefon.

„To je seržant Lyons?“ ozvalo se. „Tady strážník Eganer. Volám ohledně toho včerejšího případu bodnutí…“

Dobrá zpráva, pomyslel si Lyons. Eganer byl jedním z policistů, kteří zpovídali lidi ve čtvrti, kde došlo k útoku. Do řad policie nastoupil nedávno, teprve před rokem, ale pálilo mu to, a přestože se sotva začínal holit, měl před sebou světlou budoucnost. „Někoho jste našli?“ zeptal se.

„Ženu, jejíž zadní dvorek sousedí se zahradou toho bodnutého chlápka. Tvrdí, že slyšela dva hlasy, jak řvou a hádají se, tak se podívala oknem z kuchyně a všechno viděla. Ten bodnutý tam prý jenom tak stál, dokonce s rukama v kapsách, a ta ženská ho tou věcičkou na šneky probodla.“

„Na slimáky.“

„Jo, máte pravdu.“

„Sepsal jste to?“

„Ano.“

„Dobrá práce, Eganere. Zkuste zjistit ještě něco a před obědem se sem vraťte.“

„Provedu.“

Telefonát Lyonsovi zvedl náladu jen nepatrně. Muž s popáleninami v břiše sice leží v nemocnici, ale je naživu. Proti útočnici shromáždili dostatek důkazů, takže bude velice pravděpodobně odsouzena za napadení smrtící zbraní. Ti dva mají potíže, spravedlnost však zaznamenala úspěch.

V téhle práci se člověk s potížemi setká na každém kroku, pomyslel si. Bývá to příšerně depresivní a vzpomínek na některé výjevy se člověk do smrti nezbaví. Třeba na Georgiannu Masonovou

– nebo spíš na to, co z ní zbylo v její koupelně.

Ten chlápek v nemocnici a ženská se Zabijákem slimáků si jenom myslí, že vědí, co jsou to potíže.

32

Cařin život zapadl do nových kolejí. Zvykla si za chvíli.

V práci se k zákazníkům chovala mile, od kolegů si však udržovala odstup. Chtěla se s nimi bavit, naslouchat jim a zjišťovat nové věci o Ann, ale o navazování nových přátelství nestála. Věděla, že Coop má pravdu: podniká něco nebezpečného. Nemá tudíž právo vystavovat nebezpečí někoho jiného.

Obědvala proto sama v restauracích poblíž banky, o nichž věděla, že v nich jídávala i Ann. Když zaslechla, kam Ann během pauzy na oběd chodívala nakupovat, vydala se tam hned druhý den. Byl to obchod s oděvy u budovy Citigroup na Třetí Avenue. Cara si chvíli prohlížela zboží, dokonce si zašla do kabinky vyzkoušet halenku.

Z obchodu odešla, aniž by si něco koupila, a poté strávila nějaký čas v okolních obchodech na ulici i v budově Citigroup. Ačkoliv do Vánoc zbýval ještě více než měsíc, ve vstupní hale budovy už se vystavovalo velké množství modelů železnic a do detailů propracované miniaturní městečko, jímž podle synchronizovaných jízdních řádů projíždělo alespoň deset vláčků. Cara chvíli fascinovaně přihlížela, potom rozsáhlou expozici začala obcházet a pozorovat ostatní diváky. Maketa města byla tak veliká, že na jednom konci panoval den a na druhém noc – tady v malinkých domečcích zářila okna, silnice lemovalo drobounké pouliční osvětlení a vlaky před sebe vrhaly kužely světla. Vypadalo to, že nikdo nevěnuje Caře pozornost… snad až na muže stojícího naproti ní, na noční straně města. Měl na sobě světle hnědý svrchník, kostkovanou šálu a brýle s tónovanými tmavými skly. Právě kvůli nim si Cara nebyla jistá, kam se ten muž dívá, ale zdálo se, že přes model městečka zírá přímo na ni.

Je zvláštní, že si ty sluneční brýle nesundá ani vevnitř, napadlo ji. Předstírala, že si jej nevšímá.

Rozhodla se, že půjde k výlohám. Chtěla zjistit, jestli ji ten muž bude následovat.

Po chvíli se otočila a sjela pohledem zpět k výstavce vláčků.

Muže nikde neviděla.

Zdálo se jí, že jej zahlédla, jak se opírá do otočných dveří a vychází ven, ale nebyla si jistá.

Srdce jí bušilo. Uklidni se, nakázala si. Toto bylo poprvé, kdy se jí zdálo, že ji někdo pozoruje, a navíc to ani nevěděla jistě. Vystrašily ji ty tmavé brýle a to, jak si pod šálou schovával dolní část obličeje. Jako by nechtěl, aby jej někdo poznal.

Cestou k otočným dveřím si ale všimla dvou dalších mužů, kteří si nechali brýle i uvnitř. Třeba to není tak neobvyklé. Sluneční brýle nosí i během podzimu a zimy hodně lidí a leckdo si je zapomene sundat. Teď se ostatně vyrábějí skla, která se zdají tmavá, ale je přes ně vidět naprosto čistě.

Vyšla na chladný listopadový vzduch a vydala se ke stanici podzemní dráhy mezi Třetí a Lexington Avenue.

Na nástupišti se to hemžilo lidmi a všichni vypadali zasmušile – možná proto, že u eskalátoru pouliční hudebník vyhrával na housle pochmurnou melodii. Pocházela z Irska a zněla jí povědomě.

Do stanice s rachotem dorazila souprava jezdící po trase F na východ do Queensu a s duněním zastavila. Přitlačila před sebou závan studeného větru, který Caře pocuchal vlasy.

Nastoupila a udeřil ji pach natěsnaných těl a možná i moči. A teď i naftalínových kuliček proti molům, jak se na ni přitlačil někdo v tlustém vlněném kabátu. Zůstala stát, aby se mohla porozhlédnout po zbytku vagonu. Vlaková souprava sebou trhla a nabrala rychlost a do Cary vrazila podsaditá žena, která se držela téhož madla jako ona. Ani se jí neomluvila. Přes uličku seděl otrhaný stařec a prázdným pohledem se na Caru díval. Vagon se zakymácel a od hebrejských novin vzhlédl muž s bradkou. Na okamžik se jeho pohled střetl s Cařiným.

Ani jeden ze spolucestujících muže s tmavými brýlemi a kostkovanou šálou nepřipomínal.

Caře se nejprve ulevilo, potom se však dostavil pocit viny.

Ulevit by se jí nemělo. Vždyť chce udělat všechno pro to, aby vraha vylákala z úkrytu. Dobrovolně a vědomě ze sebe dělá návnadu ve vodě, v níž plave žralok, přesně jak říkal Coop.

Nečekaně ji zamrazilo strachy, jako by se přes ni převalila vlna ledové vody. Ten pocit ji zasáhl tak silně, že se jí udělalo nevolno. Křečovitě stiskla ocelovou tyč, které se držela, a začala se třást. Propnula nohy v kolenou a snažila se v rozhoupaném uhánějícím vagonu udržet rovnováhu.

Žena stojící vedle Cary si všimla její nezvyklé reakce a civěla na ni.

Její výraz naznačoval, že jí je Cara úplně ukradená.

Dunící souprava se jako krev řinula potemnělou arterií pod povrchem města.

33

Deni Greenová zvedla telefon a hned jím zase praštila. Venku se vířil vítr, drnčel okenními tabulkami a lehce pohupoval závěsy. V Denině bytě to profukovalo a nebylo tu moc k hnutí. Už to téměř nedokázala snášet. Počítala, že touto dobou už bude bydlet někde jinde, ale částky na šecích s autorským honorářem neustále klesaly, což se záhy projevilo i na zůstatku na jejím bankovním účtu. Navíc ji kamarád Midge přemluvil, aby nakoupila akcie společností vyrábějících moderní technologie, a ty teď náhle zaznamenaly prudký pokles.

Zničehonic okna zadrnčela ještě prudčeji a do toho se vmísil zvuk kapek dopadajících na sklo. Počasí pod psa se drápalo dovnitř. Deni znovu zvedla telefon a naťukala Coopovo číslo. Jakmile uslyšela záznamník, zavěsila.

Zůstala na telefon upřeně hledět. Byl celkem moderní, ale nebyl to bezdrátový aparát ani mobil. Ty se dají odposlouchávat pomocí scannerů. Technologie… Kdo ví, kam se vyvíjejí? Cena jejích akcií spadla, protože někdo vyvinul něco pokročilejšího. Nepřekvapilo by ji, kdyby se všechny knihy brzy začaly publikovat na internetu. A její se vydávat nebudou, pokud Přítulná kočka přijde o všech devět životů a její nový román o skutečném zločinu nezabere. Čas pracuje proti ní – Alicia začíná mít čím dál větší nároky a přichází s čím dál horšími výhrůžkami. Kde je do prdele ten Coop?

Vstala a začala nervózně přecházet po pokoji. Měla na sobě svůj neforemný červený svetr, šedé teplákové kalhoty a na nohou dvoje ponožky, aby se chránila před průvanem nad podlahou. Pročísla si rozcuchané vlasy. Co má Coop v plánu? Snad ji nechce potrestat za to, že byla chytřejší než on a vzbudila zájem veřejnosti o vraždu jeho dcery? Ten naivní kretén! „A cos od něj čekala?“ zeptala se sama sebe nahlas. „Je to prostě tupěj policajt.“ Policajti neberou plat za to, aby dokázali něco vymyslet. Aby přišli s nějakým nápadem. Na rozdíl od spisovatelů.

Zahlédla se v zrcadle na zdi a ušklíbla se. Se svým vzhledem nebyla nikdy spokojená. Problém s nadváhou ji trápil už na střední škole. Na rande prakticky nechodila. Na vysoké se občas s někým vyspala, ale byla si vědoma toho, že za tím není nic jiného než sex. A ani ten za moc nestál. Hlava se jí rozhodně nikdy nezatočila. Až na případy s… No, to je přece jedno, tehdy se jednalo o pouhý experiment. Proklatý chlapi! Zatracenej Coop!

Cítila, že nabírá k pláči. Poslední dobou k tomu docházelo častěji – to ten tlak a stres. Je to slabost, které se nesmí poddat.

Několikrát se hluboce nadechla a nepříjemný pocit zmizel, takže mohla znovu s čistou hlavou uvažovat.

Ten vrah je sexuálně zakomplexovaný, určitě se zklamal sám v sobě i v ostatních lidech. Právě proto se Deni domnívala, že dokáže odhadnout jeho myšlení. Jsou totiž spřízněné duše. Má si o tom promluvit s Coopem? Co o tom může chlap jako on vědět? Slyšela, jakým způsobem se policajti baví o ženách, a věděla, jakým způsobem uvažují. O nic hůře než ostatní muži, akorát své názory neskrývají. Alespoň ne mezi sebou.

Znovu pohlédla do zrcadla na svou neforemnou postavu a oplácaný obličej, v jehož růžovoučkých tučných tvářích se oči téměř ztrácely, až vypadaly jako drobounké korálky. Každý přece nemusí být hezký. Žena může žít i bez partnera – žít šťastně a produktivně, aniž by se po ní sápal nějaký uslintaný a nadržený chlápek. Deni přítele má – na elektrický pohon. Dají se na nem nastavit tři rychlosti vibrace. Nic víc nepotřebuje. A když to mezi nimi trochu zajiskří a elektrický přítel vypoví službu, může jej vyměnit. Navíc k němu vždy dostane záruku vrácení peněz při reklamaci, což představuje spolehlivější opatření než předmanželská smlouva.

Deni se vrátila k rozzářené obrazovce počítače na psacím stole.

Znovu jí zavolala Alicia a dožadovala se něčeho k té knížce o sériovém vrahovi. Deni jí vysvětlila, že to není jednoduché, neboť Coopovi náhle něco přeletělo přes nos a přestal spolupracovat. Alicia prohlásila, že výmluvy už nebude poslouchat a že Deni se s tím problémem bude muset nějak vyrovnat. No jistě. Co vlastně taková redaktorka ví o tom, jak se píší knihy? Čím k tomu přispívá? Podle Deni byla Alicia spíše na překážku.

Seděla u počítače a pokoušela se načrtnout základní osnovu knihy. Něco Alicii dodá a to jí bude muset stačit. Snažila se sama sebe přesvědčit, že Whippet Books autorku detektivek s Přítulnou kočkou na dlažbu nevyhodí. Rada vydavatelů by se o možnost tuto sérii odkoupit určitě poprala. Denina agentka Kate sice byla jiného názoru, ta se však v minulosti už několikrát zmýlila. Zpočátku si dokonce myslela, že Deni neprorazí ani s Přítulnou kočkou. Teď nad tou sérií jásala a přeochotně si strhávala provize. Deni hned věděla, že ženám se bude řada s Přítulnou kočkou nesmírně líbit – těm nezadaným, které se potýkají se systémem, uhoněným kariéristkám s rodinou, které hledají únik, vdaným potvorám, co úpějí pod despotickým manželem. Kate ani ostatní však nechápou, že Deni není žádný outsider. Jako žena zná ženské uvažování, ačkoliv schopností využívat typických ženských lstí ji příroda neobdařila. A rozumí zároveň i mužům, protože podobně uvažuje, až na to, že jí mysl nezatemňuje jedovatý testosteron. Rozumí chybám, kterých se ženy i muži dopouštějí.

Muž, který zavraždil Bette Cooperovou a ty ostatní, rozuměl pouze ženám, sobě ne. Deni chápala myšlenkové procesy zástupců obou pohlaví. Zatímco si vrah vyhlížel potenciální oběti a vyžíval se v lovu a pak v zabíjení, Deni ho stopovala a blížila se mu. Přestože občas skončila ve slepé uličce a věděla, že ještě zabloudí do dalších, stále více se dostávala k jeho podstatě, k tomu, kdo a co je zač. Věděla, že nakonec do choré mysli toho chlápka pronikne a porozumí mu jako nikdo předtím, a poté jej vypátrá. Už teď mu rozuměla víc, než by si Coop vůbec dokázal představit. Tenhle zabiják, ten hajzl zmítaný testosteronem, jde tam, kam ho vede pták. A ona jde po něm.

Rozhodla se, že Coopovi už volat nebude. Ať jde do prdele. Potřebuje ji stejně jako ona jeho. Však on přileze.

Odešla do kuchyně, otevřela lednici a sáhla po dietní Pepsi. Potom však ruku odtáhla, dveře zavřela a otevřela mrazák pod lednicí. K čertu s dietní colou, místo toho si dá trochu čokoládové zmrzliny. Za to, čím právě prochází, si to zaslouží.

Odnesla si misku zmrzliny do obývacího pokoje a posadila se s ní za stůl k počítači. Hbitým pohybem posunula myš, několikrát na ni klikla a poté se předklonila. Zamračila se, neboť po první lžičce zmrzliny ji rozbolely stoličky. Začala zkoumat obrazovku.

Po několika minutách zavřela textový editor a přešla ke svým oblíbeným internetovým stránkám v adresáři nazvaném Pátrání. Nadále bude horlivě zkoumat veřejně přístupné materiály a hledat v nich nějaké souvislosti, nadále se bude pokoušet dávat informace z celostátních zdrojů do souvislostí. Kdyby natrefila na pořádnou stopu vraha, bylo by po veškerých potížích s Alicii. Stejně tak s Coopem, kdyby ten hajzl někdy zvednul telefon.

Náhle vedle ní zacvrlikal její vlastní aparát.

Volnou rukou zvedla sluchátko a přitiskla si ho k uchu. „Deni Greenová, prosím.“

„Slečno Greenová, tady je Maureen Morganová.“

Deni vyčkávala. Té krávě, která vytočila nesprávné číslo nebo si myslí, že jí může něco prodat, byla připravená pořádně vynadat.

„Pardon,“ pokračoval hlas. „Maureen Morganová, dříve Cooperová. Bettina matka.“

Deni se usmála a tvář se jí rozjasnila. Začala si v hlavě procházet pomyslnou kartotéku a pokoušela se vzpomenout si na vše, co zjistila při předchozím rozhovoru s Maureen a co o své bývalé ženě vypustil z úst Coop. Objímá stromy, nepije, horlivě hájí práva zvířat, vegetariánka… „Á! Zrovna jsem na vás myslela!“

„Já na vás taky,“ řekla Maureen. „Coop mě varoval, abych se s vámi už nebavila.“

„Tak v tomhle jsme na tom stejně.“

„Myslím, že navzdory tomu, co říká můj bývalý muž, bysme se měly setkat a znovu si promluvit. Vy se leccos hodnotného můžete dovědět ode mě a já od vás.“

„Aniž by o tom věděl Coop?“

„Samozřejmě.“

„Kdy byste se chtěla setkat?“

„Co zítra, jestli nemáte moc práce?“

„Zítra by to šlo. Můžeme si někde dát společně oběd. Vyhovovala by vám nějaká restaurace blízko vaší práce?“

„To by myslím šlo.“

„Ale bude to muset být nějaká vegetariánská,“ prohlásila Deni a nabírala si přitom na lžičku zmrzlinu. „Já totiž nejím maso ani mléčné produkty. Nevadilo by vám to? Anebo pokud by se vám to zamlouvalo líp, můžeme se sejít jenom na něco nealkoholického k pití.“

„To bude možná lepší.“ souhlasila Maureen. „Máte ráda nealkoholické daiquiri z manga?“

Deni olizovala lžičku. „Jsem ochotna ho vyzkoušet,“ odpověděla. „Vlastně to zní báječně.“

34

Coop očekával, že Cara zatočí do lahůdek, kde obědvala dříve, místo toho však kolem vchodu do lahůdkářství jen prošla, ze Sedmapadesáté zabočila za roh a vstoupila do malé italské restaurace Viva Trattoria, jíž před okny rostlo v Květináčích husté kapradí. Cara očividně zjistila, že se jedná o další podnik, kam Ann často chodívala.

Byl jasný, ale chladný den. Coop věděl, že Cara v restauraci stráví delší dobu, a tak uvažoval, že se vrátí k autu a zaparkuje naproti přes ulici. Mohl by nechat motor i topení puštěné a sedět uvnitř. Poté to však zavrhl. Cara by se mohla rozmyslet a jít na oběd někam jinam. Do té restaurace zašla jen proto, aby si ji všiml Annin vrah. Mohl by to být kterýkoliv číšník nebo zákazník, který tu popíjí francouzské víno či čeká na těstoviny. Mohl by vzhlédnout od nápoje nebo od jídla a uvědomit si, že tu ženu odněkud zná a že ho přitahuje. Pokud Cara správně odhadla situaci, představovala pro onoho člověka stejné lákadlo jako předtím její sestra. Svým vzhledem hlásala: Jsem stejný typ jako Ann Callahanová – jsem tvůj typ. Coopa znovu napadlo, jestli Cara chápe, jakému nebezpečí se vystavuje. Jak jen může být tak neskutečně hloupá nebo tak nebojácná?

Zacouval ke dveřím obchůdku s hodinkami a elektronikou a předstíral, že si prohlíží restaurované starožitné chronometry vystavené ve výloze. Ve skutečnosti však pozoroval obě strany ulice a všímal si lidí, aby si je zapamatoval, pokud se objeví, až bude příště sledovat Caru. A bylo mu jasné, že ji znovu sledovat určitě bude. Něco jej k ní přitahovalo jako magnet. A stejně silně to mohlo přitahovat i vraha, i když z jiného důvodu.

Jestliže Cara trvá na tom, že ze sebe bude dělat návnadu, on se ji pokusí chránit. Samozřejmě nemůže trávit veškerý čas jí v patách a neustále na ni dohlížet, ale dost často ano. Nic lepšího nevymyslí. Pokud se Caře podaří natrefit na Annina vraha, Coop třeba bude u toho. Lovec, oběť a pronásledovatel.

Po zádech mu přeběhl mráz, počasí to však nezpůsobilo. Pokud by se všichni tři opravdu setkali, jeho jediného by zbylí dva okamžitě poznali. S Čarou se znal a díky Deni a rozhovoru, který poskytla novinám, věděl i vrah, jak Coop vypadá.

Popošel blíže ke dveřím, aby unikl větru a pozornosti kolemjdoucích. Znovu dostal vztek na Deni a její bezohlednost vůči každému kromě sebe. Kromě Earla Gittera, který jej jako obvykle žádal o rozhovor, aby mohl napsat další článek o Zničeném otci, mu předchozí večer volala podle všeho i Deni, i když se nepředstavila; jednou mu zanechala rozčilený vzkaz, poté to ještě několikrát zkoušela, vždy se však dovolala pouze na záznamník a zavěsila.

Coop jí nechtěl volat zpět ani jí prozradit, že sleduje Caru, která se pokouší nalákat vraha. Alespoň prozatím ne. Nejdřív ji trochu podusí a dá jí lekci, jak se má správně spolupracovat. Možná se k němu alespoň na chvíli začne chovat férově.

Deni předstírala, že jí daiquiri z manga chutná, ve skutečnosti však po té přesládlé směsi dostala o to větší chuť na své obvyklé pití – neředěný bourbon. Nenápadný bar na Broadwayi, v němž se podávaly zdravé nápoje, nesl bizarní název Roste, roste, povyroste a podle toho i vypadal. Prodávaly se zde bylinky, pokojové rostliny, zeleninové a rostlinné nápoje a vonělo to tu šafránem. Deni se rozhodla, že toto prostředí využije ve své knize. Měli tu malý obslužný pult, řadu kulatých stolečků a miniaturních židliček, které jako by patřily do obchůdku se zmrzlinou z poslední dekády devatenáctého století. Zdálo se, že vše kromě nápojů je v obchodě vyvedeno v odstínech bílé nebo zelené. Na nápisu za barem stálo ZDRAVÍ, ZELEŇ, ZDAR. Deni si všimla, že na jednom ze zelených kachlíků někdo rozmáčkl švába. Rozhodla se, že na to Maureen neupozorní.

Oblečení Coopovy bývalé ženy opravdu stálo za to: jak Deni zjistila, když si Maureen sundala svůj obyčejný hnědý kabát, měla pod ním nebarvené volné kalhoty a pytlovitou halenku s dlouhými rukávy. Nenalíčenou pleť měla nezdravě nažloutlou a trochu podobanou, vlasy nevýrazné hnědé barvy. I negativ byl barevnější. Kdysi se za ní muži možná ohlíželi, ale to už byla minulost. Nejživější na ní byly praktické černé boty ke kotníkům, podivně zašpičatělé. Byly vyrobené z materiálu, který vypadal jako vinyl. Deni se ulevilo, když je Maureen schovala pod stolem; bála se, že se nahlas rozchechtá. Ty boty by se hodily pro nějakého praštěného skřítka.

Pak veškeré dojmy odsunula stranou a vyložila Maureen většinu toho, na co s Coopem přišli. Obratně to podala tak, jako by sama udělala největší kus práce a dosáhla většiny úspěchů. O to, zda by Coopovi nevadilo, že se o těchto záležitostech dozví jeho bývalá žena, se nestarala. Neobtěžuje se zdvihnout telefon, tak ať jde do hajzlu. Stejně se jedná o informace, které se musejí ověřit z různých zdrojů. Kdyby to Coopovi trochu myslelo, musel by jí za rozhovory s Maureen poděkovat. S Deni je Maureen alespoň ochotná se bavit; podle toho, co říkal Coop, s ním se leda hádá.

„Chtěla jsem vám osobně poděkovat za to, co jste udělala.“ prohlásila Maureen, zatímco usrkávala svůj nechutný nápoj z manga. „A říct vám, že vám kdykoli pomůžu. Je mi úplně jasné, že vaše snaha je mnohem plodnější než práce policie.“

„Oni se ale zabývají spoustou zločinů,“ namítla Deni, „a mají na to málo času.“

„A taky klapky na očích.“

„To je sranda,“ prohodila Deni, „právě z toho jsem nedávno obvinila vašeho bývalého manžela. Naštvalo ho to.“

„Jeho pravda často naštve. Proč s ním vůbec spolupracujete?“

„Přes něj jsme napojení na policii, což se cení. Já ho využívám k tomu, abych od něj získala informace, a pak je použiju, jak sama potřebuju. Proto bych taky nechtěla, aby se dozvěděl o téhle konverzaci a dostal další záchvat vzteku.“

„Předpokládám, že teď zrovna jeden má kvůli tomu novinovému článku.“

„Je to tak,“ potvrdila Deni. „A co si o tom článku myslíte vy?“

„Podle mě byl dobrý – alespoň něco. Nikdo nic jiného nepodnikal a Coop jako by si to ani neuvědomoval. A jak už jsem vám říkala, o našich rozhovorech už se ode mě nedozví.“

Deni si všimla, že Maureen slovo „rozhovor“ použila v množném čísle, a byla tomu ráda. Předstírala, že opět upila svého mangového nápoje, a nahnula se k ní. „Nemluvil s vámi Coop ještě o něčem jiném, o čem zatím nebyla řeč?“

Maureen si začala pohrávat s umělohmotným brčkem. Vypadalo to, že přemýšlí. „Myslím, že ne. Je zmatený a neví, co dál. Dokonce mi jednou řekl, že ten vrah možná ani sám neví, že ty hrozné zločiny spáchal. Ze prý takovíhle vraždící psychotici někdy ty svoje hrůzné činy vytěsní a dokonce můžou projít na detektoru lži.“

„To je směšné,“ reagovala Deni. Tentokrát ze svého nealkoholického daiquiri opravdu upila a málem se jí zdvihl žaludek.

„Samozřejmě. Představa, že někdo chodí po světě, aniž by věděl, že je schopen spáchat takové věci, je absurdní. To je jak z nějakého pseudoodborného časopisu o psychiatrii, který koupíte na každém rohu v trafice. Vy považujete psychiatrii za vědu?“

Deni věděla, že by teď raději měla postupovat opatrně. „Za vědu?“

„Byla jste někdy u psychiatra?“

„Ne, nikdy. A vy?“

„Jednou – poté, co se naše manželství rozpadlo. Nej větší kecy, co jsem kdy slyšela.“

Deni se chápavě usmála. „To si dokážu představit. Akorát že za tyhle kecy pořádně zaplatíte.“

„Mnohem radši bych se bavila s někým jako vy,“ řekla Maureen. „S někým, kdo je přemýšlivý a dokáže proniknout k podstatě věci. Já mám na tyhle věci čich a vím, že vy se do uvažování toho vraha dokážete vžít, odhadnete, co si myslí.“

„Snažím se o to,“ odvětila Deni.

„Nejde o to se snažit.“

Deni uvažovala, co má Maureen na mysli.

Maureen se zamračila a zakroutila hlavou. „Než Coop dostal tu rakovinu, dalo se s ním mluvit líp, víc mu věřit.“

„Rakovinu?“

„Ano. Teď je v remisi. Nedá se říct, kolik života mu zbývá.“

A kurva! pomyslela si Deni. To vysvětluje spoustu věcí – například proč má Coop s dopadením vraha své dcery tak naspěch. Tohle bude ohromný motiv do knížky. „To mě mrzí. Doufám, že už je z nejhoršího venku.“

„To nikdy nebude, podle toho, co o těchhle věcech vím. A já toho o nich vím dost, protože pracuju pro pojišťovnu, která prodává životní pojistky. Takže alespoň podle statistik se z toho nedostane. Věděla jste, že se výzkumem zjistilo, že rakovinné buňky neodumírají? Jsou nesmrtelné.“

„Někde jsem to četla.“

„Takže se nedá říct, kdy ta nemoc znovu propukne.“ Maureen upíjela brčkem svůj nápoj, až jej se srkavým zvukem vysála do poslední kapky. Poté opět vzhlédla k Deni. „To chcete říct, že se s vámi Coop pustil do dlouhodobého podniku a ani vám o té své chorobě neřekl?“

„On se o ní zmínil,“ mlžila Deni, „ale nezacházel do podrobností. Nechtěla jsem do toho šťourat – říkala jsem si, že to není moje starost.“

„Já si myslím, že za takovýchle okolností se vás to taky týká. Podle mě vám o tom měl říct.“ Maureen vrhla letmý pohled na nástěnné hodiny, které vypadaly jako reklama na pivo, jenže místo piva figuroval nějaký celerový nápoj. „Už bych měla vyrazit. To byste koukala, kolik práce lidi v pojišťovně mají. A žádné fádní práce – je to ohromně zajímavé.“

„To si dovedu představit,“ řekla Deni.

Maureen se na ni usmála. „Ano, vy určitě ano.“

Deni věděla, co má Maureen na mysli: obě náležejí k ženám, které před samotou unikají k práci a cítí vzájemnou solidaritu. A obě vědí, že samotě člověk jen tak neunikne.

Maureen se ještě jednou pokusila svou tyčinkou vysát ze dna trochu daiquiri a potom vstala. „Jestli mě napadne něco, co by se vám mohlo hodit, zavolám vám. Můžu o totéž poprosit vás?“

„Budu vás průběžně informovat,“ slíbila Deni. Uvědomila si, že to byl druhý důvod, proč se setkaly, a že Maureen možná není úplně hloupá.

Maureen přikývla, zdvihla kabát, který ležel složený na židli, a rázným krokem vypochodovala z baru.

Na stole nenechala za svůj nápoj žádné peníze – a uhrazení účtu nechala na Deni.

Za tu cenu se to vyplatilo, pomyslela si Deni.

35

Noční host začal pociťovat touhu.

Čím dál tím častěji. Takhle to přece podle policie a amatérských psychologů má fungovat, nebo ne? Tlak roste. Sériového vraha to čím dál víc nutí zabíjet, začíná se chovat iracionálněji, obezřetnost opadá a časový odstup mezi zločiny se snižuje. Něco jako Newtonův třetí zákon – zákon masa, krve a kostí, na jehož konci je však selhání.

Všechno jsou to idioti. Policie, pseudoučenci ze zábavných televizních pořadů, agenti FBI, kteří sestavují psychologické profily, pitomci, kteří sepisují knihy o psychologii sériových vrahů a o ženské sebeobraně… V této jediné věci se však nemýlili: ony návaly nutkání a potřeba ulevit si od nich přicházely stále častěji.

Se stále kratším časovým odstupem. Už zakrátko. Ale ne teď. Teď ještě ne.

Skrze svůj odraz na skle vyhlédl z okna do chladné, temné noci a poté si odešel ze skříně vzít kabát a klobouk. Z rukávu vytáhl dlouhou kostkovanou šálu, omotal si ji kolem krku a vklouzl do kabátu. Místo zrcadla se postavil před okenní tabuli, nasadil si klobouk a narovnal si ho, šálu si utáhl kolem krku. Teď už mu téměř nebylo vidět do tváře – přesně jak to měl rád.

Vypnul lampu a jeho odraz zmizel. Město teď před ním leželo obnažené: jeho zubatou siluetu obsypala rozsvícená okna, dole se ve spořádané jednolité záři pohybovala přední a zadní světla aut, řady pouličního osvětlení se stejně jako lidské osudy zběsile protínaly a všechny ty zářivé body propichovaly křišťálově jasnou noc.

Nastal čas vyrazit ven, na pravidelnou obchůzku. Procházky mu dělaly dobře, uklidňovaly jeho nitro a vše, co v něm vřelo, když v noci bez hnutí ležel v posteli. Odvrátil od té galaxie pod sebou zrak a střešním okénkem vzhlédl na hvězdnou oblohu, již nepokrývaly žádné mraky. „Julie,“ vypustil z úst tiché slovo, které představovalo zaklení i šeptanou modlitbu.

Poté se tmou vydal ke dveřím. Tmou, kterou měl tak rád.

Když vyšel z domu do noci velkoměsta, na jeho smysly zaútočil chlad a hluk. Nasadil si své lehce tónované brýle, přesvědčil se, že má šálu u krku pevně omotanou, a vyrazil.

Přestože čas už pokročil, doprava ve městě ještě neřídla a po chodnících se stále pohybovalo dost lidí. Zdálo se, že mu nikdo nevěnuje pozornost, nikdo se po něm neohlíží. Žádný div. Lidé se na ulicích míjejí zabraní do myšlenek, na druhé se stěží podívají, natož aby je poznávali. On sám klidně může míjet toho Zničeného otce a jeho řiťolezeckou spolupracovnici, tu spisovatelku, a poznat je, zatímco oni nebudou vědět, o koho se jedná, protože nemají tušení, jak vypadá.

Takže jaké nebezpečí pro něj ti dva vlastně představují? Policajt, který patří do starého železa, a obtloustlá škrabalka, která má radši kočky než lidi? Co mu můžou udělat, aby mu nebyli leda pro smích?

I kdyby se jejich cesty setkaly, nejspíš by k ničemu nedošlo. Ačkoliv viděl jejich fotografie v novinách, možná by je na první pohled ani nepoznal. Lidi nevypadají vždycky stejně jako na fotografiích. Ani on sám ne. Nepodobal se ani svému odrazu na potemnělé okenní tabulce. Hleděl z ní na něj i do něj někdo jiný, zleva i zprava, zprava i zleva. Někdo úplně jiný?

Ne, úplně ne.

Jednoho člověka vždy pozná, když se jejich cesty střetnou

– s naprostou jistotou vždy pozná ženu, kterou časem policie a sdělovací prostředky označí za jeho nejnovější oběť.

Nemají tušení, kolik se v tom označení skrývá pravdy.

Protože ta žena bude jeho nejnovější oběť, ale ne poslední.

Se svou nejnovější obětí se už setkal.

V Seattlu bylo netypicky teplo, nikoli však netypicky šedivo. Jeho obyvatelé si během pozdního podzimu a zimy zvykli se šedí žít, a když odtamtud odcestovali, někdy jim i chyběla.

Detektiv seržant Roy Lyons měl třetí den dovolené a ležel na pláži na ostrově Topsail Island u pobřeží Severní Karolíny. Bůhvíproč zatoužil po tom, aby slunce přestalo zářit, aby mohl pohlédnout na oblohu, aniž by musel mít tmavé brýle nebo mhouřit oči. Vedle něj ležela na břiše jeho žena Laverne s vrškem dvoudílných plavek rozepnutým, aby jí na zádech nezůstala neopálený proužek. Podepírala se lokty a střídavě usrkávala Pepsi ohnutým umělohmotným brčkem a četla knihu – detektivku s obrázkem kočky na přebalu.

„Ježíši!“ vyhrkl Lyons a zpříma se na ručníku posadil.

„Co je?“ zeptala Laverne, aniž by od své knihy vzhlédla.

„Já na něco zapomněl!“

„Všechno jsem před odchodem zkontrolovala,“ řekla, „tak se aspoň pokus uvolnit.“

„To se ale našeho domu vůbec netýká. Zapomněl jsem někoho na něco upozornit.“

„Myslíš v práci?“

„Jo.“

„To počká, Royi.“

Možná, pomyslel si a plácl sebou zpátky na lehátko.

Jen aby to ale nečekalo příliš dlouho a vrahovi to neposkytlo čas odpravit další oběť. Ženu, která si teď žije obyčejným životem, usmívá se, miluje, směje se nebo pláče. Možná už to dlouho dělat nebude, jestli se Lyons bude dál válet na ručníku na pláži, vstřebávat sluneční paprsky a přemýšlet o věcech, o nichž lidé na dovolené přemýšlejí.

Znovu se posadil.

„Proboha, lehni si a uklidni se, Royi! Stíníš mi!“

„Podej mi prosím tě plážovou tašku,“ požádal ji Lyons.

Laverne si povzdychla a podala mu ji.

Sundal si sluneční brýle, a zatímco šmátral v tašce a hledal svou peněženku, nechal je, aby volně visely na šňůrce a komíhaly se mu na obnažené zpocené hrudi. Vylovil peněženku a vyjmul z ní předplacenou telefonní kartu, kterou si koupil na letišti.

Obul si gumové žabky a vstal. „Vrátím se za chvíli.“

„V jednom starém filmu tohle říkal Arnold Schwarzenegger,“ sdělila mu Laverne, „a hned potom dostal infarkt. Měl by sis odpočinout, Royi, a přemýšlet o něčem zábavném, ne o práci.“

„Hned jak vyřídím tohle,“ odvětil Lyons.

„Jaké tohle?“

„Jeden telefonát. Kousek dál na pláži je u stánku s občerstvením veřejný telefon. Mám ti odtamtud něco přinést?“

„Ještě jednu pepsi,“ požádala jej a otočila stránku.

O deset minut později dorazil ke stánku. Zřejmě v levných plážových žabkách kráčel příliš rychle, protože mu od nich začaly mezi prsty naskakovat puchýře. Odkulhal do stínu doškové střechy ke dvěma telefonům, u nichž stály dvousetlitrové ocelové barely natřené nazeleno. Sloužily jako nádoby na odpadky a kolem nich bzučely včely. Lyonse na okamžik napadlo, jaké bybylo dostat žihadlo do míst, která si včera spálil.

Do jednoho z telefonů mluvila žena v dvoudílných plavkách podobných těm, které na sobě měla Laverne. Stála u telefonu schoulená a snažila se nevšímat si včel. Lyons došel ke druhému telefonu, zasunul do něj kartu a vytočil nejprve číslo služebny v Seattlu a poté linku Martyho Sandersona.

Sanderson byl v terénu, ale když se Lyons představil, přepojili ho na mobil.

„Royi!“ vypravil ze sebe překvapeně Sanderson, když se Lyons dovolal. „Jaké tam máš počasí?“

„Jako v Seattlu ne. Tady vylezeš ven a oblečení ti tu vlhne zevnitř.“

„Tady ale neprší,“ řekl Sanderson. „Je tu nádherně. Na nebi ani mráček.“

„Já vím, že si vymýšlíš, Marty, ale to je dobrý. Kvůli zprávám o počasí ti nevolám.“ Lyons uslyšel, jak na druhém konci telefonu, tisíce kilometrů od něj, zatroubilo auto. Sanderson je určitě někde venku anebo jede autem a kolem je provoz. „Vzpomínáš si na ten snímek z laborky, na kterém byl ten zakrvavený otisk boty z místa vraždy Georgianny Masonové?“

„Jo… Jéžišmarjá, to je ta holka zpracovaná otvírákem na konzervy, který jsme v rozkroku našli tu plastikovou figurku. Obyčejným okem tu šlápotu nebylo vidět, ale technici z laborky ji dík speciálnímu osvětlení našli a pořídili její fotku.“

„Jo, to je ono.“ Lyons uslyšel bzučení a volnou rukou odehnal včelu. „A vzpomínáš si na to, jak nám před nějakou dobou volala ta otravná spisovatelka z New Yorku? Taková ta, co jí vydávají nějaké detektivky s kočkou, ale teď pracuje na románu o skutečném zločinu.“

„Jo. Mluvil jsi s ní sice ty, ale vzpomínám si. Říkala, že ta její knížka bude pojednávat o vraždě dcery nějakého Vysloužilého policajta z New Yorku.“

„Jo, to je ona.“

„A taky říkala, že o nás v té knížce napíše, když jí poskytneme něco, co by mohla využít. Ale my jsme tehdy v archivu neměli nic, co by se jí hodilo.“

„Přesně tak, Marty. Ale to bylo dost dlouho předtím, než nám z laborky přinesli ten zakrvácený otisk z bytu Georgianny Masonové, takže se mi to hned nespojilo. Ta spisovatelka nás totiž o něco dost podobného žádala. Potřebuju, abys jí zafaxoval kopii toho otisku.“

„Na tohle jsi přišel na dovolené?“

„Takhle funguje paměť, Marty. Zafaxoval bys jí prosím tě tu fotku, až budeš moct? Její telefon a jméno určitě máme ve složce o té vraždě. Jmenuje se nějak jako Denise nebo Deni.“

„No jasně. Ještě něco?“

„Ne. Teď už konečně můžu začít relaxovat, jak mi radí Laverne.“

„Pokud tě ovšem zase něco nenapadne.“,

„Jo, to máš pravdu. Tak já jdu. Musím na sebe napatlat trochu opalovacího krému a vrátit se na pláž.“

„Já myslel, že se tam jedeš opálit.“

„Taky že jo.“

„Tak proč ten opalovací krém? To nedává smysl.“

„Ne,“ odvětil Lyons, „to ne.“

Rozloučil se se Sandersonem a zavěsil. Pomyslel si, že teď už se na pláži opravdu bude moci natáhnout vedle Laverne a uvolnit se. Věděl, že učinil správnou věc, a měl z toho dobrý pocit. Pocit uspokojení.

Říkal si, že asi právě kvůli tomu se dal k policii. Kvůli tomu a ještě kvůli vysokému platu a častým projevům přízně vděčné veřejnosti.

36

Ze svého obvyklého místa na protějším chodníku Coop pozoroval Caru, jak po práci vychází z budovy Obchodní vzájemné banky. Kráčela jistě a energicky, nic nenaznačovalo, že by se chovala ostražitě.

Věděl, že se Cara nechává vidět v obchodech a restauracích, o nichž zjistila, že je Ann před smrtí pravidelně navštěvovala, a nakonec se pěšky nebo autobusem vydává do centra a poté se ze stanice na rohu Třiapadesáté ulice a Lexington Avenue podzemní dráhou dopraví po trase F do Queensu na druhém břehu East River. Tam bud nastoupí do autobusu, který jezdí na konečnou, kde byla zavražděna její sestra, nebo si chvíli krátí čas procházkou či nákupem. Pak se vydá podzemní dráhou zpátky na Manhattan a vrátí se do svého bytu na Upper West Side.

Coop zůstal na své straně ulice a pověsil se Caře na paty. Kráčela svižně, a Coopovi se z rychlé chůze zrychlil tep i dech a od úst mu šly chomáčky páry. Ano, tohle je to cvičení. Akorát že takovýhle druh námahy by doktor Gregory nejspíš neschvaloval.

Pronásledování bylo vyčerpávající a Coop musel využít všech svých schopností, aby jej Cara za sebou nezahlédla. A nejen tento večer, ale i všechny ostatní. Zatím považoval veškerou její snahu za marnou – vypadalo to, že mezi lidmi, jež míjela na chodníku nebo v podzemce, se nikdo nevyskytuje pravidelně. Autobusem si Coop tak jist nebyl – neměl šanci nastoupit a svézt se s ní, aniž by si ho všimla. Někdy se mu povedlo mávnout na taxi a nechat řidiče jet za autobusem. Sedával ve voze mlčky, pouze uděloval pokyny řidiči a pozoroval lidi, kteří vystupovali a nastupovali a jejichž životy se navzájem letmo dotýkaly, aniž by si toho byli vědomi.

Vždy, když Coop Caru sledoval, uvědomil si, kolik lidí se v newyorských ulicích, podzemní dráze a autobusech vyskytuje. Žádný div, že Cařina snaha přicházela dosud nazmar.

Někdy ho zamrazilo při pomyšlení, že právě takhle chodíval vrah v patách Ann, nejspíš dokonce těmito ulicemi. Cara se z dálky Ann tolik podobala, že Coop možná kráčí doslova ve vrahových šlépějích, vidí téměř přesně to, co viděl i vrah, a někdy i přemýšlí o tomtéž. Ale jen někdy.

Sel dál, ale ten pocit mu byl nepříjemný. Vyhrnul si límec, aby lépe vzdoroval zimě, a snažil se myšlenku, jak moc se jeho kroky podobají krokům sériového vraha, vypudit z mysli.

A stejně jako Deni už i jemu bylo jasné, že se o sériového vraha se skutečně jedná. Kromě nepřímých důkazů však jednotlivé případy spojoval pouze vrahův rukopis a to bylo chabé pojítko. Potřebovali by, aby se na více místech činu našly zřetelné otisky bot s tím typickým vzorkem na podrážce – pomohlo by jim to konečně dokázat, že po celé zemi řádí sériový vrah a zametá po sobě stopy tím, že střídá města i způsoby vraždy. Bette a Ann, poslední dvě oběti, zcela jasně zabila tatáž osoba. To mohl dosvědčit i svátý Augustin. Coop se snažil přijít na to, jakou souvislost by mohla mít jeho dcera Bette se svátým Augustinem, ale nic jej nenapadalo. Domníval se, že už celá léta nezašla do kostela, ale nevěděl o ní samozřejmě vše. To byla jedna z věcí, která jej děsila – co by o své dceři mohl zjistit. A byl si jistý, že Maureen to nahání strach taky, ať si říká, co chce.

Maureen měla pravdu v jednom – sérioví vrazi mají většinou nutkání vybírat si za oběti určité typy žen, které se od sebe liší pouze částečně.

A právě teď Coop sledoval odvážnou či pošetilou ženu, která změnila svůj vzhled, aby se podobala mrtvé sestře a do této kategorie se vměstnala. Pohání ji anděl pomsty, nebo přání zemřít?

Navzdory chladnému počasí dnes večer Cara ušla po Druhé Avenue velký kus cesty. Blízko Jedenašedesáté východní ulice zatočila a vydala se ke Třetí Avenue. Postupovala teď proti větru, který tu ošlehával fasády budov, a na chvíli musela sklonit hlavu. Přidala do kroku. Bylo patrné, že směřuje k určitému cíli, ale na to, že zničehonic zmizí do jedné z budov, nebyl Coop připraven.

Když se přiblížil k místu, kde ji spatřil naposledy, uvědomil si, že do té budovy nevstoupila. Zřejmě zašla do malé katedrály vklíněné mezi dvě novější a vyšší budovy. Pseudogotický chrám působil mezi moderními stavbami nemístně a ztraceně. Jeho kamenné zdi věkem ztmavly a ozdobné věžičky vypadaly mezi vysokými stěnami sousedních budov jako trpaslíci. Funkci rozšklebených kamenných chrličů, kterým uražené a omšelé nosy a brady ještě přidaly na ohyzdnosti, už kdysi dávno převzaly okapové roury, nyní už zrezivělé. Na zašlé mosazné plaketě zasazené do kamenné zdi v blízkosti vysokých klenutých vrat stálo, že jde o katedrálu svátého Alexia.

Tak proto Cara dnes večer šla tak daleko pěšky, usoudil Coop. Určitě se dozvěděla, že Ann sem občas chodívala a možná se tu modlila, aby nalezla východisko ze své bezútěšné existence. A Cara zřejmě nejela autobusem ani taxíkem, protože i šetrná Ann sem přicházela po svých – a třeba právě přitom si ji vyhlédl vrah.

Coop znovu žasl nad Cařinou cílevědomostí. Snažila se vyvolat prchavý okamžik, v němž se protnou dva životy a hlavou vraha se mihne vzpomínka a vražedná touha. Okamžik, kterého si přihlížející nepovšimne, ale který těm dvěma obrátí svět naruby. Coopa napadlo, že takovým věcem se dá nejsnáz porozumět v kostele.

Katedrála byla malá, a tak věděl, že nemůže vstoupit dovnitř, aniž by se vystavoval nebezpečí, že jej Cara spatří. Schoval se před pronikavým větrem ke stěně novinového Stánku a čekal, až Cara vyjde ven.

Stál tam se shrbenými rameny a zaťatými pěstmi vraženými hluboko do kapes kabátu a uvažoval, jak by se všechno zjednodušilo, nebo naopak zkomplikovalo, kdyby Cara zašla do katedrály svátého Augustina – tedy pokud taková v New Yorku existuje.

Všiml si, že po chodníku na druhé straně ulice kráčí nějaký muž. Co do vzrůstu i váhy byl střední postavy a na sobě měl světlehnědý svrchník, tlustou šálu a klobouk se širokou krempou. Coopovi na něm něco přišlo povědomé, ale nebyl si jistý, jestli ho už někdy spatřil. Světlehnědých svrchníků a podobných klobouků se širokou krempou se po New Yorku vidí spousty. Známý však Coopovi připadal způsob, jakým si ten muž omotal šálu kolem brady a jak mu do čela naražený klobouk zastiňoval tvář. Přestože se smrákalo, měl na očích tmavé brýle. I to Coopovi cosi připomínalo.

Hned se však napomenul. Stejný svrchník a klobouk i brýle s tónovanými skly nosí trvale řada lidí – pokud vůbec tónovaná jsou. Třeba si ten člověk jen zapomněl sundat brýle proti sluníčku. Ale je fakt, že pod tím kloboukem, šálou a brýlemi nebylo vidět, jak vypadá. Pokud na něj Coop v budoucnu znovu narazí, nepozná ho.

I když to vše nemuselo nic znamenat, Coop si ho v duchu zařadil do kategorie lidí, na něž si bude dávat pozor, pokud zkříží Caře cestu.

Přesně po čtvrthodině Cara katedrálu opustila a volným krokem se vydala po Třetí Avenue. Většinou vystupovala z autobusu u křižovatky Druhé Avenue a Třiapadesáté ulice a chodívala Třiapadesátou směrem ke Třetí Avenue a ke stanici podzemní dráhy. Anninou cestou k záhubě. Cara tudy chodila vytrvale – jezdila po trase F do Queensu, někdy seděla, jindy stála, poočku sledovala spolucestující, ale vyhýbala se očnímu kontaktu. Taková byla pravidla chování v podzemní dráze; zdvořilostní tanec před smrtí.

Cara se uvnitř chrámu zahřála, takže jí cesta pěšky ke stanici podzemní dráhy zřejmě nevadila. Coop však mezitím postával ve venkovním chladu, a proto byl rád, když sešli ze schodů do vestibulu, k budce, v níž se prodávaly žetony, a k turniketům, kam se žetony vhazovaly.

Viděl, jak Cara ke vstupu do prostoru za turnikety používá elektronickou průkazku, a vydal se za ní. Sám použil jeden z žetonů, které si ze zvyku nechával v kapse – dělal to od té doby, kdy mu kdysi dávno člověk, kterého pronásledoval, zmizel, neboť Coop u sebe neměl žádné jízdné. Musel tehdy přelézt turniket a toho si kromě mnoha rozezlených cestujících všiml i pronásledovaný, takže se bez potíží skryl v davu na nástupišti a nastoupil do soupravy, která zrovna odjížděla, zatímco Coop teprve sjížděl po eskalátoru.

Tentokrát Coop žeton měl, a načasoval si vše správně. Že ji sleduje na nástupiště plné lidí, Cara nezaregistrovala.

Lidé postávali blízko sebe, jako by se navzájem chtěli zahřát, a tu a tam do sebe vrazili. Z temného tunelu zavanul vítr a přijela souprava. Někteří cestující si vestoje četli knihu, časopis nebo přehnuté noviny, nebo alespoň předstírali, že čtou, jiní postávali jako v transu. Další den v lidském životě se chýlil ke konci. Coop věděl, že jen málo lidí si uvědomuje, jak drahocenné a pomíjivé ty dny jsou. Na opačném konci nástupiště začal pouliční hudebník tlouci do bubnů z kbelíků od barvy, jako by tím divokým hlučným rytmem chtěl lidem, kteří tu čekali a občas letmo pohlédli do černého tunelu, pomoci zahnat jejich strašáky a přinést jim klid.

Caru musela noční procházka unavit. Tentokrát žádný Queens nebude. Nastoupila do soupravy na trase F ve směru do Brooklynu, později bud přestoupí anebo si vezme taxík a ten ji po Broadwayi dopraví na Upper West Side.

Odchýlila se od trasy mrtvé sestry – pro dnešek to zabalila.

Coop se rozhodl, že za ní nepůjde. Vydá se nazpátek a autobusem dojede po První Avenue k místu, kde nechal zaparkované auto.

Cestou k eskalátoru vrhl letmý pohled na soupravu mířící do Queensu. Už jela tak rychle, že se její okna míhala jako promíchávané karty. Zdálo se mu, že za jedním zahlédl muže ve světlehnědém obleku, klobouku se širokou krempou a šále, ale s jistotou to nevěděl.

37

Tak chladno Maureen nebylo už dlouho, ale nevadilo jí to. Poposunula si transparent, který podepírala ramenem, a pohlédla na výsek temné oblohy mezi budovami. Na olověně šedém pozadí se valila nízká černá mračna. Hnal je před sebou vítr, který si dokázal najít cestu i Maureen za límec, kdykoliv se na chodníku obrátila čelem vzad a spolu s ostatními demonstranty vykročila opačným směrem.

Hank, organizátor demonstrace a koordinátor Sdružení lidu za identitu zvířat (SLIZ), poodstoupil stranou k obrubníku. Majestátní bradku mu vítr odfoukl ke straně a zpod černé pletené čepice zářil jeho vlídný buclatý obličej. Pozdvihl dlouhé ruce a několikrát za sebou zakřičel: „Více krysí krve, nižší sledovanost!“

Maureen i ostatní demonstranti se ke skandování přidali. Maureen křičela nejhlasitěji a mávala přitom transparentem, který si sama pečlivě namalovala: I KRYSY MAJÍ PRÁVA!

Televizní společnost, před jejímž ústředím právě stávkovali, si v jednom seriálu dovolila odvysílat díl, v němž zbídačelé děti na skládce puškami loví krysy, a to neodpovídalo představě, jakou sdružení SLIZ mělo o fungování světa.

Zdálo se, že většina kolemjdoucích nevěnuje činnosti skupiny SLIZ příliš pozornosti. Někteří se však usmívali nebo přímo nahlas smáli.

„Krysa je společenský tvor stejně jako my!“ zařvala na posměváčky Maureen. „Má svou rodinu, stará se o druhé, dokonce je schopná se obětovat za skupinu! Co kdybyste jednou z těch krys ze včerejšího dílu seriálu Pizza pro pět byli vy? Jak by vám bylo?“

Zabočil k ní postarší prošedivělý muž oblečený v černé kůži a se zlatou kruhovou náušnicí v uchu. Usmíval se, ale z jeho zestárlé ztrhané tváře čišel smutek.

Maureen si stála za svým: „Jak byste se cítil, pane, kdyby po vás šli nějací sadisti s puškou? Věděl jste, že při natáčení těch scén použili živé krysy?“

„Ne, to jsem nevěděl,“ odpověděl muž.

„I krysy mají práva!“ zaječela na něj Maureen. „Proboha, ukažte těm božím tvorům, že s nimi máte soucit!“

„Jsem s tebou, sestro. Odkroutil jsem si Vietnam. Sám jsem byl krysa.“

„No tak to byste se k nám možná měl přidat,“ navrhla už klidněji Maureen.

Zavrtěl hlavou, že ne. „Tí na druhé straně byli totiž taky krysy,“ vysvětlil jí.

„Tohle je ale něco jiného.“

„Možná byste těm krysám měli rozdat zbraně,“ řekl.

Všichni kolem Maureen začali křičet a vydávat posměšné zvuky. Odvrátila zrak od člověka, s nímž hovořila, a spatřila tři muže v oblecích, kteří se odvážili sejít do vstupní haly a stáli hned za zamčenými skleněnými dveřmi do budovy. Byli elegantně upravení, dobře živení a nesnesitelně arogantní a samolibí.

Znenadání se od jednoho křídla skleněných dveří odrazil veliký kámen. Pohlaváři uvnitř se vylekali a ustoupili. Vzduchem zasvištěl další kámen, tentokrát vržený prudčeji než ten první. Ozvalo se zapraskání a skleněná výplň jednoho křídla zbělela jako mléko.

Na popraskané bezpečnostní sklo, které však stále drželo pohromadě, začaly dopadat další a další kameny, ne však takové, které se na Manhattanu běžně najdou na ulici – házející si je sem zjevně přinesli záměrně.

Vidět a slyšet, jak kamení dopadá na sklo a ničí jej, vzbuzovalo v Maureen radost. Už jí nebyla ani trochu zima. Ta akce ji celou pohltila a zahřála, jako by ji uvnitř zachvátila bouře násilí a její plameny jí šlehaly přímo ze srdce. Ať si všichni myslí, co chtějí! Dělá to, co je správné, a právo je na její straně. Přidává se na stranu slabších, bezmocných stvoření, která svou bolest nemohou vykřičet do světa. Nějaká žena zaječela něco, čemu Maureen nerozuměla, a chladným vzduchem zaburácel souhlasný řev.

Maureen zamávala svým transparentem. „I krysy mají…“

Na lokti ucítila pevný stisk.

Otočila se a zjistila, že ji svírá veliký policista v uniformě. „My jsme legální sdružení!“ zakřičela.

„Bráníte plynulosti dopravy.“ odvětil. „A to nemluvím o podněcování k výtržnostem.“

V povyku davu jej sotva slyšela.

„Tohle je Amerika!“ zařvala.

„Ať je to, jak chce, půjdete se mnou, paní.“

Vzpírala se jen chvíli. Upustila při tom svůj transparent a omylem na něj šlápla. „I krysy mají…“

„Já vím, paní.“

„Okamžitě přestaňte! Můj manžel…“

„Já vím, paní,“ reagoval s vážnou tváří policista.

„Žádám vás, abyste mi přečetl má práva.“

Policista udělal něco lepšího: odříkal jí je hlubokým monotónním hlasem zpaměti. Zatímco tak činil, zahlédla Maureen koutkem oka, jak do nedaleko postavené bílé policejní dodávky bez zadních oken odvádějí Hanka.

Uvědomovala si, že policista, který ji drží, domluvil a teď ji odvádí k dodávce.

Kopla ho do nohy.

Trhl sebou. „Ale no tak, paní…“

Kopla jej znovti, hned ji však popadl další policista. Znenadání se ocitla na tvrdé špinavé zemi s pažemi zkroucenými za zády a tváří přitisknutou k mokrému chodníku. Na zápěstí jí nasadili chladná pouta. Bolelo to.

„Žádám vás, abyste…“

„Opatrně, ať se nepraštíte do hlavy, paní.“

Skončila v potemnělé dodávce. Vedle ní seděla nějaká pofňukávající žena a naproti ní, s vítězoslavně rozzářenou tváří, Hank.

„Sákryš, tak nás zatkli!“ vyhrkl. „Vidělas všechny ty televizní kamery?“

Maureen si jich nevšimla. Otupěle zavrtěla hlavou. Ještě nikdy v životě zatčená nebyla. Vnitřek dodávky jako by ji svíral a příšerně to tam zapáchalo. Měla strach a neustávající vzlykání vedle jí také nedodalo. Ostatní členové sdružení SLIZ, kteří seděli skrčení v dodávce, vypadali sklíčeně a odevzdaně.

„Jsme zatčení,“ opakovala po Hankovi. „Oni nás opravdu zatkli…“

Hank hlasitě zahalekal.

„Přestaň, Hanku,“ obořila se na něj jedna z žen.

„Prosím.“ dodala Maureen.

Do dodávky nahlédl muž v tmavém obleku bez kabátu a hned zase zmizel. Maureen si všimla, že měl ke klopě připnutý odznak. Vtom se zadní dveře dodávky zabouchly a vůz se dal do pohybu.

„A… co bude teď?“

Hank se na ni usmál. „Máš někoho, kdo za tebe zaplatí kauci?“

Stejně jako dříve šel s určitým odstupem za ní a zimě nevěnoval pozornost. Po směně v klenotnictví se Theresa Dravicová vydala nikoliv ke své zastávce autobusu, ale po Columbus Avenue k baru U Milligana.

Noční host s ní držel krok. Pozoroval, jak se jí pohupují dlouhé vlasy, jak se jí pod kabátem vlní široké boky, a sledoval její pravidelné, uměřené kroky odsekávané vysokými černými podpatky. Sejde se dnes u Milligana s Chrisem?

Nočnímu hostovi netrvalo dlouho, aby si uvědomil, že Chris představuje potenciální problém. Potenciálního milence, který se zmocní Theresina těla a sejme z ní hříchy. Malý, hranatý Chris s pyšnou chůzí a jeho potenciál. Zrovna takový potenciál posunul dopředu ručičky na hodinách, které odměřovaly čas Georgianny Masonové. Tentokrát to způsobí Chris.

Ale bylo v tom víc než jen Chris. Noční host věděl, že si někteří alkoholici nepamatují nic z doby, kdy byli opilí – až do doby, kdy se opijí znovu. Svět alkoholového opojení má jiný rozměr a vstupenkou do něj je hlt něčeho ostrého. Ale také některé drogy. Tentýž svět, tentýž sen, různé brány.

O to, že se z Theresy stává alkoholička, se Noční host nestaral. Stačilo mu, že ji několikrát viděl opilou, jak vratkým krokem vychází z baru U Milligana a pak vysedává na lavičce v parku, dokud dostatečně nevystřízliví, aby mohla pokračovat v cestě domů. Víc vědět nepotřeboval. Ale přinutilo ho to k činu, stejně jako to, že se v její přítomnosti začal stále častěji vyskytovat Chris a měl na ni čím dál větší vliv. A navíc už stejně nastal pravý čas. Vždycky poznal, kdy pravý čas nastane. Jen díky času se vše neudálo naráz. Času Noční host rozuměl, času měl hromadu.

A co Theresa? Nastal čas na setkání s Chrisem?

38

Deni zavěsila telefon a usmívala se. Právě domluvila s detektivem Sandersonem. Zpočátku se na něj nepamatovala, v paměti jí zůstal pouze vrchní detektiv Lyons, ale Sanderson jí vysvětlil, že Lyons je právě na dovolené a že mu volal odkudsi ze Severní Karolíny.

A pak Sanderson pověděl Deni vše, co si přála slyšet: že při další prohlídce bytu Georgianny Masonové dokázali lidé z laboratoře seattleské policie odhalit zakrvácený otisk, který nebylo obyčejným okem možné spatřit; že se vrah se evidentně svlékl, aby se sám nezakrvácel při tom, co prováděl Georgianně, a poté, co dílo dokončil, se oblékl a chystal se zmizet, ale udělal chybu – šlápl do krve své oběti, asi nevědomky. Anebo o tom i věděl, ale myslel si, že si podrážku boty otřel dost důkladně. Otisk odpovídal stopám nalezeným na místech vraždy Bette Cooperové a Marlee Clarkové. Marlee, Bette, Georgianna… Tri oběti v různých částech země. Na tohle už ten debil Willingham z FBI uslyší. Nezbude mu, než tomu uvěřit.

Coop na to uslyší taky.

Denin fax zapípal, což značilo, že brzy dorazí faxová zpráva. Určitě ta, kterou slíbil poslat Sanderson.

Odešla si stoupnout k faxu a na tváři jí vytanul široký úsměv. Z přístroje totiž vylézal papír se snímkem, na němž byl zachycen poněkud rozmazaný, ale nesporný otisk podrážky, jejíž vzorek tvořily řady navzájem zkřížených vroubků a jež se shodovala s ostatními otisky.

Teď už jen zbývalo předat fax Willinghamovi. Anebo Coopovi.

Deni pozorovala, jak přístroj za stálého skřípání dokončuje faxovou zprávu, a přemýšlela.

Ne, Willinghamovi ne. To by mohl být unáhlený krok. Tihle paličáci z FBI si často případ zaberou pro sebe a pak s ním dělají velké tajnosti. Nejenže by nespolupracovali tolik jako policie, navíc by jí zahradili přístup k informacím, které potřebuje do své knihy.

Takže to bude muset být Coop.

Ale ne hned.

Coop ji potřebuje víc než ona jeho. Chvíli si ten fax ponechá pro sebe a dá mu lekci, kdo má při téhle akci navrch.

To ona uháněla seattleskou policii a starala se, aby jí přeposlali každou novou informaci. Ať jde Coop do hajzlu. Ať se smaží ve vlastní šťávě, mizera jeden.

Faxový přístroj dvakrát zapípal a ztichl. Deni vzala zprávu do ruky a láskyplně si ji přenesla na druhý konec místnosti ke stolní kopírce.

Udělala si dvě kopie, strčila je do spodní zásuvky psacího stolu a originál faxové zprávy od Sandersona zasunula do velké žluté obálky. Zítra si ji v bance uloží do bezpečnostní schránky.

Od New Jersey se hnala bouře. Oblohu protínaly blesky, dunění hromů se však ještě neozývalo. Lampa na pracovním stole zablikala a okenní tabulky zařinčely pod náporem větru. Měla rázem úplně jinou náladu. Její zaneřáděný a stísněný byt najednou nepůsobil pochmurně, ale příjemně a řinčení oken ještě více zdůrazňovalo, že mizerné počasí panuje až za zdí. Uvnitř bylo teplo. Teplo a útulno.

Deni zašla do kuchyně, objevila čistou skleničku a nalila si vydatnou dávku kanadské whisky Crown Royal.

Se skleničkou se vrátila do obývacího pokoje a přešla k oknu. Nějakou dobu vyhlížela ven a pozorovala, jak se shůry snáší déšť, a přestože je teprve podvečer, tma rychle houstne.

Opět pomyslela na Coopa a pohlédla na telefon umístěný na pracovním stole. Věděla, že by mu novinu o faxu ze Seattlu měla zavolat okamžitě, a cítila se trochu provinile.

Ale jen trochu. Za to, jak se jí vyhýbal, si nezaslouží vstřícnost. Nebýt toho, že je v podstatě slušná ženská, žádné výčitky svědomí by neměla.

„Do prdele s Coopem,“ řekla nahlas.

A připila svému mihotavému odrazu na okenní tabulce.

■ ■ ■

Toho večera ve 22:30 zazvonil Coopovi telefon. Zrovna spolykal své prášky a uložil se do postele. Sledoval ten den Caru, byla zima a Coopa to vyčerpalo. Proto se rozhodl, že se dnes ani nepodívá na noční zprávy v jedenáct hodin a místo toho se pořádně vyspí.

Povzdychl si a posadil se. Znovu zapnul lampičku a telefon zvedl.

Ještě než měl čas se představit, hlas na druhé straně linky spustil: „Coope?“ Maureenin hlas.

„Děje se něco?“ zeptal se a uvažoval, jestli mu Maureen může volat z jiného důvodu, než aby jej obtěžovala a něčím trápila. Rozhodl se, že pokud jí jde o tohle, prostě jí zavěsí a vypojí z telefonu kabel.

V telefonu bylo ticho. Coop přemýšlel, jestli náhodou nezavěsila. „Maureen?“

„Potřebuju pomoct.“

39

Coop se srdečně bavil, ale ze všech sil se snažil, aby to na něm Maureen nepoznala. Seděla vedle něj s rukama složenýma v klíně a otupěle hleděla přímo před sebe. Vezl ji nočními ulicemi domů, do jejího bytu v New Rochelle. Řídil mlčky a soustředil se na provoz. Jediný zvuk v autě vydávaly neúnavné stěrače klouzající po předním skle.

Konflikt se zákonem nezbavil Maureen veškeré škrobenosti. „Předpokládám, že čekáš, že ti teď poděkuju,“ vypravila ze sebe konečně.

„Nebylo by to od věci.“ řekl Coop, „vzhledem k tomu, že jsem vylezl z postele a jel na okrsek, abych za tebe zaplatil kauci a tys nemusela strávit noc ve vězení se svými přáteli.“

„Ty to podáváš tak, jako kdybych se na ně vykašlala,“ odsekla.

Jako krysa, co utíká z potápějící se lodi, pomyslel si Coop, ale neřekl nic.

„Já nebyla jediná, koho někdo dostal ven,“ dodala.

Coop přibrzdil a zabočil za roh. „To je pravda. Ten chlápek Hank ven z těch dveří přímo vyrazil.“

„On měl jenom radost, když viděl, že dorazily televizní štáby.“

„Myslíš na tu krysí demonstraci, nebo na policii?“

„Tam i tam. Snažili jsme se, aby si nás lidi všimli, zastavili se a zamysleli nad tím, co se na téhle planetě každý den děje zvířatům. To byl cíl naší demonstrace. Podle Hanka další publicita kolem zatčení té naší věci jenom pomohla.“

„To asi jo, Maureen. Ačkoliv většina lidí nemá krysy zrovna v lásce.“

„To ani sebe navzájem.“

„Jistě, ale řekni upřímně: už jsi někdy cítila něco pozitivního ke kryse?“

„Opravdu chceš, abych tě chytla za slovo?“

Musel se zasmát. „No, asi jsem si naběhl.“

Maureen se místo odpovědi zasmála svým typickým, přidušeným smíchem. Klouzání stěračů po předním skle neustávalo. „Díky, žes za mě zaplatil tu kauci, Coope,“ vypravila ze sebe, když projížděli další křižovatkou.

Tohle přiznání muselo bolet, pomyslel si Coop, když uvážil, jaký vztah k němu Maureen má. Především ji určitě muselo stát hodně sil mu zavolat. Ale na koho jiného by se měla v takové situaci obrátit, když ne na bývalého manžela, který dřív pracoval u policie? „Nemáš zač.“ Zavrtěl hlavou. „Krysy…“ Znovu se zasmál.

Tentokrát se k němu Maureen nepřidala. „Když jsem čekala, až pro mě přijdeš, hodně jsem uvažovala,“ řekla.

„To jako o krysách?“

„O Bette.“

„Aha.“

„Chtěla bych tě požádat o laskavost.“ Stará Maureen se vrátila.

„Už zase?“

„No tak jo, už zase. Ale nežádám o ni pro sebe, ale pro naši dceru. Myslím, že tehdy v Havertonu neproběhlo vyšetřování důkladně.“

„To proto, že k vraždě dóšlo v New Yorku.“

„Ale s Bettinými přáteli a kolegy nikdo pořádně nemluvil, jenom letmo. A co Lloyd Watkins? Vždyť s ní byl skoro zasnoubený. Nemyslíš, že o ní mohl vědět něco víc? Že do toho mohl trochu víc vidět?“

Coop si pomyslel, že s Watkinsem by mohla mít pravdu. Měl sice připravený dobrý příběh, neprůstřelné alibi, a Coop jej dokonce začal mít rád, ale možná se jím přestal zabývat příliš brzy a pustil ho ze zřetele. Takový vliv mohla mít na uvažování policisty zeměpisná poloha. Ve prospěch vraha hovořila vzdálenost. Vzdálenost představovala jeden z důvodů, proč Coop s Deni pátrali po sériovém vrahovi. A proč jiní ne.

„Uděláš to pro mě a pro Bette, Coope? Zajedeš zpátky do Havertonu a položíš jim ještě pár otázek?“

„Pojedu tam a udělám to,“ odvětil, „pokud ty uděláš něco pro mě.“

„A to?“

„Pokud přestaneš mluvit s Deni Greenovou.“

„Já se s ní bavila jen proto, že jsem si myslela, že to něčemu pomůže.“

„Ničemu to nepomůže. Není to policajt, je spisovatelka.“

„Ale píše detektivky. Ví, jak funguje mozek kriminálníka a jak řešit zločiny.“

„To, že píšeš o detektivech, z tebe detektiva neudělá,“ řekl Coop. „Píše i o vrazích a pochybuju, že někdy někoho zavraždila jinak než na papíře.“

Dorazili do ulice, kde Maureen bydlela. Coop zabočil za roh, dojel do poloviny ulice a zaparkoval před Maureeniným domem. Nechal běžet motor, ale protože drobný déšť ustal, vypnul stěrače.

„Tak dobře,“ soukala ze sebe Maureen. „Něco za něco. A kdy vyrazíš do Havertonu?“

„Hned jak to půjde,“ odpověděl Coop. „Nejdřív ale musím vyřídit pár věcí.“

„To je mi jasné,“ zareagovala, ale nezněla naštvaně, pouze odevzdaně. V očích se jí leskly slzy, jen jen jí skanout po tváři.

Instinktivně k ní vztáhl ruku, zaváhal, ale poté Maureen pohladil.

Strnule seděla a nehýbala se. Coop se pomalu předklonil a jemně ji políbil na rty. „Chceš, abych…“

„Prosím tě, ne!“ přerušila jej.

„Prožili jsme spolu spoustu let, Maureen, a některé ty roky stály za to.“

„A některé zase ne.“

„Nebud naštvaná.“

„Já nejsem.“ Chvíli upřeně vyhlížela předním sklem. „Coope…?“

„Co?“

„Ale nic.“ Vydala zoufalý povzdych. „Nic, jako vždy.“

Aniž by vysvětlila, co tím měla na mysli, otevřela si dveře a bez ohledu na louže zamířila k domovnímu vchodu.

Motor běžel, Coop seděl v autě a pozoroval Maureen, tu dobrou duši, která má tak ráda krysy a tolik nenávidí jeho, dokud nezmizela uvnitř budovy.

Přemýšlel, proč nemůže mít ráda obojí.

40

Ve čtyři ráno zavolal Coopovi Billard. „Jseš vzhůru, parťáku?“

To ale bylo před dvaceti lety. Zrovna se z nich stali detektivové a pracovali společně na případu, kdy jakýsi chlápek v Brooklynu usekl…

Ba ne, tohle je současnost. Coop je vzhůru a z Billarda je pán ve středních letech, co tloustne. Ve středních letech je i Coop, ale ten už možná o moc víc nezestárne.

„Bože můj,“ odpověděl do telefonu. „Připomněls mi doby víc než před dvaceti lety.“

„To se ti asi něco zdálo.“ Coopovi však připadalo, že v Billardově hlase zachytil známku pochopení; možná má stejný pocit. „Asi jsi spal.“

„Jo, to já tak ve čtyři ráno většinou dělám.“

„Tak to máš dobrou prostatu. Ale proč volám: na kraji Central Parku u vchodu z Sestaosmdesáté západní ulice došlo k vraždě. A vypadá to na toho našeho chlapíka.“

„Zase tam nechal svátého Augustina?“

„Jo, nechal. Tentokrát na zemi. Zřejmě záměrně, anebo měl naspěch, ta figurka mu upadla a on neměl čas se zastavit a zvednout ji.“

Coop už byl úplně vzhůru a seděl na okraji postele. „Ty tam budeš taky?“

„Jo, ale dřív než ty nedorazím. Bude tam tomu šéfovat nějaký Porter – je to nadporučík z dvacítky. Už jsem mu o tobě říkal.“

Billard Coopa opravdu bere, jako by oněch dvacet let neuplynulo. Coop pochopil, že „dvacítkou“ Billard míní, že Porter, který bude mít místo činu na starost, pracuje ve dvacátém okrsku, a odvětil: „Díky, Arthure.“

„No, doufám, že bude za co.“

Obětí se stala dlouhovlasá brunetka. Ležela v parku na lavičce, jako by spala. Porter nadzdvihl policejní pásku, aby Coop mohl vstoupit do vytyčené zóny, a dovedl jej k ní. Nad tělem se shýbalo několik lidí, kteří se kolem něj opatrně pohybovali. Coop se příliš nepřibližoval. Profesní ohleduplnost. Z chladné oblohy navíc zářil měsíc, takže dobře viděl i ze svého místa.

Porter byl robustní snědý muž, který se očividně už hodně dlouho neholil. Ke klopě kabátu měl připnutý odznak nadporučíka. Sledoval, jak Coop na mrtvou ženu strnule hledí.

„Předpokládám, že na stanovení doby úmrtí je ještě brzo,“ prohodil Coop.

„To jo, ale došlo k tomu minimálně před pár hodinami, ne-li dřív.“

Coop byl zklamaný. I tato žena měla sice dlouhé vlasy, ale rozcuchané, nikoliv rozprostřené kolem hlavy jako obvykle. A teď když se přiblížil, viděl, že oči jí taky nikdo nezavřel. Navíc spíš vypadala, jako by ji vrah na tu lavičku odhodil, než že by ji pečlivě a láskyplně naaranžoval.

Nadporučík Porter zarazil ruce do kapes kabátu. „Billard říkal, že ten chlápek, kterého hledáte, mění způsoby vraždy.“

„Ale tak moc asi ne, nadporučíku. A jak ji odpravil?“

Bylo to úžasné. Je na místě činu sotva pár minut a už se vyjadřuje, jako by od policie nikdy neodešel. To Billard jej nakazil.

„Velkým nožem, sekyrkou nebo něčím podobným – rána do zátylku. Podle policejního lékaře nastala smrt okamžitě, jako by jí setnul hlavu. Prý přerušené nervové spoje nebo tak.“

Marlee Clarková.

„Možná by to nakonec přece jen mohl být ten můj,“ řekl Coop.

O umělohmotné figurce nepadlo ani slovo. Porter by se civilistovi s takovou informací nesvěřil a nemohl tušit, že je Coop do této věci zasvěcen.

„Něco ho možná vyplašilo,“ spekuloval Porter.

„Možná jo. A ještě něco zajímavého? U něj nebo u oběti? Nějaké otisky podrážek?“

„Nic takového,“ odpověděl Porter. „Akorát se dá říct, že oběť asi ráda četla. Anebo někdo jiný.“

Coop na něj pohlédl. „Ráda četla?“

„Tohle se našlo pod lavičkou, jako by jí to upadlo.“

Porter nastavil Coopovi před oči brožovaný román. Držel jej opatrně za růžek stránek, aby nenarušil případné otisky prstů.

I když stále ještě panovalo šero, rozeznal Coop na lesklé obálce siluetu kočky i jméno autora: Deni Greenová.

„Vám to něco říká?“ zeptal se Porter, když spatřil výraz v Coopově tváři.

Coop mu otevřeně vysvětlil situaci.

„To bude nejspíš náhoda,“ reagoval Porter. „Z kabelky jsme zjistili, jak se oběť jmenuje: Theresa Dravicová. Taky už víme, kde bydlela – s nějakou letuškou, která je momentálně pracovně mimo New York někde na druhém konci země. Už jsem se dozvěděl i to, že prý mají v bytě plno detektivek a hodně z nich od téhle autorky. Dokonce jsme té mrtvé v peněžence našli členskou kartu nějakého knihkupectví.“

„Na čtení tu je dost tma,“ poznamenal Coop. „Tedy pokud si sem nesedla dlouho předtím, než zemřela.“

„Vypadá to, že jí ta knížka vypadla z kabelky. A ještě něco – taková umělohmotná náboženská figurka, možná nějaký svátý nebo prorok. Ale našla se kousek od lavičky, takže ji tam mohl upustit i někdo jiný. Třeba s tím zločinem nesouvisí. Ale nevypadá to, že by tomuhle počasí byla vystavená moc dlouho.“

Coop to nijak nekomentoval. „Chybělo jí v peněžence něco?“

„Vypadá to, že ne. Peněženky ani peněz se zřejmě nikdo nedotkl. A navíc jí na zápěstí zůstaly docela slušné hodinky Seiko, takže tady k žádné loupeži nedošlo. Tedy pokud toho pachatele nikdo nevyrušil.“ Porter se poškrábal na ježaté bradě tak drsně, jako by rukou přejel struhadlo. „Náhoda,“ zopakoval, ale moc přesvědčivě to neznělo.

Oba u policie pracovali dlouho a o náhodách si mysleli své.

Přišel k nim policista v civilu, věnoval letmý pohled Coopovi a pak se obrátil na Portera. „Nadporučíku, v rádiovém voze máte hovor.“ Coop věděl, že se vysílá na speciálním pásmu určeném jen pro detektivy.

„Klidně si to běžte vzít,“ vybídl Portera. „A díky.“

„Kdybyste se chtěl ještě na něco zeptat, zavolejte mi,“ řekl Porter.

Coop jej ujistil, že ano, ale vzápětí spatřil, jak do vjezdu do parku zabočuje televizní dodávka, a bylo mu jasné, že ze zítřejších zpráv se o Therese Dravicové dozví spoustu informací.

Zrovna když se vracel na ulici, dorazil neoznačený vůz a z něj vystoupila Billardova objemná postava. Coop se rozhodl, že tu ještě chvíli zůstane a možná si pak s Billardem někam zajde na kávu. Mohli by třeba ještě chvíli předstírat, že jim je o dvacet let méně.

41

V lahůdkářství se podávala snídaně.

Cara souhlasila, že se tu s Coopem sejde hodinu předtím, než bude muset jít do práce v Obchodní vzájemné bance, což pro Coopa nepředstavovalo žádný problém, neboť byl vzhůru už od čtyř od rána.

V obchodě bylo teplo a vůně čerstvého pečivá a kávy lákala dovnitř zákazníky. Většinu obratu tvořil pultový prodej nebo jídlo s sebou a zákazníci stejně jako Cara pocházeli z řad lidí, kteří byli zaměstnáni v blízkém okolí.

Coop se rozhlédl a spatřil, že Cara už sedí v boxu u okna – svého oblíbeného, neboť ji odsud bylo z ulice vidět. Na lavici vedle sebe si složila svůj šedý kabát, na sobě měla pohodlné černé kalhoty a šedý svetr. Zrzavé vlasy si spletla do copu, který se jí volně komíhal na zádech. Z velkého hnědého kelímku, z něhož se kouřilo, jako by z něj právě sejmula kryt, popíjela kávu.

Ujistila ho, že s ním posnídá, a tak Coop koupil u pultu dvě opečené bagety a pro sebe černou kávu a šel se k ní posadit.

Líbilo se mu, jak se na něj usmála a jak je jim spolu dobře, jako by byli staří přátelé z dob dávno minulých. Zase mu na mysli vyvstala otázka, zda je rozumné se do někoho zamilovat, když člověku možná nezbývá moc času. Ale má vůbec na výběr? A komu vlastně zbývá hodně času?

„Vypadáte, jako byste přemýšlel o něčem závažném.“ začala s hrnkem u úst konverzaci Cara.

„Taky že ano. A jak se vám daří s vaším plánem kopírovat Annin způsob života? Přineslo to něco?“

„Já nevím. Možná, že s ní ten její vrah nenavázal kontakt okamžitě.“

„Na to skoro můžete vzít jed. Většina sériových vrahů svoje oběti nejdřív nějakou dobu sleduje a pak teprve udeří. Prodlužují si tak zvrácené potěšení.“

„Vidím, že jste si opravdu jisty, že Ann se stala obětí sériového vraha.“

„Jistý si jsem, ale dokázat to nemůžu.“

Usmála se na něj. „Takže policejní instinkt?“

„Jednak instinkt, jednak o tom přibývá důkazů.“

Zvážněla. Postavila kouřící kelímek před sebe a zeptala se: „Získal jste nějaké nové?“

„V parku byla objevena mrtvá žena,“ řekl a pověděl jí o Therese Dravicové.

„Tím se vysvětlují ty vaše kruhy pod očima,“ podotkla. „Vypadáte, jako byste byl už několik hodin vzhůru, protože už několik hodin vzhůru jste. A je jisté, že se ta žena stala obětí stejného vraha?“

„Kdo si může být něčím jistý? Ale myslím, že je to pravděpodobné.“

Přikývla a začala si na bagetu roztírat tavený sýr. Činnost, při níž se nelze neumazat. Odložila nůž na kraj talíře a olízla si dva prsty. „Vzhledem k tomu, že zemřela až poté, co jsme si smluvili tuhle schůzku, tak jsme tu určitě z jiného důvodu. Máte snad nějaké další nové důkazy?“

„Nemám. A pokud jsem vám zavdal příčinu, abyste si to myslela, tak se omlouvám.“

„To nemusíte. I kdybysme se sešli, jenom protože jste mě chtěl vidět, taky dobře.“ Situaci mu rozhodně neulehčovala.

„Jenom kvůli tomu ne. Měl jsem o vás starost. A poté, co jsem viděl tu Theresu Dravicovou, mám ještě větší. Myslím, že mám lepší nápad, než je ten váš plán chodit tam, kam chodila Ann, nosit podobné oblečení a vypadat téměř jako ona. Tím si akorát koledujete o malér.“

„Já myslela, že to, že mi to neschvalujete, už jsme si vyjasnili.“

„To jo, ale já vás nežádám, abyste s tím přestala nadobro.“

„Cože?“

„Jenom na pár dní.“

Zkoumavě jej pozorovala. Bylo zřejmé, že se snaží přijít na to, co má Coop za lubem. Říkal si, jak úžasně jí to se zrzavými vlasy sluší. Jak rád by…

Jsem to ale idiot! Zabránil myšlenkám, aby se nadále ubíraly tímto směrem. Stárnoucí idiot na prahu smrti!

Zdálo se však, že Cara jej takto nevnímá. Vypadala ostražitě. „Proč byste měl chtít, abych s tím na chvíli přestávala? Jaký rozdíl by…“ Vtom vyvalila oči, neboť jí to došlo. „Vy jste mě sledoval, Coope?“

Nezmohl se hned na odpověď, ale věděl, že jí nebude lhát.

„Coope?“

„Někdy,“ přiznal. „Vždyť vám říkám, že o vás mám starost.“

„A tak mě chcete chránit.“

„Samozřejmě že ano. Jste totiž…“

„Co?“

„Zdá se, že si to neuvědomujete, ale potřebujete ochranu.“

Ukousla si bagety, očistila si rty ubrouskem a zamyšleně žvýkala. Poté zapila sousto douškem kávy a zeptala se: „Všiml jste si někoho, když jste mě sledoval?“

Věděl, co má Cara na mysli – jestli si nevšiml nějakého muže, který by mohl být vrahem její sestry a mít spadeno i na ni. „Myslím, že ne,“ řekl. „Ale právě o to jde. Třeba ho nepoznáme. Sérioví vrazi obvykle na sériové vrahy nevypadají.“

„Ale vy máte přece zkušené oko.“

„Určitě víc než vy, a proto vás taky sleduju – abych zjistil, jestli náhodou někdo nedělá totéž.“

„Děláte to neuvěřitelně šikovně,“ pochválila jej s náznakem úsměvu. „Vůbec jsem si vás nevšimla.“

„A zrovna tak byste si nemusela všimnout jeho, dřív než bude pozdě. Proto vás chci požádat, abyste se po stejných cestách a do stejných obchodů jako Ann už nevydávala a abyste nejezdila stejnou linkou podzemky a autobusem, kterým jezdívala Ann. Jen pár dní.“

„To proto, že někam vyrážíte a nemůžete mě chránit?“

Přikývl. „Jedu do Havertonu, kde žila a pracovala Bette. Chci si ještě jednou promluvit s některými jejími známými.“

„A kdybyste se o mě strachoval, tak by vás to rozptylovalo.“

„Přesně tak.“

Upřeně se na něj zadívala; pak jako by se v ní něco uvolnilo. „Tak dobře, nebudu tou podzemkou a těmi autobusy jezdit.“

„A co ty obchody a restaurace?“

„Potřebuju někam chodit na oběd, Coope. A nebude vám doufejme vadit, když budu nadále chodit do práce a vydělávat si.“

Usmál se. Došlo mu, že se chová autoritativně a nemá na to právo. „Dobrá. Děkuju vám.“

Dotkla se hřbetu jeho ruky a naklonila se k němu. „Je hezké, když se o člověka někdo stará.“

„Ten pocit jsem nezažil dlouhé roky.“

„Tak si na něj zvykněte,“ řekla mu.

Najednou Coopa přešel hlad. Cítil se ohromně, ale chuť jej přešla. Alespoň chuť k jídlu.

Cara snadno odhadla, na co myslí. „Za chviličku se musím zvednout a vyrazit do práce, Coope.“

„Co kdybychom šli místo toho ke mně? Nebo k tobě,“ řekl někdo. Ne, uvědomil si Coop, vždyť je to jeho vlastní hlas! Nejradši by natáhl ruku a pochytal ta slova ze vzduchu dřív, než je Cara uslyší.

„Já si dneska můžu vzít volno maximálně na dopoledne.“

Coopovi se zatajil dech. „Vím tady v okolí o jednom hotelu.“

Usmála se na něj. „Takže předpokládám, že už si kávu nedáš.“

Políbil ji a teprve pak jí pomohl z kabátu. Jakmile na rtech ucítil hřejivou špičku jejího jazyka, veškeré jeho pochyby a rozpaky se rozplynuly. Jejich kabáty skončily pohozené přes opěradlo křesla a oblečení roztroušené po podlaze.

V posteli se chystal promluvit, ale Cara jej znovu políbila. Potom mu jazykem sjela dolů po hrudi, po břiše a vzala si jej do úst.

„Ještě ne,“ řekla, posadila se na něj a sehnula se k němu. Zalapal po dechu. Propnula ruce a vztyčila se nad ním a Coop dostal příležitost kochat se jejími prsy. Jeden po druhém je políbil a špičkou jazyka jemně masíroval bradavku. S úžasem si uvědomoval, že veškeré jeho výhrady k navazování vztahů se utopily v přívalu touhy, kterou ke Caře cítí.

Oba se potili a její pach a chuť povzbudily jeho touhu. Sklonila trup a začala se pohybovat. Coopovy ruce spočinuly na jejích hýždích a několik minut si vychutnával, jak se stahují a uvolňují. Poté ji opatrně, aby jí neublížil, přetočil na záda.

Kdysi slyšel, že Francouzi orgasmus označují za „malou smrt“.

Tady v hotelu Atherton, v pokoji číslo 276, jehož zdi ani okna dovnitř nevpouštěly ranní chlad a venkovní chaos, měl Coop úplně opačný dojem.

Společně se osprchovali a v poklidu se oblékli. Ani jednomu se nechtělo odejít, ale věděli, že musí.

Cara jej políbila na rty, vzala si na sebe svůj šedý kabát, okolo krku si ovinula červenou šálu a vpředu si ji zavázala. Coopovi prolétl hlavou obraz muže ve světlehnědém svrchníku a objemné šále, ale hned jej zase potlačil.

„Cestou do banky mě prosím nesleduj,“ řekla. „Je to jen pár ulic. Jestli chceš, tak tu ještě chvíli zůstaň. Nic se mi nestane.“

Coop se s ní však vydal dolů. Před hotelem se zastavili a zapínali si kabáty.

„Dej mi vědět, až se vrátíš do New Yorku, ano?“ požádala jej.

„Neboj. Zavolám ti, abych se ujistil, že jsi v pořádku.“

Na rozloučenou ji k sobě přímo na chodníku přivinul a políbil. Nedbal na to, že se na ně dívá portýr. Takovou věc by nikdy dříve neudělal.

Jak se tohle vyvine? uvažoval. Jak se tohle hergot vyvine?

Když se Coop vrátil k sobě domů, zrovna vyzváněl telefon. Zamkl za sebou dveře, prošel obývacím pokojem a zvedl sluchátko. Stále ještě myslel na Caru.

Na jeho „haló“ hlas v telefonu odpověděl: „Coope, tady Alicia. Chtěla bych vás poprosit o laskavost.“

Coopovi bylo víc než jasné, v čem ona laskavost bude spočívat.

42

„Volala mi Deni,“ oznamovala do telefonu Alicia. „Prý jste na ni – na nás – pořád ještě naštvaný, protože mluvila s tím reportérem, co pak napsal do novin ten článek.“

Coop mlčel a čekal, že Alicia bude pokračovat, ale dál už nic neřekla. Telefonát, o němž se zmiňovala, se musel odehrát předchozího dne. Alicia bud zmeškala zprávy, nebo si smrt Theresy Dravicové do souvislosti s Deni Greenovou nedala. Zprávy, které viděl a slyšel Coop, se o Denině románu nalezeném nedaleko těla nezmiňovaly. Nevadí, Deni jí nejspíš brzy zavolá.

„Nejde jen o to,“ prohlásil. „S Deni je čím dál složitější spolupracovat.“

„Ona ale říkala, že jí nezvedáte telefon.“

„To je pravda.“

„Takže spolupráce je těžká spíš s vámi.“

„Já s ní vůbec nespolupracuju,“ řekl Coop. „Alespoň ne teď.“

„Deni mě požádala, abych vystupovala jako prostředník.“ Alicia zachovala klidný a přátelský tón. Coop si ji představil, jak sedí ve své kanceláři oplývající tlumenými odstíny, zdi lemují police plné knih a rukopisů a za jejími zády se z širokého okna skýtá výhled na Sochu svobody. Dvě tvrdé ženy, jejichž víra v budoucnost nepřestává planout.

Aliciin uvážlivý tón Coopa popouzel. „Já myslel, že to vy jste mě před Deni varovala.“

„Taky že ano, ale situace se změnila. Je třeba znovu zaměřit pozornost na náš projekt.“

„Já jsem od něj pozornost nikdy neodvrátil. Pořád vyšetřuju, akorát už ne s Deni.“

„I kdybyste ji nepotřeboval, Coope, může vám pomoct.“

„Zatím mi vůbec nepomáhala.“ Věděl však, že to není pravda.

Věděla to i Alicia, ale nechtěla se hádat. „Já vím, že vám záleží nejvíc na vyšetřování. A co si budeme nalhávat, Deninou prioritou je ta její knížka.“

„Její zatracená kariéra.“

„Její a moje,“ doplnila ho Alicia. „A pokud to vidíte v tomhle světle, tak snad chápete, proč je Deni tímhle projektem tak posedlá. Já taky chci, aby ta knížka měla úspěch. Ne že bych si nepřála, aby se smrt vaší dcery objasnila. Jenže aby ta knížka uspěla, musí se nejdřív napsat.“

„Nezmínila se vám o Bette?“

Aliciin hlas se změnil, zazněl starostlivěji. „Vy se pořád strachujete, že Deni vaši dceru očerní, vidte?“

„A můžete mi zaručit, že k tomu nedojde?“

„Můžu vám zaručit, že udělám vše, abych tomu zabránila.“

Coop pomyslel na brzkou cestu do Havertonu a na to, co by mohl zjistit, bude-li dále pátrat. Zejména pokud trochu víc zmáčkne Lloyda Watkinse. Věděl, že Maureen má pravdu: měl se vrátit už dávno a víc se vyptávat. Bál se tehdy odpovědí. Jak si však uvědomil, jistých odpovědí se bojí každý.

„Věříte mi, Coope?“

„Ano.“

„Tak prosím vás zavolejte Deni a dejte se s ní zase dohromady, ať aspoň může hodit na papír něco definitivního. Až to udělá, sejme to z nás část tlaku a budeme mít lepší představu, na čem jsme.“

„Já jí tedy zavolám, ale stejně jí nevěřím.“

„To já taky ne, ale oba můžeme její snahu využít ke svému prospěchu.“

„Spojím se s ní během pár dní,“ upřesnil Coop. „Musím si ještě vyřešit nějaké další záležitosti.“

„Jestli se to týká vašeho zdraví…“

„Kdo vám říkal o mém zdraví?“

„Deni se o tom zmínila.“

Coop cítil, jak mu začínají pochodovat nervy. Věděl, od koho se Deni o jeho rakovině dozvěděla. „Měl jsem ji nechat ve vězení,“ zabručel.

„Cože? Koho?“

„Svojí bývalou ženu Maureen. Složil jsem za ni kauci. Včera ji zatkli během té demonstrace za práva zvířat.“

„To byla ta akce s krysami?“

„V lidské i zvířecí podobě, ano.“

„Ježíši!“

„Takže během pár dní,“ zopakoval neústupně Coop.

„Rozumím,“ přitakala Alicia. „Dávejte pozor.“

„Na co?“

„Na krysy v lidské i zvířecí podobě.“

Deni seděla v internetové kavárně na Amsterdam Avenue. Právě dojedla pozdní svačinu. Bylo po půlnoci, ale ještě se od počítače nezvedala. Popíjela latté a surfovala na internetu.

Většina ostatních zákazníků již odešla, spolu s ní tu zůstal pouze muž, který vypadal jako bezdomovec. Choulil se nad stolem na druhém konci restaurace, ukusoval z koblih, kterých měl před sebou plný talíř, popíjel k nim vodu s ledem a zároveň ťukal do klávesnice. Třeba byl ještě před měsícem milionář a teď se tu ohřívá a hledá pornostránky, napadlo Deni. Při pádu akcií počítačových firem přišel o peníze kdekdo…

Anebo si zrovna prochází stránku s rodokmeny a hledá nějakého příbuzného, s nímž by mohl navázat kontakt.

Pomyšlení, že ten smutně vyhlížející muž třeba pátrá po nějakém člověku, kterému pokrevní spřízněnost nedovolí, aby se k němu obrátil zády, ji skličovalo.

Zapudila tu myšlenku a soustředila se na internetovou stránku o nevyřešených případech vražd, na niž narazila a kterou zřídil nějaký spolek z Vancouveru. Že se jeho členové vyžívají zrovna v tomhle, jí přišlo trochu morbidní, ale informace, které posbírali, se jí mohou hodit.

Klikla na fotografii mrtvé ženy usazené v autě a upila svého latté. Mezitím se na zářící obrazovce načítal příběh, který se ke snímku vázal. Domácí hádka. Žena zemřela na následky zranění poté, co ji bud její manžel, nebo milenec brutálně zmlátili. Oba byli nezvěstní a jeden z nich možná zabil toho druhého. Neobvyklý a velmi zajímavý příběh, ale nic, co by se hodilo, pomyslela si Deni.

Starý Korejec, který podnik vedl, utíral vedlejší stůl a občas na ni vrhl letmý pohled. Očividně doufal, že už brzy odejde, aby mohl vystrnadit toho bezdomovce a zavřít.

Ať jde do prdele, pomyslela si Deni. Aby jej naučila, že na ni nemá zírat, úmyslně vylila zbytek svého latté na podlahu a objednala si další.

Když zmatek s novou kávou a vytíráním té staré ustal, obrátila Deni pozornost zpět k počítači a přitom si všimla, že její kabelka odložená vedle na židli je rozepnutá. Rozhlédla se a spatřila, že člověk vypadající jako bezdomovec je pryč. Na obrazovku jeho počítače už naběhl spořič, na kterém se ryby různých velikostí požíraly navzájem.

Že by nechala kabelku otevřenou? Možná ano, ale vůbec se jí to nepodobá. Sáhla do objemné tašky, a hned jak nahmatala peněženku, bylo jí jasné, že něco nesouhlasí. Kožená peněženka nebyla složená, ale rozevřená dokořán a nacpaná na bok kabelky, jako by ji tam někdo chvatně zastrčil.

Nakoukla dovnitř. Původně v ní měla čtyřicet sedm dolarů. Teď byly peníze pryč.

Vyskočila ze židle, převrhla při tom svůj nový hrnek latté a vystartovala ke dveřím. Na mokrých dlaždičkách čerstvě vytřené podlahy jí však uklouzly nohy.

Tvrdě dopadla na podlahu a levým bokem jí projela ostrá bolest, ale hned se zase vyškrábala na nohy, a tentokrát už opatrněji se dala znovu do běhu. Cestou se přidržovala opěradel a pultu. Chvíli jí trvalo, než otevřela dveře a vyběhla na chodník, a zlomila si přitom nehet.

Před kavárnou se zastavila, dala ruce vbok a rozhlížela se po celé ulici.

Po bezprizorním chmatákovi se slehla zem.

„Chcípni!“ proklela jej nahlas a s poraněným prstem v puse se odtrmácela zpátky do kavárny.

Korejec se uvnitř opíral o mop a bázlivě pozoroval, jak se Deni oklikou po suché části podlahy vrací k židli, popadá kabelku a odchází pryč. Účet neuhradila. Jen ať ji ten parchant zkusí zastavit a požádat ji o peníze, když jí tu zrovna vykradli kabelku přímo pod nosem!

Když se stále ještě rozzuřená vrátila domů, zjistila, že jí zloděj ukradl kromě peněz i klíčenku.

Nosila na ní klíče od bytu a klíček ke skříňce v tělocvičně, kam někdy chodila posilovat. Získat od správce budovy nové klíče nebude problém, ale nahradit klíček od skříňky nebude legrace. Možná bude muset za jeho ztrátu zaplatit pokutu.

Otočila a zalomcovala kulovou klikou, ale věděla, že to nemá smysl – nikdy z bytu neodcházela, aniž by za sebou zamkla. Kdo by to tak v New Yorku nedělal? Došlo jí, že klíček od skříňky nebude jediný výdaj. Pro jistotu bude muset nechat vyměnit i oba zámky na dveřích od bytu, ten na klice i ten bytelný se západkou.

V levém boku ji znovu prudce zabolelo, jako by se jí tělo vysmívalo, kolik má smůly a jak mizerný život vede. Zase další bolest! Na těle i na duši. Přesně toho má zapotřebí! Musela si bok při pádu v restauraci šeredně pohmoždit. Tohle se hned tak nezahojí.

Bez sebe vzteky praštila do ocelí vyztužených dveří tak prudce, až jí dlaní proběhla palčivá bolest.

Zuřivě si mnula rozbolavělou ruku o stehno a kulhala po schodech dolů, aby vzbudila správce a podělila se s ním o svůj vztek.

43

Noční host se usmál. Tentokrát vše vyšlo tak, jak mělo. Ne jako tehdy s Theresou Dravicovou. Vzpomněl si, jak ztuhla úděsem, který ji dočasně ochromil. Trvalo několik vteřin, několik nekonečných vteřin, než jí z očí do očí předal poznání, že on ztělesňuje osud a život, zatímco jejím osudem je smrt. To vědomí se mezi nimi rozklenulo jako duha. A jak čistě ji udeřil! Ránu téměř nebylo vidět. Potom ji rychle strhl dozadu, jako by ji zaklonil na závěr tance, a položil ji na lavičku, aby se nezakrvácel. Natáhl si latexové rukavice a do pravé ruky jí vkládal knihu a přichystal si svátého Augustina, když vtom zatroubily klaksony a ozval se štěkavý mužský hlas.

Musel okamžitě zareagovat, na přemýšlení nezbyl čas. Jako blesk zmizel ve stínech a mezi vysokými stromy.

Až později zjistil, že šlo jenom o hádku dvou taxikářů. Sice jej nezahlédli, ale teď už se mohl vrátit jen stěží. Ztratil náladu a jeho rituál byl předčasně přerušen, takže letitá bolestivá touha se brzy vrátí.

Ale tentokrát vše proběhlo dobře, protože ta žena je neopatrná – nedbale se obléká i chová. Nebyl problém sáhnout Deni Greenové do kabelky a vytáhnout odtamtud klíče, když s davem lidí čekala na přechodu na zelenou. Využil svých starých zkušeností a rozepnutého zimníku, aby svůj čin schoval před zraky veřejnosti, a vše provedl s takovým klidem, že jí z kabelky schválně vytáhl i peněženku. Vyndal z ní peníze a měl dokonce i dost času, aby ji vrátil zpět do kabelky. Peněženku nepotřeboval – adresu Deni Greenové si vyhledal v telefonním seznamu a viděl ji z onoho činžovního domu vycházet. Než na semaforu naskočila zelená, budoucnost Deni Greenové nabrala jiný směr.

Ponechal si za ní odstup, ale držel se jí v závěsu. Přešla dvě ulice. Už zase vypadala zaujatě, klopila hlavu a jako býk dusala kupředu, takže jí lidé kráčející v opačném směru raději uhýbali z cesty.

Noční host byl rád, že vešla do internetové kavárny. Znal to tu, už párkrát se tady zastavil na jídlo a pracoval na místních počítačích. Ať už si objednala cokoliv, chvíli potrvá, než při placení zjistí, že postrádá peníze. A pokud si sedne k nějakému počítači a bude na něm chtít něco dělat, což je pravděpodobné, nevrátí se do bytu hned a zůstane tu třeba hodnou chvíli.

Několik minut ji sledoval výlohou: usadila se k jednomu stolku s počítačem a u číšníka v bílé košili si něco objednala. V tom okamžiku se rozhodl.

Nedělal to sice kvůli tomu tlaku, to ne. I když tlak v něm rostl, ta bolestná touha a ten démon, přesně jak se předpovídalo v odborné literatuře. Probouzel jej uprostřed noci, prostupoval jeho osobnost, sápal se po něm, zevnitř mu neúprosně diktoval sexuální potřeby. Možná se mu trochu uleví, ale kvůli tomu to nepodnikal. Potřeboval zjistit, co vše Deni Greenová ví, co si myslí, že ví, co neví a co nikdy vědět nebude.

K bytu Deni Greenové to pěšky nebylo daleko. Noční host si nechal šálu ovinutou až přes bradu, narovnal si tmavé brýle a vstoupil do budovy.

Uvnitř nestál žádný portýr a ani v malé vykachličkované vstupní hale nikoho nepotkal. Zkušeným okem se rychle rozhlédl kolem sebe a spokojeně shledal, že pohyb v hale nesnímají žádné videokamery, které by zaznamenávaly příchody a odchody nájemníků a jejich návštěv. Všudypřítomné videokamery jen přispívají ke globální paranoii, usoudil.

Vyjel výtahem na podlaží, kde bydlela Deni Greenová. Cestou potkal pouze mladou ženu, která vystoupila v přízemí z výtahu, než do něj nastoupil. Nesla nádobu, v níž se rozvážejí teplá jídla, a vypadala, že mu nevěnuje pozornost. Zřejmě se vrací pro další várku, domyslel si. Jedna z těch postav, co přicházejí a odcházejí, vstupují lidem do životů a vzpomínek a hned z nich zase mizí. Anebo v nich zůstanou navždy, aniž by si to uvědomili. Také už zažil, že se mu v životě náhle a překvapivě objevila nová tvář, stejně jako tahle žena. Docházelo k tomu zdánlivě bezdůvodně. Zdánlivě. A potom na ně zase zapomněl. Ale nikdy z jeho života definitivně nezmizely. Ukládal si je k ledu na správný okamžik.

O pár chvil později už se ocitl uvnitř spisovatelčina bytu, nevkusně zařízeného a přetopeného. Zapáchalo tu zkažené jídlo. A samozřejmě v něm panoval nepořádek – na nízkém stolku stály prázdné plechovky od coly a limonády, na podlaze ležely poházené časopisy a noviny i dekorativní polštář z pohovky. Navzdory vedru si Noční host neodložil kabát a rovnou se vydal k počítači na pracovním stole. Zručným pohybem si stáhl rukavice, a odhalil tak pod nimi ještě jedny, latexové. Zapnul počítač.

Když počítač naběhl, zasunul do něj prázdnou disketu. Neznal sice Deninu IP adresu ani přístupové heslo, takže se nedostal na internet, ale z jejího pevného disku si zkopíroval vše, co se dalo. Včetně dočasných souborů a cookies, ze kterých pozná, kam Deni při brouzdání internetem zavítala.

Jakmile na disketě došlo místo, vložil do počítače druhou, a zkopíroval na ni další soubory a záznamy o stažených datech a používaných e-mailových schránkách, k nimž zatím neměl přístup.

Pociťoval neodolatelnou touhu něco jí v bytě po sobě zanechat, aby věděla; že tam byl – něco, co by ji vyděsilo natolik, že by celé noci probděla, že by trpěla tak, jako trpěl on. Zažije-li člověk pořádný strach, už se jej nikdy docela nezbaví. Ale může si z něj udělat spojence. A přítele. Dokonce i sluhu. Strach může člověk někomu půjčit, či si jej vypůjčit sám. Někomu jej půjčit a tak dotyčného zruinovat.

Dostal chuť ještě se tu chvíli zdržet, pokoušet tak štěstěnu a riskovat, že se Deni vrátí domů, uvědomí si, že postrádá klíč ode dveří a přivolá správce budovy, možná dokonce i policii.

V tomto smyslu je strach nebezpečný, ačkoliv mu dodává odvahu a poskytuje pláštík neviditelnosti.

Potěšení ze strachu může být nepřítelem obezřetnosti, strach z potěšení nepřítelem života.

Když skončil s kopírováním z pevného disku Denina počítače, zasunul si diskety do kapsy kabátu a z jiné vytáhl hrudku vosku. Do něj pečlivě z obou stran otiskl klíče z Deniny klíčenky – nechá si vyrobit vlastní sadu. Zatímco ho ta spisovatelka hledá, bude s ním nevědomky sdílet vlastní byt. To pomyšlení jej zahřálo na duši. Deni Greenová nebude vědět, jakou nad ní má Noční host moc, dokud se ji on sám nerozhodne uplatnit. On to však vědět bude a to prozatím stačí.

Když byl s otisky hotov, vložil vosk do umělohmotného sáčku, do jakého se dávají svačiny, a opatrně ho zasunul do kapsy kabátu.

Nastal čas odejít. Získal tu vše, co potřeboval.

U dveří do chodby stál malý stolek pokrytý jemnou vrstvou prachu. Měl sto chutí napsat na něj prstem v rukavici: Umyj mě! Umyj mě, prosím!

Místo toho na něj položil spisovatelčinu klíčenku, aby si myslela, že ji tu při odchodu odložila a zapomněla na ni. Zástrčku nechá nezasunutou, takže Deni dojde k závěru, že ji při odchodu nezamkla, i když jí to bude divné.

Až ji správce vpustí do bytu a ona spatří klíče, bude muset připustit, že je tam na odchodu v zamyšlení nebo z roztržitosti odložila a pak na ně zapomněla, podobně jako na zástrčku. Paměť bývá vrtkavá. Lidé zapomínají. Klidně se to takhle mohlo přihodit. Takže si řekne, že jí zloděj sebral peníze, ale ne klíče.

Nebude trvat dlouho a sama sebe přesvědčí, že se to odehrálo přesně tak, a rozhodnutí vyměnit zámky u dveří hodí za hlavu. Proč by je měla měnit, když klíče jen nechala doma na stolku a pak je tam nalezla?

Noční host věděl, že spisovatelka uvěří, že v bytě nikdo nebyl a nikdo od něj nemá klíče, protože tomu zkrátka bude chtít věřit. Bude chtít věřit, že je v bezpečí a démoni jsou venku, ne uvnitř.

Věděl, že o tom sama sebe přesvědčí.

Věděl, jak uvažují.

Věděl, co jsou zač, úplně všechny. Znal nejen jejich uvažování, ale i srdce. A nejen jejich srdce, ale i duše.

Cestou z budovy a ještě kus po chodníku nikoho nepotkal. Jako by byl neviditelný.

Aby mu nefoukalo na krk, omotal si šálu pevněji kolem krku a pokračoval dál se skloněnou hlavou. Vítr je jako čas a čas je jako vítr – obrušují lidské tkáně, dokud nezbudou pouhé kosti.

Denin nový spolubydlící se usmíval. Ale bylo to vidět jen hodně zblízka.

44

Coop projížděl kolem nové obytné zástavby u hlavní silnice vedoucí do Havertonu a za oknem mírně sněžilo. Blíže k městu stály starší domy. Když sem Coop zavítal naposledy, působily zchátrale, ale nyní jim zářivá sněhová pokrývka dodávala spíše malebné vzezření.

Ve městě samotném míjel modernější a dražší budovy, až dorazil do centra, jehož dominantou byl kostel s věžičkami a naproti němu přes náměstí radnice z šedého kamenného zdivá. Po zasněžených ulicích rychlým krokem přecházelo jen několik lidí zahalených proti mrazu do zimních vrstev, pouze uprostřed náměstí se neohroženě a bez hnutí, jako tichý svědek Coopova hněvu, tyčil voják Unie na válečném památníku a vypadal, že Coopa pozoruje, jak projíždí kolem.

Coop náměstí přejel a zamířil do Hlavní ulice. Dnes nezastavil u cihlové budovy s bílými sloupy, kde dříve pracovala Bette. Už předtím zavolal do realitní kanceláře Prudent Stand, vyžádal si Lloyda Watkinse a dozvěděl se, že Watkins momentálně má dovolenou, ale z města neodjel. Coop se rozhodl, že Watkinse bez ohlášení navštíví. Usoudil, že překvapení, které mu způsobí, když se coby Bettin otec znovu ukáže před jeho prahem, by jím mohlo otřást natolik, že mu uklouzne něco, co by si raději nechal pro sebe.

Východně od města zabočil do bytového komplexu Beau Jardin. Jeho bílé a světle hnědé cihlové budovy, chráněné mansardovými střechami obílenými sněhovou pokrývkou a obehnané nízkým živým plotem, vypadaly dokonale – jako z pohlednice.

Čísla domů a názvy ulic se ztrácely pod vrstvami sněhu, takže Coopovi nějakou dobu trvalo, než byt Lloyda Watkinse na ulici Rue de Montre našel. Zabrzdil u obrubníku, jeho honda však ještě asi o metr popojela, než úplně zastavila. Coop přemýšlel, jestli budou cestou zpátky do New Yorku silnice sjízdné.

Když vystoupil z auta, všiml si, že během posledních pár hodin výrazně klesla teplota. Ucítil, jak jej v nose a v krku štípe mrazivý vzduch. Stále sněžilo sice drobně, ale vytrvale, a na chodníku se nakupila několikacentimetrová vrstva sněhu, kterou nikdo neodházel.

Coop stiskl tlačítko zvonku u samostatného vchodu do řadového domku a vyčkával. Cítil jemné dotyky chladivých sněhových vloček, které mu dosedaly na tvář a hřbet rukou.

Slabě zachrastilo něco jako zámek řetězu a poté Watkins otevřel dveře. Ačkoliv bylo odpoledne, tmavé vlasy měl rozcuchané a na sobě župan a manšestrové pantofle. Když Coopa spatřil, brada mu poklesla a husté obočí se mu svraštilo a zamračilo. Pokusil se promluvit, ale jen něco zakoktal. Coop podobnou reakci očekával, ale tak silnou ne.

„Ehm, pane Coopere…,“ vypravil ze sebe nakonec Watkins.

„Zastavil jsem se v Havertonu a napadlo mě pár dalších otázek ohledně Bette,“ spustil Coop, jako by si nevšiml Watkinsových rozpaků. „Tak jsem si říkal, že se zastavím a zjistím, jestli jste doma.“

„Já… ehm…, jo, jsem.“

„Ano. A nevadilo by vám, kdybych šel na pár minut dovnitř?“

„No, nevadilo, jenže…“

Za Watkinsem se zjevila postava.

Tentokrát byl překvapený Coop.

„Pojďte dál, pane Coopere,“ pozvala jej Hillary Blandová. Na sobě měla žluté hedvábné negližé a pod ním byla v pyžamu.

Watkins vypadal zahanbeně. Sklopil hlavu a ustoupil stranou, aby mohl Coop vejít.

V bytě panoval mnohem větší pořádek než posledně. Časopisy, které tu předtím ležely rozházené po zemi, teď byly na hromadě vyrovnány na stolku. Vedle stály na korkových táccích dvě skleničky s oválnými kousky rozpuštěného ledu, které se vznášely v naředěné tekutině jantarové barvy.

Watkinsovi se stále ještě nevrátila řeč. Hillary si z čela odhrnula pramen dlouhých kaštanových vlasů a opětovala Coopův pohled. „Jestli si myslíte, že mezi námi k něčemu došlo, tak máte pravdu,“ pravila. „Jestli si myslíte, že k tomu docházelo už před Bettinou smrtí, tak pravdu nemáte.“

Coop si oba dva prohlížel. Poté přikývl. „Budu vám věřit.“ Sundal si kabát, přeložil ho mokrou stranou dovnitř a položil jej přes opěradlo křesla. Pokynul směrem ke skleničkám na stole. „Mohl bych taky dostat něco k pití?“

Watkins se chopil příležitosti, aby se něčím zaměstnal nebo aby mohl zmizet z místnosti. „My jsme pili jednosladovou skotskou,“ pronesl. „Glenfiddich.“

„To je zrovna moje oblíbená,“ předstíral Coop. „S ledem, prosím vás.“

Watkins ze stolu sebral obě skleničky a odkvapil do kuchyně.

Vrátil se za chviličku se třemi skleničkami skotské s ledem. Hillary do té doby nic neříkala. Vzala si od něj pití a posadila se do rohu pohovky. Coop se usadil v křesle, přes jehož opěradlo si předtím přehodil kabát, a Watkins si sedl co nejdále od Hillary na opačný konec pohovky.

Coop si nepatrně usrkl skotské. Ve skutečnosti o ni nestál. „Já nejsem od mravnostní policie ani jsem nepřišel strkat nos do vašeho soukromí. Akorát se s vámi ještě chci pobavit o Bette.“

„Rozešli jsme se s Bette ještě předtím, než…, než se jí to stalo,“ připomněl mu Watkins. „Může vám připadat, že k tomuhle došlo příliš brzo, ale prostě k tomu došlo. Když jsem volal Bette, vždycky přicházela s nějakou výmluvou, říkala, že jí není dobře…“

„Dál to vysvětlovat nemusíš, Lloyde,“ zastavila jej Hillary. Věnovala Coopovi přímý pohled. Zamlouvala se mu čím dál víc. „Ptejte se, na co chcete, pane Coopere.“

„Říkala Bette, že se necítí dobře?“ položil otázku Coop a zrakem přejel od Hillary k Watkinsovi.

Watkinse otázka na několik vteřin zmátla. „Aha, už to chápu. Ne, neříkala. Abych řekl pravdu, pochybuju, že by byla opravdu nemocná. Řekl bych, že mě akorát nechtěla vidět, a tak si vymýšlela zdvořilé výmluvy.“

„Nebrala si někdy ze zdravotních důvodů volno?“

„Ne,“ odpověděla Hillary. „Bette už si vybrala dny, kdy se smí zůstat doma bez neschopenky, a šéfové v Prudent Stand absence neradi vidí.“

„Myslíte si, že někdy mohla jít do práce nemocná, protože jí šlo o místo?“

„Ne. Ale směřovalo to k tomu.“

„To je teda zaměstnavatel,“ konstatoval Coop. „Jak to, že tam lidi vydrží?“

„Protože dobře platí,“ podala Hillary prosté vysvětlení.

„Jestli si Bette už veškeré dny povoleného volna vybrala, nestihla asi spoustu práce.“

„Ona si to volno nevybírala v kuse,“ upřesnila Hillary. „Nanejvýš tři dny najednou.“

„Máme u nás povolené dva týdny,“ doplnil ji Watkins. „A máte pravdu, v práci chyběla dost. Nějak se to nastřádalo. Brzy už by jí to strhávali z dovolené, ale nestihli to, protože si svoje dva týdny vybrala těsně předtím, než se vydala do New Yorku k vám na chatu.“

„A ona nikomu neřekla, kam míří a proč?“

„Alespoň o tom nevíme,“ řekla Hillary.

„Mně řekla, že si tam chce trochu odpočinout od pracovního stresu,“ pokračoval Coop.

„Nevíte, v čem ten stres spočíval?“

„To nevíme,“ odpověděl Lloyd. „Ale že byla pod tlakem, si dokážu představit, to je u Prudent Stand každý. Třeba jí opravdu nebylo dobře a začalo ji to zmáhat. Sakra, vždyť já se tak někdy cítím taky. A když se Bette přihodila ta věc, musel jsem si pár dní taky vybrat. Byl jsem na tom tehdy tak mizerně, že jsem se většinou ráno ani nemohl vydrápat z postele.“

„Nevěděli byste, kam chodila k doktorovi?“

„Tak to bohužel ne,“ řekl Watkins.

„V práci by to mohla mít v záznamech,“ prohlásila Hillary. „Můžu vám tam zavolat.“

Než Coop stačil odpovědět, už byla na cestě do kuchyně, podle všeho k telefonu.

Do obývacího pokoje dozníval její tlumený hlas. Watkinsovi asi zněl jako mručení vlastního svědomí. Vypadal nesvůj.

Když se vrátila a znovu zaujala místo v rohu pohovky, prohlásila: „Jakmile to najdou, zavolají mi zpátky. Řekla jsem jim, že ležím doma nemocná a že k Bettinu doktorovi chci zajít taky.“

„Ale budou přece volat na Lloydovo číslo,“ namítl Coop.

Hillary se lehce usmála. „Jsme s tou dotyčnou kamarádky, takže o mně a o Lloydovi ví.“

Maloměsto, pomyslel si Coop, a nevelká firma k tomu. O Lloydu Watkinsovi a Hillary Blandové ví nejspíš každý. Co by tak mohli ještě vědět o Bette? Možnosti, které se skýtaly, Coopa vyděsily – zažil už všechny stránky lidské povahy, vše, co se může skrývat za nevinným výrazem.

Podruhé upil skotské a rozhodl se, že už ji pít nebude. „Nevíte o Bette ještě něco? Něco, co vám třeba nepřipadá podstatné a co jste mi poprvé neřekli.“

Watkins zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Hrozně rád bych vám pomohl, ale nemám jak.“

„A neměla mimo vás ještě nějaké další přátele?“

„Ale ano, jednoho možná přece jen ano!“ vyhrkla Hillary. Ve tváři se jí zračilo upřímné překvapení, že ji to nenapadlo dřív. „Občas pracovala jako dobrovolnice v knihovně, v pobočce na východě města. Někdy se zmiňovala o ženě jménem Sternová. Ale na křestní jméno si nemůžu vzpomenout.“

„Abigail!“ doplnil ji horlivě Watkins. „Vzpomínám si, že mluvila o nějaké Abigail Stemové. Určitě tam v té knihovně pracuje.“

Coop letmo pohlédl na hodinky. „Jak má ta knihovna otevřeno?“

„Za tohohle počasí budou zavírat v pět, tomu věřte,“ odpověděla Hillary.

„To je za hodinu,“ konstatoval Coop. Vstal a oblékl si kabát.

„Nepočkáte si na to jméno Bettina doktora?“ zeptala se Hillary.

„Já vám zavolám, až v té knihovně skončím. Budete ještě tady?“

Zarděla se a přikývla.

Watkins vyskočil, aby jej doprovodil ke dveřím. „Doufám, že jsme vám pomohli, pane Coopere.“

„To já taky.“

U dveří Watkins Coopovi podal ruku.

No proč ne? pomyslel si Coop. Život jde přece dál.

Cestou k autu si uvědomil, že ještě před několika dny by zřejmě takto zareagovat nedokázal. Změna nějak souvisela s Čarou Callahanovou.

Ne, souvisela s ní v plné míře.

Knihovnu nemohl dlouho najít, a když dorazil, do pěti hodin zbývalo pět minut. Knihovna však již měla zavřeno. Zdálo se, že je vevnitř zhasnuto. Coop zabouchal na dveře, ale žádnou reakci to nevyvolalo.

Zklamaně se rozhodl odjet. Cestou do motelu autu nepříjemně podkluzovala kola. Když dorazil, zavolal Hillary Blandové do Watkinsova bytu.

Hillary mu prozradila, jak se jmenuje Bettin doktor. Byl to obvodní lékař, který se specializoval na zažívací potíže. Nějaký Scott Ferguson. Hillary se dokonce podařilo získat adresu jeho ordinace a telefonní číslo.

Coop si údaje pečlivě zaznamenal, poděkoval jí a odtrmácel se stále hlubším sněhem do motelové restaurace.

Kvůli sněhu musel všechno odsunout na zítřek.

Kéž by šlo odsunout i ten zítřek.

45

U vchodu do katedrály svátého Alexia se Cara na chvíli zastavila, poté vystoupala po otlučených betonových schodech a vešla dovnitř.

Budova katedrály byla dlouhá a úzká, uprostřed vedla ulička a do lavic se po obou stranách vměstnalo asi jen deset lidí. Vitrážovým oknem za kazatelnou dovnitř dopadalo tlumené, lehce obarvené světlo. Vitráž znázorňovala samotného svátého Alexia, oděného ve zdobném rouše, se svatozáří nad hlavou a křížem po levici. Cara věděla, že byl ochráncem žebráků, řemenářů, ošetřovatelek, poutníků a cestovatelů. Pomyslela si, že je-li patronem těch dvou posledních, dělá to z něj ochránce prakticky všech.

Ačkoliv byla katedrála tak úzká, měla pozoruhodně vysokou trámovou střechu a stěny s ochozy ozdobené starými freskami a zčernalými soškami apoštolů vysoko v mělkých výklencích. Po vřavě newyorských ulic tu panovalo nezvyklé ticho. Hřejivé světlo, které zvenčí dopadalo okny v horní části chrámové lodi, sem proudilo tak sytě, až se zdálo, že by se jej člověk mohl dotknout.

V jedné ze zadních lavic seděla žena předkloněná tak hluboko, že jí zezadu téměř nebylo vidět hlavu. O kousek dále na druhé straně uličky mezi lavicemi klečel zpustle vypadající muž, i on s hlavou skloněnou. Zdálo se, že kromě těch dvou věřících a Cary v katedrále nikdo není.

Caře a Ann se dostalo katolické výchovy, Cara se však od katolicismu dávno odklonila a posléze i od náboženství jako takového. Na rozdíl od ní Ann zůstala věřící a Cara zjistila, že sem ke svátému Alexiovi chodila často hledat útěchu a modlit se.

Svůj slib Coopovi, že během jeho nepřítomnosti nebude kráčet v Anniných stopách, Cara dodržela, ale domnívala se, že by mu nevadilo, když si zajde ke svátému Alexiovi. Důvody, proč sem přišla, se netočily jen kolem Ann – Cara vždycky slýchávala, že lidé s katolickou výchovou se do kostelních lavic dříve či později vrátí. Sebe sice mezi ně nepočítala, ale po nedávných událostech kupodivu začala pociťovat potřebu se pomodlit. Ničemu to neuškodí a možná jí to pomůže vše pochopit, lépe se vyrovnat se zármutkem i vztekem a spát celou noc, aniž by se budila.

Neslyšnými kroky, které tlumil vybledlý červený koberec táhnoucí se chrámovou lodí, se blížila ke kazatelně. Smítka prachu vířící v závoji měkkého světla a jemná kostelní vůně jí připomněly první přijímání a dávná nedělní rána, která by tehdy nejraději trávila někde jinde. Světlo zbarvené vitrážovým sklem jí připadalo jako ztvárnění umělcovy představy, jak to vypadá v nebi. Starobylé leštěné dřevo, zatuchlina, kamenné zdivo, které přečkalo staletí, vzduch prodchnutý kadidlem – to vše splynulo v jediný vjem, který překonal bolest i plynoucí čas a naplnil jí duši klidem. Přemýšlela, jestli to není ta poslední věc, která to dokáže.

V přední části kostela poklekla a pokřižovala se, což neučinila již dlouhé roky, a šla si sednout do jedné z lavic. Kabelku si položila vedle sebe na dřevěnou desku, sklopila vypolstrované klekátko a znovu si klekla.

Myslela na Ann, jak v dětství během mše tolikrát sedávaly vedle sebe, jak se Ann pokaždé hrnula do fronty na hostii, zatímco Caru k tomu musela matka přemlouvat, někdy ji i popostrčit. Vyvstal jí před očima obraz Ann doma s matkou a otcem, s jejich otcem.

Vepředu na kabátu se jí objevilo několik skvrnek. Překvapeně si uvědomila, že je způsobily její vlastní slzy – ani si nevšimla, že jí kanou.

Sklonila hlavu ještě níže, pevně zavřela oči a propukla v téměř neslyšný, křečovitý pláč.

Chvíli tak zůstala, bez pohnutí; smiřovala se s vlastní minulostí a urputně z ní hledala cestu ven.

Teprve při pomyšlení na Coopa příval jejích slz ochabl a znovu se vzchopila. Uvažovala, jestli sem vlastně nezašla i kvůli tomu, co se odehrálo v hotelu Atherton – jestli se z ní znovu nestává spořádaná katolička, kterou tíží tělesný hřích.

Zpovídat se však nechtěla, protože to, k čemu došlo mezi ní a Coopem, v ní nevyvolávalo žádný pocit viny – přineslo jí to jen radost a hřejivou vzpomínku. A naději.

Pomodlila se, aby podobnou naději dodala i Coopovi. Když jí pověděl o své chorobě, odpověděla, že jí na tom nezáleží. Remise může trvat roky a kdo o sobě může říci, že ví, kolik času mu zbývá? Doufala, že mu pomohla pochopit, že své zoufalství potlačoval v sobě. Hromadilo se tam a hrozilo, že jej zničí, i kdyby se o to nepostarala rakovina. Kéž by si to uvědomil!

Konečně přestala plakat.

Nevěděla, jestli se cítí lépe, ale byla unavená a setřásla ze sebe alespoň část svého napětí a utrpení.

Rychle se vztyčila a posadila se zpátky na lavici. Polkla, rukou si otřela uslzené oči a poté sáhla po kabelce, aby z ní vytáhla papírový kapesník.

Zjistila, že kabelka je pryč.

46

Ráno se Coop vydal nejprve do knihovny.

Přestalo sněžit, na trávnících a na střechách však zůstala ležet asi osmicentimetrová vrstva. Coop projížděl havertonskými ulicemi a sledoval, jak lidé oškrabávají čelní skla automobilů a odhazují sníh z chodníků, ale nevlídné zimní počasí je nejspíš vůbec netíží. Někteří dokonce věšeli vánoční ozdoby. Sníh z vozovek shrabaly sněžné pluhy již brzy ráno, a tak Coopa při jízdě do knihovny, kde Bette působila jako dobrovolnice, nic nezdrželo.

Ani o své práci v knihovně Bette rodičům nic neřekla. Coopa mrzelo, jak moc se všichni tři navzájem odcizili. Dochází k tomu snad ve většině rodin?

U policie Coopovi postupně začalo připadat, že nikdo nikoho opravdu nezná. Jako by vztahy po určité době ztrácely svou váhu. Opět jej znepokojilo, co by se mohl dozvědět. Připadalo mu to jako hledání těla při vyšetřování vraždy, jako kopání jámy, v níž by rád něco našel, ale zároveň se toho děsí.

Zaparkoval na odklizené části parkoviště u nízké cihlové budovy a těžkým krokem odpochodoval dovnitř. Na veliké gumové rohožce si očistil podrážky a vypravil se hledat Abigail Sternovou.

Jako ve všech knihovnách visel i tady ve vzduchu pach starého papíru, lepidla a inkoustu z tiskáren a mísil se s vůní dřevěných lakovaných stolků, které tu stály v úhledných řadách. Vůně čtenářské svatyně.

Abigail Sternová se pohybovala mezi policemi, kam rovnala vrácené knihy.

Coop obešel ocelové regály a spatřil, že je to útlá žena ve středních letech. Zrovna balancovala na stoličce a na horní regál rovnala z náruče knihy. Připomněla mu starou knihovnici ze střední školy – měla tytéž neupravené šedivé vlasy, brýle s tlustými rámečky, staromódní šaty a dokonce i kostnaté nohy protkané křečovými žílami. Přinejmenším svým vzhledem dokonale splňovala tradiční představu o knihovnici. Coop uvažoval, jestli tomu tak je i v ostatních ohledech.

„Paní Sternová?“ zeptal se, ačkoliv žena za přepážkou, která jej sem nasměrovala, ji popsala dost jasně, takže nebyl na pochybách.

Abigail Sternová k němu shlédla a přikývla. Zároveň jej obdarovala úsměvem, který se nedá popsat jinak než jako krásný. Za tlustými čočkami brýlí jí hrály živé a přívětivé modré oči.

Coop jí prozradil, že je Bettiným otcem, a paní Sternová svolila, že si s ním promluví. Měla jemně modulovaný hlas a precizní výslovnost. Coop se zděsil představy, že pracovní místa lidí jako ona jsou nahrazována počítači.

Sedla si naproti němu k zastrčenému stolku poblíž u oddělení s časopisy a složila ruce na výtisk Magazínu záhad Elleryho Queena, který tam někdo nechal. Coop doufal, že jeho pátrání dojde podobně jasného a uspokojivého konce jako příběhy na stránkách tohoto časopisu.

Abigail Sternová se na úvod vyjádřila, že soucítí s Coopovým zármutkem, a vylíčila mu, že Bette považovala za milou a vstřícnou dívku.

„Neměla náhodou tady v knihovně s někým nějaký spor?“ zeptal se jí Coop. „Třeba s nějakým návštěvníkem, co si přišel půjčit nebo vrátit knihy?“

„Na nic takového si nevzpomínám,“ prohlásila Abigail Sternová. „A upřímně řečeno, nedokážu si představit, že by se Bette s někým moc pohádala. Tím nechci říct, že by postrádala vlastní osobnost – prostě rozuměla lidem a vycházela s nimi. Jednou mi řekla, že nebýt peněz, ráda by se stala knihovnicí.“

Tomu se Coopovi nechtělo věřit. Možná Bette jen uplatňovala svou schopnost rozumět lidem a vycházet s nimi.

„Nikdy nebývala otrávená,“ pokračovala Abigail Sternová, „ani když se necítila dobře,“

„A to bylo kdy?“ zeptal se Coop, neboť si vzpomněl, že než si Bette vybrala část dovolené, aby si odpočinula, pár dní nebyla ze zdravotních důvodů v práci.

„No, posledních pár týdnů předtím, než…, než odjela do New Yorku.“

„Řekla vám, že na nějakou dobu odjíždí na naši rodinnou chatu na pláži?“

„To ne. Bette toho moc nenamluvila, spíš uměla báječně naslouchat.“

„Ale když jí nebylo dobře, tak vám o tom přece řekla.“

„Jenom někdy. Jindy jsem to poznala, protože vypadala pod psa, ale nestěžovala si.“

„A řekla vám, co s ní je?“

„Ne, nikdy. Někdy jsem na ni narazila v hale, seděla tam u stolku a vypadala, že má příšernou depresi. Jednou mi dokonce připadalo, že brečí, ale nejsem si jistá. Ale když jsem ji viděla naposledy, to bylo pouhé dva týdny před tou tragédií, tak nevypadala dobře, to vám povím. Bylo znát, že se musí nutit, aby k návštěvníkům byla přívětivá. A taky byla nezvykle bledá. Přisuzovala jsem to tomu, že má možná střevní chřipku, která se tehdy po Havertonu šířila.“

„Nevšimla jste si, jestli nebrala nějaké léky?“

„Nebrala, dokonce ani aspirin.“

„Říká vám něco jméno Lloyd Watkins?“

Abigail Stemová zamyšleně sklonila hlavu a po chvíli zase vzhlédla. „Myslím, že to byl její nápadník. Potom se spolu ale rozešli. Zmínila se o tom pouze jednou, pak se zřejmě rozhodla, že o svém trápení nikomu vykládat nebude, a já na ni nenaléhala“

Vy ne, tomu se dá věřit, napadlo Coopa. „Nenapadá vás, komu by se ještě o svých zdravotních potížích nebo milostném životě mohla zmínit?“

„Tady v knihovně už nikomu, tím jsem si jistá. My dvě jsme tu téměř pokaždé pracovaly samy. Proto ji tu dočasně zaměstnali – aby mi vypomáhala. Přecházíme na plně automatizovaný systém.“

„To je škoda. A bude to mít nějaký vliv na vaši pozici?“

„Já trávím tři večery týdně v počítačovém kurzu, pane Coopere. Nenechám se převálcovat dobou.“

Usmál se. „Kéž by takový přístup mělo víc lidí! Nezmiňovala se Bette někdy o jakémsi doktoru Fergusonovi?“

„To si nevzpomínám. To byl její lékař?“

„Údajně ano.“

„V tom případě bude o Bettině zdraví víc vědět on.“

„To ano.“ Vstal. Okny na druhé straně knihovny spatřil, že začalo mírně sněžit. Ve sněhu jezdil po dálnicích nerad, a tak se rozhodl, že ještě navštíví doktora Fergusona a až pak se vydá nazpátek do New Yorku.

„Já jsem vás tím nechtěla vyhánět ze dveří,“ zdůraznila Abigail Sternová. „Jestli chcete, klidně se můžeme o Bette bavit dál.“

„Já myslím, že jste mi už pomohla dost,“ prohlásil Coop. „A díky, že jste mi věnovala tolik času.“

„Čas je drahocenný, ale pokud to přispěje k dopadení Bettina vraha, věnuju ho ráda.“

Obojí jí Coop věřil.

Poté, co mu Coop do telefonu vylíčil, kdo je, souhlasil doktor Ferguson, že si najde chvilku na rozhovor. Další člověk, kterému je čas drahý.

Lékařova ordinace se nacházela ve druhém patře zdravotnického zařízení v těsné blízkosti malé havertonské nemocnice. Coop se ocitl v komfortní čekárně se zeleným kobercem a pohodlnými čalouněnými křesly. Stěny zdobily grafické listy jásavých barev od impresionistických malířů jako Renoir, Manet nebo Cézanne. Na stole stála soška ve stylu art deco – znázorňovala ženu, která se chystá skočit šipku do vody.

Coop stiskl tlačítko. Otevřelo se posuvné okénko s matovým sklem a vykoukla z něj mladá žena v bílé uniformě a se zářivým úsměvem. Sdělil jí, jak se jmenuje a že má na jedenáct hodin domluvenou schůzku s doktorem Fergusonem. Reagovala na to nadšeným „Ahá!“, jako by měla nesmírnou radost, že jí to připomněl.

Okénko se zase zasunulo a otevřely se dveře. Coop sestru následoval chodbou, z níž vedly dveře do místností, kde se prováděly rozličné zdravotní procedury. Uvedla ho do ordinace doktora Fergusona, sdělila mu, že doktor ihned přijde, a poté odešla a zavřela za sebou dveře.

Coop se rozhlédl kolem sebe a spatřil další umělecká díla, obvyklé zarámované diplomy, fotografie atraktivní blondýnky a dvou malých dětí – pravděpodobně lékařovy rodiny – a police napěchované objemnými lékařskými knihami vázanými v kůži. Na konci jednoho regálu zahlédl pár brožovaných bestsellerů. Od Deni Greenové nic. Doktor Ferguson dával přednost Johnu Grishamovi a Stephenu Kingovi. Ordinace měla jediné okno, po stranách olemované těžkými béžovými závěsy. Zvenčí sem příliš hluku nedoléhalo.

Otevřely se dveře a do ordinace spěšným krokem vstoupil usměvavý muž po čtyřicítce, s velmi tmavými vlasy i očima, středního vzrůstu a s počínajícím bříškem obvyklým u mužů středního věku. Toho rána se oholil tak důkladně, že se párkrát řízl do brady.

Představil se Coopovi, potřásl si s ním rukou a posadil se k pracovnímu stolu. Vzduchem při tom zavanul jemný pach jódu. Na stole vedle psací podložky leželo zelené plnicí pero. Lékař je vzal do rukou a začal si s ním pohrávat.

Z tváře mu zmizel úsměv a prohlásil: „Ta zpráva o Bette mě zarmoutila.“

Coop mu za vyjádření účasti poděkoval a pravil: „Zajímalo by mě, jak na tom Bette byla zdravotně.“

Doktor Ferguson naklonil hlavu ke straně a vyloudil nepatrný úsměv, přestože mu do smíchu očividně nebylo.

„Musím vás upozornit, pane doktore, že Bette bohužel zemřela a její smrt se vyšetřuje jako vražda, nemluvě o tom, že jsem její otec. Nejde tedy o žádné lékařské tajemství.“

„Takže předpokládám, že vám o tom neřekla.“

„Mně? A co mi měla říct?“

„Vám i zbytku rodiny a komukoliv dalšímu, komu důvěřovala. Bette měla jít na operaci, pane Coopere. Na jedné ledvině měla rakovinné cysty.“

Coopovi to vyrazilo dech.

„Je mi líto, že jsem vás takhle zaskočil.“

Rozhodl se, že doktoru Fergusonovi o své vlastní rakovině nic neřekne. „A ohrožovalo ji to na životě?“

„To ještě ne. Testy ukázaly, že cysty zatím nemetastázovaly. Problém spočíval v tom, že ty rakovinné nádory jí rostly nedaleko sleziny. Proto souhlasila s operací.“

„Co to mělo být za operaci?“

„Nějaký úplně nový postup – způsob, jak odejmout část ledviny, aniž by se přitom poškodila slezina, ale byl by k tomu zapotřebí buněčný transplantát.“

Coop o tom přemýšlel. „Je řeč o biogenetice? Mohla by jí dorůst zbývající část ledviny?“

„Její ledviny zrovna ne. Účelem operace bylo nahradit chybějící ledvinovou tkáň jinou živou tkání. Nejnovější experimenty naznačují, že původní orgán je schopen přijmout ledvinovou tkáň zvířecího dárce, v tomto případě prasete. Jestli vás to zajímá, nedávno o tom vyšel článek v New England Journal…“

„To chcete říct, že mojí dceři chtěli doktoři implantovat část prasečí ledviny?“

„Zjednodušeně řečeno, je to tak. Chtěla to podstoupit dobrovolně a já jí to odsouhlasil. Pokud by to neabsolvovala, hrozilo jí bud trvalé poškození sleziny a možná i rychlejší rakovinné bujení, nebo dlouhé, ale neodvratné čekání na to, až rakovině podlehne. Chirurg, který ji měl operovat, takové operace za poslední půlrok provedl třikrát se stoprocentní úspěšností.“

„To ji měli operovat v Havertonu?“

„Ne, to ne! Tady na to nemáme vybavení. V New Yorku, v nemocnici U Panny Marie Milosrdné. Tam Bette podstoupila diagnostické testy. Na přípravné procedury odjela do New Yorku, některé z nich byly dost agresivní, a pak…, pak měla přijít na řadu samotná operace. Tady v Havertonu svou chorobu všem zatajila

– bála se, aby se to nedoneslo až k vám do New Yorku. Chtěla vám to říct až poté, co by tu operaci úspěšně podstoupila.“

„Ale proč?…“

„Na to jsem se jí taky ptal, ale neprozradila mi to. Předpokládám, že prostě nechtěla, abyste o ni vy nebo její matka měli strach.“

Tak proto odjela na tu chatu, domyslel si Coop. Klidné místo, kde měla soukromí a kde se mohla připravit na agresivní zdravotní testy a posléze i na závažnou operaci. A bylo mu jasné, proč jim tu operaci zatajila. Bylo to z obavy, co by si její matka pomyslila, kdyby uslyšela, že její dceři do těla zavedou živou tkáň jiného živočišného druhu. Proč jen jsi nepřišla za mnou, Bette? Proč jen jsi nepožádala svého otce o pomoc?

Řekl si, že by tak nakonec nejspíš učinila. Možná krátce před samotnou operací.

Rozhodl se, že tomu bude věřit.

„Pitevní zpráva se o rakovinném bujení na jedné ledvině vůbec nezmiňuje,“ namítl.

„Já nejsem policejní lékař, pane Coopere, ale příčina Bettiny smrti byla dost jasná a ty rakovinné cysty neodhalil ani celý tým špičkových diagnostiků. Dokud se neodeberou vzorky tkáně, lze si ty cysty splést s obyčejnými, neškodnými anomáliemi, takže při policejní pitvě se daly snadno přehlédnout.“

Coop na okamžik vyhlédl z okna na oblohu bez jediného mráčku. „Jakou by měla naději?“ zeptal se.

„Kdyby tu operaci podstoupila? Nechtěl bych se mýlit, ale řekl bych, že dobrou.“

„Takže by to přežila?“

„Myslím, že ano.“

Coop vstal a zjistil, že se mu točí hlava.

„Není vám špatně, pane Coopere?“

„Ne, jsem v pořádku. Děkuju, že jste si na mě udělal čas, pane doktore.“

Lékař za stolem povstal. „Opravdu doufám, že jsem vám ničím nezpůsobil další smutek…“

„Ne,“ pravil Coop, „to už ani nejde.“

Otočil se a odešel z ordinace. Doktor Ferguson jej sledoval a v očích se mu zračilo mnohem víc soucitu, než bývá u lékařů obvyklé.

47

Během celé zpáteční cesty do New Yorku sněhu neustále přibývalo. Sníh se již sypal skoro kolmo a v obrovských vločkách. Když Coop parkoval u obrubníku, dalo se čekat, že celý vůz zapadne pod sněhem či pod závějemi od sněžného pluhu. Automobilový i pěší provoz už téměř zcela ustal a z ulic a chodníků se rychle stávala celistvá bílá pláň. Cestou k domovnímu vchodu Coop cítil, jak se mu do černých kožených polobotek vkrádá mráz.

Správce domu Dave odházel sníh z cesty i ze schodů, ale od té doby napadla další několikacentimetrová vrstva. Coop se jí propracovával a říkal si, že si musí vzpomenout a koupit letos Daveovi k vánocům dárek o deset dolarů dražší.

V bytě bylo teplo a Coop se tam cítil pohodlněji než kdy předtím. Ale ještě než si odložil kabát, začal zvonit telefon.

Byla to Alicia. Coop jí vysvětlil, že se zrovna vrátil, a požádal ji, jestli by jí nemohl zavolat za chvíli. Odvětila, že je to v pořádku, a překvapivě mu dala telefonní číslo k sobě domů.

O čtvrt hodiny později, s čistými suchými ponožkami na nohou a s hrnkem instantní horké čokolády si Coop sedl k pracovnímu stolu a přehrál si vzkazy na záznamníku. Ve dvou případech volající osoba zavěsila a nezanechala vzkaz. Krom toho tam byla prosba o příspěvek do Policejního dobročinného fondu, zpráva od Earla Gittera, který jej už potřetí prosil, aby mu zavolal ohledně novinového článku o pátrání po Bettinu vrahovi, a dva vzkazy od Alicie. Žádala, aby jí zavolal zpátky.

Když tak učinil, prohlásila: „Snažila jsem se s vámi spojit skoro celý den.“

Coop se rozhodl, že o tom, kde byl, jí nic nepoví. „Máte dobré nebo špatné zprávy?“

„Já bych řekla, že dobré. Už jste volal Deni?“

Odpověděl, že nikoliv.

„Myslím, že byste měl. Má nějaké nové informace.“

„A o co jde?“

„Musela jsem jí slíbit, že vám to neřeknu.“

Coop cítil, ho rozehřívá nejen čokoláda, ale i vztek. „To si děláte legraci?“

„Já vím, že je to dětinské, ale ona se strašně dožere a nebude s ní k vydržení, když vám to prozradím. Radši jí ani neříkejte, že jsem vám volala.“

„Co to má sakra znamenat, tahleta hra?“ zeptal se Coop.

„Prostě vám to chce povědět sama. Chce – nebo spíš potřebuje

– zadostiučinění.“

„Tohle jsou přesně ty hovadiny,“ podotkl Coop, „proč s ní nerad spolupracuju.“ A s vámi taky, mohl klidně dodat.

„To vám nemůžu mít za zlé, ale já jí to slíbila.“

„Že byste zrovna vy dodržovala sliby?“

„Jenom některé. Tenhle ano, protože je to v mém zájmu. Pomáhá to udržovat nezbytné pouto s autory. Ale že vám nezavolám, jsem jí neslíbila. Chtěla jsem, abyste věděl, co se děje, a zbytečně dlouho neotálel, než se jí ozvete.“

Ozývat se Deni se teď Coopovi chtělo ještě méně. Věděl, že informace, které jí a Alicii připadají důležité, nemusejí mít při řešení případu žádnou hodnotu. „Týká se to Bette?“ zeptal se.

„Ne – to vám ještě řeknu.“

Neměl na vybranou. Musel na hru přistoupit. „Tak dobře, Alicie, já se s Deni spojím.“

„Brzo?“

„Brzo je relativní.“ Ať už se ta nová informace týká čehokoliv, určitě počká. Deni možná zjistila, že se na místě vraždy Theresy Dravicové nalezl jeden z jejích románů. Anebo si něco vymyslela, aby si získala jeho pozornost. Není třeba pospíchat a volat jí hned. Kvůli hustému sněžení se teď všechno beztak zpomalí nebo dokonce zastaví a město, které nikdy nespí, si alespoň zdřímne.

„Máte vztek a já se vám nedivím, ale pokusíte se alespoň pochopit mou situaci?“

„No dobře.“

„Buďte prosím hodný, já vím, že takový jste, Coope.“

„Dobrá, Alicie, já Deni brzo zavolám.“

„A jak se cítíte?“

„Jak se cítím? Jo tak.“ O své chorobě se bavit nechtěl. „Teď si dám něco k večeři a pak se chystám asi tak deset hodin prospat.“

„Vy jste dělal něco náročného?“

„Musel jsem celé odpoledne řídit v tom sajrajtu venku.“

„Dobře, nebudu do toho strkat nos, Coope.“

„Díky, Alicie.“

Coop využil vhodné příležitosti a zavěsil.

Znovu se musel zamyslet nad tím, s jakými lidmi se to spolčil.

Slib, že zavolá Deni, splní, ale ať má Deni na srdci cokoliv, bude to muset počkat, protože nejdřív si potřebuje promluvit s někým jiným.

Cara se s ním setkala na snídani opět v lahůdkářství. Tentokrát bylo v boxech u výlohy obsazeno, a tak se posadili ke stolku u zdi, na níž visela série zarámovaných fotografií hvězd. Celebrity se na ně podepsaly a většinou připojily i lichotivou poznámku o zdejším lahůdkářství. Coopovi připadalo zajímavé, jak moc se rukopis na všech fotografiích s výjimkou Barryho Manilowa navzájem podobá.

Bylo svěží, chladné ráno, ale zářivé sluneční paprsky již začaly navzdory mrazu rozpouštět povrchovou vrstvu sněhu. Nejpesimističtější předpovědi o sněhových srážkách se sice nenaplnily, ale i tak Coopovi sněžný pluh nahrnul na auto tolik zledovatělé břečky, že mu ho zatarasil u chodníku. V podzemce naštěstí nesněží, čehož Coop toho rána stejně jako mnoho dalších Newyorčanů využil, aby se dostal, kam potřebuje. Jako vždy jej překvapilo, jak brzy po hustém sněžení jsou na chodnících prohrabány přinejmenším úzké cestičky. V ulicích sice vznikaly dopravní zácpy, ale provoz se pohyboval kupředu. Newyorčané mají tuhý kořínek

– nikdo a nic je nesrazí do kolen, ani sněhové bouře.

Cara vypadala nádherně. Coop se sklonil, a než si sedl naproti ní, políbil ji na tvář. „Ty tu pořád ještě jsi,“ řekl.

„Tady v lahůdkářství?“

„Tady na světě, pro mě. Nechtěla bys dneska zase dorazit do práce později?“

„Po ničem jiném netoužím, můj milý.“ Dychtivě se mu podívala přes stůl do očí. „Akorát se obávám, že takhle už bych tam zítra nemusela chodit vůbec.“

„A potřebuješ vůbec do práce chodit?“

„No samozřejmě.“

„Já teď asi trochu předbíhám, že jo?“

Dotkla se hřbetu jeho ruky. „Zas tak moc ne.“

Přesně to chtěl slyšet. Přesně to chtěl.

Ukousla si své bagety s taveným smetanovým sýrem, a než se znovu dala do řeči, sousto dožvýkala a spolkla. Jak jen může žena vypadat tak smyslně, když pojídá bagetu se sýrem? „Když jsi byl pryč, zašla jsem si do kostela. Říkala jsem si, že by ti to nevadilo,“ oznámila mu.

Coop položil hrnek kávy a usmál se. „Do kostela? Chodíš tam pravidelně?“

„Skoro vůbec.“

„Tak přestaň tajnůstkařit a vysvětli mi to, prosím.“

Cara Coopův úsměv neopětovala. „Chovala jsem se, přesně jak jsi mě žádal, a když jsi byl pryč, přestala jsem se potulovat v místech, kam chodila Ann. Akorát jsem zašla do kostela, který Ann občas navštěvovala.“

„A proč?“ Podráždilo jej to a na jeho hlase to bylo znát.

„Protože se mi zachtělo jít do kostela,“ vysvětlila Cara poněkud obranným tónem.

„Do kostela, kam chodila Ann?“

„Je pravda, že částečně jsem tam šla i kvůli tomu,“ připustila. „Copak sérioví vrahové obvykle zevlují před kostelem?“

„Častěji, než by sis mohla myslet. Moje bývalá žena má dokonce podezření, že se potloukají i na policejních stanicích.“ Divil se, proč mu to Cara vypráví. Kdyby o tom pomlčela, nedozvěděl by se to. Proč o tom začala hovořit? „Stalo se v tom kostele něco?“

„Ano, ale pochybuju, že by to nějak souviselo s Anninou vraždou. Ukradli mi tam kabelku.“

„To ti ji někdo vytrhl z ruky?“

„To ne – nenápadně ji sebral, když jsem se nedívala.“

„A toho zloděje jsi viděla?“

„Neviděla. Klečela jsem a modlila se. Taky jsem brečela. A když jsem zvedla hlavu a sáhla pro papírový kapesník do kabelky, kterou jsem si položila na lavici, zjistila jsem, že kabelka je pryč.“

„A co jsi v ní měla?“

Pokrčila rameny. „Kreditní karty, propadlý řidičák, klíče od bytu a asi padesát dolarů. A samozřejmě lísteček se svojí adresou, kdybych tu kabelku ztratila.“

Coop se opřel o opěradlo. Ta událost jej rozzlobila i vyděsila. „Vždyť klidně mohl sedět přímo za tebou.“

Cara se pokusila napít kávy, ale ruka se jí tak třásla, že toho nechala a hrnek odložila. „Myslíš si, že si to neuvědomuju? Ať už tu kabelku vzal kdokoliv, musel se pro ni natáhnout přes opěradlo lavice, kde jsem klečela.“ Znovu se zkusila napít. Přehnaně soustředěnými pohyby si přiložila hrnek k ústům, upila kávy a postavila ho přesně na původní místo – jako když opilý člověk předstírá střízlivost. Jenže ona předstírala, že nemá strach. „Ani to nemusel ukrást ten vrah,“ přesvědčovala Coopa i sebe.

Chtěl ji vzít za ruku a utěšit ji, ale pořád mu ještě bránil vztek. „Nemusel, ale mohl. Ať ti tu kabelku ukradl kdokoliv, zná teď tvoje jméno i místo bydliště.“

„Callahanová je dost běžné jméno.“

„To myslíš vážně? To si opravdu myslíš, že si to ten vrah nespojí? Díky tomu, jaký sis nechala udělat účes a jak se teď oblékáš, by vás s Ann mohli považovat za dvojčata.“

„No tak si to možná spojí, ale že mi ukradli kreditní karty, už jsem oznámila v bance a v bytě si nechávám vyměnit zámek.“

„Aspoň že tak!“

Natáhla ruku přes stůl a popadla Coopa za rukáv. Nešťastně vyhrkla: „Vadí mi, když jsi na mě naštvaný. Nezlob se. Nemohli bysme na to zapomenout?“

„Naštvaný asi jsem,“ řekl. „Ale taky o tebe mám strach.“

„Já mám taky strach. Takhle jsem to neplánovala. To já chtěla najít jeho a potom ho dovést do pasti.“

„Co to bylo za kostel?“ zajímalo Coopa.

„Svatý Alexius na Sedmapadesáté východní ulici.“

„Takže nedaleko banky, kde pracuješ.“

Caře se na tváři zračilo znepokojení. „Myslíš, že mě odtamtud možná sledoval cestou do práce?“

„Možné to je.“

„Možné taky je, že ten zloděj nikdy nikoho nezavraždil. Že s kabelkou utekl někam ven, vzal si z peněženky peníze a potom všechno ostatní zahodil do kanálu nebo do popelnice. To bys asi věděl ty, kolik kabelek se každý den v New Yorku ukradne. A ta moje je možná prostě jenom jedna z nich.“

Coop věděl, že Cara má pravdu. Ale také věděl, že Cara nechápe, že si lidi od policie o náhodách myslí svoje. „Musíme předpokládat, že tvoji kabelku vzal vrah,“ prohlásil nekompromisně. „Ze si všiml, jak se podobáš Ann – možná až příliš – a byl zvědavý.“

Povzdechla si, což znamenalo, že na dohadování s Coopem rezignovala. „Pokud je ten zloděj vrahem a ví, že Ann byla moje sestra, nezačne náhodou tušit, že se na něj líčí past, a nevycouvá?“

„To by mohl, ale taky by tě mohl považovat za výzvu, před kterou nelze utéct. Možná u něj nutkání převáží nad inteligencí. A pokud ano, zavěsí se na tebe jako hladový vlk.“

Sklonila hlavu. Zmocnil se jí strach a už to nebyla schopna skrývat.

Vždyť tohle jsi přece chtěla! pronesl Coop málem nahlas. Ale přestože v ní chtěl vyburcovat vědomí, v jakém nebezpečí se nachází, měl ji natolik rád, že ji nechtěl ještě více strašit.

Pohlédl přes lahůdkářství ven. Prohrabanými cestičkami na chodnících proudily kolem každou hodinu stovky lidí. Stejně tomu bylo i před bankou, kde pracovala Cara. Jaká je pravděpodobnost, že někdo z nich zavraždil její sestru, všiml si, jak moc jí je Cara podobná, a proto ji sledoval do katedrály svátého Alexia a vzal jí kabelku? Malá. Ale i na dostizích vyhrávají úplní outsideři dost často na to, aby na ně lidi sázeli. „Tvoje číslo není v seznamu,“ řekl nahlas. „V té kabelce, kde uvádíš svoji totožnost, jsi svůj telefon měla?“

„Ano. Zkusím z práce zařídit, jestli si ho můžu nechat změnit.“

„To nedělej,“ požádal ji Coop.

Vypadala překvapeně. „Proč ne?“

„Protože tak můžeme dostat odpověď na naši otázku. Pokud ti ten člověk, co ti kabelku ukradl, zavolá, poznáme, že se jedná o Annina vraha.“

Ztěžka polkla. „Bože můj, takovému hovoru bych se radši vyhnula.“

„Pomůže nám to zjistit, na čem jsme. Nech si zapnuty záznamník, třeba nechá vzkaz.“

Přinutila se vyloudit mdlý úsměv. „To by bylo lepší.“

„A měla bys vědět ještě jednu věc,“ dodal Coop. „Možná ti bude volat, aby zjistil, jestli jsi doma.“

Podívala se na své rozechvělé ruce a zaklesla je do sebe, aby se přestaly třást.

„Nechceš, abych zůstal u tebe? Myslím přes noc?“

Chvíli se na něj upřeně dívala. Coop doufal, že odpoví ano.

„Ne,“ řekla. „Annin vrah páry nestopuje. A navíc si pořád myslím, že ta krádež kabelky s Anninou vraždou nemá nic společného.“

Přikývl, a i když se mu to nelíbilo, musel ocenit její zatvrzelost. „No, kdyby sis to náhodou rozmyslela…“

Usmála se na něj. „Tak komu mám zavolat?“

„Tohle je doufám jen řečnická otázka.“

„To je.“

„Zbraň máš?“

Hrklo v ní. „Nemám. Měla jsem ji v kabelce.“

„Kristepane!“

„Nezlob se, Coope.“ Vypadala, že se rozpláče, a to Coop nechtěl. To by nemusel zvládnout.

„Vlastně to ani nevadí,“ prohlásil. „Já mám zbraň v kufru auta, tak ti ji dám, až půjdeme. Slyšela jsi někdy o Sullivanově zákonu?“

„Ano.“

„Dobrá. Jenom chci, aby sis uvědomila, že chodit po New Yorku se zbraní znamená porušovat zákon, a já ti k tomu napomáhám.“ Pohlédl na její očividně novou kabelku, kterou si položila na sedátko vedle sebe, a potěšilo ho, že je opatřena zipem a má dlouhý popruh. „Nos tu zbraň v kabelce a popruh si přetáhni křížem přes rameno. Sice to není elegantní, ale odrazuje to zloděje, aby se ti ji nepokoušeli vytrhnout.“ Prohlížel si ji. Situace ji zjevně znepokojovala, ale v obličeji měla vepsáno odhodlání a zelené oči jí planuly. Byla nádherná. „Taky můžeš zůstat u mě, než se to všechno vyřeší,“ nabídl jí.

Mírně se usmála a zavrtěla hlavou na znamení, že Coopovo pozvání odmítá. „To je to samé, jako kdybys přespal ty u mě. Strašně ráda bych, ale necháme to na jindy. Jestli se mi konečně povedlo, že se vrah zakousl do návnady, přece ho teď neodradím.“

„To přirovnání k návnadě mě děsí,“ přiznal se Coop.

„Mě taky. Ale zároveň je dost trefné a už mi to nikdo neodpáře.“

Coop dopil kávu, bagety se však ani nedotkl. Teď spíš potřeboval strávit nejnovější vývoj událostí. Dá jí zbraň a doprovodí ji do banky a tam už by měla být v bezpečí. „Měli bysme se sejít na oběd,“ navrhl.

„Ne, to bude dobré, můj milý, opravdu. Já si umím dávat pozor.“

„V tom případě běž na oběd znovu sem. A až odejdeš z banky, choď jen po chodnících, kde se pohybuje hodně lidí, a nechod žádnými oklikami. A pokud možno poobědvej s nějakým kolegou nebo kolegyní z práce.“

„Tak jo, slibuju.“ Pozvedla bradu a jejich pohledy se setkaly. „Ale měla bych ti něco říct. Já s tím nepřestanu, ať se stane cokoliv. Ještě si chci promluvit s pár Anninými známými.“

„Já myslel, že žila poměrně samotářsky.“

„To ano, ale minulý rok jí v nemocnici Panny Marie operovali koleno a několik měsíců tam ambulantně docházela na terapie.“

Nemocnice Panny Marie. Další shoda okolností. Nebo snad ne? Nemocnice Panny Marie Milosrdné byla jedna z největších nemocnic ve městě. „Chodila rekreačně běhat?“

„Ann? To sotva. Sporty ani žádná jiná tělesná aktivita ji moc nezajímaly. Vymkla si koleno, když vystupovala z autobusu.“

„Fajn,“ prohodil Coop. „Aspoň nebudu muset běhat, abych ti stačil.“

Zatvrzelý výraz z Cařiny tváře postupně zmizel. Očekávala, že spor bude pokračovat, ale Coop si uvědomil, že by bylo zbytečné snažit se jí celé to pátrání po Annině vrahovi rozmlouvat. Začínal ji poznávat blíže a zjišťoval, že jednou z jejích silných stránek je odhodlání.

Naklonil se přes stůl a políbil ji na tvář. „Doufám, že to bude fungovat.“

„Ze bude fungovat co?“

„Tvoje modlitba u svátého Alexia. Doufám, že to, za co ses modlila, ti vyjde.“

„To už mi vyšlo.“ prohlásila.

Pozdvihl jí ruku ze stolu a políbil ji. Jak galantní. No ne, pozastavil se sám nad sebou.

„Byla tohle milenecká hádka?“ zeptala se a pohladila jej po tváři.

„Rozhodně ano,“ odpověděl.

„Možná že když do práce přijdu později jen o pár hodin,“ řekla, „dokážu jim to ještě vysvětlit.“

Tentokrát se v tomtéž hotelovém pokoji milovali méně dravě, nespěchali a zvykali si na sebe. Zbývalo toho hodně, co poznávat, a každý krok jim přinášel radost.

Po milování Cara zůstala ležet na něm a hlava jí spočívala na jeho obnažené hrudi. V pokoji bylo teplo a vonělo to v něm sexem – s tou vůní si už pak Coop tento hotel navždy spojoval.

Nejdříve jí hladil po vlasech, potom do nich zapletl prsty a nechal je tam volně spočinout.

„Všiml sis,“ promluvila Cara bez hnutí, „že se k sobě hodíme?“

„Částečně jo,“ odpověděl.

Jemně jej kousla do hrudi, ale dost silně na to, aby to u Coopa vzbudilo reakci. Cítil, že se Cara usmívá.

„Já tě chci,“ řekla, „Božemůj, já tě tak chci!“

„Znovu?“

„Ne, to nemyslím. Mám na mysli, že chci tebe“

„Vypadá to,“ reagoval Coop, „že mě máš.“

„A ty? Ty mě taky chceš?“

„Jo, chci,“ odpověděl, „a nechci, aby se ti něco stalo.“

„Například abych nepřišla o práci?“

„To zrovna ne,“ řekl, shodil ji ze sebe dolů a vlastní vahou ji přimáčkl k měkké matraci. Obě zápěstí jí držel nad hlavou a zároveň se sehnul, aby se tváří přiblížil k té její. Téměř mu uklouzlo: Například abys přišla o život.

Místo toho ji políbil.

48

Coop se rozhodl, že pokud se to Deni nedozvěděla v rámci svých policejních konexí, o vraždě Theresy Dravicové ani o brožovaném vydání jejího románu nalezeném na místě činu mluvit nebude. Zejména o románu ne. Tuto informaci možná Porter nedal tisku ani veřejnosti k dispozici a bude ji chtít použít jako trumf, až naleznou nějakého podezřelého. A na lesklé obálce se třeba našly vrahovy otisky prstů. Jestliže si to vrah uvědomuje, nedá se odhadnout, co podnikne. Coop si vzpomněl, jak si jeden člověk v Brooklynu odřízl bříška prstů, aby se vyhnul obvinění z vraždy poté, co uškrtil svou…

Deni zvedla telefon po druhém zazvonění a o vraždě Dravicové se nezmínila. Možná o ní ještě neslyšela, nebo ji ještě nenapadla žádná souvislost. Anebo ji natolik zaujalo a nadchlo to, o čem mu právě vyprávěla a co považovala za průlom v jejich honbě za sériovým vrahem – fax, který obdržela a na němž byl vyobrazen otisk podrážky nalezený na místě vraždy Georgianny Masonové. Coop litoval, že jí nezavolal dříve. Mýlil se – tady nešlo o nějaký ztřeštěný nápad jako v případě její teorie o stevardech. Tady měli konkrétní důkaz.

Tedy pokud tomu je tak, jak popisovala.

Otisk podrážky na místě činu v Seattlu by téměř s jistotou potvrzoval, že v různých městech řádí prohnaný a činorodý sériový vrah, navíc dostatečně inteligentní na to, aby měnil své metody tak, aby souvislost mezi zločiny neodhalila dokonce ani FBI – pokud by místní policii vůbec napadlo FBI do případu zapojit.

Tento nový důkaz přinutí FBI k aktivitě. O seattleském otisku by se co nejdříve mělo říci Fredu Willinghamovi a měl by dostat k dispozici jeho kopii. A pokud vrah Georgiannu Masonovou také posmrtně potupil jako ostatní oběti, newyorská policie by třeba mohla dojít k rozhodnutí, že odtajní informace o umělohmotné figurce světce. Coop si byl jist, že to zatím neudělala, protože si chrání svou vlastní teritoriální působnost. Právě s tím vrah počítal a hrálo mu to do karet.

Ale Deni už v minulosti Coopa oklamala, takže jej napadlo, že než zavolá Willinghamovi, bylo by rozumné, aby se na otisk podíval sám. Oznámil Deni, že zajede k ní domů a snímek zaslaný faxem si prohlídne.

„Vy mi nevěříte?“ zeptala se do telefonu.

„Nenuťte mě, abych na to musel odpovídat, Deni. Jakmile zavěsím, vyrážím k vám.“

„Uvidíte, že jste mi měl věřit celou dobu. A mít větší respekt k mým vyšetřovacím schopnostem.“ Pokud by telefonní linka propouštěla škodolibou radost, Coop by se v ní utopil. „Omlouvat se mi nemusíte, Coope, ale očekávám, že mi pogratulujete, že jsem ten případ vyřešila.“

„Já bych neřekl, že ten případ je vyřešený, Deni. Nevíme, jaká je spojitost mezi oběťmi, a nevíme, kdo je vrah.“

„K tomu dojdeme.“

„Jestli to, co říkáte, je pravda a ten fax skutečně obsahuje to, co tvrdíte, potom jsme k tomu mnohem blíž.“

„Ten snímek je zřetelný a u soudu se za něj zaručí odborníci.“

Toto již Coop v minulosti zažil – věděl, že Deni by člověku navykládala vše možné, jen aby jej mohla využít ke svému záměru. „Až k vám dorazím,“ prohlásil, „nechci slyšet, že vám ten fax sežral pes.“

„Já psa nemám,“ odvětila nakvašeně. „Mám kočku.“

„Jo? A od kdy?“

„Teda přemýšlím, že si opatřím kočku.“

Coop zapomněl, že má auto zatarasené pod sněhem a ledem.

Takže další cesta podzemní dráhou, tentokrát pomalejší a přeplněnější než minule. Newyorčané byli opět na nohou a dávali najevo, že je nezastaví žádné počasí a že se jim jen tak před něčím nerozklepou kolena, od Godzilly až po atomový útok. Ten postoj Coop odjakživa obdivoval.

Než stiskl tlačítko domácího telefonu u Denina bytu a než jej Deni vpustila dovnitř, uplynula téměř hodina.

První věc, které si povšiml, byla, že uvnitř Denina bytu to přehnaně voní parfémem nebo deodorantem, což ovšem nedokáže zakrýt tělesný pach. V obývacím pokoji panoval nepořádek: polštář a zamotaná prošívaná přikrývka nacpaná v rohu pohovky, prázdné plechovky od limonád rozestavené okolo kůrky od pizzy na nízkém stolku. Deni na sebe dnes navlékla volné pomačkané kalhoty a něco, co vypadalo jako vrchní díl flanelového pyžama. Zjevně ze svého doupěte do venkovního nečasu celé dopoledne nevytáhla paty. Televize hrála s vypnutým zvukem a na obrazovce moderátorka zřejmě vyzývala diváky, aby si koupili nějakou knihu. Možná jim jednoho dne bude vnucovat tu Deninu.

„Jak se v té slotě jelo?“ zeptala se Deni, když jej zavedla dovnitř.

„To se mě momentálně netýká, protože mi sněžný pluh zabarikádoval auto u obrubníku.“

„Zkurvenej New York,“ prohlásila a vyslala ke Coopovi závan nechutného zápachu z úst. To ta pizza, odhadl.

Bez dalších slov se pyšným krokem odebrala k pracovnímu stolu, vzala do ruky list bílého papíru a vrátila se ke Coopovi, aby mu jej ukázala.

Sáhl pro něj, ale Deni jej palcem a ukazováčkem svírala tak silně, až jí zbělely nehty. „Já vám udělám kopii,“ řekla mu s protivným úsměškem.

Coop si fax prohlížel, aniž by se jej dotkl. Otisk boty byl skutečně takový, jak jej Deni popisovala. Jakmile se laborantům v Seattlu povedlo vyvolat na snímku krvavé skvrny, objevil se neporušený otisk podrážky, který vypadal stejně jako ty ostatní a měl stejný nepravidelný vzorek z řad navzájem zkřížených vroubků. Z této šlépěje bylo zřejmé, že největší část vzorku se nachází na bříšku chodidla. Špička podrážky byla zřejmě vyrobena z jemné kůže nebo gumy.

„Tohle vám zafaxoval Lyons ze Seattlu?“ ujišťoval se Coop.

„Lyons ne, Sanderson. Lyons byl tehdy na dovolené na nějakém šťastném a zdravém místě, kde svítí slunce. Na tu šlápotu si ale vzpomněl a zavolal Sandersonovi, ať mi ji zafaxuje. Takže jsem je s tím, že hledám otisk podrážky^neotravovala nadarmo – tohle je výsledek. Ale už jsem je fakt srala, to mi bylo jasný.“

Coop Lyonse a Sandersona chápal, přesto ze sebe však vypravil: „Gratuluju, Deni.“

Její úšklebek se ještě rozšířil, ani ne tak radostí jako spíše ze sadistického potěšení. Coop podle ní uznal svou porážku.

„Udělejte mi kopii, prosím vás,“ požádal ji.

Sledoval, jak kráčí ke kopírce na psacím stole a pořizuje duplikát.

Když mu jej předala, oznámil jí: „Předám to Fredu Willinghamovi.“

„Willinghamovi? Tomu z FBI?“

„Ano.“

„Možná bysme ještě chvíli měli počkat,“ navrhla. „Uvidíme, kam to povede. Možná budeme schopní odhalit nějakou souvislost mezi oběťmi.“

„O to jsme se přece snažili celou dobu,“ připomněl jí.

„Ne tak docela. Taky jsme se snažili prokázat, že je zabil tentýž člověk. Toho jsme více méně dosáhli a z toho teď můžeme vycházet. Tak co kdybysme se pokusili získat před Willinghamem a FBI trochu náskok?“

„Nikdo nedokáže vraha identifikovat líp než FBI, Deni.“

„Zatím tomu nic nenapovídá. Vždyť je sakra ta naše teorie o sériovém vrahovi vůbec nezaujala.“

Coop zamával faxovou zprávou. „Tohle je zaručeně zaujme.“

„Ne, když jim to neřekneme.“

„Víte, že zadržovat důkazy v případu vraždy je zločin?“

Deni na něj nevraživě pohlédla. „To zní jako výhrůžka. A co uděláte, Coope? Udáte mě?“

„To nebyla výhrůžka, Deni.“

„A co to teda je? Masírujete si tu svoje chlapské ego? Nebo jde o nějakej zasranej smysl pro povinnost?“

„Jestli to nepředáme FBI, bude mít vrah víc času na to, aby za sebou nechal další oběť.“

Zavrtěla hlavou a vysmála se mu, jako by Coop byl beznadějný případ. „Řeknu vám k tomu dvě věci, Coope: zaprvé by FBI nechytila ani chřipku, i kdyby venku bylo tak jako dneska. A zadruhé FBI nepíše žádnou zatracenou knížku.“

„No, FBI tu a tam taky někoho dopadne. A ta knížka je v porovnání s dopadením vraha na vedlejší koleji.“

„Pro mě ale ne!“

„Vy jste prostě posedlá.“

„Ale? A čímpak?“

„Tou svojí knihou. A svou kariérou.“

Na tváři měla zlostný a agresivní výraz, ale zároveň se jí chvěl spodní ret. „Tak to si pište, že jsem posedlá. Já jsem totiž celebrita, úspěšná spisovatelka! A mám v plánu dotáhnout to ještě výš!“ Z koutku oka jí skanula slza. „Pochopte přece, že je to, do prdele, úplně všechno, co v životě mám! Všechno! Bez toho mám akorát… strach…“

„To je mi vás líto. Opravdu, Deni.“ Zamířil ke dveřím.

„Jenom trochu času, Coope… Jenom abych měla možnost strávit chvíli u počítače, kouknout se na internet a prověřit si své zdroje. Budete překvapený, jaké kybermagie jsem schopná. Prosím vás!“

„Trochu času vám dát můžu,“ souhlasil na odchodu.

„Pár dní?“

„Pár hodin.“

S prudkostí, v níž se mísil vztek s lítostí, za sebou zabouchl dveře. Znechutilo jej, že svolil a dal Deni ještě trochu času. Kdyby byla zavražděna další žena…

Cara…

49

Coop si v kopírovacím centru poblíž svého bytu udělal dvě kopie faxové zprávy, kterou mu Deni dala. Potom se vydal sněhem na namáhavou cestu domů. Byl rád, že nebe se už vyjasnilo a že sněžit už snad nebude. Na čerstvě napadlý sníh byla radost pohledět, ale příliš rychle se měnil v odpornou šedivou břečku. Kolem se stále ještě s pípáním a vrčením přesouvaly sněžné pluhy, které teď rozšiřovaly jízdní pruhy v bočních ulicích. Když Coop procházel kolem své zaparkované hondy, spatřil, že většinu sněhu, který auto blokoval, již seškrábla radlice sněžného pluhu. Třeba se s ním už dá odjet.

Nastoupil do auta a zkusil ho vyprostit, ale bylo stále ještě pevně zablokované. Radlice sněžného pluhu zřejmě nahrnula všechen ten rozbředlý sníh pod podvozek a na pneumatiky. To je beznadějné, usoudil. Nejspíš s tím nehne dřív než na jaře.

Vylezl z nízkého auta, znovu jej zamkl, aby ochránil rádio, a pokračoval dál svou cestou.

Před dveřmi do bytu si stáhl rukavice a kabát. Byl unavený, nejspíš z řídkého chladného vzduchu, ale nebyl si jistý. Zdálo se mu, že i srdce mu tluče o něco rychleji. To jej vystrašilo, a tak si vyzul boty a na chvíli se natáhl na záda na pohovku.

Zvenčí sem doléhal tlumený hukot dopravy, troubení klaksonů v dálce, rány, jak něco tvrdého dopadá na beton, rachot sbíječky. Někde blízko něco křičel mužský hlas a ženský mu odpovídal; zaburácel motor autobusu a vůz odkodrcal ze zastávky na rohu

– všechno jeden velký, živý sen. Coop o nic z toho nechtěl přijít. Uvědomil si, že mu zvlhly oči.

Sebelítost. Bože, jak jen nenávidí sebelítost. Ještě jako bažant jednou na místě činu pošlapal veškeré důkazy. Hrozně ho za to seřvali, ale jeden starší policista mu poradil, ať neztrácí čas a nelituje se, protože je to každému stejně ukradené. Nejlepším lékem na sebelítost je práce – je to sice drsné, ale funguje to, jak Coop zjistil. Tou radou se od té doby řídil.

Posadil se, spustil nohy z pohovky a znovu se obul. Už necítil takovou únavu a tep se mu srovnal. Setkání s Deni a dlouhé plahočení městem na suchém mrazivém vzduchu dokázalo utahat i úplně zdravého člověka.

Dostal žízeň, a tak chvíli uvažoval, že si dá pivo, potom se však místo toho vydal do kuchyně a natočil si studenou vodu. Donesl si ji zpět do obývacího pokoje, posadil se k psacímu stolu, vzal si obálku a napsal na ni jméno agenta FBI Freda Willinghama a jeho adresu na detašovaném úřadě FBI v New Yorku. Do obálky opatrně zasunul složenou kopii Denina faxu spolu s krátkým vzkazem, v němž Willinghamovi vysvětlil, o co se jedná. Bude mít dobrý pocit, že informace Willinghamovi poslal jen několik hodin poté, co je získal, a pomalá pošta zároveň poskytne Deni čas, o který tolik stojí.

Poté zavolal Billardovi a řekl mu jak o faxu s otiskem podrážky, tak o tom, že kopii zaslal Willinghamovi. Jednak si tím kryl záda, jednak Deni neslíbil, že Billarda okamžitě neupozorní.

Billard ho též požádal o kopii, přesně jak Coop předpokládal, a tak ihned, jakmile zavěsil, nadepsal a známkou opatřil další obálku.

Znovu se zachumlal do kabátu, šály a rukavic a vydal se k poštovní schránce na rohu. Když do ní obě obálky vhazoval, všiml si, že schránku vyberou v pět hodin odpoledne. Poté se vrátil do bytu, a když si lehl na pohovku, tentokrát okamžitě usnul.

Z hlubokého spánku jej několik minut po šesté telefonem probudila Cara.

„Já jsem tě vzbudila, můj milý?“ zeptala se, když sljyšela jeho ospalé „haló“.

„Akorát jsem se před chvílí natáhnul na pohovku,“ pdpověděl, „a najednou je šest. Jsi v pořádku?“

„Jo, dobrý. Nezní to, že bys byl moc vzhůru, ale jestli jo, tak bych ti něco chtěla říct.“

Jazykem objel ústní dutinu. Zuby měl hrozně ulepené a v ústech nepříjemnou pachuť. „Jsem vzhůru, povídej.“

„Říkala jsem si, že bych ti měla hned zavolat a říct ti, že mám svoji kabelku zpátky.“

Coop se vsedě ještě více napřímil. „Jak to?“

„Někdo mi ji anonymně poslal ve velké vypolstrované obálce. Když jsem se vrátila domů z práce, měla jsem ji v poště.“

„A určitě u toho nebyl žádný vzkaz?“

„Nebyl, koukala jsem se pozorně.“

„A co zpáteční adresa, byla tam?“ Ani se však nemusel ptát.

„Nebyla. A na té obálce je razítko hlavní pošty na Grand Central Station. Ať to poslal kdokoliv, chtěl zůstat v anonymitě. Dokonce si myslím, že to byl ten člověk, co to ukradl. Že se mu to rozleželo v hlavě.“

„Caro, ty lidem moc důvěřuješ.“

„Ty máš dost nedůvěry za nás za oba, Coope. A navíc si ten zloděj z peněženky vzal peníze, než ji bud on nebo nějaký jiný dobrodinec vrátili.“

„A co kreditní karty?“

„Ty jsou taky pryč. Ale to je všechno.“

„To je teda pocit viny. To si to teda pěkně rozmyslel.“

„Tu kabelku mi určitě vzal obyčejný zlodějíček, možná někdo, kdo zoufale potřeboval peníze a ta kabelka pro něj představovala moc silné pokušení.“

„V kostele,“ doplnil ji Coop.

„Důležité je, že to vypadá, že ta krádež neměla s Anninou vraždou nic společného.“

Coop usoudil, že Cara má nejspíš pravdu.

„Chybíš mi,“ řekl. „Nechtěla by sis se mnou zajít na večeři?“

„Počasí pořád ještě nestojí za nic. A navíc jsem si už objednala pizzu.“

Pořád umíněná, pomyslel si. Pořád odhodlaná. Možná až posedlá. Jako já? „A to mě ani nepozveš k sobě? Měl bych nějaké červené víno, to se k pizze hodí.“

„Dneska ne, můj milý. Udála se spousta věcí a já potřebuju trochu popřemýšlet.“

Rozhodl se, že ji nebude nutit. „Já vlastně asi taky.“ Uvažoval, jestli by jí měl říci o vraždě Georgianny Masonové a o faxu, který Deni dostala od Sandersona. Dospěl k názoru, že raději ne. Nejlépe bude, když o tom přede všemi pomlčí, dokud Willingham neobdrží onu kopii. Musel se sám nad sebou usmát. Policejní postup. Mít krytá záda. Starých návyků se zbavuje těžko.

„Dobře se vyspi.“ popřála mu.

„Už se stalo.“ Ve svém hlase zaslechl touhu a skrytý návrh.

Tiše se zasmála. „To je ten policajt v tobě. Ty se prostě nikdy nevzdáváš.“

„To je pravda, nikdy.“

Další starý zvyk.

Když už v ruce držel telefon, zatelefonoval si ještě jednou, tentokrát meziměstsky do Seattlu.

Byl odhodlán Martyho Sandersona vyslídit a klidně jej i vytáhnout z postele.

Ale nebylo třeba. Sanderson byl ve službě a po pár minutách jej měl Coop na lince.

Coop se představil a dodal pár informací, které prokazovaly jeho identitu, a pak si ověřil, že Lyons je skutečně na dovolené v Severní Karolíně a že Sanderson Deni zaslal faxovou zprávu, kterou Coopovi ukazovala.

„Můžu vám pomoct ještě s něčím?“ otázal se ho pak Sanderson.

„Měl bych jednu otázku,“ řekl Coop.

„Pokud budu moct, odpovím vám.“

„Vlastně spíš jen dvě slova – svátý Augustin.“

Sanderson se chvíli odmlčel a pak utrousil: „Jo.“

„Tak v tom případě bych měl ještě pár dalších otázek,“ oznámil mu Coop.

50

Nejdřív se přesvědčil, že Deni už odešla. Pak si odemkl jejím vlastním klíčem a vešel. Hned za dveřmi div nešlápl na ohromného vyděšeného švába. Ta hnusná špindíra! Než se šváb stačil ponořit do tmy pod lištou, Noční host ho popadl a mrštil jím o zeď.

Odložil si hnědou aktovku a posadil se ke spisovatelčině počítači. Netrvalo dlouho a úplně všechno z něj vymazal. Připravil počítač o veškerou nebezpečnost i význam – a stejně to udělá i s Deni.

Když skončil, zůstal sedět a hlavou si nechal probíhat staré známé myšlenky; čekal tak, dokud neuslyšel rachotit klíč v zámku. Popadl aktovku, vstal ze židle a tiše jako kočka se přesunul k vestavěné skříni, kam si nejspíš věší kabát.

Ze zkušeností věděl, jak zareaguje, až otevře dveře skříně a spatří ho za nimi. Bude následovat dlouhý, předlouhý okamžik úleku, zděšení a čpící hrůzy, který mu poskytne spoustu času jednat, protože jí poplyne čas jinak než jemu. Zalapá po dechu a bude zadržovat dech v plicích jako netušenou drahocennost. Možná omdlí. Jde o to, aby hned, jak otevře dveře, spatřila onu propast.

Jenže ona je neotevřela.

Tentokrát ne.

Osud však má nekonečnou trpělivost. Noční host čekal a sledoval, jak si Deni už ve dveřích svléká kabát a pohazuje ho na pohovku. Bordelářka a špindíra, u níž se nedají předpokládat žádné návyky. To o ní pochopil i z toho, jak vypadá její byt. Ale co na tom záleží, jakým způsobem ta ženská dojde vstříc svému osudu?

Mezitím, co zmizela v předsíni, Noční host z kapsy vytáhl velkou vlněnou ponožku naplněnou jemnozrnným pískem a postavil si aktovku k nohám. V méně šikovných rukou by se tento měkký obušek minul účinkem, ne však v těch jeho.

Zrovna když se chystal opustit skříň, uslyšel tekoucí vodu – nezaměnitelný zvuk vodního proudu tvrdě se rozstřikujícího o dno staré litinové vany. Když počká ještě chvíli, vleze si Deni do vany stejně jako Georgianna Masonová. Budiž. On může improvizovat. To on je budoucnost – zná ji a může ji utvářet k obrazu svému.

Deni učinila další nepředvídaný krok – vpochodovala do obývacího pokoje zabalená do obrovské růžové osušky a posadila se k pracovnímu stolu. Zapnula počítač a pokusila se jej spustit, ale marně. Operační systém už byl sprovozen ze světa; zbývalo sprovodit ze světa ji.

Pořád ještě zmateně civěla na zářící monitor, když Noční host tiše otevřel dveře vestavěné skříně, rychle překonal vzdálenost, která je dělila, a udeřil ji obuškem.

Jenže zrovna když máchl rukou, ta mrcha se nějak pohnula – sice o pouhých několik centimetrů, i to však stačilo, aby jej to vyvedlo z rovnováhy.

Znovu obušek pozdvihl a zasypal jí hlavu a ramena sprškou ran. Pokoušela se mu zadržet ruku, až se konečně sesunula a hlava jí spadla na desku stolu.

Než si do skříně došel pro aktovku a vytáhl z ní manhattanský telefonní seznam a těžkou třiceticentimetrovou železnou trubku, Deni už zase seděla ve svém kancelářském křesle vzpřímeně, ale napůl omámená. Ruce si roztřeseně pozdvihla k očím.

Nepřekvapovalo jej to. Spíše to očekával.

Jediným ladným pohybem jí přiložil telefonní seznam na temeno a praštil ji přes něj trubkou. Bylo zapotřebí čtyř nebo pěti dalších prudkých, tvrdých ran, než sebou znovu žuchla na stůl. Hlava jí zůstala ležet v ohbí lokte, jako by spala.

Tahle mu ale dala zabrat – víc než všechny ty ostatní, které pochopily situaci a při umírání spolupracovaly.

Noční host se nad ni naklonil, pokusil se jí nahmatat pulz a zjistil, že žádný nemá. Vzal ji za prst a zlomil ho. Žádná reakce ani na tak razantní impuls, pomyslel si a spokojeně se usmál.

Na to, co mělo přijít na řadu, se předem připravil. O něco dříve toho večera, zatímco Cara Callahanová prala v dobře osvětlené a bezpečné prádelně v budově, kde bydlela, Noční host vstoupil k ní do bytu, který si otevřel duplikátem jejího klíče. Nejprve se jako vždy porozhlédl kolem, aby se o ní dověděl víc, a při té příležitosti objevil zbraň.

Tohle potřebovat nebude, pomyslel si a zasunul zbraň do kapsy. Uvažoval, jak si dokázala tak brzy obstarat náhradní za tu, kterou dříve nosila v kabelce a jež teď odpočívala u něj v bytě.

Když se později vrátil k sobě domů, povšiml si, že na modravé oceli té druhé zbraně jsou vyryta slova Policejní speciál, a okamžitě věděl, kde se ke zbrani dostala. V tom okamžiku mu to došlo. To ten policajt. Ten Zničený otec. Ten starozákonní hajzl. Noční host se rozhodl, že se postará, aby se ten chlap musel zaobírat i něčím jiným než jen naplňováním primitivního pojetí spravedlnosti. Ten nápad přišel spontánně, jako zjevení z Knihy.

Aniž by spouštěl oči z překvapivě houževnaté Deni Greenové, zastrčil revolver do telefonního seznamu, použil masu jeho stránek jako tlumič a vypálil sérii výstřelů. Mířil do krásně měkkého opěradla čalouněného křesla, aby se kulky nezdeformovaly.

Tlumenou střelbu snad nikdo neslyšel, ale vyloučit se to nedalo – výstřely zazněly hlasitěji, než očekával. Musel si pospíšit.

Napěchoval telefonní seznam, trubku a obušek do aktovky a zbraň zasunul do kapsy.

Spokojeně se rozhlédl kolem a spěšně byt opustil. Kromě tří dětí předškolního věku, které si hrály na schodech ve vstupní hale, si jej nikdo nevšiml. Opatrně našlapoval kolem roztroušených hraček a usmál se na děti s pozdviženými obličejíky plnými života. Život uprostřed smrti.

O několik pater výše Deni Gréenovou probudil zvuk klaksonu z přilehlé ulice. Pohnula se a zdvihla hlavu. Hned se ale zhroutila zpátky na stůl.

Následujícího rána se ke Coopově radosti počasí ještě zlepšilo. Kuchyňským oknem, které vedlo do světlíku, pronikal zvenčí třpyt studeného slunce. Coop se již osprchoval a nyní seděl u kuchyňského stolu. Snídal toast z žitného chleba namazaný máslem a k němu popíjel kávu, když vtom zazvonil telefon.

To by mohla být Deni. Rozhodl se, že telefon nechá vyzvánět a po snídani jí zavolá zpátky.

Hlas na záznamníku ve vedlejší místnosti však patřil Billardovi.

„Coope? Jsi tam? Jestli jo, tak to radši zvedni.“

Coop odložil toast na papírovou utěrku, kterou používal místo talíře, prsty od másla si utřel do utěrky, natáhl ruku a zvedl sluchátko z nástěnného telefonu u dřezu.

„Vydrž, Arthure.“ Stiskl křížek a hlasité kvílení v záznamníku ustalo – přístroj se vypnul.

„Coope?“

„Jo, děje se něco?“

„Někdo dost drsně zmlátil Deni Greenovou. Nějakým tupým předmětem ji praštil přes hlavu a taky jí zvalchoval záda, ramena a paže.“

Coopovi trvalo několik vteřin, než vstřebal, co Billard říká. „Je to s ní špatný?“

„Museli ji hospitalizovat, je v kritickém stavu. Zřejmě k tomu došlo někdy během noci. V jejím bytě přetekla vana a voda prosakovala do bytu o patro níž, tak si správce odemkl a našel ji tam.“

Coop sebou škubl; před očima mu probleskl obraz mrtvé Georgianny Masonové, jak leží ve vaně na nožičkách plné krvavé kaše. Unikla snad Deni takovému příšernému osudu?

„Sice na sobě měla akorát osušku,“ pokračoval Billard, „ale ve vaně nebyla. Jako by se tam právě chystala, ale potom si na něco vzpomněla a sedla si k pracovnímu stolu. Její počítač byl zapnutý. Vypadá to, že se bránila, možná s tím útočníkem zápolila tak dlouho, až to vzdal, nebo ho vyplašilo něco jiného.“

Tupý předmět… Coop si lámal hlavu, jestli pokus o vraždu Deni Greenové může mít něco společného s ostatními případy. Žádná z obětí četná poranění tupým předmětem neutrpěla.

Zarazil se. Samozřejmě že se nejspíš stala poslední z dlouhé řady obětí téhož sériového vraha. Pouze změnil svou metodu – ale právě v tom koneckonců jeho metoda spočívá. Navíc znal Denino jméno, takže si snadno zjistil její adresu. Možná se k němu při pátrání dostala příliš blízko, takže usoudil, že je třeba ji zastavit. Pokusil se o to a něco jej vyplašilo.

Možná že nastal čas zastavit Coopa.

„Kde je Deni teď?“ zeptal se.

„Na jednotce intenzivní péče v nemocnici Panny Marie. Doktoři jí dávají šanci na přežití, ale nemělo by nás překvapit, kdyby z toho nevy vázla.“

Coop stiskl sluchátko tak silně, až mu zbělely klouby. Možná že se to vrahovi přece jen povedlo.

„Je v bezvědomí,“ upřesnil Billard. „Prý se z něj nemusí už nikdy probrat. A pokud jo, možná si nevybaví, co se stalo, ani kdyby neutrpěla trvalé poškození mozku.“

„A odkud voláš?“

„Z jejího bytu,“ vysvětlil Billard. „Technici to tu stále ještě prohlížejí. Když jsem se tu zprávu doslechl, sebral jsem se a vyrazil sem, protože mi bylo jasné, že o tomhle budeš chtít znát podrobnosti.“

„Nevadilo by ti, kdybych se tam zastavil?“

„Říkal jsem si, že se na to zeptáš,“ reagoval Billard. „Ne, klidně doraz.“

„Vyrazím během pár minut. Budeš tam ještě?“

„Jasně,“ povrdil Billard. „Jak bych se mohl připravit o tak skvělou společnost?“

Coop zavěsil telefon, naposledy se napil kávy, až si spálil jazyk, a odchvátal se do ložnice obléci. Vzal si na sebe čistou bílou košili, kravatu s předem uvázaným uzlem a černé sportovní sako. Nejlepší bude, aby co nejvíce připomínal policistu ve službě. Poté si navlhčil vlasy a přičísl si je prsty dozadu. Naposledy se na sebe podíval do zrcadla a odešel se přidat ke společnosti u Deni.

„Podle toho, co jsem zaslechl,“ prohlásil šéf techniků, „se z tohohle vyklube nejspíš vražda, tak koukejte, na co saháte a kam šlapete.“ Toho křivonohého zrzavého chlapíka po šedesátce si Coop pamatoval z minulosti. Vzpomněl si, že se jmenuje Garrity. Technici tímto způsobem s policisty na místě činu obvykle nemluvili, Garrity však ano. Jelikož mu nikdo nenařídil, ať sklapne, usoudil Coop, že nad ním někdo drží ochrannou ruku. Anebo je Garrity natolik mazaný, že o tom dokáže všechny přesvědčit.

„Vypadá to, že ji překvapil, když se soustředila na počítač,“ pravil Billard, který stál opodál opřený o zed. „Našli ji zhroucenou na stole, s hlavou na lokti.“

Coop pohlédl na pracovní stůl a prázdné kancelářské křeslo na kolečkách. Denin monitor stále ještě zářil a na spořiči se kyberprostorem neslyšně vznášely kočky.

„Možná že se chystala vlézt do vany a akorát si odskočila zvednout telefon.“ dohadoval se Coop.

„V koupelně je taky telefon,“ řekl jeden z detektivů v civilu, který jej zaslechl. Poté se vrátil ke svému zápisníku v černé kůži, do nějž něco zapisoval kuličkovým perem. „A funguje.“

„Spíš si vzpomněla na něco, co chtěla vyřídit na počítači, a přišla to sem udělat, než na to zapomene nebo než se jí napustí vana, a jakmile se usadila, došlo k útoku.“

„Útočník se mohl schovávat v tamté skříni,“ prohlásil detektiv se zápisníkem, vysoký hubený chlapík ve věku okolo čtyřiceti let a v hnědém obleku, který vypadal, jako by jej ušili v Armádě spásy.

Coop usoudil, že detektiv má s onou skříní nejspíš pravdu. Stála na opačné straně obývacího pokoje přímo naproti pracovnímu křeslu. Viděl, jak si tam Deni věšela kabát. Měla tam odložené pouze kabáty, vysavač, který používala málokdy, a pár kousků rozmanitého harampádí.

„Ukradl něco?“ zeptal se.

„To ještě nevíme,“ odpověděl detektiv, aniž by vzhlédl od svých poznámek.

Takovou odpověď Coop očekával. Zločin byl příliš čerstvý

– nebylo zatím dost času posbírat fakta.

„Já vím, kdo ji chtěl zabít,“ pokusil se Coop vytáhlého detektiva přinutit, aby alespoň vzhlédl od svého zápisníku. „Akorát nevím, jak se jmenuje.“

„Nebo jak s ním navázat kontakt,“ doplnil detektiv. Potom opravdu zvedl hlavu a smutně se usmál. „Nadporučík Billard už mě informoval.“

„Předpokládám, že asi nevíte, jestli byla v době útoku připojena k internetu.“

„To ne. Na to ještě nebyl čas.“ Detektiv pohlédl na počítač zářící na pracovním stole a na nekonečný zástup koček plujících přes obrazovku. „Pokud to dobře chápu, je to spisovatelka.“

„Přesně tak, píše detektivky s kočkou.“ Coop mávl rukou směrem ke knihovně, v níž bylo vystaveno několik románů s Přítulnou kočkou.

„Takže kočka, která řeší zločiny?“

„Jenom pomáhá. Hlavní postava je napsaná podle samotné Deni Greenové.“

„Ona má kočku?“

„Nemá. Já myslím, že je nemá ráda. Anebo kočky nemají rády ji.“

„Tak to u koček bývá,“ prohodil detektiv. „Jsou vybíravé.“

„Tak to bývá i u lidí, kteří píšou o kočkách, co řeší zločiny.“

„Jestli si můžu zahrát na nezvířecího detektiva,“ vložil se do rozhovoru Garrity, „řekl bych, že toho útočníka vyrušilo něco neočekávaného. Já jsem totiž oběť viděl, než ji odvezla záchranka

– všechna její poranění byla způsobena násilně a brutálně. Není to tak, že by se ten člověk, co ji mlátil, prostě unavil nebo ho to přestalo bavit. On se ji snažil zabít a něco ho vyrušilo.“

Detektiv Garritymu nevěnoval pozornost. Zaklapl zápisník, přešel ke Coopovi a natáhl ruku. „Já jsem Dickerson,“ představil se. „Jsem z Devatenáctého a mám to tady na starost. Mluvil jsem s nadporučíkem Billardem a přibližně vím, s čím jste přišel, ale rád bych to slyšel od vás.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Coop a potřásl Dickersonovi obří rukou. Má prsty pianisty, pomyslel si. Mimořádně dlouhé a silné.

„Až tady zjistíme víc,“ řekl Dickerson, „zavolám vám, nebo můžete zavolat vy mně, a já dodám podrobnosti, abyste byl v obraze.“

„A teď už odsud radši všichni zmizte,“ požádal Garrity. „Dejte nám prostor na práci, ať pak máte prostor na tu svoji. Tedy jestli nechcete, aby se vaše otisky prstů objevily na nesprávném místě a z vás se stali adepti na obvinění.“

„Tady v ulici je malá kavárna,“ poznamenal Dickerson směrem ke Coopovi, jako by Garrity pro něj nebyl víc než vzduch. „Můžete mi to tam v klidu vypovědět, třeba bysme si mohli dát i něco malého k snídani.“

Takhle se spolu dokážou bavit jenom policajti, napadlo Coopa.

V jaké jiné profesi by dva lidé postávali u skvrn od krve na místě, kde někoho brutálně zmlátili, a bavili se o tom, že si zajdou na snídani?

„Já už jsem po jídle,“ vysvětlil, „ale to ostatní beru.“

„Nemusíme tam být dlouho,“ řekl Dickerson. „Ale stejně nemá smysl, abyste teď jezdil do nemocnice za vaší kolegyní. Podle lékařů to vypadá, že se z bezvědomí jen tak neprobere.“

Coop ho neurazil tím, že by se ujišťoval, jestli tam policie bude Deni hlídat a pořídí její výpověď, až – a pokud – Deni nabude vědomí a bude schopna promluvit.

Všichni kromě policejního fotografa a laboratorních techniků, kteří pracovali převážně v koupelně a v ložnici, se postupně sbírali k odchodu. Billard prohlásil: „Uvědomil jsem FBI, Coope. Freda Willinghama. Když to došlo až sem, už jsem neviděl jinou možnost,“

„To je v pořádku, Arthure. Já bych udělal totéž,“

„Když jsem Willinghamovi říkal o tom faxu, zněl dost nadšeně.“

„Jo, určitě skákal metr do vzduchu,“ poznamenal Coop.

Billard se od nich o kousek dále na ulici oddělil a šel si po svém, zatímco Coop s Dickersonem zamířili ke kavárně za křižovatkou. Coop věděl, že to pro něj mohlo dopadnout mnohem míň příjemně – Dickerson ho mohl vyslechnout v Denině ložnici nebo ve vstupní chodbě budovy.

Dospěl k názoru, že se mu Dickerson zamlouvá. Že se mu líbí jeho profesionální zdvořilost.

Možná se s ním ztotožňuje a závidí mu, jaký život žije – život, který Coop miloval i nenáviděl a který mu nikdy nepřestane chybět.

U vchodu do kavárny omotávaly dvě mladé dívky nosné sloupy miniaturními elektronickými vánočními svíčkami, jedna z nich balancovala na židli. Dickerson s Coopem poodešli ke stolu v zadní části podniku, kde nikdo jiný neseděl a kde už ona drobná průhledná světélka zářila.

Otázky, které Dickerson pokládal, by Coop na jeho místě položil taktéž. Je úžasné, jaký spád má policejní výslech, když obě strany znají pravidla a vyslýchaný nemá co skrývat.

Dickerson do sebe obrátil poslední espreso a podal Coopovi složený list papíru. „Tohle se našlo nalepené zespoda na psací podložce na Denině pracovním stole. Nemáte ponětí, co je to zač?“

Coop spatřil seznam samých ženských jmen, za nimiž následovala data a města. Mezi jmény se objevovaly ženy, u nichž s Deni dospěli k názoru, že se pravděpodobně jedná o oběti sériového vraha. Uváděla se i města, kde zemřely, a data smrti.

Coop Dickersonovi vysvětlil, co seznam představuje. „Deni se za pomoci počítače pokoušela vystopovat další možné oběti,“ pokračoval. „To jsou podle mě ta další jména. A ten zabiják si neuvědomil, že si to vytiskla, anebo si toho nevšiml, anebo musel zmizet dřív, než měl možnost si to u ní pořádně prohlédnout.“ Z kapsy vytáhl propisku. „Nevadilo by vám, kdybych si to opsal?“

Dickerson mu dal svolení a Coop si informace opsal na papírový ubrousek.

Nabídl se, že kávu zaplatí. Dickerson přijal, ale než z kavárny odešel, zanechal na stole spropitné.

Coop ještě chvíli zůstal sedět, popíjel chlazenou vodu a zkoumal ženská jména na seznamu. Byl si jist, že všechny se staly obětí vraždy a města a data u jmen známých obětí se týkají jejich smrti.

Na soupisu Coopa zaujaly dvě věci. Ačkoliv se v datech nacházely tři pauzy, kdy vrah zůstával nečinný, celkově se přestávky mezi vraždami zkracovaly, což odpovídalo rostoucímu nutkání a šílenství psychosexuálního sériového vraha. Druhou věcí bylo, že jedno datum – 28. srpna – se na seznamu objevilo třikrát. Tři data smrti po obdobích nečinnosti.

Coop dospěl k závěru, že se o tom datu se musí dovědět více.

51

Coop se vrátil do svého malinkého vyhřátého bytu. Bylo tu sice útulno, ale padla na něj tíseň. Zavolal Alicii a informoval ji o tom, co se přihodilo Deni.

„Panebože!“ vyhrkla Alicia. „Co bude teď s tou knížkou?“

Ta slova jí evidentně nechtěně vyklouzla z úst a Coopovi se taková reakce nelíbila. Nakladatelský byznys zřejmě některé lidi dost poznamenává. Nebo spíš některé lidi, kteří si ukousnou příliš velké sousto. Možná že zaměstnání u policie nakonec nebyla tak drsná a devastující práce, jak si myslel.

„A chudák Deni! Říkáte, že její stav je kritický?“

„Jo, kritický,“ potvrdil Coop.

„To je strašné! Myslíte, že to, co se jí stalo, může mít nějakou souvislost s vaším společným vyšetřováním?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Coop, „ačkoliv na to neukazuje žádný přímý důkaz.“

„Ale policejní intuice ano?“

„Víc než to – tenhle náš zabiják totiž vždycky sáhne do svého kouzelnického klobouku a zanechá za sebou vodítka, která mají za cíl svést ze stopy. Chrání se tím, že si nasazuje různé masky.“

„Ale Deni tvrdila, že po sobě vždycky nechává něco, čemu říkala ‚vizitka‘. Prý to tak dělá každý sériový vrah.“

„Tenhle taky, ale ne dost jasně na to, aby na těch vraždách byl patrný určitý rukopis.“ Pomyslel na dlouhé vlasy rozprostřeně kolem hlav obětí. Ale bylo tomu tak jen u některých obětí – Deni byla pouze napadena, Theresa Dravicová zavražděna ve spěchu a vraha zřejmě někdo vyrušil. A Deni má navíc krátké vlasy. Georgianna Masonová měla vlasy sice dlouhé, ale v nedobrovolné lázni, v níž se mísila napuštěná voda s krví, se jí namočily a zacuchaly. Kromě Deni všechny oběti ležely nebo se opíraly zády v pohodlné pozici a byly naaranžovány s pečlivostí, která si nezadá s prací zřízence pohřebního ústavu. Ale kolik obětí vraždy se našlo na zádech? Něco přes polovinu. Ty v téhle poloze vydechly naposled a rozloučily se se světem. Minimálně dvě oběti – Marlee Clarková a Ann Callahanová – měly zrzavé vlasy. Bettina přirozená barva vlasů byla kaštanová, nanejvýš s narezlými pramínky. U Georgianny a Theresy Dravicové si nebyl jist. Možná že nějaké schéma tu bylo.

Byly tu však ony otisky podrážek a jejich výrazný vzorek ze zkřížených vroubků. Teď se navíc objevily i v Seattlu.

A samozřejmě svátý Augustin. Začalo to u Bette a pokračovalo u Georgianny Masonové a Theresy Dravicové, tedy u posledních tří známých obětí. K jejich vraždám došlo s menším časovým odstupem a brutálněji. U Deni nedošlo ke zmrzačení a sexuálnímu násilí, ale Coop si byl jist, že bud šlo o vrahův chytrý tah k odvrácení pozornosti, nebo jednoduše neměl čas. Anebo na Deni nezaútočil z psychosexuálního nutkání, ale aby učinil přítrž jejímu vyšetřování a připravované knize. Umělohmotné figurky svátých by pro knihu představovaly dobrý motiv, pomyslel si Coop. Onu vizitku, o níž hovořila. Vrah nyní stále více upadal do osidel své nutkavé potřeby, a tak začal vystavovat na odiv své příšerné dílo a vysmívat se policii – nebyl s to odolat, ačkoli tím zvyšoval šanci, že bude dopaden.

„…Je Deni při vědomí, Coope?“

Uvědomil si, že Alicia k němu stále hovoří.

„Není,“ vytrhl se Coop ze svého zamyšlení. „Podle lékařů není jisté, jestli vůbec znovu přijde k sobě.“

„Podle toho, co jste říkal, toho útočníka možná viděla.“

„To je pravděpodobné. Chvíli s ním totiž bojovala.“

„Vy o něm vždycky mluvíte jen v mužském rodě, jako byste věděl, že člověk, co páchá ty vraždy, je muž.“

„Neříkala vám Deni, že tomu většinou tak je? Žena tímto způsobem jinou ženu nezabije, tedy pokud k tomu nemá nějaký jiný motiv než agresivní sexuální potřebu.“

„Jako například potřebu napsat bestseller?“

To Coopa šokovalo. Na okamžik dokonce sluchátko odtáhl a zůstal na něj nevěřícně zírat jako v nějaké podřadné televizní scéně. „Co tím chcete říct, Alicie?“

„Vlastně nic. Já vím, že bych se měla stydět, ale než k tomu došlo, tak jsem,… no, spekulovala o různých věcech.“

No jen to řekni, pomyslel si Coop. Nestyd se a vysyp to. „O tom, že vraždila Deni? Že pojala a prováděla ďábelský plán, aby mohla sepsat knihu o skutečném zločinu?“

„Nemyslete si o mně nic špatného, Coope. Říkala jsem vám, že to byla jenom pustá spekulace. Asi se projevila moje temná stránka.“

„Já bych řekl, že takovéhle spekulace teď můžeme pustit z hlavy.“

„Ano, a zaplaťpánbůh za to.“

Coop věřil, že to Alicia nemyslí vážně. Nejspíš ji jen napadlo, že kdyby Deni tím vrahem byla, dal by se z toho vytěžit bestseller – který by napsal jiný Aliciin autor.

„Jak podle vás chtěla tu knížku zakončit?“

„Nad tím jsem si taky lámala hlavu,“ pronesla Alicia po odmlce.

V silných starých zdech zařinčelo a zarachotilo parní potrubí, což Coopovi připomnělo, že je venku zima. „Má Deni nějaké příbuzné, které bychom měli uvědomit?“ zeptal se.

„Určitě ne. Alespoň ne někoho, koho by chtěla informovat. Má nevlastního otce, jehož nenávidí, její matka prý zemřela a žádné sourozence nemá.“

Coop ucítil, že se mu lítostí nad Deni sevřelo srdce. Byl to téměř stejný pocit, jako když navždy přišel o Bette. Deni ve skutečnosti není tak špatný člověk, akorát si s sebou nese břímě a hlubokou bolest z minulosti, tak jako spousta lidí. Prozatím přežila, ale smrt se po ní sápe a umírání bývá zatraceně osamělá záležitost. „Připadá mi, že kromě nás dvou by se měl zajímat ještě někdo jiný, jestli Deni žije nebo ne,“ prohlásil.

„Já zavolám jejímu agentovi.“

„Fajn, alespoň něco. Třeba bude vědět, komu zavolat dál.“

„Navštěvovat ji nemá smysl, když je v bezvědomí. Někdy vás na jednotce intenzivní péče k člověku ani nepustí a musíte zůstat za oknem. A pacientovi ani nejde přinést květiny, aby neznečistily vzduch.“

„Já se v té nemocnici později stavím a zajdu za ní,“ pravil Coop.

„Bože můj!“ vyjekla Alicia hlasem, v němž bylo slyšet upřímné zděšení. „Vždyť my tu budeme muset něco vymyslet! Musíme uspořádat redakční poradu, možná najmout nějakého jiného spisovatele… No, vždyť to znáte. Tohle je nevypočitatelná a drsná branže, Coope.“

„Jo, začínám do toho vidět,“ prohodil.

„Já se tu budu muset vrhnout do práce. Budete tak hodný a dáte mi vědět, jak na tom Deni je?“

Slíbil jí to a zavěsil.

Ještě než se spojení přerušilo, zaslechl, jak Alicia na někoho rozrušeně volá: „To bys neuhod, co jsem právě zjistila!“

Další Coopův telefonát směřoval Caře do Obchodní vzájemné. Řekl jí, že Deni někdo ošklivě zmlátil, a kladl jí na srdce, aby se chovala mimořádně opatrně.

„Doufám, že se z toho vylíže,“ reagovala Cara okamžitě.

„Já mám ale na mysli tvoji bezpečnost.“

„A já zase tvoji, Coope. Přijde mi jasné, že pokud ten vrah Deni vnímal jako větší hrozbu, než jsem já, bude tak vnímat i tebe.“

„To vždycky uvažuješ tak nesnesitelně logicky?“

„Ne,“ odpověděla. „A ty to moc dobře víš.“ Na chvíli se odmlčela. „Já o tebe nechci přijít, můj drahý. Za nic na světě.“

„Neboj se, nepřijdeš. Ty nepřijdeš o mě ani já o tebe.“

„A jseš si jistý, že Deni napadl ten vrah? Vždyť ji nezabil.“

„Ale pokusil se o to. Anebo mu stačilo vědomí, že jí na zbytek života znemožní jasně uvažovat. Anebo proti němu svědčit, kdyby na to došlo.“

„To ji zranil tak vážně, že utrpěla trvalé poškození mozku?“

„To nevím, ale možné to je. Budeš na sebe dávat velký pozor? Kvůli sobě i kvůli mně?“

„Budu, můj drahý, pokud mi slíbíš totéž.“

„Slibuju,“ zalhal. Nebo mu to alespoň připadalo jako lež, i když lhát nemínil. Odpověděl čistě automaticky, jak si zvykl u policie. Ačkoliv teď u policie už nepracoval.

Když vracel sluchátko na původní místo poté, co dohovořil s Čarou, všiml si, že se mu třese ruka. Uvědomil si, že ho bolí žaludek, a zničehonic jej přepadl silný pocit únavy.

Věděl, že jej zapříčinil stres spojený s vyšetřováním a jeho posedlost dopadnout Bettina vraha. Doktor Gregory měl pravdu, když mu radil, ať se stresu vyhýbá, a poukazoval na těsnou souvislost stresu a choroby, dvou ničivých elementů. Útěchou mu bylo, že vrah je nejspíš pod stejným, nebo ještě horším tlakem. Rozpadá se mu osobnost. Pokud není neobyčejně silný, rozpadá se mu osobnost.

Sykot a řinčení starého parního topného tělesa působilo konejšivě. Coop se vzepřel rukama, vstal a přešel k pohovce. Měl v úmyslu si lehnout a odpočinout si a přitom přemýšlet o událostech poslední doby i o tom, co znamenají. Ale už když si zouval boty a narovnával si pod hlavu polštář, bylo mu jasné, že si svůj úmysl jen nalhává.

Během několika minut totiž usnul.

Toho odpoledne mu zavolal Billard.

„Stav Deni Greenové se nezměnil,“ oznámil. „Jestli to přežije a vzpomene si, co se stalo, snad vám řekne, kdo to na ni zaútočil.

V nemocnici říkají, že utrpěla rozsáhlá poranění hlavy způsobená tupým předmětem. Něco jako výslech za pomoci telefonního seznamu.“

Coop věděl, co má Billard na mysli. Za drsnějších časů policisté přikládali na hlavu podezřelého telefonní seznam a tloukli do něj pendrekem. Energie z úderů se telefonním seznamem přenášela na lebku a způsobovala bolest a rozsáhlé újmy, ale zanechávala velice málo zevních důkazů, že k bití došlo. Dokonce, i když podezřelý zemřel, policejní lékař ani koroner většinou nebyli s to odhalit pravou příčinu smrti.

„Dále utrpěla pohmožděniny a zlomeninu prstu, ale to jsou relativně podružná poranění,“ dodal Billard. „Na životě ji ohrožuje právě to zranění hlavy.“

„Má frakturu lebky?“

„Nemá, ale k tomu ani dojít nemuselo, jestli ji tloukl měkkým obuškem nebo něčím, po čem se otřesy po úderech přenášely a rozprostíraly. Doktoři stále ještě neurčili rozsah poškození mozku. Vždyť víš, jak to funguje, Coope – skutečná zranění způsobují nárazy mozku uvnitř lebky. Počítačovou tomografií a magnetickou rezonancí se zjistilo, že dochází k silnému vnitřnímu krvácení, a tak jí navrtali lebku, aby ten tlak zmírnili.“

„Ježíši Kriste!“

„Takže jestli ji napadl ten chlap, po kterém jdeš, tak už zase změnil techniku.“

„V tom spočívá jeho hra,“ vysvětlil mu Coop. „Byl to on. Narazil na ni kvůli tomu novinovému článku, zjistil, jak vypadá a kde bydlí. Určitě ho něco vyplašilo, nebo si myslel, že je mrtvá, jinak by ji zabil.“ A taky že ji možná zabil.

„Já doufám, že si ho Deni dobře prohlídla. Snad ho bude schopná popsat nebo třeba i identifikovat.“

„Šlo to snad někdy takhle jednoduše, Arthure?“

„Pokud si pamatuju, tak ne,“ připustil Billard. „A tentokrát nejspíš taky ne.“

„Objevila se nová informace, o níž bys měl vědět. Týká se Georgianny Masonové, té oběti v Seattlu zavražděné před necelým měsícem. Další svátý Augustin.“

„Já vím, dozvěděl jsem se o tom, když jsem po telefonu mluvil s Martym Sandersonem. Říkal mi, že ses na to ptal.“

„Došel jsem k názoru, že už to došlo do toho bodu, kdy někdo ty případy musí spojit.“

„Jo, udělal jsi dobře. Stejná laciná umělohmotná figurka, stejný řez vaginálním traktem umožňující snažší přístup dovnitř.“

Coop mu pověděl o seznamu jmen nalezeném v Denině bytě. „Na tom seznamu se jedno datum objevuje častěji než ostatní. Nenapadá tě, čím je podstatný dvacátý osmý srpen, Arthure?“

„Jasně že jo, chodil jsem do katolické školy. To datum mě vůbec nepřekvapuje.“

„A co to tedy je, toho dvacátého osmého?“

„Svátek svátého Augustina. Slaví se po celém světě.“

„Podle mě to náš vrah slaví dost specifickým způsobem,“ utrousil Coop. Cítil, jak v něm narůstá vztek, ale pokoušel se jej potlačit.

„To je ale zkurvenej svět!“ rozčílil se Billard.

Že je to jediný svět, který mají, mu Coop připomínat nemusel.

Billard Coopa ujistil, že jej bude průběžně informovat, a zavěsil.

V bytě bylo nyní příliš velké horko a Coop se potil. Cítil, že mu košile v podpaží a za krkem zvlhla. Příliš dlouho ležel na jednom místě, protože se tak vyčerpal, že se mu nechtělo hýbat. Na okamžik uvažoval, že otevře okno; potom si však řekl, že by to byl nejrychlejší způsob, jak si přivodit zápal plic.

Dlouho seděl na kraji pohovky a upřeně pozoroval sníh, který se nakupil na okenních římsách naproti přes ulici. Na jedné z nich hřadoval rozčepýřený a promrzlý šedivý holub. Vypadal osaměle. Zdálo se, že nešťastnýma očima opětuje Coopův pohled. Ponurý výjev, ponurá doba.

52

Nebylo to tak strašné, usoudil Noční host. Zabíjet z čiré nezbytnosti je odjakživa přijatelným činem a svědomí to příliš nezatěžuje. Někteří lidé se toho dopouštějí každý den – politici, generálové, policisti. Tak tomu bylo i se zabitím té spisovatelky, a že ještě nebyla oficiálně mrtvá, nebylo podstatné. Byla to jen otázka času a tu její část, která mu mohla ublížit, zničil a utopil v krvi.

Dát si práci a rituál dokončit nebylo třeba. Jeho vraždění mělo odlišnou podstatu: byly to velebné projevy milosrdenství a nezměrného porozumění vyjádřeného oběma stranám – té, které dává, i té, které přijímá a nakonec pochopí.

I když na odstranění hrozby v podobě Deni Greenové mu vlastně moc nezáleželo, spíš mu to poskytlo další příležitost, jak svést ochránce zákona ze stopy. Deni nezapadala do žádného schématu ani kategorie – kromě kategorie otravný hmyz.

Nebezpečný otravný hmyz.

Přežít – to je motivem veškerého zabíjení, ať se jej dopouštějí politici, generálové, nebo policisti. A proto zabil onu spisovatelku. Sprovodil ze světa ji i všechno, co věděla. V budoucnu se už její cesta s tou jeho nezkříží, protože ona už žádnou budoucnost nemá. Je to tak prosté, a přece i úžasně komplikované.

Hrozbu však stále představoval ten policajt a Noční host si toho byl vědom. Viděl jeho fotografii a posléze i jeho samého. Ale i na zrnité černobílé fotografii v novinách se to tomu chlapovi zračilo v očích – čišelo to z novinového papíru a zasáhlo to Nočního hosta jako blesk z čistého nebe. On je mou odvrácenou tváří. Nikdy se nezastaví, protože nemůže.

Zničený otec.

Ale to má čas. Čas se o něj postará. Speciální policajt, romantik. Policejní speciál.

Čas se postará o nás všechny každého jedince. Úlomky osudu, spánek v kolébce věčnosti. Každého nakonec obestře krása.

Někteří budou odpočívat klidněji. Odnesou si pochopení navždy. Každého nakonec obestře krása.

Vzduch byl chladný a vznášel se v něm odér dezinfekce. Coop seděl v čekárně na třetím podlaží nemocnice Panny Marie Milosrdné na zelené umělohmotné židli a upřeně pozoroval ošoupané špičky svých černých kožených bot. Čekárnu ve skutečnosti tvořil pouhý výklenek s pohovkou, několika židlemi, automatem na kávu a jiným, tentokrát červeným prodejním automatem na vodu a limonády. Čekárna byla napojena na širokou chodbu, na jejíž podlaze byl položen modrozelený koberec. V polovině chodby mezi čekárnou a přibližně patnáct metrů vzdálenou sesternou koberec končil a začínaly navoskované, matně lesklé dlaždice.

V sesterně panoval čilý ruch – za kruhovým pultem tu posedávaly tři zdravotní sestry, které ověřovaly různé záležitosti na počítači, přijímaly telefonní hovory, kontrolovaly nebo zapisovaly zdravotní údaje. Co chvíli některá z nich odklopila zvedací část pultu a odcupitala kamsi do hloubi chodby, kam ji přivolalo blikající světlo, anebo aby přinutila nějakého pacienta spolknout pilulku či podstoupit menší zdravotní proceduru. Andělé působící úlevu i bolest.

Kromě zdravotních sester, které měly na třetím podlaží službu, po chodbě kolem čekárny sem a tam přecházeli i další členové nemocničního personálu. Jednotka intenzivní péče se nacházela v hloubi chodby po Coopově pravé ruce. Doleva vedly několikerý lítací dveře, které se automaticky se syčením otevíraly, když se k nim z některé strany někdo přiblížil. Kolem procházela plejáda zdravotních sester v bílém, lékařů v zeleném, lidí v oblecích i neformálních šatech. Někteří z nich před sebou tlačili pojízdné nemocniční lůžko nebo vozík s prádlem a většina z nich vypadala, že má napilno. U sesterny jich spousta zahnula k výtahům, jiní pokračovali rovně kolem jednotky intenzivní péče a dál za široké lítací dveře.

Coop dostal svolení, aby se zašel podívat na Deni, což bylo opravdu vše, co mohl udělat. Musel stát za širokým oknem, aby nedýchal Denin čištěný vzduch a nekontaminoval jej.

Ležela na posteli a velkou část hlavy měla obvázanou. Průhledná hadička jí do nosu přiváděla kyslík, další jí visela z koutku úst. Oči měla Deni zavřené a tvář bez výrazu. Kdyby nebylo modřin na pravé tváři, vypadala by jako vosková figurína, které její tvůrce ještě nepropůjčil totožnost a charakter. Z ocelového stojanu vedle postele volně visel umělohmotný sáček, z nějž odkapávala tekutina do hadičky, kterou měla Deni zapíchnutou na vnitřní straně paže do žíly. Kapku po kapce tamtudy proudil život.

Do místnosti vstoupil Denin hlavní ošetřující lékař, vytáhlý chlapík, jehož sestra označila za doktora Lewellyna. Letmo pohlédl na Coopa za oknem a potom začal studovat tabulku se zdravotními údaji na konci postele, něco do ní zapsal a opět z místnosti odešel. Coopa napadlo, že by za ním mohl zajít a promluvit si s ním, doktor však již pokračoval na další vizity.

Coop spatřil, že v hlavní čekárně se uvelebil policista v uniformě a čte si časopis, ale rozhodl se, že si k němu nepřisedne a o nezávaznou konverzaci se pokoušet nebude. Místo toho si v čekárně u sesterny vypil kelímek hořké kávy a poté zaujal místo na tvrdé umělohmotné židli, kde na něj bylo dobře vidět, kdyby se náhodou Denin stav změnil.

Personál nemocnice nepřestával proudit oběma směry, zvuk kroků však na vydlaždičkované podlaze podlaze zanikal. Na procházející lidi upozorňovaly jen jejich matné pohybující se stíny, vrhané světlem stropních zářivek, a tu a tam vrznutí boty na podlaze.

Něco Coopa přinutilo vzhlédnout. Policista zacházel u sesterny za roh a mířil k výtahům. Jedna ze sester upírala pohled Coopovým směrem.

Atmosféra se změnila. Čas jako by se zpomalil. Kolem Coopa prošel posmutnělý muž v šedém overalu podobném těm, jaké nosí údržbáři. Jeho boty na voskovaných dlaždicích pištěly jako pokusné myši. Coopovi v hlavě utkvěl pohled na cedulku našitou nad náprsní kapsou s písmeny: RE V. Zajímavé. Co ta písmena znamenají? Revizní lékař? Reverend? Revmatolog? Z opačného směru přicházel vysoký muž v zeleném chirurgickém plášti, jemuž se ve tváři zračila únava. Denin lékař doktor Lewellyn. Na nohou měl boty s gumovými podrážkami skoro stejné jako ten člověk se jmenovkou REV, ale jeho kroky nevydávaly vůbec žádný zvuk. Člověk by si jej spletl s duchem.

Coopovi blesklo hlavou neurčité podezření a ta jiskra se vzápětí rozhořela plamenem.

„Pan Cooper?“ zeptal se lékař. „Vy jste kolega Denise Greenové?“

Coop přisvědčil. Denise.

„Bohužel právě zemřela,“ oznámil doktor Lewellyn. Zvedl ruku a zlehka se dotkl Coopova ramene. „Je mi to líto. Ale moc velkou naději neměla.“

„Neprobrala se z bezvědomí? Neříkala něco?“

Lewellyn zavrtěl hlavou. „Nic takového, ani vzdáleně.“

Coop přikývl. „Díky za úsilí, pane doktore.“

„Sestra říkala, že nejste její příbuzný… Je někdo, koho by nemocnice měla kontaktovat?“

„Asi jejího agenta.“

„Agenta?“

„Byla to spisovatelka, takže jejího agenta, její redaktorku v nakladatelství Whippet Books…“

„Oznámím to sestrám.“

S doktorem prve přišla zdravotní sestra, která na Coopa upírala pohled, ale zůstávala diskrétně a bez hnutí stát opodál se zkříženýma rukama. Když teď vytušila, že rozhovor dospěl k závěru, přistoupila blíže.

„Pan Cooper?“

„Ano.“

„Máte telefon. Můžete si to vzít v sestemě.“

Coop doktoru Lewellynovi ještě jednou poděkoval a vydal se za sestrou.

Jiná sestra, usazená za kruhovou přepážkou, zvedla sluchátko na dlouhé šňůře a položila ho na desku pultu. Coop se od ní odvrátil a do sluchátka řekl: „Haló?“

„Tady Arthur Billard, Coope. Mám pro tebe pár dalších informací o Deni Greenové.“

„Arthure, Deni právě…“

„Volám ti jako kamarád, Coope, ale pořád jsem taky policajt, takže si dávej bacha na to, co řekneš.“

Co má tohle znamenat?

„Všechny údaje z pevného disku Denina počítače někdo smazal.“ oznámil mu Billard, „a to natvrdo. Ten člověk věděl, co dělá, protože podle našich nejlepších techniků nelze nic zachránit.“

„Stejně jako v případě počítače Georgianny Masonové,“ konstatoval Coop. Vzpomněl si, že Bettin notebook se nikdy nenašel.

„To by mohlo pomoct.“

Co tím Billard myslí?

„Když došlo k vraždě té Masonové, tys byl v New Yorku, že jo?“

„Myslím, že jo, jasně.“

„A co v době, kdy došlo k útoku na Deni Greenovou?“

„Proč?“ zajímalo Coopa. Začínal být ostražitý.

„Technici objevili v opěradle čalouněného křesla u jejího pracovního stolu zarytou kulku. Vypadá to, že ten člověk, co ji zmlátil, po ní taky vystřelil, ale netrefil se.“

„V tom případě ta kulka přece nemůže být tak zdeformovaná. Ať to FBI projede svojí počítačovou databází a zjistí, z jaké zbraně ta střela vyšla. Možná že budou mít v evidenci i takovou kulku samotnou a budeme schopní identifikovat konkrétní zbraň i jejího nositele.“

„Evidenci FBI není třeba procházet – měli jsme to v naší policejní databázi. Náboj vyšel z hlavně policejní osmatřicítky značky Smith & Wesson a ta zbraň je tvoje, Coope. Je to ta, kterou sis nechal, když jsi odcházel do výslužby.“

Coop nic neříkal. Snažil se porozumět tomu, co právě slyšel.

V kabelce, kterou Cara dostala po krádeži nazpět, chyběly kreditní karty a její zbraň. Coop jí místo ukradené zbraně půjčil svoji a tu teď použil člověk, který zaútočil na Deni. Coop si byl jist, že do toho křesla vystřelil právě proto, aby po provedení balistické zkoušky padlo podezření na něj, na Coopa.

„Ještě pořád tu zbraň máš, Coope?“

„Ne.“ Slyšel, jak se Billard ztěžka nadechuje.

„Jestli Deni přijde k sobě, může toho útočníka identifikovat a všechno se vysvětlí.“

„Deni právě zemřela.“

„Tak v tom případě máme na krku vraždu.“

„Zapomeň, žes mi volal, Arthure.“

Coop zavěsil.

Otočil se ke zdravotní sestře, která mu o telefonátu řekla. „Můžu vás poprosit o laskavost?“ zeptal se.

Sestra odložila tužku a usmála se. „Jistě.“

„Když jsem tu seděl a čekal na vyjádření lékaře, všiml jsem si, že většina zdravotnického personálu nosí boty, které tady na těch dlaždicích na podlaze nevrzají. Má to nějaký důvod?“

„Kromě toho, že nás to vrzání dohání k šílenství, ruší doktory na operačním sále. Mohlo by se stát, že si budou špatně rozumět

– dost na tom, že mluví přes chirurgické roušky.“

„A vy si kupujete nějaké speciální boty?“

„Ano, většinou s měkkou podrážkou, aby byly pohodlné.“

„Ale ty přece na dlaždičkách vržou víc než kožené.“

„Některé ano, ale můžete podrážky naříznout a pak vrzat nebudou.“

„Opravdu? A to se v nemocnicích dělá běžně?“

„Tady u Panny Marie ano, takže to určitě dělají i v jiných. Hlavně personál, který se pohybuje na operačním sále. Vy děláte v obuvnickém průmyslu nebo tak něco?“

„Tak něco.“

Coop jí poděkoval a co nejrychleji nemocnici Panny Marie Milosrdné opustil. Div neutíkal. Gumové podrážky jeho bot kvílely na voskovaných dlaždicích jako v agónii.

53

Nebezpečí teď číhalo všude. Coop se rozhodl, že si před nemocnicí nemávne na taxi, chtěl totiž jít pěšky. Aby mohl přemýšlet. Nakonec zašel do telefonní budky na Sedmapadesáté východní ulici, vhodil do přístroje prostydlou minci a zavolal Caře domů.

Postával se sluchátkem u ucha, prstem si zamáčkl druhé, aby odclonil hluk provozu, a poslouchal, jak na druhém konci linky telefon znovu a znovu vyzvání.

Už před desátým zazvoněním mu došlo, že Cara telefon nezvedne. Řekl si, že zůstala dlouho v práci, nebo se po práci někam vydala. Nebo si prostě někam zašla na večeři.

Vzduch prořízlo pronikavé houkání sirény, zpoza rohu vyjel policejní hlídkový vůz a okamžitě zabředl do hustého provozu. Ulici z jedné strany zužoval nakupený šedivý sníh s povlakem špíny. Hlídkový vůz uvízl v zácpě, a jeho řidič proto ze sirény vyluzoval opakované sopránové vytí. Coop zavěsil telefon a pokračoval v chůzi.

Noční host vylezl ze sprchy a začal se pečlivě, téměř rituálně oblékat. Boxerky, poté kalhoty, pásek, který si zapnul, než se posadil do nohou postele. Jednu ponožku, po ní botu, zavázat botu, následně si natáhnout druhou ponožku a druhou botu. Toho dne zářilo slunce a spolu s teplem, které vycházelo z podkrovního bytu, rozpustilo všechen sníh usazený na střešním okně a sluneční paprsky se odevšad odrážely tak intenzivně a oslnivě, že poté, co se Noční host učesal, ani se na sebe nepodíval do zrcadla. Věděl, co by spatřil, a měl k tomu odpor.

Je čas hledět dopředu, usoudil Noční host a ze skříně si z mnoha svých kravat jednu vybral.

Rozhodl se pro značkovou, z červeného hedvábí, která měla delikátní propletený vzor.

S kravatou přehozenou přes natažený ukazováček zůstal několik vteřin nehybně stát.

Zvolil uzel Windsor.

Uměl jej uvázat, aniž by se musel dívat do zrcadla.

Cara si vzala taxi do nemocnice Panny Marie Milosrdné a nechala se vysadit před nejbližším vchodem do křídla fyzikální terapie.

Zaplatila řidiči a pak s novou kabelkou křížem přes rameno, jak jí poradil Coop, prošla otočnými skleněnými dveřmi do vstupní haly.

Uvnitř bylo teplo. Hned za dveřmi ležela široká gumová rohožka, na níž se v zablácených kalužích rozpouštěl sníh z nesčetných bot. Uprostřed vstupní haly se tyčil umělý vánoční stromek ověšený pouze červenými ozdobami a u něj stály hliníkové štafle. Žena za přepážkou Caru nasměrovala na podlaží, kde se předtím ambulantně několik měsíců po operaci kolene léčila Ann.

Cara minula řadu automatů na noviny a malý obchod s dárky a květinami a došla až k výtahům. Jedním z nich vyjela ve společnosti dýchavičného muže a mladého dobrovolníka, který měl na starost ženu na vozíčku, do šestého patra.

Když sem Ann začínala docházet, Cara ji sem jednou doprovázela taxíkem, a protože se Ann pohybovala o berlích, pomáhala jí při vstupu do nemocnice a nastupovat i vystupovat z výtahu. Časem si Ann pohyb o berlích osvojila a trvala na tom, že na terapeutická sezení bude docházet sama.

Caře nepřipadala ani jediná sestra povědomá, dokud nenahlédla do místnosti pro personál, kde spatřila korpulentní tmavovlasou ženu, jak sedí u stolu a pije kávu.

Strčila hlavu do místnosti a rozhlédla se. Všimla si mateřského znaménka na straně ženina nosu, což jí potvrdilo, že to byla právě ona, kdo Ann v Cařině doprovodu přijímal na první terapii.

„Můžu dál?“ zeptala se. „Ráda bych s vámi na minutku mluvila o svojí sestře.“

„Zajděte si prosím vás do sesterny, tam vám všechno řeknou,“ vybídla ji zdravotní sestra. „Chodbou dozadu a za roh k výtahům, tam to je.“

„Já vím, ale já bych si chtěla promluvit s vámi osobně. Myslím, že jsme se setkaly, když jsem sem doprovázela Ann na terapii.“

Sestra upila kávy a přemýšlela, co má Caře odpovědět.

„U nás se ale léčí spousta žen se jménem Ann, mladá paní.“

„Ann Callahanová. Byla po operaci kolene.“

Sestra náhle projevila zájem. „Ta Ann Callahanová, co ji…“

„Ano.“

„Pojdte dál, posadte se. Nalijte si kávu.“

„Kávu si sice nedám, ale posadím se,“ prohlásila Cara a usadila se do jedné z lisovaných umělohmotných židlí naproti ní.

„Já se jmenuju Justine,“ představila se zdravotní sestra.

„Cara Callahanová.“

„Jo, vzpomínám si. Dopadli toho člověka?“

„Ne, a i to je důvod, proč s vámi chci mluvit. Nepamatujete si, jestli se kolem Ann nedělo nic neobvyklého, když sem docházela?“

„Vy jste od policie?“

„Ne. Já jsem od Ann.“

Sestra se usmála a mateřské znamínko jí nakrabatilo nos. Celý kulatý obličej kromě čela měla opálený, jako kdyby se právě vrátila z dovolené na Floridě, kde si před sluncem chránila hlavu kloboukem. „Já si na nic zvláštního nevzpomínám. Pomáhala jsem Ann cvičit a kontrolovala jsem její rehabilitační režim. Byla pořád veselá. Milá osůbka.“

„Nedoprovázel ji sem kromě mě někdo jiný?“

„Pokud si pamatuju, tak ne. A i vy jenom jednou. Ann byla takový ten nezávislý typ, který je nerad na obtíž. Přijížděla sem sama taxíkem a později, když už odložila berle, prý autobusem.“

Cara sestře na ubrousek naškrábala své telefonní číslo a předala jí ho, kdyby si dodatečně vzpomněla na nějakou užitečnou informaci. Potom jí poděkovala a vstala.

„Když o tom tak přemýšlím,“ prohlásila Justine, když byla Cara u dveří, „na něco si přece jenom vzpomínám. Ale to byste si měla promluvit s někým na chirurgii, kde jí operovali to koleno.“

„A pročpak?“

„Já si přesně nepamatuju, o co šlo, ale vím, že se mluvilo o tom, že se na pokoji postoperační péče stalo něco divného.“

„Něco divného?“

„No, tak divného zase ne, nedělejte si plané naděje. Šlo o běžné nemocniční drby, a ještě k tomu zřejmě ne moc zajímavé, jinak bych si to pamatovala.“

„A koho konkrétně bych se tady mohla zeptat?“

„Eileen Damppové, píše se to se dvěma pé. Dělá sestru na operačním sále. Ale nevím, jestli má dneska večer službu. Víte, jak se dostanete na chirurgii?“

Cara si nechala vysvětlit složitou cestu, která vedla všemi možnými směry, výtahem, po schodech, podle šipek…

Poděkovala jí a nechala ji, aby si v klidu dopila kávu.

Cestou se dvakrát musela zeptat na cestu, až nakonec chirurgii nalezla v pátém patře protějšího křídla, v nověji vypadající části budovy postavené nad krytým parkovištěm.

Dospěla k názoru, že nemocniční labyrinty jsou spletitější než uvažování šílence.

54

Většina chirurgických zákroků se odehrává ráno. Odpoledne a večery jsou vyhrazeny stabilizovaným a zotavujícím se pacientům. Na chirurgickém patře nemocnice Panny Marie se nacházelo několik pokojů pro pacienty a tu a tam prošel kolem návštěvník s balíčkem nebo květinami v ruce. Jakmile se však pacienti dostali z nejhoršího, většina se jich přesouvala do místností o patro výš.

Za kruhovou přepážkou sestemy posedávala pouze jediná sestra – měla světlé vlasy pískové barvy, na nose kuriózní staromódní brýle s rohovinovou obrubou a působila pracovitě. Vyslechla Cařinu prosbu, přisvědčila, že Eileen Damppová, ať už má pé, kolik chce, dnes večer má službu, a vybídla Caru, aby se posadila do čekárny. Cara se tam vydala a ještě před odchodem zahlédla, že se sestra začíná s někým bavit po telefonu.

V čekárně, jejíž zdi každý den nasávaly lidskou netrpělivost a úzkost, momentálně nikdo nebyl. Zařízena však byla luxusně, nábytek byl z černého vinylu a sedět se tu dalo na pohovce a dvou nastavitelných křeslech, které s pohovkou tvořily soupravu. Na televizoru nainstalovaném vysoko na zdi bez zvuku běžela stanice CNN. Moderátorka na obrazovce překypovala rozhořčením a soucitem. V rohu byl obvyklý automat na kávu a halda časopisů se zohýbanými rohy.

Cara se posadila, vzala do ruky Newsweek a očima přelétla zprávu, která pojednávala o jakési přelomové události na poli biogeneze, jejíž význam nechápala. Význam slov na stránkách, které držela před sebou, však nebyl podstatný. Na text se nesoustředila.

Vydržela se nehýbat celých deset minut. Teprve poté dorazila Eileen Damppová, nevysoká přitažlivá žena s pomněnkově modrýma očima a tváří, v níž by každá Irka hned poznala irské rysy.

I když se nehýbala, budila zdání, že jí v krvi koluje nezměrná energie.

„Vy jste Cara Callahanová?“

Cara chtěla vstát, ale Eileen Damppová jí pokynula, aby zůstala sedět, a sama se posadila na opěradlo jednoho z křesel. „Já jsem Eileen Damppová. Řekli mi, že byste se chtěla zeptat na něco o své zesnulé sestře Ann.“ Mluvila příjemným hlasem, věcně a přívětivě. Cara usoudila, že zřejmě má pro svou práci mimořádné nadání a patří k těm, kdo se pro povolání, v němž se lidé starají o druhé, narodili.

„Dozvěděla jsem se, že když tady sestře před devíti měsíci operovali koleno, došlo k něčemu podivnému,“ spustila Cara. „Vy jste asistovala na operačním sále?“

„Ano,“ přisvědčila Eileen Damppová, „ale myslím, že to, o čem vám říkali, se událo během postoperační péče. Když se Ann probírala z anestezie, dala se do křiku. Údajně viděla, že na ni zírá děsivá dřevěná maska. Ta maska samotná prý ani tak příšerná nebyla, dokonce byla hezká a měla vlídný výraz, ale Ann vyděsily oči. Říkala, že z té masky ji pozorovaly nenávistné, úděsné oči. Takováhle panická reakce není až tak neobvyklá, ale dalo nám práci ji uklidnit. Ann věřila, že šlo o skutečnost, a bůhvíproč jí to nahnalo obrovskou hrůzu.“

„A ptal se jí někdo, co si o tom snu myslí?“

„Ne, domnívali jsme se, že ten sen nemá žádný význam. Lidem, kteří se probouzejí z hluboké anestezie, se často zdá o všem možném. Po zdlouhavé operaci má člověk obyčejně v podvědomí pěkný zmatek. To byste se divila, co někdy během probouzení slýcháme. Tenhle případ mi utkvěl jenom kvůli tomu ječení, protože ho zaslechl jeden z doktorů a seřval sestry ve službě, že s tím hlukem nic nedělají.“

„Ann se nikdy o ničem takovém nezmínila,“ podotkla Cara.

Sestra Damppová pokrčila rameny. „Nejspíš si uvědomila, že se nejednalo o nic vážnějšího, než když měla v dětství noční můry, a tu událost vytěsnila.“

„Nejspíš ano,“ přisvědčila Cara.

Sestra Damppová začala vstávat, potom si to však rozmyslela a znovu se posadila. „Vaší sestry je mi líto. Doufám, že toho pachatele dopadnou.“

„Díky,“ řekla Cara. „Právě kvůli dopadení pachatele tady jsem.“

Sestra se na ni podívala, jako by zamýšlela něco dodat. Místo toho však vstala. „Kdybych vám ještě mohla nějak pomoct, klidně mi zavolejte a dejte vědět.“

Cara jí poděkovala.

„Callahanová, to je evidentně irské jméno.“

„Naprosto evidentně,“ doplnila ji Cara.

„A Cara taky. V gaelštině to znamená přítel. A vy se pokoušíte prokázat sestře přátelskou službu.“

„To asi ano.“

„Já se za svobodna jmenovala Reillyová.“

Cara se usmála. „To je vidět. Ještě jednou vám děkuju za pomoc.“

Sestra Damppová její úsměv opětovala. „Až tady dnes večer skončím, jedu do Brooklynu správně po irsku zapíjet zemřelého, tak připiju na váš zdar.“

A já na váš, pomyslela si Cara, když sledovala, jak se ta robustní, energická žena rychlým krokem vrací k práci.

Takhle irský se cítila naposled při zpovědi. Odříkejte třikrát zdrávas a jednou otčenáš. Z nějakého důvodu jí to připomnělo Ann a musela zadržet slzy.

Noční host vyjel výtahem do pátého patra nemocnice Panny Marie Milosrdné. Ve výtahu s ním jeli další tři lidé. Jedna žena se usmála, ale jakmile si všimli jeho obličeje, rychle odvrátili zrak

– předstírali, že dar jeho otce nevnímají.

Stalo se to kdysi dávno, a přitom včera.

Ta grotesknost (ačkoliv to tak neoznačovali) nebyla tak nápadná, jak mu připadalo (to mu řekli včera a kdysi dávno). Ve vlastních představách si ji zveličoval a předpokládal přehnané reakce lidí. Nakonec prozřel.

Mýlili se, ale přitom měli pravdu. Nakonec dospěl k úplnému prozření. Pod zdánlivou komplikovaností to bylo prosté. Úděs a osvobození. Za všechno se platí.

Dva ze tří zbylých pasažérů vystoupili v nižších patrech. Než výtah vyjel do pátého patra, zůstal v něm jen Noční host a malý nervózní muž, který podle rozsvíceného políčka s číslem mířil do sedmého patra na oddělení hematologie a rentgenologie.

Dveře se rovnoměrným pohybem otevřely, Noční host vystoupil a jen zběžně přelétl očima hlouček lidí napravo, kteří se chystali sjet vedlejším výtahem dolů.

Vtom se zasekl v půli kroku.

S půltuctem lidí, kteří právě vešli do výtahu, nastoupila i Cara Callahanová!

Opravdu se mu to nezdálo! Není o tom sporu! Předtím ji zahlédl se Zničeným otcem a teď v nemocnici Panny Marie. Cara Callahanová!

Určitě se tu bavila s místními zaměstnanci – a na pátém patře!

Místo aby pokračoval v cestě na pooperační oddělení, rychle udělal čelem vzad a vešel do výtahu směřujícího dolů.

Hned jak nastoupil, dveře se za ním zasunuly a zahradily tak výhled na sestru za přepážkou, která se jej užuž chystala přivítat a teď za ním užasle zírala.

55

Coop bloumal ulicemi s hlavou svěšenou a rameny shrbenými. Zimu téměř nevnímal. Otisky podrážek konečně prozradily své tajemství. Nabyl jistotu, že vrah je zaměstnán v nemocnici. Ale na jakém postu? Ze by lékař?

Tomu se Coopovi nechtělo věřit, přestože vrah smrtelné rány zasadil opravdu mistrně. Vybavil si, že lékařská zpráva v případu Marlee Clarkové popisovala, jak jí hluboká rána zasazená zezadu do krku přesekla míchu a jako ostří gilotiny jí oddělila mozek od těla. Theresa Dravicová byla zavražděna stejným způsobem, Ann Callahanová skonala přesně mířeným bodnutím nože a Georgianna Masonová sice zůstala při vědomí většinu toho času, kdy ji vrah ve vaně masakroval otvírákem na konzervy, ale ven nevystříkla téměř žádná krev ani voda. Aby ji takto udržel při smyslech, ale zároveň z ní učinil bezbrannou oběť, která se nemůže ničemu vzepřít, to určitě vyžadovalo notnou dávku zručnosti. Dovednost zřetelně vykazovaly i nožem provedené řezy, které vrahovi umožnily zasunout umělohmotnou figurku světce hlouběji do vaginálního traktu. Lékařskou dovednost.

Bette v nemocnici Panny Marie absolvovala diagnostické testy, Ann Callahanová zase operaci kolene.

Coop zastavil u dalšího telefonního automatu. Rozhlédl se a uvědomil si, že došel k parku na Riverside. Zašmátral v kapse, vylovil odtamtud další mince, prokřehlými prsty je nastrkal do telefonu a vytočil číslo k Maureen domů.

Telefon zvedla až po sedmém zazvonění.

Když se představil, nevrle reagovala: „Co chceš?“

„Jednu laskavost. Pro mě a pro Bette.“

„A v Čem by spočívala?“ zeptala se s pochybnostmi v hlase.

„Nemohla bys ještě teď večer zajít k sobě do kanceláře?“

„Do pojišťovny? Dneska? A v tuhle dobu? A co bych tam asi tak dělala?“

„Potřeboval bych, abys mi něco zjistila. Udělej to pro mě. A pro Bette. U vás na počítači a ve vašich programech.“

„A co Deni Greenová? Ta snad počítač nemá?“

„Deni je mrtvá.“

„Mrtvá…,“ opakovala Maureen ohromeně.

Coop jí vylíčil, co se stalo, a dodal: „Ty jsi jediný člověk, který teď něco může udělat. A Deni by stejně nebyla schopná dostat se k těm důvěrným informacím, které potřebuju – potřebujeme.“

„K jakým důvěrným informacím?“ zeptala se mdlým hlasem Maureen. Zpráva o Denině smrti s ní zjevně silně otřásla.

„Zdravotní a pojistné záznamy. Jestli máš přístup k počítači a do databází, potřeboval bych, abys prověřila jména žen, o kterých si myslím, že by mohly být další potenciální oběti Bettina vraha. Potřebuju vědět, jestli během posledních pár let podstoupily nějaký lékařský zákrok, který jim pojišťovna hradila. Mohla bys jim prověřit zdravotní pojištění?“

„Pokud jsou pojištěné u naší pojišťovny, bude to jednoduché. Jestli mají pojištění od někoho jiného, bude to taky možné, ale potrvá to trochu déle. A co konkrétně hledáš?“

„Chtěl bych zjistit, jestli a kde byly hospitalizované a koho měly za ošetřujícího lékaře a kdo další ze zdravotního personálu u toho ještě byl.“

„To poslední by mohl být problém. Já mám k dispozici akorát účetní záznamy.“

„A pokusíš se?“ poprosil ji Coop. „Půjdeš prosím tě do kanceláře a zkusíš to?“

„Ne.“

Ovládl se. „A proč ne?“

„Já nikam chodit nemusím, protože přístup na pracovní počítač mám z domova. Můžu to udělat přímo tady za stolem v obýváku. Nebo se o to aspoň pokusit. Výsledek ovšem nezaručuju. Mám ti zavolat, až něco najdu? Tedy jestli něco najdu?“

„Ne,“ pospíšil si s odpovědí. „Já ti vždycky tak jednou za hodinu zavolám, budu se teď totiž trochu přesouvat z místa na místo. Máš po ruce papír a tužku?“ zeptal se, než mohla začít vyzvídat, kde že se bude pohybovat.

Požádala jej, aby chvilku počkal, a za okamžik se znovu vrátila k telefonu.

Zpaměti jí pečlivě odhláskoval jména obětí, u některých dokonce připojil adresu. Dodal by i jména, která mu poskytl Dickerson, ale papírový ubrousek, na nějž si v kavárně jména opsal, nechal doma.

„Zavolám ti,“ řekl na závěr. „A děkuju ti, Maureen.“

„Dělám to pro Bette,“ prohlásila a zavěsila.

Maureen však Coopovi neprozradila, že když mluvila v Denině bytě se spisovatelkou naposledy, ukázala jí Deni seznam několika dalších pravděpodobných obětí v různých částech země, a když se Deni odebrala na záchod, Maureen využila příležitosti a na její kopírce si pořídila kopii. Měla v úmyslu seznam použít, aby Coopa popohnala k intenzivnější práci.

Odvrátila se od telefonu a zapnula počítač. Poté se začala přehrabovat v zásuvkách a hledat seznam těch jmen. Bude zajímavé, když je společně s těmi Coopovými porovná na internetu s žádostmi o uhrazení pojistných nároků.

Noční host stál v přeplněném výtahu těsně za Čarou a v lesknoucí se oceli posuvných dveří výtahu si prohlížel její mírně zdeformovaný odraz – kdykoli se byť nepatrně pohnula, zachvěl se jako odraz na vodní hladině. Působilo to jako výjev ze sna. A proč by ne – některá východní* náboženství považují Boha za skutečnost a život za iluzi, pouhý sen.

Jeho tváře, když se vměstnával do výtahu, si nevšimla, tím si byl jist. Stále ještě byla otočená zády a někomu se omlouvala, asi proto, že mu stoupla na nohu. Teď už jeho zdeformované rysy odrážející se ve dveřích nebyly moc k rozeznání od těch jejích. Jen on sám věděl, že deformaci nevytváří pouze onen odraz, jen on ji viděl. Plastická operace, kterou kdysi dávno podstoupil, se ve skutečnosti maximálně povedla. Jizvy, svěšená víčka s poškozenými nervy, kvůli nimž věčně vypadal unaveně, ostře ohraničenou skvrnu, jež se mu táhla podél hrany sanice a kvůli níž se mu koutek úst jakoby stáčel ke straně, což mu i ve spánku propůjčovalo cynický, arogantní výraz – to vše mu napravili. Potíž tkvěla v tom, že takto rozsáhlá operace dovedla sice jeho obličej k dokonalosti, ale jeho rysům dodala strnulost masky. Přitahovalo to zvědavé pohledy. Jako by na lidskou bytost napasovali bezvadně vyřezanou hlavu loutky. Takový Pinocchio, akorát s dokonalým nosem.

O tom, k čemu došlo na pokoji intenzivní pooperační péče, o tom, jak se Cařina sestra Ann pod vlivem anestetik vyděsila a rozkřičela, se doslechl. Podstupovala jednoduchou operaci kolene, při níž z něj byla odstraněna uvolněná chrupavka. Ačkoliv se dala použít lokální narkóza, na jeho radu se rozhodla pro celkovou. Nejprve relaxant a hypnotikum na zahnání úzkosti, a také proto, aby si na zákrok vůbec nepamatovala, a potom sedativa – větší dávka, než bylo zapotřebí, vše zavedeno nitrožilně. Možná jí nepodal dostatečnou dávku hypnotika. Vůbec nepochyboval, že Ann Callahanovou v pooperačním pokoji vyděsila grotesknost jeho obličeje, umocněná narkotickým omámením.

Jeho mysl nyní tížilo podezření, že se o Annině příšerné vidině doslechla Cara Callahanová. Onu událost si lidé na oddělení určitě pamatovali, neboť ten kretén Evans seřval některé sestry za to, že na Ann nedohlížely. Říše snů, která se snaží ovlivnit další sen.

Výtah sestupoval do přízemí, směrem do pekla. Ještě pořád se dodržovala pravidla chování ve výtahu – každý upíral pohled přímo před sebe nebo mírně vzhůru. Pohlédne Cara jeho směrem, až budou lidé z výtahu vystupovat?

Ve třetím patře výtah zastavil a ven vyšli tři lidé. Ve druhém dva další. Zbývající pasažéři se rozestoupili, aby si kolem sebe vytvořili přirozený prostor, v němž se naivně cítili bezpečněji. Mysleli si, že ve výtahu začíná být více místa. Ve skutečnosti se však prostor zmenšoval a začínala v něm stoupat teplota.

Když výtah zastavil v prvním patře, nahrnuli se dovnitř čtyři lidé – dvě ženy a dva muži. Jeden z mužů byl přímo obr a tak tlustý, že skoro nemohl dýchat. Celý výtah se naplnil jeho ustavičným namáhavým funěním, které připomínalo nadouvání měchů. Všichni přítomní poodstoupili dozadu. Noční host se odtáhl od Cary k protější ocelové stěně tak, aby mohl nadále stát kousek za ní.

Výtah se prudce ponořil, zpomalil, dosedl na přízemní podlaží a dveře se otevřely. Lidé, kteří nastoupili jako poslední, teď vystupovali nejdříve. Obézní muž se zasmál a jedné z žen obtočil ruku kolem ramen. Zdravotní sestra, jejíž jméno znělo nějak jako Amanda, couvla stranou a pustila před sebe postaršího muže a nějakou ženu, a teprve pak vystoupila sama.

V tom okamžiku Cara na Nočního hosta pohlédla.

A pak ještě jednou a hned zase odvrátila zrak.

Ale on už věděl. Věděl, že je ta pravá – znal je všechny a spatřil božskou jiskru v jejích očích.

A ona zase věděla, kdo je on. Z ulice, z katedrály, z popisu sestřiny vidiny, z prolínání myslí v časoprostoru věděla, že už se setkali.

To všechno Noční host pochopil během okamžiku, kdy se čas zastavil. V přízemí na výtah nikdo nečekal. Otočnými dveřmi se do vstupní haly právě prosmýkla nějaká žena, všimla si výtahu a přidala do kroku, aby stihla nastoupit. Cara Callahanová se vší silou snažila nedívat se na něj a chystala se vystoupit.

A co pak? Začne ječet? Poběží ke strážnému? Zavolá policii?

Na to se známe až moc dobře, pomyslel si Noční host a natáhl po ní ruku.

56

Caře se to téměř povedlo. Pravou nohou už došlapovala na dlaždice v přízemí, když vtom ucítila, jak ji zezadu kolem pasu popadla silná paže. Pokusila se nabrat dech k výkřiku, ale nestihla to – jedním škubnutím se ocitla zpátky ve výtahu.

Okamžitě se jí kolem krku obtočila cizí ruka a umlčela ji. Mamě se jí vzpírala. Hrábla do kabelky a snažila se nahmatat zbraň a přitom zahlédla, jak ten muž druhou rukou mačká tlačítko ZAVŘÍT DVEŘE. Všimla si, že šikmo přes halu pospíchá k výtahu jakási žena, jenže jí cestu zkřížili ti čtyři, co právě vystoupili, takže musela počkat. Caře na ni zablokovali výhled. Brzy se však vynoří a uvidí, co se tu odehrává.

Potom se dveře začaly zasouvat.

Když se výřez vestibulu zúžil na tenkou vertikální škvíru, zdálo se Caře, že v ní letmo zahlédla tmavý kabát pospíchající ženy. To už se však mezera úplně zavřela.

Cara ve výtahu zůstala sama s mužem, o němž si byla jistá, že jí zavraždil sestru. S mužem, o němž se Ann po operaci určitě zdálo. Byl neuvěřitelně pohledný – až příliš na to, aby to byla skutečná krása. Jako by vznikl pod rukama uměleckého fotografa pomocí retuše. Jeho prapodivně poklidný obličej budil zdání neskutečnosti, vypadalo to, že je neschopný pohybu jako nějaká maska. Maska, kterou Ann nejspíš spatřila, když se na operačním sále na okamžik probrala z narkózy. Maska s nenávistnýma očima, které na ni zíraly a nečekaly, že jejich pohled opětuje.

Cara viděla, že natáhl volnou ruku a ukazováčkem silně stiskl nejspodnější tlačítko označené písmenem S. Kvůli tomu musel přenést váhu a částečně povolit sevření. Pochopila, že má stále ještě naději – právě tuto jedinou naději!

Ruku zaryla hlouběji do kabelky a šátrala ve změti; nahmatala zmuchlaný papírový kapesník, hřeben, kuličkové pero a balíček žvýkaček. S ochromující hrůzou si uvědomila, že zbraň, kterou jí dal Coop, v kabelce není. Musela ji zřejmě zapomenout doma, i když si nevzpomínala, že by ji vyndávala.

Znenadání sebou škubla, neboť ze strany na krku ucítila ostrou bodavou bolest, jako by ji štípl nějaký hmyz.

Nebo se k ní snad ten muž s tváří loutky naklonil a velice jemně ji kousl? Že by vampýr? Proto vypadá tak nepřirozeně a nelidsky? To je absurdní!

Potom ucítila, že padá.

Výtah klesal.

Její děs zůstal nahoře. Pomalu od ní odplul.

Noční host si byl jist, že to, k čemu došlo ve výtahu, nikdo nezaregistroval. Žena, která právě vešla do vstupní haly, neměla správný úhel pohledu, aby je zahlédla. A všechno se odehrálo velice rychle. Rychle a hladce. Paže, kapsa, tlačítko, injekce. Zablesknutí tesáků, zaseknutí drápů. Potřeba přežít vede k úspornosti myšlení i pohybů.

Mohl počítat s tím, že u výtahu v suterénu pavilonu chirurgie pravděpodobně nikdo nebude. Údržbáři, pokud se na toto dolní podlaží vůbec vypravili, se většinou zdržovali na opačném konci, daleko od místa, kde byly uloženy mrtvoly. A téměř pokaždé používali nákladní výtah.

Když výtah dosedl, shlédl Noční host na Caru, která ležela zhroucená na podlaze v bezvědomí, navozeném silným uspávadlem. Cestou dolů totiž nahmatal jehlu na jedno použití, kterou vždy nosil v kapse saka pro případ, že by se pacient začal vzpouzet, jednou rukou z ní sejmul umělohmotný kryt a připravil si ji, ještě než výtah sjel do přízemí. Injekcí pak Caře vstříkl uspávadlo. Nyní pouze doufal, že jí v nevyhnutelném spěchu nevpíchl žádný vzduch, který by způsobil embolii. Určitě ne. A i kdyby, takové případy jsou jen zřídkakdy tak vážné, jak si laik mohl myslet podle toho, co viděl v televizi nebo četl v detektivkách.

Z Cařiny krásné tváře vyzařoval klid a bezstarostnost, z čehož měl Noční host radost. Trochu se sehnul, natáhl ruku a pozdvihl její dlouhý zrzavý cop. Jemně po něm přejel prsty a něžně jí ho přehodil přes rameno.

Jeho chvilková úzkost i chvilková panika pominuly. Jako ohnivý záblesk meteoritu na jinak nerušené nebeské báni. Schéma, temnota, světlo a stín, cizí hlasy.

Osud převážil nad náhodou.

Znovu si získal kontrolu.

„Julie.“

57

„Nightgast,“ pronesla Maureen, když jí Coop později toho večera zavolal. Překvapilo jej, jak energicky, jak nadšeně její hlas zněl.

„Měl jsi pravdu.“ pokračovala. „Veškerá jména, která jsi mi dal, to znamená všechny zavražděné, podstoupily nějaký zdravotní zákrok bud ve dvou z newyorských nemocnic, nebo v Seattlu a v Miami. Jednalo se o různé procedury, drobné i závažnější. Ellen Bantaová, Bette a Theresa Dravicová v New Yorku, Marlee Clarková v Miami a Georgianna Masonová v Seattlu.“

„No a co je teda zač ten Nightgast?“ zeptal se Coop. „Doktor, který ty zákroky prováděl?“

„Ne, dělali je čtyři různí doktoři.“

„Tak kdo je ten Nightgast? Někdo ze zdravotního personálu?“

„Anesteziolog,“ vysvětlila. „Ti si svou práci často účtují samostatně, v medicíně pracují takříkajíc na volné noze, takže mi chvíli trvalo, než jsem to našla. Doktor Victor Nightgast byl u každého zákroku přítomen jako ošetřující anesteziolog. Dlouhé roky působí v newyorském regionu, ale chirurg v Miami si ho vyžádal, aby mu asistoval u operace té hvězdy Marlee Clarkové. Specializoval se na sportovní zranění, a než se odstěhoval na Floridu, pracoval rok v nemocnici Panny Marie, pak se z Floridy přesunul na západní pobřeží do Kalifornie a do státu Washington, a před jedenácti měsíci se vrátil do New Yorku. A nejen to, zavolala jsem jednomu známému z té nemocnice a zjistila, že Nightgast tam stále provozuje praxi. Údajně má hezkou, strnule nehybnou tvář – důsledek nějaké nehody v dětství, o které nikdy nemluví. Sestry mu říkají Noční host, protože jeho příjmení zní podobně, když se rychle vysloví, a protože pacienty, kteří toho rána podstoupili operaci, přichází kontrolovat vždycky pozdě v noci. To většina anesteziologů nedělá.“

Tvář jako maska. Coopovi před očima vytanul obraz muže v dlouhém kabátě, s vyhrnutým límcem, objemnou šálou omotanou kolem krku až po bradu a krempou klobouku staženou vepředu do čela, lim vším si zahaloval velkou část tváře.

Nemocnice Panny Marie.

Cara říkala, že si tam půjde promluvit se zdravotními sestrami o Ann.

„A ještě něco, Coope: Deni mi dala jména dalších pravděpodobných obětí za uplynulých pět let – z Floridy, Kalifornie a ze státu Washington. Všechny uplatňují nějaký pojistný nárok za lékařský zákrok, k němuž během toho období došlo, a vždycky u toho byl jako ošetřující anesteziolog doktor Nightgast.“

Coopovi bylo jasné, že se určitě jedná o jména, která Dickerson nalezl u Deni v bytě. „Díky, Maureen! Chtěl bych tě poprosit ještě o jednu laskavost: zavolej Arthuru Billardovi a pověz mu všechno, cos právě řekla mně. A řekni mu taky, že v nemocnici Panny Marie je možná Cara Callahanová i Nightgast. Uděláš to pro mě?“

„Cara Callahanová?“

„Maureen, prosím tě!“

„No když chceš.“

Nadiktoval jí číslo k Billardovi domů a na oddělení.

„Nezapomeň, Maureen.“

„Poslechni, bud…“

To už však Coop zavěsil, vstoupil do vozovky a zoufale se rozhlížel, jestli někde v ulici nespatří taxi. Studený vítr, který si pohrával s jeho límcem, vůbec nevnímal.

Složená pojízdná nemocniční lůžka, skládací invalidní vozíky, prodřené matrace, prázdné kyslíkové lahve. Noční host věděl, že do suterénního skladiště nikdo nepřijde. V rohu stál tucet zastaralých invalidních vozíků opřených o stěnu. Až za chvíli skončí večerní návštěvní hodiny a dorazí noční směna, budou do nemocnice přicházet davy lidí a plno dalších bude na odchodu, takže nastane vhodná chvíle. Přiváže Caru na kolečkové křeslo, přikryje ji dekou a postranním vchodem ji vyveze ven. Odtamtud to je k jeho zaparkovanému automobilu už jen kousek. Měl na sobě oblečení na ven. Kabát, klobouk a šálu si nechal v šatní skříni v místnosti pro zaměstnance ve třetím patře. To však nevadí – sundá si kravatu, vyhrne si límec u košile, aby zakryl jizvy na sanici a na krku, a skloní hlavu jako člověk, který má starost o pacienta. Zaměstnanci nemocnice si budou myslet, že tu pracuje jako dobrovolník a že někoho odváží k přistavenému autu nebo vozu taxislužby. Pro účely pojištění to je nezbytný postup.

Noční host se usmál.

Díky bohu za zdravotní pojištění.

Cara ležela na zádech na nějakých krabicích, které Noční host přirazil k sobě, a spala. Končetiny jí volně visely do stran. Povolná oběť bohům. Jako Julia.

Jenže tady nemohl rituál dokončit. U Deni Greenové se o to nepokoušel, nepotřeboval to. V případě Theresy Dravicové se nechal vyrušit. Cara je perfektní. Stejně už na ni je téměř připraven. Odveze si ji do ústraní svého bytu a rituál vykoná, kdy chce sám, učiní z něj svůj drahocenný okamžik, a potom se těla zbaví na opačné straně města.

Ruka mu spočinula na Cařině zápěstí a nahmatala slabý, ale stálý pulz – krev a život. Zavřel oči. Drahocenný okamžik.

Julia. Když mu bylo dvanáct let, Julii bylo deset a byla dokonalá a krásná. Dlouhé zrzavé vlasy nosila spletené do copu. Těšilo ji každý večer si je rozpouštět a rozčesávat a potom každé ráno ziiovu splétat. To byl její rituál. Vždycky, když procházel kolem otevřených dveří jejího pokoje, nahlížel dovnitř a pozoroval, jak spí, jak už nemá vlasy spletené, ale rozprostřené jako načervenalý med rozteklý po světlém polštáři.

A jedrié noci už nedokázal pouze projít kolem a vešel dovnitř. Lehl si k ní, začal ji hladit po vlasech a po celém těle a prozkoumávat jej. Věděl, že spánek pouze předstírá, jako ostatně všechny. Zeny vždycky všechno jenom předstírají.

Vrátil se k ní i následující noc a pak i ty další a další, dokud nezašátral příliš hluboko, až vykřikla.

Do místnosti vtrhl jejich otec, zastavil se a zůstal stát jako socha starověkého válečníka v muzeu. Pod postelí míval uloženou baseballovou pálku a tu teď třímal jako meč.

A potom meč dopadl. Noční host pevně sevřel oči. Pamatoval si jen, jak na něj dopadal jeden těžký úder za druhým, potom záblesk ostří a jizvy, které mu otec udělal, aby se na něj už žádná žena nepodívala dvakrát.

O jeho zločinu se nikdy nemluvilo, bylo to něco, co se událo v jiném, temnějším světě. Poslali jej však do přísné internátní Školy svátého Augustina, světce, který tělesně zhřešil. Už nikdy se s Julií neocitne sám. Naplnila jej hanba, spousty nocí strávil tím, že zvažoval sebevraždu, nakonec však utekl a živil se kapsářstvím a drobnými krádežemi. Jednou jej přistihli, ale soudní mašinérii unikl díky nízkému věku – jenom ho předali do ústavní péče.

Drželi jej na místě plném švábů, kteří se v těch končinách vyskytovali v obzvláště velké odrůdě. Šustili tak/že je bez problémů vnímal pouhým uchem. Slýchával je v noci, někdy dokonce i cítil, jak mu neuvěřitelnou rychlostí přebíhají po holém těle. Ačkoli dosahovali velikosti lidského palce, jejich letmý dotek na jeho měkké tváři působil jako šimrání ptačího pírka.

Nakonec si na ně zvykl, naučil se kontakt s nimi snášet. Stejně jako on byli tvorové temnoty.

Potupa i jizvy ho poznamenaly, skvrny se rozšířily. Tu dobu uzamkl kdesi hluboko v mysli.

O čtyři roky později k němu do pokoje přišla jeptiška a sdělila mu, k čemu došlo: jejich otec ubil Julii k smrti a poté spáchal sebevraždu. V řadovém rodinném domku na kraji města se oběsil na trámu v garáži.

Později se Noční host dozvěděl podrobnosti o incestním poměru, který otec s Julií udržoval a jejž před ním chovali v tajnosti. Řádové sestry a lékaři nemohli vědět, jak moc se mu ulevilo – přece jen to od něj nakonec nebyla taková zvrácená ohavnost a otec jej nechtěl potrestat, ale zbavit se soka.

Ačkoliv stále ještě truchlil nad ztrátou Julie a nemohl se přes ni přenést, začal chovat lepší mínění o sobě i o své inteligenci. Nakonec jej z ústavu propustili. Pokračoval ve studiích, tentokrát na Akademii svátého Alexia. Svatý Alexius, ochránce, pomocník a patron ošetřovatelek a poutníků. Onu tak neúspěšnou plastickou operaci podstoupil během studií na lékařské fakultě, kam nastoupil poté, co dokončil Akademii. Operace mu připadaly jako série snů; na skutečný svět měly jen dočasný vliv. Na čas se jimi sice člověk oprostil od minulosti, ta se však po chvíli opět vnutila zpět.

Šťastnější okamžiky, než když Julia lehávala bez hnutí a dovolovala mu, aby se jí dotýkal, nikdy nepoznal. Od té doby se nikdy s podobnou důvěrou a přívětivou reakcí nesetkal. Ty momenty, které se kdysi dávno odehrávaly v tichém dětském pokoji, určily volbu jeho kariéry. Čas od času ještě pocítil nutkavou touhu ony momenty znovu prožít. Nejdříve se však vždy musel postarat o to, aby žena na rozdíl od Julie nevykřikla, aby už nikdy nepatřila žádnému jinému muži a aby jí žádný jiný muž neublížil.

Georgiannu Masonovou zabil z prozíravosti a opatrnosti, u Theresy Dravicové byl vyrušen, Deni Greenovou zavraždil, protože to bylo nezbytné.

Už ale ne, pomyslel si. Tentokrát ne. U téhle Julie ne. Dva osudy se protnuly. Z volby se stal osud.

Noční host si už příliš dlouho odpíral rituál, který by vykonal až do konce a nepospíchal při něm. Rituál, jímž pečlivě a do posledního detailu navozoval ony noci strávené s Julií.

Odpírat si déle by bylo nesnesitelné.

58

Na Rooseveltově bulváru došlo k dopravní nehodě a na silnici se vytvořila kolona, která se táhla přes čtyři křižovatky.

Coop bez hnutí seděl na zadním sedadle taxíku, sledoval dlouhou řadu vozidel před sebou a naslouchal kakofonii troubících klaksonů, která doprovází každou dopravní zácpu v New Yorku. Ze zpětného zrcátka visel hrozen tří miniaturních vánočních ozdob svázaných dohromady červenou stužkou. Vzduch byl prosycen vůní doutníku, jako by jej ve voze nedávno někdo kouřil. Patrně řidič.

„Zkuste to postranními ulicemi,“ instruoval řidiče. „Bude to rychlejší.“

Muž jeho pokyny prostě nebral na vědomí.

„Postranními ulicemi!“ opakoval Coop. „Přejedte na První Avenue!“

„Tudy je to kratší,“ prohlásil taxikář, aniž by otočil hlavu. „Mnohem rychlejší.“

„Zatraceně, tohle je důležité!“

„Všechno je důležité, příteli. Věřte mi, ve své práci se vyznám.“ Taxikář zesílil rádio, z nějž se linula hudba, kterou Coop neznal. Něco jako jazz vyluzovaný jazýčkovými nástroji s opotřebovaným plátkem.

Taxík opět zabrzdil a zůstal bez hnutí stát.

Coop z peněženky vydoloval desetidolarovou bankovku a nacpal ji do otočného tácku v tabuli z plexiskla, která oddělovala pasažéra od řidiče. Otevřel dveře a vystoupil.

„Příteli, vraťte se. Tohle je nejrychlejší způsob, věřte mi.“

Coop však nemohl. Rozhodl se, že poběží po První Avenue a pokusí se směrem na horní Manhattan odchytit další taxi.

„Zapomněl jste si tu peníze nazpátek!“ zaječel na něj taxikář. „Tady máte nazpátek, příteli!“

Coop mu nevěnoval pozornost a pospíchal pryč. Hlavou mu probleskla pochybnost, zda neměl tomu muži přece jen důvěřovat.

Cara téměř nemohla pohnout rukama ani nohama. Někdo ji přemísťoval potemnělou místností a táhl ji přitom nohama po zemi. Jedna bota se jí vyzula a zůstala ležet na podlaze, potom i druhá.

Pokoušela se úplně probrat, ale nešlo to. Něco tu nesedí, něco tu vůbec…

A pak si vzpomněla. Srdce jí poskočilo v hrudi.

Pořád nebyla schopna jasně uvažovat. Cítila, jak ji cizí ruce tlačí dolů a nutí ji, aby si sedla do křesla, na zápěstích vnímala chladný kov. Cizí ruce jí něco ovázaly okolo trupu a přitáhly ji tím těsněji k opěradlu. Pokusila se o odpor, ale všechno, co se dělo, jí připadalo podivně vzdálené. Měla pocit, jako by se jí ruce a nohy pohybovaly, ale nebyla si jistá.

Potom uslyšela, jak sé něco trhá. Když jí cizí ruce kolem paží začaly omotávat pruhy nepoddajného materiálu, a přivazovaly je tak k opěrkám, pochopila, že šlo o zvuk trhané pásky. Že by ta stříbřitá instalatérská? Nebo leukoplast? Srdce se jí opět rozbušilo strachy.

Věděla, kdo to s ní provádí, ale teď z něj byl pouhý stín, který popochází sem a tam, shýbá se nad ní, ale sám se jí nedotýká – místo toho používá pásku a další materiály, kterými ji pevně poutá ke křeslu. Nohy jí u kotníků násilím sevřel k sobě a dole i na lýtkách je svázal. A potom stehna. Teď už mohla hýbat jenom prsty na nohou a na rukou. Vzápětí se však ozval další trhavý zvuk. Páska se jí ovinula i kolem prstů. Pokusila se vykřiknout, ale krk i kořen jazyka měla ochablý. Nebyla si ani jistá, jestli vůbec otevřela ústa. Žádný zvuk z nich nevyšel.

Na hřbetu pravé ruky ucítila ostrou bolest. Tentokrát už ji poznala. Jehla, která jí proniká pod kůži. Pálení, jak jí něco z injekční stříkačky proudí do krevního oběhu.

Uslyšela, jak hlas, který zní jako ten její, kdesi v dálce žádá: „Ne, prosím vás, ne…“

Všechno se vytrácelo, odcházelo kamsi do dáli. Snažila se tomu vzpírat, usilovně se pokoušela zůstat při vědomí. Že by znovu usínala? Nebo umírala? A jaký je mezi tím rozdíl?

Za chvíli už jí to bylo jedno.

Noční host vytáhl Caře jehlu ze žíly a průhlednou injekční stříkačku si prohlédl. Chtěl si být jist, že ji barbiturátem nepředávkoval. Ještě ne.

Cara se opět napůl probrala z bezvědomí, usínala a zase se probouzela; to, co se s ní děje, si uvědomovala jen mlhavě a nezajímalo ji to. Noční host její stav polovičního vědomí přesně znal

– bude si všeho částečně vědoma, ale zároveň se nebude moci bránit a půjde s ní manipulovat.

Vrátil injekci do kapsy a na vpich na Cařině ochablé ruce přiložil chomáček vaty a připevnil jej úzkým proužkem lepicí pásky. Nechá tu ruku odkrytou, aby Cara vypadala jako pacientka, které právě nitrožilně podali nějaký medikament. Pokud by se vyskytl nějaký zvědavec, dalo by se tím vysvětlit její omámení. Noční host cítil, jak Caře zemdlely svaly na krku a kolem sanice, a chvilku jí masíroval hrdlo. Byl si jist, že nebude schopna promluvit, i kdyby ji napadlo, co říct.

Naposledy se důkladně rozhlédl. Asi bude zřejmé, že ve skladišti někdo byl, ale vetřelcovu totožnost nic neprozradí.

Teď už akorát musel Caru z nemocnice odvézt, aniž by jej někdo odhalil. A Noční host věřil, že toho je schopen. Brzy si ji doveze na místo, kde je nikdo nebude rušit.

Už brzy.

Pomyslel si, že by ji byl rád poznal důkladněji, než jí zprostředkuje konečné poznání. Znal však alespoň její sestru Ann. Když Ann v předoperační místnosti podával relaxant a hypnotikum, ptal se jí na obvyklé záležitosti – zdravotní problémy v minulosti, rodinu, na to, jestli si náhodou nevzala nějaké léky. Když nad sebou ztrácela kontrolu, začal jí pokládat důvěrnější otázky – o jejím osobním životě, jakého má poskytovatele internetového připojení a heslo na internet, o finanční situaci, milostném životě. Z kabelky, kterou si odložila v drátěném košíku a kterou zamykali do skříňky, jí vytáhl klíč od domu, otiskl si ho do vosku a do kabelky jej vrátil.

Pacientky se ani nedotkl. Tehdy ještě ne.

Poté dorazila zdravotní sestra z operačního sálu a spolu s ním tam pacientku odvezla. U některých pacientek to tak dělával – doporučil celkovou narkózu a nitrožilní podávání sedativ během zákroku, aby na ně na operačním sále mohl dohlížet a postarat se tak o to, aby něco neprozradily. Po operaci je večer navštívil, promluvil si s nimi a ujistil se, že hypnotikum zabralo. Žádná pacientka bez rozdílu si nevzpomínala na nic ani z operace, ani z předoperačního rozhovoru.

Potom jim jako stín vstoupí do života. Důvěrně je poznal, ačkoliv ony prakticky zapomněly, že existuje. Díky tomu se stane jejich neuvědomovanou a nehmatatelnou součástí, jako jsou sny a vzpomínky.

A teprve potom, až každou z nich bude znát jako vlastní sestru, nastane poznání a konečné sblížení.

I přes dychtivé očekávání zachovával jasnou hlavu. Dokázal to.

Díky tomu, kolik toho věděl a chápal, dokázal téměř cokoli.

Kravatu, kterou si už dříve sundal, použil stejně jako předtím leukoplast a pruhy opotřebeného ložního prádla a Caru ještě pevněji připoutal. Vyhrnul si límec a sklonil hlavu, aby nebyla vidět jeho grotesknost.

Vyjde to, ujistil se. Lidé mu pohlédnou do tváře a rychle zase odvrátí zrak. Jako by se ani nepodívali. A proč by člověk, který vchází do nemocnice nebo ji opouští, ať už návštěva nebo zaměstnanec, věnoval nějakou mimořádnou pozornost pacientce, kterou někdo převáží autem? Její pobyt v nemocnici je prostě u konce. Problém by mohl nastat, jen pokud by potkal někoho známého. Ale potřebuje urazit jen krátkou vzdálenost a nemocnice Panny Marie je obrovská, takže riziko je mizivé.

Mizivé, ale přece existuje, a on je bude muset podstoupit. Bude se muset dopustit nějaké lži. Jestli někomu dojde, že Cara z nemocnice zmizela, jestli si ji s ním někdo náhodou spojí, dokáže se s tím vypořádat. A i kdyby někdo – Zničený otec? – na takovou souvislost přišel, zůstalo by u pouhého podezření. Všichni jej mohou nanejvýš podezřívat. Po stínech nezůstává žádná stopa, dokonce ani žádný pach. V jedné chvíli tu jsou, ale za okamžik už jsou zase pryč. Byly tu vůbec?

Sebejistě roztlačil invalidní vozík ke dveřím.

59

Po Coopovi stále pátrala policie i FBI a on si toho byl vědom. Doufal, že Maureenin telefonát Billardovi vzbudí pořádné pozdvižení a že do nemocnice Panny Marie včas dorazí pomoc. To by však neznamenalo, že Coop je mimo podezření nebo Cara mimo nebezpečí.

Po rušné První Avenue se vydal se sklopenou hlavou, držel se u zdí domů a vyhlížel taxi s rozsvíceným střešním světlem, které značí, že je vůz k dispozici. Přemýšlel o Nightgastovi. Během posledních několika let získal Coop s lékařskými zákroky a nemocničními procedurami bohaté zkušenosti, byť jen z pohledu pacienta. Věděl, jakým způsobem může anesteziolog zneužít své profese, aby se o svých pacientech dozvěděl víc, než by měl. S pacientem přichází do styku bud u něj na pokoji, nebo v nějaké oddělené kabince, tam mu pokládá mnoho preventivních otázek a uklidňuje ho, než mu do žíly vpíchne injekci. Zanedlouho pacientovi v krvi koluje látka, pod jejíž vlivem se uvolňuje a zároveň se mu rozvazuje jazyk. Potom něco, aby zapomněl – lékaři si nepřejí, aby si pacienti pamatovali bolestivé nebo krvavé podrobnosti jakéhokoli lékařského zákroku nebo nějaký nepříjemný hovor, který sám pacient nebo zdravotní personál vedl.

Coop si vzpomněl, jak se dvě zdravotní sestry spolu bavily o tom, jestli operace bolí. Jedna argumentovala, že pokud si pacient bolest nepamatuje, potom bolest prakticky neexistuje. Coop si myslel něco jiného – zažil již příliš mnoho případů, kdy oběť zločinu nebo nehody vytěsnila prožité hrůzy z paměti i bez anestetika. A takové oběti prožily bolesti spoustu.

Jak tak kráčel, znovu jej rozzuřilo, že dochází k případům, kdy lékař zneužije své pacienty, a zatímco upadají do narkózy a jsou pod vlivem medikamentů, zjistí si o nich důvěrné informace. Představoval si, jak Nightgast ze svých pacientek mámí veškeré potřebné údaje – číslo bankovního účtu, jméno přítele, počítačové heslo. Určitě jim ukradl klíče, opatřil si duplikáty a klíče zase vrátil, než se probraly z vlivu anestetika, které jim sám podal. Proto je pak téhož večera na pokoji pooperační péče navštěvoval – nikoli proto, že s nimi soucítil, ani z profesionální péče, ale aby se ujistil, že nic netuší, že si nepamatují, na co se jich ptal a co učinil.

Coopa napadla další děsivá myšlenka: když Nightgastovy budoucí oběti o ničem nevěděly a nemohly se bránit, dovolil si k nim snad něco po fyzické stránce? Nějakou nehoráznost pro začátek, než je začne pronásledovat a než je zabije, protože nějaký jejich rys probudil jeho nutkavou touhu vraždit? Hlavou mu probleskly vzpomínky na Bette, od dětství až do dospělosti, a musel vzteky zatnout zuby.

Blízko něj vyšplíchla voda a zakvílely brzdy.

Poděšeně uskočil stranou. U obrubníku vedle něj zastavil v hluboké kaluži rozbředlého sněhu automobil s rozsvíceným světlem na střeše a nápisem na boku.

Policie?

Ne. Taxi! A bez pasažéra!

Coopovi se zklidnil pulz a polila jej vlna úlevy.

Řidič se vyklonil z bočního okénka a s očekáváním na Coopa hleděl. Na hlavě měl turban a na rtech široký úsměv. Coop se pořád ještě nehýbal a snažil se zotavit z překvapení a překonat instinkt dát se na útěk, a tak taxikář prstem ve vzduchu nakreslil otazník a ukázal na zadní sedadlo.

Coop přikývl a rychle do taxíku nasedl.

„Nemocnice Panny Marie! Je to…“

„Já vím přesně, kde to je, pane,“ přerušil jej bezvadnou angličtinou taxikář.

Šlápl na plyn a vzápětí vozem zazněla nahrávka nabádající pasažéry, aby si zapnuli bezpečnostní pás.

Dobrá rada. První dvě křižovatky projeli rychle.

Potom však znovu zabředli do zpomaleného provozu.

Taxikář na Rooseveltově bulváru měl pravdu. Coop frustrovaně vyhlížel ze zabláceného okénka, naslouchal téže disharmonické symfonii klaksonů a vyčkával, až se provoz rozmělní a jeho taxi bude moci vyrazit vpřed.

Momentálně by k příští křižovatce dorazil rychleji i po čtyřech.

60

Billard už se s agentem FBI Fredem Willinghamem dříve setkal. Neměl toho muže nikdy v oblibě a nedůvěřoval mu. Musel však připustit, že jeho nedůvěru teď ještě posílilo přátelství ke Coopovi a víra, kterou v něj choval. Billard věděl, že Coop žádnou vraždu nespáchal. Věděl také, že Willingham postupuje náležitě a obezřetně, přesto se mu však jeho kroky nezamlouvaly.

Představitelé FBI dorazili do nemocnice Panny Marie chvilku po policii a prakticky převzali Velení nad celou operací. Billard, který stál ve vstupní hale u obchodu s dárkovým zbožím a nedaleko výtahů, se neubránil obdivu, jak rychle a hladce akce probíhá. Dost rychle na to, aby řadový člen newyorské policie pocítil komplex méněcennosti. Jako by se hráč, který hraje baseball někde v divizi, znenadání ocitl v elitní lize.

Nikdo v nemocnici kromě jejího vedení netušil, co se tu odehrává. Nejenže to bude bezpečnější pro pacienty, řekl Willingham

– přesvědčil o tom i primáře oddělení chirurgie –, ale je taky nezbytně nutné, aby si podezřelý nevšiml ničeho neobvyklého. Agenti nenápadně převzali úlohy zřízenců a zdravotních sester. Několik se jich dokonce procházelo po chodbách ve světlezelených operačních pláštích, na boty si nazuli umělohmotné galoše a na krk zavěsili stetoskopy.

Willingham Billardovi udělil pokyny, jaká místa má zaujmout policie. Na místo přijel i Útvar rychlého nasazení FBI. To Billard považoval za přehnané, Willingham však neměl na vybranou. Na FBI konečně došli k závěru, že mají co do činění s děsivým a nebezpečným typem sériového vraha, a tak teď nemocničními chodbami procházeli střelci s elitním výcvikem a na střeše nad hlavními vchody byli rozmístěni odstřelovači.

Billard pohlédl na náramkové hodinky. Každý, kdo se na operaci podílí, obdržel pokyny před pouhými několika minutami, ale Billard usoudil, že většina už číhá připravena na svém místě.

Skončily večerní návštěvní hodiny, a kdykoli se na přízemním podlaží otevřel výtah, vyhrnulo se z něj plno lidí. Také se měnily směny a sestry v uniformách a další zaměstnanci nemocnice přicházeli a odcházeli. Z jednoho výtahu vystoupil třicátník v pracovním oděvu s plyšovým medvídkem v ruce, za ním následovala žena se dvěma malými dětmi. Billard si všiml, že třetí dítě – kojenec zavěšený v jakési konstrukci na zádech – vykukuje zpoza ženina ramene. Odved si tu rodinu odsud, zakřičel v duchu na muže, zatímco rodinka bez spěchu kráčela k východu.

Billard zahlédl, jak Willingham rychlým krokem přechází vstupní halu a míří k němu. Pohledný chlapík v úhledném obleku a s kravatou, klidně by jej mohli považovat za jednoho z lékařů. Navzdory očekávání, které se mu dalo vyčíst z tváře, vypadal klidně a rozjařené jako moderátor nějaké televizní soutěže. Na lovu. Na lovu, jehož kořistí má být Coop. Billard cítil, jak v něm opět vzrůstá podráždění.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Willingham.

„Všechno podle pokynů,“ odpověděl Billard.

Willingham určitě zaznamenal, jak odměřeně Billardův hlas zní.

„Nezapomeňte, že Cooper je i můj kamarád. Ale nemáme na vybranou, tohle si prostě situace vyžaduje.“

Billard přikývl. Mýlil se nerad. A Willinghamovo kázání se mu nelíbilo.

„Už vaši lidé v civilu dorazili na čtvrté a šesté patro?“ zeptal se Willingham.

Billard odpověděl, že jeho muži jsou na místě. Agenti FBI hlídkovali na na pátém a sedmém patře, kde se nacházela chirurgie a oddělení intenzivní pooperační péče. „A co Nightgast?“ otázal se.

„Dneska nemá být ve službě, ale podle sester se i tak často objeví a kontroluje pacienty. Zadržíme ho při příchodu.“

„A když se neukáže?“

„Doktorem Nightgastem se budeme zabývat, až se vypořádáme s Cooperem, jestli se ukáže.“

„Myslíte, že je to dobrý nápad – ještě čekat?“

„Nadporučíku Billarde, vy přece znáte Cooperovu ženu. Podle ní se tentýž anesteziolog podílel na zdravotních procedurách u různých obětí – to není zrovna důkaz, ze kterého bysme byli všichni na větvi.“

Billard věděl, že Willingham tím myslí, že hlavním podezřelým pořád zůstává Coop, nikoli Nightgast. Chtěl se Willinghama zeptat na figurky svátého Augustina, potom si však vzpomněl, že newyorská policie tuto informaci FBI neposkytla. A proč by taky měla? zeptal se Billard sám sebe. Podílet se na případu se FBI uráčila teprve před několika hodinami. „A co ty otisky bot? Ty identické vzorky podrážek?“

„Na tohle jsme se poptali,“ odpověděl Willingham, „a doktor Nightgast není jediný, kdo si boty takhle nařezává.“

„A co Cara Callahanová?“

„Ať už se jí to týká jakkoliv,“ prohlásil Willingham, „zdá se, že ta už je z nemocnice pryč.“

Billardovi došlo, jak to myslí, a vůbec se mu to nezamlouvalo. „Podle vás Coop tu věc s Nightgastem vykonstruoval, aby nás svedl ze stopy, že jo?“

„Nejsem si jistý, ale možné to je. Jestli se tu doktor Nightgast objeví, tak fajn. A jestli nám Cooper poskytne víc podkladů, tvrdě po tom doktorovi vystartujeme.“

„Vy prostě potřebujete něco pořádného, než se zapletete s takovým spořádaným občanem, jako je Nightgast, že ano?“

Willingham pozdvihl obočí. „Přesně tak, nadporučíku. Co kryté parkoviště pod tímhle křídlem – je pod dohledem?“

„Je tam ochranka.“

„Radši tam taky pošlete jednoho člověka od vás.“

„Jestli je Coop vinen, nejspíš nepřijede až sem a nezaparkuje v nemocniční garáži. Podle hlídky u jeho bytu má navíc auto pořád zaparkované u sebe v ulici. A taky nemáme dost lidí – je to velká nemocnice.“

„Že je velká, to vím,“ prohodil Willingham. „Mohl bych vám to říct na metr přesně. Pošlete tam dolů toho člověka, nadporučíku,“ dodal a odkráčel, aniž by si počkal na odpověď.

Billard sledoval, jak Willingham mizí za rohem, potom sáhl pro vysílačku připnutou za pasem, aby stáhl jednoho muže z nemocničního bufetu a převelel jej do garáže.

Dneska se z toho vyklubal den pěkně na hovno, pomyslel si. Ať už je to s Coopem nebo s tou jeho bláznivou exmanželkou, jak chce, Billard doufal, že se Coop v nemocnici Panny Marie v dohledné době neukáže.

Cara hladce a rychle proplouvala průsvitnou tekutinou. Nejdříve se prohnala skrze houšť struktur tvořených černotou a světlem. Poté nabyla jistoty, že se ocitla ve výtahu. Téměř úplné jistoty. Když se člověk pohybuje ve stavu beztíže, je těžké to poznat.

Jak je to dlouho? Po obou stranách neslyšně prokluzovaly tvary kráčejících lidí a tyčící se obdélníkové obrysy dveří. Kolem bylo slyšet rozhovory, občas se někdo zasmál. Pokusila se jim něco říci, cokoli vyslovit, ale jazyk se jí v ústech nepohnul. A potom už je pohltila minulost.

Dlouhá chodba, kde bylo chladněji, potom dveře a vzduch ještě chladnější. Pokles teploty ji trochu probudil, ale ne nadlouho. Najednou se jí uvolnily končetiny – mohla teď hýbat pažemi i nohama. Někdo s ní začal manipulovat – ohýbat ji a zase narovnávat. Slyšela jeho dech. Ucítila olej nebo benzín. Auto? Vnímá před sebou nějaký pohyb? Že by otevírání dveří u auta?

Byla vyzdvižena do výše, hlava se jí zvrátila dozadu a dostala se do těsné blízkosti potemnělého betonu. Objevily se mihotající světelné body.

Poté byla opět usazena a něčím připoutána k sedačce. K sedačce ve voze! Ano! Bezpečnostní pás. Dobrá.

Ruce složené v klíně. Jako poslušné děvče. Dotyk. Jedno zápěstí na druhé. Něco je drží u sebe. Pocit hebkosti – zahalena pokrývkou až ke krku. Z nějakého důvodu nebyla schopna rozeznat její barvu. Příjemně hřála. Cara se téměř usmála.

A potom si uvědomila, že tomu tak být nemá. Že ona tu být nemá.

Nemohla si však vzpomenout proč. Dostala se snad do nějakých potíží? Zavřela oči a pokusila se vzpomenout si, co se předtím přihodilo, ale dokázala vnímat jen křehkou přítomnost, která brzy pomine.

Uslyšela, jak se poblíž zabouchly dveře od auta. A potom ještě jedny.

Cestou od nákladních výtahů chodbami, kudy převážel Caru na invalidním vozíku, nepotkal Noční host nikoho, kdo by jej mohl poznat.

Svůj černý mercedes měl zaparkovaný poblíž. Na parkovišti to nebyl jediný vůz této značky – jezdilo jimi mnoho zdejších lékařů a měli tu pro sebe vyhrazená místa.

Na vzdáleném konci parkoviště měl své stanoviště strážný Eddie, starý dobrácký černoch, penzionovaný policista v brýlích s tak silnými skly, že vypadaly jako rybí oči. Ale i kdyby měl zrak dokonalý, na takovou vzdálenost by Nočního hosta stejně nepoznal; jelikož Nightgast nepatřil ke stálým zaměstnancům, neměl vyhrazené konkrétní místo k parkování.

Naposledy Caru zkontroloval, že sedí dostatečně vzpřímeně. Měla už otevřené oči a otupěle civěla kolem sebe, ale to nevadilo. Lidé často odváželi domů pacienta ještě omámeného narkózou.

Starý Eddie na něj vrhl letmý pohled, ale už se zase obrátil a loudal se zpátky ke své vyhřáté strážné budce.

Výborně. Noční host může použít svou elektronickou kartu, zvednout si dřevěnou závoru a odjet vzdálenějším výjezdem, daleko od stanoviště strážného.

Otočil klíčkem v zapalování a motor rozměrného auta se s rachotem probudil k životu. Jeho síla a spolehlivost Nočnímu hostu dodávaly sebedůvěru. Byl na sebe hrdý – jen jemu to opravdu myslí, to on je skutečný a pohybuje se ve snu všech snů.

Tohle klapne. Všechno se povede báječně. Už brzy, už brzy se vrátí do svého starého světa.

Už brzy.

61

Jen několik ulic od nemocnice Panny Marie Coopovo taxi opět zabředlo do hustého provozu, a tak Coop znovu zaplatil a vystoupil, aby zbývající vzdálenost ušel pěšky. Říkal si, že newyorskou dopravu snad musel postihnout boží trest.

Když už mu zbývalo přejít jen dvě ulice, začal přemýšlet, jak se do nemocnice nejlépe dostat. Bylo možné, že Maureen Billardovi jeho vzkaz nepřetlumočila přesně, ale i kdyby ano, Coop věděl, že se po něm stále pátrá. Možná na něj čekají v nemocnici a Coop nechtěl skončit ve vazbě a strávit několik dní tím, že se bude pokoušet dostat ven.

Pokud na něj opravdu čekají, určitě hlídkují i u jeho bytu a budou vědět, že má vůz stále zaparkovaný u domu. Možná by se měl pokusit proklouznout dovnitř přes parkoviště – z té strany by jej mohli očekávat nejméně.

Na semaforu naskočila červená, takže se Coop musel na křižovatce zastavit a čekat na zelenou. Nechtěl před rozjíždějícími se auty přebíhat, nechtěl se dopustit ničeho, co by mohlo připoutat pozornost.

Potom spatřil, jak z nemocniční garáže vyjíždí černá limuzína značky Mercedes a na zelenou zrychluje. Proplula kolem něj a zastavil ji až provoz na další křižovatce.

Coop zůstal nevěřícně stát. Že by si to tak usilovně představoval, až mu ten obrázek skutečně vyvstal před očima?

Ba ne. Byl si jist, že v mercedesu na sedadle spolujezdce zahlédl Caru. Seděla s přivřenýma očima a v obličeji, který se od černého koženého čalounění odrážel jako úlomek kosti, měla omámený výraz.

Kvapně se obrátil a chystal se za automobilem rozběhnout, uviděl však, že se doprava dává znovu do pohybu. Brzdová světla pohasla a mercedes se rozjel.

Jakmile naskočila zelená, přešel Coop chvatně ulici a vydal se do krytého parkoviště, odkud se mercedes vynořil.

Z osvětlené budky vystoupil vysoký štíhlý černoch v uniformě strážného a loudavým krokem se vydal směrem ke Coopovi. U boku mu visela zbraň – žádná z těch nových ráže devět milimetrů, ale starý služební revolver stejný jako ten, který Coop dal Caře poté, co jí její zbraň byla odcizena.

Strážný se usmál a skrze silné brýle na Coopa zamžoural. „Přejete si?“

„Nevíte, kdo byl v tom autě, které právě odjelo? V tom velkém černém mercedesu?“

„Nevím. Pravděpodobně nějaký doktor. Takovými auty jezdí většina z nich.“

Coop cítil, jak mu ubíhá čas, jak se mu zoufale nedostává času. Musel něco rychle podniknout, začít jednat.

„Vy něčím takovým taky jezdíte?“ zeptal se.

Strážný roztáhl pusu od ucha k uchu. „Depák! Já se vozím támhletím starým dodgem.“

„Tím modrým?“

„Zádnej jinej tu není, pokud vím.“

„Poslyšte,“ prohodil Coop s úsměvem a př/ístoupil blíž. Znenadání staříkovi uštědřil pořádnou ránu pěstí do břicha, až jej zabměl kloub malíčku, jak při tom zavadil o kovovou přezku opasku.

Strážný se bez hlesu složil na zem, pouze mu z úst do nevytápěné garáže unikl obláček páry.

Ještě než stačil dopadnout na zem, Coop mu z pouzdra vyprostil zbraň. Potom mu začal prohledávat kapsy, až našel to, co hledal – klíčky!

Strážný přišel o brýle a jen z podlahy ustrašeně civěl na Coopa. Lapal po dechu a byl bez sebe hrůzou, že jej Coop zastřelí.

Ten už však sprintoval k zaparkovanému dodgi.

Veterán nastartoval okamžitě. Coop dupnul na plyn a namířil si to k východu.

Dřevěná závora nekladla větší odpor a roztříštila na kusy. Vůz se ocitl na ulici.

Coop prudce otočil volantem a zabočil ostře doprava, vzápětí zrychlil, aby dojel auta před sebou. Pod zpětným zrcátkem se jako kyvadlo pohupoval osvěžovač vzduchu v podobě drobného stromečku. Při jízdě to rachotilo a pod kapotou se něco uvolněného klepalo. Zkusil zapnout přední světla. Po nárazu do závory stále ještě fungovalo alespoň jedno.

V zrcátku zahlédl, jak k němu někdo běží, potom však rezignuje a stojí v předklonu dlaněmi opřený o kolena. Lámat si hlavu s tím, kdo to byl, neměl Coop čas.

Na Čtyřiapadesáté zrovna končilo divadelní představení a dav se vydával do hotelu nebo domů, případně ještě do restaurace na pozdní večeři či na skleničku. Provoz tu zhoustl natolik, že se téměř zastavil. Cara sice na sedadle mercedesu zůstala sedět, nyní však už ve zhroucené poloze. Občas se jí zachvěla víčka, ze rtů jí tu a tam unikaly tiché vzdychy. Ze sevřeného řečiště silnice, v němž proud aut docela zamrzl, se neslo vřeštění klaksonů, řidiči si stahovali okénka a bez výsledku pokřikovali. Po chodníku chvátali chodci; auta je dokázala předjet jen na chviličku, když jim naskočila zelená nebo ze silnice zmizela nějaká překážka, ale za další křižovatkou stejně zas doprava uvázla na mrtvém bodě. Úzké příčné ulice New Yorku…

Nočnímu hostovi to však nevadilo. Vše bylo zase pod kontrolou. Dostavilo se dychtivé očekávání, narůstalo a bobtnalo. Pokrývku z nemocnice nechal Caře sklouznout k pasu a cítil, jak z ní vyzařuje teplo. Na jazyku si jako nektar převaloval její vůni.

Zpoždění mu starosti nedělalo. Seděl u Cary tak blízko, že mohl naslouchat, jak dýchá, a tělo a smysly mu splývaly s těmi jejími. Cítil, jak se jí v těle pohybují srdce a plíce, vnímal její nádechy a výdechy i stahování a uvolňování svalů, které doprovázelo pulzující krevní oběh. Připadal si, jako by mu její krev proudila vlastními žilami – právě tato jedinečná schopnost absolutního vcítění z něj v rámci jeho profese činila špičkového odborníka. Mohl se spolehnout, že Cara nenabude plného vědomí ani o minutu dříve, než bude chtít.

Ačkoliv jej otravovalo, že se cesta kvůli dopravní zácpě protáhne, ve skutečnosti se na něj usmála štěstěna: potřeboval dost času na to, aby se Cara vzpamatovala natolik, že se udrží vestoje a dokáže s jeho oporou jít. Věděl, že na svém obvyklém místě v podzemní garáži domu, kde bydlel, zaparkovat nemůže – garáž z každého úhlu snímají bezpečnostní kamery. Chtěl raději zaparkovat na ulici a poté s Čarou, která bude stále ještě napůl v mrákotách, vejít do vstupní haly. Tu monitorovala jediná bezpečnostní kamera umístěná přímo za dveřmi, aby zaznamenávala příchody i odchody. Dokáže ji vyřadit z činnosti na dostatečně dlouhou dobu, aby jeho příchod s Čarou nenahrála – alespoň ne tak, aby je ze záznamu bylo poznat. Obyvatelé ke vstupu do domu používali bezpečnostní kód, vrátného budova neměla a ve vstupní hale takhle pozdě v noci už většinou nikdo nebývá. I kdyby je však někdo spatřil, připadalo by mu, že Cara jednoduše přebrala. Párek milenců. V jeho domě se sousedi navzájem neznali ani o sebe neprojevovali zájem.

Před Nightgastův mercedes se pokusil natlačit malý šedivý automobil, aby tím získal pár drahocenných metrů. Noční host stočil volant doprava, šlápl na plyn a nechal dotěru za sebou. Jeho řidič zlostně zmáčkl klakson. Dovnitř mercedesu však troubení dolehlo jen tlumeně – rozzuřený řidič šedého vozu nemohl skutečný svět Nočního hosta nijak narušit. Narušit jej nemohl nikdo. Vypadalo to, že se Cara na vedlejším sedadle stejně jako on usmívá.

Sice nepatrně, ale ýrčitě se usmívá.

Coop byl jistojistě přesvědčen, že ten mercedes vepředu odváží Caru. Napadlo ho, že z toho starého dodge radši vysedne a půl bloku k mercedesu sprintem doběhne, ale bylo mu jasné, že to není dobrý nápad. Provoz se může dát do pohybu a s ním i ono naleštěné černé auto a navždy Coopovi zmizí z dosahu.

Dobré rozhodnutí. Buick pár metrů před Coopem, pokrytý sněhovým povlakem, sebou zničehonic trhl a nabral rychlost. Kolona se posunula o dalších půl bloku, poté opět zpomalila a skoro se zastavila.

Provoz se však vytrvale šinul dopředu, dokonce zrychlil na osm kilometrů za hodinu. Coop míjel chodce, které viděl o několik minut dříve projít kolem.

Pomaloučku, s občasnými zastávkami přejeli Pátou Avenue, Madison Avenue, nechali za sebou i Park Avenue, Lexington Avenue… Coop bedlivě sledoval příčné ulice před sebou, aby mu neuniklo, kdyby mercedes zabočil za roh. Napadlo jej, že starý dodge musí mít prasklý výfuk, neboť výpary unikaly i dovnitř vozu a malý lepenkový osvěžovač vzduchu v podobě borovice, který se houpal ze zpětného zrcátka, proti nim nijak neúčinkoval.

O několik centimetrů si stáhl okénko.

Bylo mu jasné, že to, že strážnému odcizil automobil, se už rozneslo a že popis auta a číslo na poznávací značce obdržely hlídkové vozy newyorské policie. To ho však příliš netrápilo. Seděl totiž v nevýrazném, těžko zařaditelném automobilu a pravděpodobnost, že se za ním na ucpané jednosměrce objeví policejní vůz, byla malá. Dostal se sice do prekémí situace, ale zatím ji zvládal. Dokud měl přehled, kde se nachází mercedes, a byl pojízdný, aby jej mohl sledovat, žily Cara i naděje.

I když si kvůli výfukovým plynům stáhl okénko, topení starého dodge fungovalo tak dobře, že si musel rozepnout kabát. Dotkl se rukou čela a zjistil, že jej má celé zpocené.

Automobil před ním se dal opět do pohybu. Coop lehce přišlápl pedál plynu, dodge se posunul o několik metrů, rozklepal se a v motoru začalo lupat a prskat.

Coop poděšeně sevřel volant o něco pevněji a přeletěl očima přístrojovou desku.

Ručička ukazovala prázdnou nádrž.

Využil mezery mezi sebou a autem vepředu, a i když už jel spíš na benzínové výpary než na benzín, povedlo se mu zahnout k obrubníku a zaparkovat na nedovoleném místě v nakládací zóně. Vypínat motor nebylo třeba, a tak jen ze zvyku vypnul světla a otočil klíčkem v zapalování.

Vystoupil z auta do venkovního chladu – nyní už neměl na výběr. Pokud si nenajde taxi, bude se muset pokusit s mercedesem udržet krok po svých.

Za chůze si znovu zapnul kabát a vyhrnul si límec. Tu a tam musel dávat pozor, když překračoval ledové a sněhové jazyky a vyhýbal se kalužím rozbředlého sněhu, příliš nasyceným kamennou solí, než aby sněhová břečka úplně roztála. Jednou však do hluboké louže šlápl a ucítil, jak mu ledová voda proniká do boty i přes ponožku.

Naštěstí se ukázalo, že pronásledovat mercedes tímto způsobem půjde. Dlouhá kolona aut se rozháraně posouvala kupředu, někdy až na další křižovatku, a to pak Coop musel přidat do kroku. Vždy se však vrátila ke svému hlemýždímu tempu nebo se úplně zastavila na dost dlouho, aby ji Coop dohnal.

Když se k mercedesu přiblížil na vzdálenost poloviny bloku, spatřil, že zabočuje doprava na Druhou Avenue, na níž panoval plynulý provoz.

Ztrácím je. Ztrácím úplně všechno!

Zatnul zuby a dal se do běhu. Klouzalo mu to. Loktem musel odstrčit ženu, která věnčila psa, a na okamžik se zamotal do vodítka. „Pozor! Dávejte sakra pozor!“ okřikla ho, zatímco mu pomáhala z vodítka vymotat levou nohu. Když se to podařilo, rozběhl se ke křižovatce a cestou kličkoval mezi skupinkami chodců. Srdce mu v hrudi divoce pumpovalo, uši jej štípaly mrazem a v krku jej pálilo, jak vdechoval ledový vzduch. Věděl, že mu to neprospívá, ale zpomalit nehodlal. Jen tak se nedá! Ani nemůže!

Když dorazil na křižovatku, zastavil a opět přitom uklouzl a málem upadl. Opřel se o zed budovy, odfukoval oblaka chladného vzduchu a rozhlížel se po Druhé Avenue.

Na další křižovatce naskočila červená a provoz se tam zastavil. Širokou ulicí se táhly úhledné řady automobilů, jako kdyby na závodní dráze čekaly na zelený praporek startéra.

Mercedes však mezi nimi nebyl – stihl totiž křižovatkou projet už před červenou ais Čarou Coopovi zmizel.

62

Noční host musel několikrát obkroužit blok, než našel místo k parkování kus dál od svého domu. Obratně vmanévroval do úzké mezery, zůstal sedět se zapnutým motorem a vyčkával, dokud nenastane chvíle, kdy bude moci s Čarou projít do svého vchodu, aniž by někoho cestou míjeli.

Kolem proklusali dva kluci středoškolského věku v péřových bundách, tlustých rukavicích a pletených čepicích s nápisem New York Yankees. Zdálo se, že občasným kupkám sněhu a ledovým jazykům na chodníku nevěnují pozornost, „…jí říkám, že ji nakopu do prdele!“ hulákal jeden z nich tak, že ho bylo zřetelně slyšet i v mercedesu. Když se vzdálili, vypnul Noční host motor, vystoupil z auta a obešel jej, aby otevřel dveře na Cařině straně.

Už se chystal natáhnout dovnitř a odpoutat Caře pod přikrývkou zápěstí a bezpečnostní pás, když vtom se z nejbližší budovy vynořila žena s drátěným nákupním vozíkem. Nahnul se do auta, aby mu nebylo vidět do tváře, a naslouchal, jak kolem vozík projíždí, až se jeho vrzání ztrácí v dálce.

Potom Caře ze zápěstí spěšně odmotal leukoplast, stiskl tlačítko na jejím bezpečnostním pásu a vyvlekl ji z auta. „…trochu přebrala.“ předstíral běžný hovor pro případ, že by byl někdo na doslech.

Cara mu sama pomáhala. Vrávoravě se držela na nohou a zmateně se rozhlížela.

„Já se o tebe postarám,“ prohlásil laskavým tónem. Objal ji kolem ramen, aby ji udržel ve vzpřímené poloze, poté ji trochu postrčil směrem k domovnímu vchodu a společně se dali do pomalého pohybu, při němž Noční host vrhal pohledy na všechny strany.

„Kam…,“ zamumlala nechápavě Cara.

„To ty koktejly,“ pravil Noční host s nuceným úsměvem.

U vchodu uklouzla na zledovatělém chodníku a málem jej strhla s sebou. Zanadával a s námahou ji vytáhl zpět do vzpřímeného postoje.

Jednou rukou si ji přidržoval opřenou o tělo, druhou na malé klávesnici vyťukal vstupní kód a poté nabral z betonové hrany pod kovovým zábradlím plnou hrst šedivého rozbředlého sněhu. Zmáčkl jej do zledovatělé koule a vložil si ji do postranní kapsy svého sportovního saka. Okamžitě ucítil, jak se mu začíná na boku rozpouštět a studit. Zazněl bzučák. Zatlačil do dveří vedoucích do malého vestibulu a vtáhl Caru dovnitř, poté vylovil z kapsy klíče a jedním z nich si otevřel dveře do hlavní haly. Než úplně vešel, vytáhl ze saka částečně rozpuštěnou sněhovou kouli. Z místa, kde bezpečnostní videokamera ještě nemohla zaznamenat jeho rysy, natáhl ruku nad dveře a přilepil zledovatělou šedivou hmotu na objektiv.

„Tady je ale teplo.“ poznamenala Cara, když vstoupili do haly s kobercem na podlaze a klopýtali k výtahu.

„Jo, je tu příjemně,“ přisvědčil Noční host. Napadlo ho, že štěstí jej neopouští, neboť je nikdo neviděl. A i kdyby sníh na objektivu kamery rychle roztál a odpadl, záznam zůstane kvůli pramínkům vody rozmazaný a nepůjde z něj určit ničí totožnost, natož na záběru zezadu.

Stiskl tlačítko se šipkou nahoru a se zatajeným dechem doufal, že v přijíždějícím výtahu nikdo nebude. Na digitálním ukazateli nad dveřmi obloženými dubovým dřevem se mihotavě rozsvěcovalo jedno číslo za druhým, což značilo, že kabina cestou dolů nikde nezastavila a nikdo nenastoupil.

Výtah dorazil do přízemí, dveře se plynulým pohybem rozevřely a odhalily, že je prázdný. Výborně! Noční host chvatně zavedl Caru dovnitř a stiskl nejvyšší tlačítko, šestku. Pokud k nim nikdo nepřistoupí, dostanou se nepozorovaně do nejvyššího patra, kde celé podlaží zaujímá jeho podkrovní byt, takže je na chodbě nikdo nespatří.

Do šestého patra dorazili, aniž by někdo další do výtahu nastoupil. Bezvadné! Jako domácí bůžkové za starého Řecka nad ním bdí osud, štěstí i smrt. Kdo nic neriskuje, nic nezíská.

Ještě než se dveře výtahu neslyšně rozevřely, držel v pravé ruce klíč od bytu. Levou k sobě pevně tiskl Caru.

Teď už je nikdo neuvidí. Zbývalo urazit pár krátkých kroků chodbou, kterou měl vyhrazenou pouze pro sebe, vyčkat pár vteřin, než zasune klíč do zámku a otevře dveře, a několik dalších vteřin, než vtáhne Caru dovnitř a zase za nimi zapadne zámek.

Už patří jemu!

Zavedl ji do bytu a usadil ji na pohovku. Během odpoledne rozpustilo slunce většinu sněhu ze střešního okna a zvenčí padala do podkroví tlumená zář velkoměsta.

Noční host Caře zkontroloval pulz, sehnul se k ní a i v šeru jí prohlédl panenky. Potom si svlékl sportovní kabát a pečlivě jej přeložil přes opěradlo.

Aniž by spouštěl Caru z očí, přesvědčil se, že jsou zatažené rolety, přešel do kuchyně a zapnul zářivku nad sporákem. Chtěl podkrovnímu bytu přidat ještě trochu světla, ne však více, než bylo venku. Nebylo sice pravděpodobné, že by sem někdo s pomocí dalekohledu nebo teleskopu nahlížel z nějaké vyšší budovy v dálce, ale proč pokoušet osud, když mu zatím nastavoval tak přívětivou tvář? Věděl, že dokud je venku jasněji než uvnitř, nikdo do bytu dalekohledem neuvidí.

Ze zásuvky pod linkou vytáhl nůžky a instalatérskou pásku a z jiné ostrý nůž. Zářivku nechal svítit a předměty přenesl k jedné z vestavěných skříní na opačném konci bytu. Ze skříně vytáhl pojízdná nosítka, jaká používá i záchranná služba, několika hbitými, zručnými pohyby je rozložil a odtlačil je k menší skříni, kde skladoval prádlo. Potáhnout nosítka čistým bílým prostěradlem mu netrvalo ani minutu.

Na prostěradlo položil předměty z kuchyně a převezl nostíka na místo, kde bylo světlo pronikající seshora nejjasnější.

Poté přešel ke skříňce vedle zamčených dveří a vyndal z ní kostkovanou brašnu z černé kůže, jakou někdy nosí lékaři. Z lepenkové krabice na poličce vytáhl umělohmotnou figurku, společně s brašnou ji položil na okraj nosítek a vydal se ke Caře.

Coop kráčel dál, i když věděl, že nemá naději, až se nakonec musel posadit, aby popadl dech.

Sesunul se na betonové schody před honosným činžovním domem a bylo mu jedno, že z nich nikdo neodházel sníh. Několik minut v něm seděl, poslouchal svůj dech a sledoval, jak se teplo z jeho organismu mění v mlhu a odplouvá. Jaké by to bylo zemřít? Kdyby zemřela Cara? Kdyby zemřel on? Odešla by duše z těla jako světlešedý přízrak jeho dechu, který odtančí s přicházejícím vánkem? Opustila by Nightgastovo tělo po jeho smrti ďábelská posedlost, která jej zachvátila?

Coop zběsile pročesával celé okolí, běžel i kráčel a na křižovatkách nahlížel do postranních ulic s nadějí, že zahlédne černý mercedes, jak stále ještě jede nebo již parkuje u obrubníku.

Ale teď už jej přemohla únava.

Nedostávalo se mu síly a skoro ani víry.

Cítil, že z něj vyprchala naděje i životní energie.

Sevřel železné zábradlí, aby se přitáhl a vstal, a vtom zahlédl černý mercedes.

Když k němu dorazil, zjistil, že naděje neožila. Jednalo se sice o auto, které hledal – jako každý bývalý policista si zapamatoval poznávací značku –, ale všechna ostatní místa k parkování byla obsazená, a nebylo tudíž pravděpodobné, že Nightgast vešel zrovna do domu, před kterým parkuje.

Nightgast s Čarou můžou být v kterékoliv budově v téhle ulici, nebo dokonce v některé přilehlé.

Bylo by třeba prohledat je všechny a Coop věděl, že na to nemá dost času, ani kdyby se mu nějak podařilo kontaktovat Billarda nebo Willinghama a přesvědčit je, aby mu přišli na pomoc. Aby mu uvěřili. Coop věděl, k čemu by to sáhodlouhé přesvědčování vedlo. Cítil to v kostech. Na boj s časem byl expert.

Stál u smutečního černého mercedesu a zoufale se rozhlížel kolem sebe. Rozsvícených i potemnělých oken tu bylo příliš mnoho.

Za jedním z nich se možná skrývá Cara a Nightgast. A Nightgastova ďábelská posedlost.

63

Něžně, velice něžně položil Noční host Caru zády na přikrytá nosítka a o kousek je posunul, aby na ni dopadalo jasnější světlo.

Na okamžik jen tak stál a obdivoval ji. S hlavou spočívající na bílém prostěradle, s prsy, která se jí pod halenkou dmula, vypadala nádherně. Vyzuly se jí boty a ukázalo se, že pěstěné nehty na nohou má nalakované stejně zářivou rudou jako nehty na rukou. Nehet na prsteníčku ruky se jí zlomil a roztřepil, což Nočního hosta zamrzelo; přemýšlel, jak k tomu mohlo dojít, když s ní zacházel tak opatrně.

Opatrně jí začal prozkoumávat tělo pod šaty: smyslně jí pod ně zasunul dlaně a pod podprsenkou jí prsty hladil ňadra, tolik podobná těm sestřiným, pod kalhotkami chomáček ochlupení, překvapivě hebký. Zhluboka se nadechla a pohnula se. Otevřela oči, apaticky k němu vzhlédla a tápala v mysli, co se děje – jako všechny ostatní tušila tak napůl, jenže intenzivněji.

Už nebyl schopen déle čekat. Srdce mu v hrudi zběsile tlouklo. Odtáhl ruce a všiml si, že se chvějí. Pevně jí je položil na prsa a chvění ustalo. „Julie?“ Pokusila se na něj zaostřit, ale oči ji zradily.

Rozhodl se, že poslední injekci sedativa ještě odloží. Byl si jist, že se Cara ve svém obluzení usmála. Pro ně oba bude lepší, když ji nechá napůl v mrákotách, aby si byla alespoň matně vědoma toho, co se odehrává. Pro případ, že by se vzpamatovala natolik, že by se chtěla pohnout, jí však páskou přilepil zápěstí k ocelovému rámu nosítek.

Sehnul se a políbil ji na chladné čelo. Poté jí chirurgickými nůžkami začal rozstříhávat oblečení. Nevzpírala se, ani nic nenamítala, jen na něj nechápavě třeštila oči. V tlumeném nasvícení její tvář vypadala andělsky. Julia.

Nastal čas zabývat se jejími vlasy. Poté dostane injekci, po níž se odebere do říše snů. Navždy. Láskyplně jí posunul hlavu na stranu a dovedně jí počal rozplétat dlouhý zrzavý cop. Když zjistil, že cop není utvořen z jejích vlastních vlasů, nýbrž je do nich pouze obratně zapleten, pouze jej to pobavilo – účinek se tím nezmění.

Zasténala a pokusila se pohnout; v očích jí problesklo, že dostává strach a začíná chápat. Neměla však energii a vůli, aby mohla vzdorovat. Noční host věděl, že i kdyby neměla zápěstí přivázaná k nosítkám, sotva by v sobě našla dostatek síly, aby vůbec pohnula pažemi.

S rozplétáním copu byl Noční host již téměř hotov. Za chvíli jí dlouhé vlasy pečlivě jako svatozář rozprostře kolem hlavy tak, jak je mívala Julia, když spala. A Cara bude spát také.

Za chvíli už nebude nic, nikdo jiný, kdo by se jí mohl zmocnit nebo jí ublížit. Než jí injekcí vstříkne poslední dávku, nechá ji nabýt téměř úplného vědomí tak, aby až se jejich pohledy setkají, pochopila, že nic předtím již není podstatné a nic jiného již neexistuje – že je navždy jeho. Splynou v dokonalé jednotě. Poslední vydatná dávka sedativa zahalí její duši a neprodyšně ji uzavře. A s ní se uzavře i kapitola živoucí existence jejího těla. Odejde do říše snů za Julií.

Počal jí aranžovat rozprostřené vlasy. Pozorovala jej otupělým pohledem, který mířil kamsi skrz něj, a průsvitná záře, která tak proměňovala její krásné, pokojné rysy, potemněla. V jejím výrazu se něco změnilo – objevilo se tam pochopení, které tam být nemělo.

Noční host se zarazil; po zádech mu přeběhl mráz, neboť i on pochopil. Stále ještě sehnutý nad Čarou se otočil a vzhlédl ke střešnímu oknu.

Nevěřícně zatajil dech.

Zničený otec! Cooper! Stál na střeše s doširoka rozkročenýma nohama, tyčil se jako temný kolos a pozoroval jej střešním oknem. A v pravé ruce – zbraň! Míří na něj!

Zahřměl výstřel a Noční host se vrhl stranou. Připadalo mu, že jej kolos vlastnoručně přirazil k zemi. V pravém boku mu vyšlehl plamen bolesti.

Jako by ho mohutná, silná ruka držela přišpendleného k podlaze; přesto si s obtížemi dokázal kleknout a potom, zalykaje se bolestí, i stoupnout.

S hrůzou, čistě instinktivně, se dal na bezhlavý útěk.

Coop si v duchu hodil pomyslnou mincí, aby se rozhodl, který směr od zaparkovaného mercedesu zkusí jako první.

S námahou se vlekl po chodníku a doufal, že se mu podaří do jednotlivých budov dostat, nebo alespoň nahlédnout do vestibulů na seznamy obyvatel, aby se pokusil najít jméno Nightgast. Dr. Nightgast.

Tak to ale v newyorských domech nechodí. S jednou výjimkou byly všechny vestibuly zamčené, a aby se obyvatelé dostali dovnitř, museli bud protáhnout svou rezidenční kartu čtečkou, nebo na klávesnici vyťukat vstupní kód, a návštěvy se ohlašovaly přes domácí telefon.

Coop už chtěl rezignovat, když vtom ve sněhu u vchodu do druhé budovy od zaparkovaného mercedesu spatřil stopy. Jedním kolenem poklekl na mokrý chodník, aby nabyl jistotu.

Vzorek ze zkřížených vroubků na podrážkách, po nichž ve sněhu zůstaly stopy, se nedal zaměnit. Vedle jedné stopy zůstalo cosi, co připomínalo rozmazaný otisk bosé nohy. Nebo nohy v nylonové punčoše, z níž se vyzula bota.

Vyzkoušel dveře vedoucí do vestibulu. Zjistil, že jsou zamčené, což jej nepřekvapovalo. Mohl se pokusit dostat dovnitř zadáním kódu na klávesnici, ale věděl, kolik času by zabralo pokoušet se vyťukávat čísla, dokud nenatrefí na správnou kombinaci.

V prostoru mezi vstupními dveřmi a vchodem do haly však rozeznal soustavu zvonků a poštovních schránek. Nad štěrbinami pro vhazování dopisů stála jména. Sice je nedokázal rozluštit, ale nad nejhořejší schránkou se mu podařilo rozeznat zkratku Dr, a číslo bytu vyryté do matné mosazi.

Ustoupil zpátky na chodník a vtom postřehl úzkou uličku mezi touto budovou a tou vedlejší. Vepředu neměl dům žádné požární schodiště – bude zřejmě zboku nebo vzadu.

Najít sklopný ocelový žebřík, vyskočit, stáhnout jej dolů a vystoupat po něm na střechu mu trvalo pouze několik minut.

U výtahu se Noční host zarazil a začal uvažovat: Cooper bude předpokládat, že se Nightgast pokusí co nejrychleji dostat do přízemí a uniknout z budovy. A možná že…

Z přemýšlení jej vytrhlo houkání vzdálené sirény. A pak další. Že by si jeli pro něj? A pro koho jiného! Teď po něm Cooper jde ještě sám, ale brzy se k němu připojí další a smečka vlků se rozroste.

Určitě ty sirény slyší taky. A bude mít starost o Caru, jestli náhodou není mrtvá nebo neumírá. Bude se snažit dostat se co nejrychleji do bytu? Ale určitě neproskočí roztříštěným střešním oknem jako nějaký filmový superhrdina – Zničený otec ve středních letech nejspíš vystoupal na střechu po požárním schodišti. Teď po něm sleze o kousek dolů k jednomu z oken a zjistí, že jsou zatažené rolety a nevidí dovnitř. Bude však vědět, že Cara je uvnitř sama, a tak okno rozbije, vysune a vleze dovnitř.

Noční host stiskl tlačítko výtahu. Ještě neodjel – dveře se okamžitě otevřely. Vrazil dovnitř a razantně zmáčkl tlačítko předposledního patra.

Podobnou situaci předvídal a prozíravě se na ni připravil. Na střechu si kdysi uložil víc než třímetrovou stavební lávku, kterou bylo možné položit přes úzký průchod mezi budovami a přejít po ní na střechu vedlejšího domu. Než výtah dojede do přízemí, může být budova obklíčena, ale jeho protivníci budou čekat mamě.

Během jízdy o poschodí níž si roztřesenými prsty sáhl na střelnou ránu v boku. Zdálo se, že kulka uvízla v pravém zevním šikmém svalu. Ačkoli krvácel, životně důležité orgány nejspíš zasaženy nebyly.

Výtah se zastavil, Noční host ruku odtáhl a zakrvácené prsty si otřel o nohavici.

Nyní nastal ožehavý okamžik rozhodování – výběr mezi dvěma neslučitelnými variantami. Pokud Cooper na střechu vyšplhal po požárním schodišti, pravděpodobně po něm také slezl k oknu, kterým se bylo možné dostat do podkrovního bytu.

Jestliže však nějakým způsobem pronikl do budovy již v přízemí a na střechu se vydal po vnitřním únikovém schodišti, bude po něm muset sejít do tohoto nižšího patra a poté vyjet do podkroví výtahem. Takže až se nyní dveře otevřou, může před nimi stát a čekat na výtah. Ale únikové schodiště šlo otevřít pouze zevnitř. Coop je nejspíš použít nemohl. A i kdyby ano, třeba zapomněl zapřít dveře vedoucí na střechu. Jestli se za ním zabouchly, uvěznily jej na střeše a jemu opět nezbývá, než se uchýlit k požárnímu schodišti.

Noční host se rozhodl počítat s nejpravděpodobnější variantou, s požárním schodištěm. Pro případ, že by Cooper na výtah skutečně čekal, napnul svaly a připravil se, že jej překvapeného srazí stranou a proběhne kolem něj. Palčivá bolest v boku se vystupňovala; snažila se podrobit si ho, zlomit jej.

Dveře výtahu zasyčely a rozevřely se.

V chodbě nikdo nebyl.

Otevřít dveře vedoucí na únikové schodiště a vyběhnout na střechu netrvalo Nočnímu hostovi ani minutu. Byl si jist, že na Coopera již nenarazí. Teď už bude Zničený otec uvnitř podkrovního bytu s Čarou, nebo čeká na výtah, aby svou kořist mohl pronásledovat do přízemí a na ulici.

Kořist se však jako lstivý, byť zraněný tygr ubírá nepředvídanou cestou a teď se nachází tam, kde by ji nikdo nečekal.

Noční host věřil, že s pomocí svého štěstí a instinktu pro přežití ze spletité situace vyvázne.

Když se rozhlédl po střeše a zjistil, že je na ní sám, vrátila se mu další dávka sebevědomí.

Uvědomil si, že se usmívá. Skutečně se usmívá! To on, nikoli Cooper, je akční hrdina. Zbytek už je jednoduchý. Znovu unikne. Má to na dosah, je to jeho osud. Že by se mu to dokonce líbilo?

Ano! uvědomil si, ano, líbí!

Pak si ale všiml, že deska, která zde více než rok ležela opřená o nízkou cihlovou zídku, je pryč.

Opatrně se předklonil a pohlédl dolů.

Deska ležela dole na chodníku. A přestože byla pořádně silná, rozbila se.

Po dopadu z takové výšky by se rozbilo všechno.

Dlouhou desku nalezenou na střeše Cooper zahodil, neboť kromě požárního schodiště představovala jediný způsob úniku ze střechy, jelikož dveře na únikové schodiště se zvenčí nedaly otevřít. Chtěl za sebou zablokovat únikové cesty, stejně jako by námořník zabezpečil vodotěsné lodní přepážky na potápějící se lodi.

Po požárním schodišti sestoupil k jednomu z oken podkrovního bytu, roztříštil loktem sklo a začal z okenního rámu sbírat jeho úlomky.

Vysunul zástrčku a těžký dřevěný rám vytáhl. Se zbraní v ruce odhrnul zatažené závěsy. Byl si jist, že Nightgast z bytu uprchl, možná dokonce zraněný. Zároveň však věděl, že má co do činění s člověkem, jehož činy se nedají úplně předvídat.

Prolezl oknem a ocitl se v prostorném, tlumeně osvětleném bytě.

A vtom už uviděl Caru, stále ještě bělostnou jako mramorová socha, jak leží na jakémsi lůžku či nosítkách, které předtím spatřil střešním oknem. Při pohledu na ni se zarazil a musel popadnout dech. Její bledost a nehybnost jej vystrašily: Dýchá ještě? Pořád ještě nevěděl, jestli v bytě není někdo další, přesto se rozběhl k ní.

Byla naživu, i když omámená. Na prostěradle vedle ní ležel blyštivý nůž a nůžky. Na podlaze stála lékařská brašna z černé kůže a navrch byla připravena hypodermická souprava s injekční stříkačkou. Vedle brašny ležela umělohmotná figurka svátého Augustina. Cara ke Coopovi vzhlédla a zdálo se, že jej poznává. Pokusila se promluvit, ale nešlo to. Očima jí přejel po nádherném bledém těle – vypadalo to, že žádné zranění neutrpěla. Alespoň žádné viditelné. Netušila ale, jaké látky a v jakém množství jí mohou kolovat v organismu.

Chvatně doběhl k telefonu, zavolal na tísňovou linku a jejímu telefonistovi jasně a nahlas nadiktoval své oznámení. Jen jednou, protože více času neměl.

Rychle se ohlédl na Caru, telefon nechal vyvěšený a vyřítil se ke dveřím, o nichž se domníval, že vedou na chodbu.

64

Když Coop dveře rozrazil, zjistil, že nevedou na chodbu, ale do předsíně s mramorovou podlahou a lavičkou vedle výtahu.

Okamžitě zahlédl i něco dalšího – krev na žilkovaném bílém mramoru. Stiskl tlačítko pro přivolání výtahu. Dorazil během několika vteřin – musel stát o poschodí níže.

Coop doufal, že Nightgasta postřelil a nyní jej najde ve výtahu mrtvého. Vyčkával několik vteřin, než se otevřou dveře, v ruce třímal namířenou zbraň, prst připravený na spoušti. Jestli výtahem přijel někdo jiný než Nightgast, ať nad ním raději bdí všichni svati.

Když se však dveře plynulým pohybem rozevřely, byl výtah prázdný.

Pouze koberec uvnitř byl potřísněn několika krvavými skvrnkami.

Coop nastoupil a stiskl tlačítko přízemí. Sirény, které přetím zaslechl, nabíraly na intenzitě – Billard, Willingham a policejní vozy se blíží. Pokud zraněný Nightgast budovu okamžitě neopustil a urychleně nezmizel, daleko se nedostane.

O dvě paitra níže si však Coop uvědomil, že tu něco nesouhlasí

– když byla bílá mramorová podlaha tolik zalitá krví, proč na podlaze výtahu našel jen tři – ne, čtyři – kapky?

Uvědomil si, že poté, co stiskl tlačítko, výtah do posledního patra vystoupal z toho předposledního. Vzpomněl si na stavební lávku na střeše a pochopil, že Nightgast sjel výtahem pouze o jedno podlaží níže a proč.

Přestavba chodby u jeho podkrovního bytu na předsíň s sebou nesla i zazdění vstupu na únikové schodiště, a tak Nightgast musel sjet výtahem o podlaží níže, aby se na střechu po schodech dostal!

Coop nechtěl jet až do přízemí a pak zase zpátky, proto stiskl tlačítko následujícího poschodí, z výtahu přeběhl na druhý konec chodby a ramenem rozrazil těžké ocelové dveře, které za ním zase zapadly.

Se sípěním počal stoupat po únikovém schodišti.

Jakmile Coop pootevřel dveře na střechu, ovanul ho studený vzduch, v němž mu od úst začala stoupat pára a který jej nelítostně štípal na odhaleném krku.

Zároveň mu však pročistil hlavu – chladem i přívalem adrenalinu Coop značně zostražitěl a cítil se ve střehu jako nikdy.

Prošel dveřmi ven na střechu a rázem strnul.

U protějšího okraje střechy jako šipka vystřelila temná postava, téměř pouhý stín. Nightgast? Coop se domníval, že ano; málem po něm vystřelil, ale nevěděl jistě, jestli je to opravdu on. Rozeznával jen temný obrys.

A za letu!

Temná postava se bez zaváhání odrazila a její silueta se s doširoka roztaženými a propnutými pažemi a nohama řítila vzduchem směrem k vedlejší střeše. Připomínala olympijského skokana do dálky.

Chvíli si Coop myslel, že to ten skokan zvládne, a dokonce provinile zaregistroval pocit obdivu.

Pak však začala své dílo konat gravitace a kouzlo okamžiku odčarovala. Pohybová energie začala klesat a totéž potkalo i letící postavu. Směr horizontální se změnil na vertikální.

Skokanovi chyběl jen kousek. Jen nepatrný kousek!

Vše se událo rychle a v tichosti, jako mrazivý sen prostoupivší klidnou noc.

Coop pomalu vykročil, pod botami mu povrzával štěrk. Na okraji střechy pohlédl dolů, aby se ujistil, že viděl dobře.

Čekal, že dole na chodníku, nedaleko místa, kam odhodil prkno, uvidí temnou pokroucenou siluetu.

Místo toho spatřil Nightgasta na zdi protější budovy o patro níže, jak se zoufale snaží udržet na tmavém masívním kvádru zakryté klimatizační skříně, která vyčnívala z okna.

Nightgast nejspíš nějak vytušil, že jej Coop pozoruje. Vykroutil krk a pohled mu opětoval. Obličej měl klidný a vyrovnaný, ale z jeho doširoka otevřených očí čišel strach a neklamné tušení toho, co přijde. Coop jej nemohl nijak zachránit, i kdyby chtěl.

A chtěl vůbec?

Temný prostor oddělující oba muže na okamžik překlenulo hluboké a tajné vědomí, které spolu sdíleli. V tomto případě se k němu však připojilo cosi navíc – oba umírali a navzájem to o sobě věděli. Noční host tento fakt nedokázal pochopit a přijmout jej. Zatoužil se na to Coopera dotázat, ale nemohl. Přinutil se zavřít oči a představit si, že spí. Ležel vedle Julie. Oba spali.

Kryt klimatizační skříně začínal povolovat. Nejprve na jedné straně, pak i na druhé, pokaždé o několik centimetrů. Za oknem někdo rozevřel záclony, aby se podíval, co se děje – matně viditelná postava a tvář v přítmí za zrcadlícím se sklem. Žena s dlouhými vlasy. Zdálo se, že ji výjev, který sleduje, nepřekvapuje.

Bette! uvědomil si Coop a srdce mu poskočilo. Téměř vyřkl její jméno. Byla tak podobná Bette!

Kryt z klimatizace sklouzl úplně.

Záclony se zatáhly.

Nightgast mlčky padal.

65

Coop seděl s Čarou u jednoho z venkovních stolků v Billardově restauraci a cítil, jak od zátoky vane chladivý jarní větřík. Popíjel tmavé pivo, to své jediné, které si na každý den povolil. Na stole před nimi ležely zbytky dobrého jídla, které jim osobně doporučil Arthur Billard.

Cara už měla zpět svou původní blondatou barvu vlasů, nechala si je ostříhat nakrátko a teď si s nimi pohrávaly vzdušné proudy vanoucí od oceánu. Tu a tam, když se člověk podíval z určitého úhlu a v určitém světle, vypadala jako její sestra Ann. Když na ni z kteréhokoli úhlu a v jakémkoli světle pohlédl Coop, vnímal jen její krásu.

Občas se přistihl, že si láme hlavu nad tím, jestli to není jeho rakovina – sice v remisi, ale stále existující – co z Cary v jeho očích činí tak skvělou a nádhernou ženu. Představovala pro něj plynoucí čas, krásu a život, všechny ty pomíjivé, ale dosud přítomné kategorie. Rakovinné buňky na rozdíl od něj neumírají. Vědomí, že čas jemu vymezený na tomto světě se krátí, mu umožňovalo tím více ocenit krásy života. A kdo ví, kolik času každému z nás zbývá? Měsíce? Roky? Možná i desítky let.

Ve vzdálené části zátoky mířila k pobřeží loď s trojúhelníkovou bílou plachtou. Zářila v jasném slunečním svitu a za ní se rozprostírala nejmodřejší obloha, jakou Coop v životě spatřil.

Stále ještě upíral pohled na loď, když se ke stolu přiblížil Billard, který přibral na váze a nosil teď dražší obleky. Vypadal čím dál více jako restauratér než jako policista a plánoval, že v září odejde úplně do výslužby.

Postavil se k jejich stolu, složil si ruce na břicho a zeptal se: „Všechno v pořádku?“

„Všechno je perfektní,“ odpověděla Cara.

Billard se usmál. „Maureen mi říkala, že se vám chystá na svatbu.“

„My jsme ji pozvali.“ vysvětlila Cara. „Koneckonců mi zachránila život.“

„A taky si je toho dobře vědoma.“ doplnil Coop. Nedalo se sice říci, že by Maureen začala psát novou životní kapitolu, ale zdálo se, že úloha, kterou hrála v přestřižení šňůry Nightgastových obětí, ji změnila – začala být spokojenější sama se sebou a se svou situací. To díky ní zůstaly ty další ženy naživu, díky ní dostala Cara, kterou znala, šanci na chvíle štěstí. Někdy si Coop dokonce myslel, že Maureen přeje druhou šanci i jemu.

Ke stolu dorazil číšník a položil na něj účet, Billard jej však okamžitě shrábl do dlaně. Číšník se mírně uklonil a obrátil se k odchodu.

„Počkejte,“ oslovil jej Coop. „Ještě si dáme dezert!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai