Noční Mstitel

John Lutz

Domino (2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

Jejich životy vyhasly v plamenech, ale ještě před tím je kdosi svázal, dal jim roubík a rozevřel nad nimi deštník, aby je nemohl uhasit protipožární systém.Na případ jsou nasazeni detektivové Stack a Lopezová, kteří brzy zjistí, že vrah nevybírá své oběti nahodile. Podle všeho není vraždícím žhářem šílenec, ale racionálně uvažující člověk, který je veden touhou po pomstě a každý svůj krok pečlivě naplánoval. Za co se ale chce mstít? Jaká křivda na něm byla spáchána, že kvůli ní opakovaně vraždí? A z jakého důvodu se rozhodl zabíjet právě tímto způsobem?

Copyright © 2002 by John Lutz

Translation © 2009 by Hana Čapková

Cover design © 2009 by DOMINO

Z anglického originálu THE NIGHT WATCHER,

vydaného nakladatelstvím Pinnacle Books, New York 2002,

přeložila Hana Čapková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3,

Ostrava 1, v říjnu 2009

ISBN 978-80-7303-479-5

Bobu Murrayovi

Půjdeš-li ohněm, nespálíš se, plamen tě nepopálí

Izajáš, 43,2

Z plamenů těch však ne světlo, ale temnota spíš pochází

Milton, Ztracený ráj

1

LEDEN 2002

V New Yorku skoro celý den fičel vítr a byla hrozná zima. Než padl soumrak, poryvy ustaly a na Manhattanu zavládl klid, ale neoteplilo se.

Hugh Danner dnes zůstal doma. Zastavil se v potravinách nedaleko svého bytu v Ardmont Arms a koupil si dvanáct vajec. Pár jich uvaří a dá si je se zeleninou, kterou už má nachystanou v lednici. Přidá k tomu dietní jogurt a to bude celá jeho večeře. Potřebuje shodit pár kilo, aby se lépe vešel do obleku.

Cestou z obchodu se na chvíli schoval ve dveřích jednoho domu, vytáhl z kapsy pěnovou dýmku a nacpal ji tabákem. Pořádně ho v ní upěchoval palcem, ještě trochu přidal a znovu upěchoval. Nechutnala mu tolik jako cigarety, které přestal kouřit před dvěma roky, ale snažil se jí přivyknout kvůli kariérnímu postupu. Většina starších partnerů ve firmě Frenzel, Waite a Conners při jednáních kouřila dýmku. Danner je vždycky viděl přes dveře klimatizované zasedačky. Mladší partneři a řadoví zaměstnanci museli kvůli své vášni sjet výtahem do vestibulu a pak se v hloučku tísnit před budovou. Dannerovi se mnohem víc zamlouvala zasedačka a usuzoval, že dýmka by mu mohla výrazně pomoci v kariérním postupu a otevřít mu její dveře.

Nejnovější značka tabáku mu chutnala. Měla trochu nasládlou příchuť. Neustálé pohrávání s dýmkou, které bylo pro její kuřáky typické, se Dannerovi docela líbilo. Přitahovalo k němu pozornost a v soudní síni se dalo dobře využít – pokud člověk fajfku nezapálil.

Škrtl zápalkou a fascinovaně se zahleděl do plamínku, který se několikrát rychle rozhořel a zmenšil, zatímco ho přidržoval nad hlavičkou dýmky a potahoval z jejího troubele. Nesmí u toho frkat a mlaskat jako nějaký starý dědek. Kouření dýmky je totiž umění, které Danner hodlá dokonale zvládnout.

Tabák konečně dobře chytil. Danner zahodil papírovou zápalku a vykročil ze závětří. Byla sice zima, ale on se hodlal nejdřív trochu projít, zakouřit si a teprve potom se vrátit domů. Pořádně se nabalil, aby ho nezáblo. Procházky měl rád. Hřejivá hlavička dýmky mezi prsty mu dodávala zvláštní pocit jistoty. Jako by v ruce nesl malinké, divoké zvířátko, které se mu podařilo ochočit.

Za čtvrt hodiny se vrátil domů, svlékl si kabát a pověsil ho v předsíni. Dýmku nechal zastrčenou v pravé kapse. Když postavil vejce na sporák, zaslechl za sebou tichý zvuk, jako by se někdo znenadání nadechl.

Nestihl se ani otočit. Za pravým uchem ucítil příšernou bolest. Celý se nahrbil a schoulil dopředu, skoro jako by se někomu hluboce ukláněl. Když se pokusil narovnat, celý svět se zatočil omračující rychlostí. Ještě si stihl uvědomit, že se mu podlomila levá noha.

Hodnou chvíli o sobě nevěděl.

Ležel klidně na zemi se zavřenýma očima. Neměl strach, spíš byl dezorientovaný. Pokoušel se dát dohromady, co se vlastně sběhlo. Dostal jsem mrtvici? Nebo krvácení do mozku jako můj otec?

Nebyl si jistý. Naprosto přesně však věděl, že se nemůže pohnout. Jako by ho někdo pevně svázal. Ruce měl zkroucené za zády. Zašátral prstem a nahmatal drsnou spárovku a ostrou hranu kuchyňské dlaždice. Byl mokrý. Šaty by na něm mohli ždímat. Proč je celý zmáčený?

Uvědomoval si, že neuvažuje jasně, ale věděl, že s tím nedokáže vůbec nic udělat.

Opatrně… Hlavně bud opatrný… Nesmíš se unáhlit…

Pomalu otevřel oči. Začaly ho pálit, takže je zase rychle zavřel a pevně stiskl víčka. Přitom si všiml, že se nedaleko od něho cosi pohnulo. Pochopil, že v místnosti není sám. Také mu došlo, že je opravdu spoutaný a leží na podlaze v kuchyni.

Konečně se začal bát.

Hlavně klid. Hlavně zachovat klid!

Přinutil se pootevřít oči, aby zjistil, co se to vlastně děje a jak si to má vysvětlit. Oči ho pořád pálily, až mu vyhrkly slzy. Něco se mu do nich dostalo. Skoro nevidí. Všechno je rozmazané.

Zaregistroval, jak se kousek nad ním rozevřel temný stín a ozvalo se tiché cvaknutí. Jako by se na něj s roztaženými křídly snášel obrovský netopýr. V hrozivé temnotě se objevila maličká tečka světla. Pořád se zvětšovala a sílila, až se proměnila v jasný plamen.

Přišlo to náhle. Čas se zastavil. Zůstalo jen oslňující světlo a trýznivá bolest, která Dannera zachvátila. Zaslechl čísi křik. Einstein měl pravdu – čas skutečně je relativní. Někdy se dokonce zastaví. Čas ani bolest nemají konec. Temný stín Dannera vyzvedl do neuvěřitelné výšky a vymrštil ho přímo k slunečnímu kotouči.

Tonul ve žhavé náruči slunce a věděl, že neunikne.

2

Jaké má veliké a silné ruce! A přitom něžné. Dokonce i tlačítka ve výtahu tiskne jemně, jako by si svou sílu uvědomoval a nechtěl poškodit mechanismus stroje.

Rica Lopezová si svlékla rukavice a zastrčila si je do kapes vlněného kabátu. V New Yorku bylo pod nulou a zbytky sněhu se proměnily v tvrdé hroudy zledovatělé šedé kaše. Obě policejní auta venku byla celá špinavá, stejně jako neoznačený Ford Victoria, kterým přijeli Rica a Ben Stack. Poblíž jednoho auta postával hlouček lidí. Nejspíš to byli obyvatelé domu, kteří nebyli schopni vrátit se dovnitř. Tiskli se k sobě, jako by se snažili zahřát, a nedůvěřivě pokukovali po Stackovi s Ricou. Připomínali stádečko ovcí, které se bojí vlků.

Rychlovýtah je během okamžiku vyvezl do jednatřicátého patra věžáku Ardmont Arms. Zacinkal zvonek a dveře se otevřely. Stack jako obvykle nechal Ricu vystoupit jako první. Dělal to tak vždycky, když došli ke dveřím, turniketům a jiným druhům vchodů a východů. Rica se tomu usmála. Dámy mají přednost. Ben Stack, detektiv z newyorské kriminálky, byl gentleman ze staré školy.

Příslušný byt našli poměrně snadno. Přede dveřmi postávali tři uniformovaní policisté a hlídali chodbu a výtahy. Čekali na další instrukce od Stacka nebo Ricy, anebo se nechtěli dívat na to, co příchozí detektivy čekalo uvnitř bytu. Stack s Ricou kráčeli chodbou po modrém plyšovém koberci a míjeli naleštěné bílé dveře ostatních bytů. Až na mosazná čísla a písmena byly všechny úplně stejné. Jak se blížili k bytu oběti, Rica začínala cítit slabý zápach spáleniny. Linul se z otevřených dveří luxusního apartmá. Přidával se k němu charakteristický nasládlý odér, jaký Rica předtím cítila jen jednou, když se na Verrazanově mostě srazil kamión s osobním autem a jeho řidič zůstal zaklíněný v hořící kabině. Cítila ten zápach celé týdny. Jako by jím měla nasáklé oblečení i kůži. Pronásledoval ji ve spaní. Nedokázala na něj zapomenout. A teď ji dostihl znovu. Zápach spáleného lidského masa.

Tri policisté na chodbě Stacka znali. Rica měla dojem, že ho zná úplně celá kriminálka. Všichni ho obdivovali a respektovali. Jediným dotekem ruky a úsměvem dokázal okamžité zklidnit vyděšené dítě, a přitom v jedné brooklynské restauraci zvládl zneškodnit tři členy Gambinova klanu – dva služební pistolí a jednoho holýma rukama.

„Máme tu vraždu, pane,“ řekl nejmladší policista. Měl hnědé oči s dlouhými černými řasami, které vypadaly jako obarvené. Na policajta je až moc hezkej, pomyslela si Rica. Možná hezčí než já.

„Volali nám před půl hodinou. Nejdřív mně a Billovi a potom tady Rayovi,“ pokračoval policista a kývl směrem k jednomu ze tří kolegů, kteří postávali opodál. Byl to vysoký mlčenlivý muž s hustým šedým knírem. „Razili jsme cestu hasičům.“

Stack se podíval na Ricu. Pokrčila rameny.

„Žádný hasiče jsme dole neviděli,“ řekl Stack. „Jenom vaše auta a pár zmatených lidí z domu.“

„Hasiči už odjeli,“ vysvětlil mu policista. „Když dorazili, už bylo po všem. Rovnou věděli, kam mají jít. Myslím do kterýho bytu. V týhle budově mají chytrej bezpečnostní systém, kterej se hned spustí, jak se něco začne dít. Dveře byly odemčený, takže sem rovnou vlítli. Když viděli tělo, vypadli a rovnou nám to předali.“

„Byl tu od tý doby někdo?“

„Nebyl, pane. Místo činu je čistý, až na pár velkejch stop na koberci. Udělali je tam hasiči.“

„Proč myslíte, že jde o vraždu?“ zeptala se ho Rica.

„Já vím jenom to, že hasiči povídali, že se jim to nezdá. Třeba to vražda není. My jsme se na to s Rayem jenom koukli. V kuchyni leží na podlaze chlap. Úplně uškvařenej. To není zrovna obvyklý, že jo?“

„Podle průzkumů veřejnýho mínění rozhodně ne,“ podotkl Stack.

Ježkovy oči! pomyslela si Rica, když i tady Stack zdvořile ustoupil a nechal ji do bytu vejít jako první. To jsou panečku móresy!

Jak by to napsali v příručce společenského chování? Na místě činu pán vždycky…

„Řekl bych, že do kuchyně se jde tudy,“ řekl Stack a předběhl Ricu, aby na místo dorazil dřív než ona,… pán vždycky dbá na to, aby mrtvolu viděl jako první.

Kráčeli předsíní do kuchyně. Pod nohama jim čvachtal nasáklý šedý koberec. Podobně jako v jiných drahých bytech i tady byly v každé místnosti nainstalované vodní trysky, které se aktivovaly v případě požáru. Nespouštěly se ale všechny najednou, aby se případně nepoškodily drahé umělecké předměty či nábytek v místnostech, kde nehoří.

Stack se v kuchyni zarazil, jako by ho vyděsilo, co tam našel. Takhle se obvykle nechová, napadlo Ricu.

Protáhla se kolem něho dovnitř, aby lépe viděla.

Kuchyně byla fantastická. Přesně takovou by chtěla. Šik bílé skříňky, mramorový dřez, lednička z nerez oceli. Z velkého okna bylo vidět do parku. Byt musel být dost drahý (ostatně jako všechny podobné nemovitosti na Manhattanu), ale luxusní nádech mu dodávalo především jeho zařízení. Například chladicí box na víno se skleněnými dveřmi a různě temperovanými, oddělenými částmi na červené a bílé víno. Stůl se skleněnou deskou a tepanými nohami. Drahé měděné nádobí zavěšené na hácích nad kuchyňským ostrůvkem a barovým pultem.

Podívala se Stackovi přes rameno na pozůstatky muže na podlaze a bezděčně zalapala po dechu. Byl celý zčernalý a zkroucený. Rice ze všeho nejvíc připomínal kus vyškvařené slaniny. Nohy mu skoro celé uhořely. Věděla, že se to může stát, protože lidské sádlo snadno chytí a pak hoří jako maso na pánvi.

Stack s Ricou si navlékli gumové rukavice. Rica žádnou kuchyň zničenou požárem ještě nikdy neviděla, ale předpokládala, že všechny vypadají asi jako ta, kterou má před sebou. Mohlo jít o následek nehody při vaření, anebo mohl mrtvý dostat infarkt zrovna ve chvíli, kdy si zapaloval cigaretu. Případně mu vystříkl žhavý olej z pánve na šaty, které byly shodou okolností vysoce hořlavé. Podívala se na sporák. Žádná pánev na něm nestála, ale na spuštěném plynovém hořáku byl hrnec bez poklice. Muž si vařil něco k jídlu. Rica se do hrnce podívala a spatřila několik vajec, která poskakovala ve vroucí vodě. Sporáku se ani nedotkla. Hodlala to přenechat technikům.

Podívala se zpátky na torzo na podlaze.

„Už jsi něco podobnýho viděla?“ zeptal se jí tiše Stack.

„Jen ve výcvikovejch filmech,“ odpověděla a ztěžka polkla. „Skoro nic z toho člověka nezbylo.“

„Skoro není poznat, že to byl mužskej,“ řekl Stack. „Ale podle velikosti a tvaru těch pozůstatků určitě nejde o ženskou.“

Mrtvola měla úplně ohořelé vlasy. Kolem hlavy se jí vznášel odér velice podobný tomu, který Rica cítila, když si nastavila kulmu na moc vysokou teplotu. Zvedl se jí žaludek.

„Zvládneš to?“ zeptal se jí Stack.

„Jasně!“ Málem to zakřičela. Jen si nemysli, že s tebou nedokážu srovnat krok, chlape!

Podíval se na ni a usmál se. Přesně věděl, co se jí honí hlavou. „Tak co tomu říkáš?“

„Zatím to vypadá jako obyčejná nehoda při vaření. Trysky se spustily a uhasily oheň. Tady a v předsíni je všechno úplně mokrý.“

„Tak proč se tělo taky nenamočilo, ale skoro shořelo?“

To byla dobrá otázka. Rica kuchyň začala ohledávat. Přitom dávala dobrý pozor, kam šlape. Stack se nehýbal a díval se ke stropu.

„Přímo nad tělem je tryska,“ řekl. „Je to, jako by uhořel ve sprše.“

„Je pěkně mokrej,“ poznamenala Rica, „ale tu sprchu si dal trochu pozdě.“

„Vysvětlení máme tamhle,“ řekl Stack.

Rica se podívala, kam ukazuje, a strnula.

V rohu vedle sporáku stál nedovřený černý deštník. Také byl mokrý, jako celá kuchyň. Rice připomínal obrovského netopýra, který se tam usadil.

„Už tři dny nesněžilo ani nepršelo,“ řekl Stack.

Ricu to napadlo také. Chápala, proč voda hořícího muže včas neuhasila. Někdo nad ním stál a držel nad jeho tělem deštník, aby mohl shořet na troud. „Matko boží, kdo tohle mohl udělat?“ pronesla.

„Jseš u policie takovou dobu, že by ses takhle snad ani nemela ptát,“ poznamenal Stack. „Dobře víš, že uspokojivá odpověď neexistuje.“

„Jednu bychom ale už měli,“ řekla Rica. „A to odpověď na otázku, jak hasiči dospěli k závěru, že jde o vraždu. Určitě si všimli toho deštníku.“

„Anebo něčeho jinýho,“ řekl Stack. „Podívej se na tohle.“ Vzal ji za paži a jemně ji nasměroval blíž k tělu, jako by ji vedl na taneční parket. Ukázal na oběť. „Vidíš ten zčernalej kus látky blízko zbytků nohou?“

V příslušné vzdálenosti tělo opatrně obešel. Rica ho následovala.

„Pochybuju, že takhle zkroucenej umřel přirozeně,“ prohlásil Stack. „A ještě k tomu s rukama za zády.“

„Měl svázaný ruce i nohy,“ konstatovala Rica. „Pachatel ho nejdřív spoutal, pak nejspíš polil nějakou hořlavinou a zapálil.“

„A pak nad ním stál s deštníkem v ruce, aby na něj nešla voda z trysek, a díval se, dokud nebyl mrtvej a úplně černej.“

Rica bojovala s představou, jak někdo stojí nad hořícím člověkem a rádoby zdvořile nad ním drží rozevřený deštník. Znovu se jí zvedl žaludek. Nejvíc jí vadil zápach. Přistoupila k oknu a s úlevou zjistila, že se dá otevřít. Otočila kovovou klikou, naklonila se kupředu a nadechla se čistého vzduchu.

„To jsme dostali případ, co?“ řekla, když se jí konečně trochu ulevilo a narovnala se.

Stack už byl pryč. Sjel dolů na ulici, aby vysílačkou v neoznačeném voze zavolal techniky a patologa. Ricu nechal nahoře s ohořelým mužem a hlavou plnou otázek, které visely ve vzduchu jako hustý kouř.

3

Týden po požáru v Ardmont Arms Stack s Ricou v těsném závěsu vešel na služebnu jednotky rychlé odezvy v okrsku číslo osmdesát. Jednotku vytvořili kvůli případům, které obyčejní policisté nemohli adekvátně řešit, protože měli moc práce s běžnější agendou. Členové rychlé odezvy pracovali ve všech pěti samosprávných celcích města a pohlíželo se na ně jako na specialisty na řešení neřešitelných případů.

Stackovi zvláštní status jeho týmu vyhovoval. Dobře věděl, že neexistuje jenom kvůli přílišnému vytížení policie. Někdy zachraňoval její veřejnou image. Nadřízení na jeho tým přesouvali citlivé případy, které by mohly poškodit pověst policie nebo způsobit politické těžkosti. S tím se Stack dokázal srovnat. Vnitřní politika ho sice unavovala, ale jenom trochu.

Nebyl sice služebně nejstarší, ale když vešel na služebnu, atmosféra se tam trochu změnila. Detektivové se víc zabrali do práce. Ti, co postávali po kanceláři, povídali si a pili kávu, se usadili k psacím stolům nebo do recepce u létacích dveří a dali se do práce, případně odešli. Stack svou práci bral vážně, a když se objevil, všichni ostatní následovali jeho příkladu.

Byl statný. Měřil bezmála sto devadesát centimetrů a vážil skoro sto čtyři kilogramů. Bylo mu sedmač ty řičet a začínal tloustnout v pase, ale měl široká ramena, a když sevřel veliké ruce v pěst, tvrdostí připomínaly kusy kamene. K svému postu se dokázal vyšplhat bez pletich. Bohatě mu k tomu stačily jeho schopnosti a vzhled. Měl velkou hlavu s širokým čelem. Tmavé, mírně šedivějící vlasy si na straně česal na pěšinku a kolem uší si je nechával stříhat nakrátko. Zpod hustého tmavého obočí všechno nevzrušeně pozorovaly dvě klidné šedé oči. Měl vystouplé lícní kosti, pevnou čelist a důlek v bradě. Nos mu kdysi jeden zločinec zlomil láhví od piva a doktoři mu ho nedokázali srovnat do původní polohy, takže mu zůstal trochu křivý. Díky tomu nebyl jenom hezký, ale i zajímavý a působil trochu nebezpečně. Civilní zaměstnanci a začínající policisté ho oslovovali detektive Stácku. Kolegové, kteří s ním už leccos prožili, mu říkali prostě Stacku.

Seržant Redd v recepci Stackovi sdělil, že s ním chce mluvit zástupce velitele Jack 0’Reilly. Skutečný velitel, nadporučík Vandervoort, ležel v nemocnici po vážné operaci rakoviny tlustého střeva a minimálně měsíc se neměl vrátit do práce. Pokud bude muset podstoupit chemoterapii, podřízení si na jeho návrat počkají ještě déle.

„Pořád kuješ nejžhavější želízko, Stacku?“ zeptal se s úšklebkem mladší detektiv Mathers, jemuž se přezdívalo Bobr.

„To asi myslíš mě, vid?“ ozvala se za Stackem Rica. Mathers a několik dalších kolegů se zasmálo.

„Pokus se být trochu profesionálnější,“ řekl Stack Rice, když vyšli ze služebny a dali se krátkou chodbou lemovanou skříněmi plnými spisů ke kanceláři velitele.

„Neberou mě vážně,“ postěžovala si Rica.

„Ale já jo,“ řekl Stack. Vzápětí svých slov zalitoval. Věděl, co k němu Rica cítí, a bál se, aby si její pomýlené náklonnosti nevšimli i ostatní.

Rica šla pomalu vedle něho a mlčela. Stack ale vytušil, že se usmívá.

Svůj zájem o Stacka začala dávat okatě najevo, když zjistila, že se rozvádí s Laurou. Stack dobře věděl, jak Rica uvažuje: Laura už má plné zuby života s policajtem a ona sama je policistka, takže je přesně tím typem ženy/jaký vedle sebe Stack potřebuje. V tom se ovšem mýlila. Nebyla neatraktivní – měla drobnou štíhlou postavu, tmavé vlasy i oči a pevné tělo, o němž muži hlasitě rokovali, když se v šatně převlékali a ona nebyla na doslech. Kolegové ji uznávali pro její schopnosti. Stack ji vlastně nenechal přeložit je* nom proto, že byla vynikající kriminalistka.

Sám nikdy nedělal narážky na její vzhled, když se o ní bavili kolegové, a to jak muži, tak ženy. Starosti mu dělalo spíš to, že od chvíle, co se začalo otevřeně mluvit o jeho rozvodu, nezaslechl jedinou košilatou poznámku na její adresu. Nikdo si před ním nedovolil dělat na Ricu narážky.

„Mám tam jít s tebou, Stacku?“ zeptala se Rica, když se přiblížili k pootevřeným dveřím velitelovy kanceláře.

„Jen pojď,“ odpověděl. „0’Reilly asi potřebuje někoho zjebat.“

Stack otevřel dveře dokořán a ustoupil, aby Rica mohla vejít jako první. Když se kolem něho protáhla, ovanula ho vůně jejího parfému. Připomínala šeřík. Kdy se tím sakra zlila? Policajti přece po šeříku nevoní!

Kancelář velitele byla jedinou místností v budově s kobercem na podlaze. Byl béžový, sametový a sahal přes celou místnost až k dřevěné podlahové liště, která se celé roky natírala stejnou světle zelenou barvou, typickou pro kanceláře státních úředníků. Stěny měly táflování, které dávno zmizelo za řadou šedých skříní na spisy. Naproti velikému, prastarému mahagonovému stolu stála dvě hluboká kožená křesla. Bylo to vcelku příjemné místo, kde se člověk se sklenicí brandy a dobrým doutníkem mohl cítit pomalu jako doma.

Zed za psacím stolem byla obložená dubovými deskami. Na nich visely zarámované barevné fotografie newyorského policejního komisaře a velitele Vandervoorta. Snímky doplňovaly jeho medaile, ocenění a čestná uznání spolu s fotografiemi, na nichž si třese rukama s politiky a významnými policejními činiteli. Mezi fotografie se nějakým zázrakem dostal i snímek 0’Reillyho, jak si třese rukou s velitelem při udělování medailí. Oknem do kanceláře proudilo jasné zimní světlo a odráželo se od všech fotografií a čestných uznání. Obzvlášť v něm vynikala 0’Reillyho podobaná pravá tvář. To jsou ty nezahojený jizvy po akné, pomyslel si Stack.

0’Reilly vstal od psacího stolu. Byl vysoký a štíhlý. Na sobě měl bílou košili, modré šle a klasické tmavé kalhoty s tenkým bílým proužkem. Sako, které ke kalhotám patřilo, viselo na dřevěném ramínku na věšáku na kabáty vedle mapy města. 0’Reillyho tvář i přes jizvy po akné – anebo trochu kvůli nim – připomínala obličéj perverzního cherubína s ostražitýma, chtivýma očima modré barvy a zrzavými vlasy. Uprostřed čela se mu vždycky kroutila jedna lokna. Stack ho už dávno ohodnotil jako ambiciózního zchytralce, který neustále vyhlíží správnou příležitost k postupu a nemá vůbec žádný odhad. Trefil se přesně.

0’Reilly se v roli velitele cítil jako ryba ve vodě. Vážně na oba kývl a posunkem jim naznačil, aby se posadili do křesel naproti psacímu stolu. Potom se také posadil, obě ruce složil na stůl před sebou a pousmál se, jako by pózoval fotografům. Velitele zastupoval se vší vervou a ze všeho nejradši se naparoval. Stack se podíval na Ricu, která pohlédla zpátky na něho. Bylo mu jasné, že ví, co si myslí. Nestalo se to poprvé. Ta zatracená intuice…

„Tak mi povězte, co jste zjistili o tom požáru v Ardmont Arms,“ vyzval 0’Reilly Stacka.

„Oběť se jmenuje Hugh Danner. Bylo mu devětačtyřicet, svobodnej, právník. Dělal daňový audity pro firmy. V Ardmont Arms žil osm let. Sám. Pracoval pro firmu Frenzel, Waite a Conners. Byl tam oblíbenej. Neměl žádný nepřátele. Chodil s nějakou Helen Sampsonovou…“

„Chodil?“

„Minimálně s ní šukal.“

Rica si nahlas povzdechla. Stack ji slyšel, ale pokračoval, jako by se nechumelilo: „Ta Sampsonová má malý knihkupectví v Greenwich Village. Složila se z toho. Povídala, že měli hezkej vztah. Ze si vždycky dobře rozuměli.“

„A určitě vám vykládala, že Dannera všichni měli hrozně rádi, co?“

„Víceméně,“ potvrdila Rica.

„Ale z praxe dobře víme, že lidi lásku projevujou různě,“ prohlásil 0’Reilly a zadíval se na desku stolu.

Byla to čistě akademická poznámka.

Stack se také zadíval na stůl. Byl úplně čistý, nikde ani známka práce. Když za ním seděl neuvěřitelně nedbalý a neustále přepracovaný Vandervoort, vypadal úplně jinak.

„Soudní doktor povídal, že zemřel na následky šoku a udušení,“ pokračoval Stack.

0’Reilly se na něho podíval. „Udušení? To myslíte, že se nadejchal kouře?“

„Když mu začala hořet košile, vdechl plameny. Spálily mu plíce na troud.“

0’Reilly se zatvářil znechuceně. „Panebože! Taková smrt!“

„V laboratoři zjistili, že ho někdo polil hořlavinou. Smíchal obyčejnej benzín s nějakým čisticím prostředkem, aby zhoustl. Lip to drží na těle, a dokud je přísun kyslíku, nezhasne to. Ta směs vlastně funguje trochu jako napalm.“

„Snažej se přijít na to, co je to za prostředek,“ dodala Rica.

0’Reilly jí nevěnoval jediný pohled. „A pachatel toho Hugha Dannera nejdřív svázal a pak zapálil?“

Stack přikývl. „Nějakýma pruhama látky. Většina shořela, ale Dannerovi to bohužel už nebylo nic platný.“

„Takže to byl právník, bezúhonnej občan a takový ty kecy,“ řekl 0’Reilly. „Oheň v mrakodrapu je hodně nebezpečná věc. Ten, kdo si z Dannera udělal otýpku na podpal, ohrozil životy mnoha dalších nájemníků. Tenhle případ se musí vyřešit co nejdřív.“

Než se vrátí Vandervoort, že jo, pomyslel si Stack. „Vyslýcháme všechny lidi, co tam bydlí, a chceme si ještě jednou promluvit s recepčním. Zatím nic nemáme. Prohledali jsme jeho byt, ale nic zásadního jsme neobjevili. Žádný drogy, žádný podezřelý jména v adresáři. Technici povídali, že v počítači neměl nic nezvyklýho. Nějakou obchodní korespondenci, měkký porno. Portfolio cennejch papírů v hodnotě asi čtvrt miliónu.“

„Měkký porno?“

„Nic zajímavýho, teda pokud si nepotrpíte na ženský bez podprsenky s pérem v ruce.“ Stack si byl jistý, že Rica obrátila oči v sloup. „Na telefonním záznamníku nebyly žádný zprávy.

V šuplíku v ložnici měl zlatý manžetový knoflíčky a zlatej řetízek. Na ruce měl rolexky. Na vloupačku to nevypadá, ale protože přesně nevíme, co Danner mohl v bytě mít, nemůžeme si být jistý. Ta jeho milá, Helen Sampsonová, se tam s náma dneska půjde podívat. Projdeme to tam a ona nám poví, jestli něco nechybí.“

„Dobře, průběžně mě informujte,“ řekl 0’Reilly. Potom vstal na znamení, že audience je u konce.

„Jak si přejete, pane,“ ujistil ho Stack a také vstal. Rica ho následovala. Vyšli na chodbu a Stack zavřel dveře.

„Co to mělo být?“ zeptala se Rica cestou na služebnu. „To si myslí, že se celou dobu dloubeme v nose, nebo co?“

„Možná,“ připustil Stack. „Ale já bych spíš řekl, že 0’Reilly by hrozně moc chtěl být Vandervoortem, víš?“

Tak to se máme na co těšit, pomyslela si Rica.

4

ČERVEN 1997

Vemel Jefferson znásilnil desetiletou dcerku svých sousedů. Předtím ho už dvakrát zatkli za zneužívání dětí, nikdy za zločin na dospělém. Rica stála v temné chodbě činžovního domu a příšerně se potila. Zbraně nebude potřeba. Na opačném konci chodby byl její partner Wily Stanford a klepal na dveře Jeffersonova bytu, aby ho mohl zatknout. Jefferson se jako většina deviantů, kteří zneužívají děti, radši zašil, a snažil se být nenápadný. Bylo mu už přes šedesát a navíc nebyl nijak vysoký. Elévka Rica zrychleně dýchala. Byla nervózní, ale v duchu si říkala, že tohle bez problému zvládne.

Chodba domu páchla směsicí všech možných druhů koření a zaschlou močí. Ze stropu visela jediná holá žárovka, která do uzounkého prostoru vrhala minimum světla. Stanforda na druhém konci chodby nebylo skoro vidět, ačkoli měřil bezmála dva metry.

Rica slyšela, jak hlasitěji klepe na dveře. „Otevřete, pane Jeffersone! Policie!“

Z bytu v pátém patře se nedalo uniknout jinudy než dveřmi, před nimiž stál Stanford, nebo po požárním schodišti. Pod ním na ulici čekal policista v uniformě pro případ, že by se Jefferson pokusil utéct tudy. Ricu s sebou měli jako pojistku, kdyby se tomu pervertovi čirou náhodou podařilo dostat přes Stanforda ven.

Zhruba uprostřed chodby se otevřely další dveře. Vystrčila z nich hlavu černoška s vlasy spletenými do úzkých copánků a rozhlédla se po chodbě. Když zalétla pohledem k Rice, mladá policistka jí tiše naznačila, že se má schovat zpátky do bytu. Žena přikývla, zastrčila hlavu a zavřela dveře. Stanford netrpělivě zabušil na Jeffersonovy dveře. Za chvíli jim končí služba.

Rica zpocenýma rukama sevřela obušek a sledovala, jak Stanford zvedá nohu a chystá se obrovským chodidlem vykopnout dveře.

Nejdřív si myslela, že příšernou ránu, která následovala, způsobil jeho kopanec. Pak ale uviděla, jak Stanford odlétl zády ke stěně. Že by na něho Jefferson vystřelil? Pak si uvědomila, že to opravdu práskly dveře bytu, ale Stanford je nevyrazil.

Někdo je obrovskou silou vykopl zevnitř.

„Dávej bacha, Rico!“ vykřikl Stanford.

Z bytu hbitě vyrazila ohromná postava. Muž se nepodobal Vemelu Jeffersonovi. Vypadal jako obránce z americké fotbalové ligy. Běžel k Rice s hlavou nachýlenou kupředu, dělal mohutné skoky a pomáhal si prudkými pohyby paží. Rica ztěžka polkla a postavila se doprostřed chodby. Zapřela se nohama o zem a napřáhla obušek.

Muž se v matném světle žárovky ušklíbl.

Co se s tím budu mazat, pomyslela si Rica a vytáhla z pouzdra služební pistoli.

„Stůj! Policie! Stůj!“ vykřikla. Povel připadal chabý i jí samotné.

Muž se kupodivu zastavil. Sklouzl a zarazil se kousek před Ricou. Strnule zíral na pistoli v její ruce.

Pak se znovu zašklebil.

„No do prdele!“ řekl. Měl na sobě nátělník, v němž bylo dobře vidět jeho tvrdé svaly a plandavé kalhoty. Prudce oddechoval jako býk zahnaný do kouta. Rychle se ohlédl po Stanfordovi, který se zvedal ze země. Pak se podíval na Ricu. Roztáhl ústa v širokém úsměvu a namířil si to k ní nenuceným krokem. Byl hezký a měl krásný úsměv. Když se k ní přiblížil, ucítila jeho pot. Bál se. „Budeš hodná holčička, vid? Já vím, že budeš,“ zapředl.

Měl pravdu. Rica tam stála jako opařená. Jenom beze slova zírala, jak se k ní blíží a opatrně jí bere pistoli. Pak k ní natáhl ruku, a ačkoli byl na útěku, našel si čas na to, aby jí sevřel levé ňadro. Nestiskl ho pevně, jenom jí prsty rychle obkroužil bradavku.

Vycítil, že větší nebezpečí mu hrozí zezadu. Obrátil se, namířil pistoli na Stanforda a vystřelil. Policista k němu běžel, ale po ráně dveřmi se pohyboval nejistě.

Rica se v tu chvíli probrala. Napřáhla levou ruku s obuškem a vší silou muže udeřila ze strany do hlavy. Pak si obušek přehodila do druhé ruky a vrazila mu ho pod pravou klíční kost. Na to, jak praskla, dodnes nezapomene.

Pistole dopadla na zem.

Nepokusil se ji zvednout. Místo toho se otočil k Rice a zatvářil se zrazeně. Doopravdy měla pocit, jako by ho podrazila.

„Ty mrcho přičmoudlá,“ řekl trochu překvapeně a napřáhl se po ní.

V Rice se probudila policistka. Sevřela obušek jako bodnou zbraň a vrazila ho muži hluboko do těla přímo pod hrudní kostí. Zalapal po dechu. Bylo cítit, že se nedávno napil bourbonu.

V předklonu se chytil za břicho. Rica ho v tu chvíli dvakrát udeřila do hlavy, takže dopadl na zem. Doufala, že ho aspoň trochu omráčila. V šeru se nad ním sklonila, aby mu spoutala ruce za zády. Přitom ze země zvedla pistoli a zastrčila si ji zpátky do pouzdra.

„To se ti fakt povedlo, Rico,“ pochválil ji Stanford, když došel k podezřelému a klekl si vedle něj, aby se podíval, jestli nemá ještě zasáhnout.

„Tím si vůbec nejsem jistá,“ odpověděla Rica a zprudka oddechovala. „Tohle nebude Jefferson.“

Stanford se zasmál. „To je jedno. Na každej pád se chtěl vyhnout zákonu. Možná je to Jeffersonův brácha.“

Ve skutečnosti to byl Jeffersonův bratranec a dealer, který Vemela zrovna zmlátil za to, že pohlavně zneužil dceru jeho přítelkyně a navíc mu už delší dobu nezaplatil za drogy. Vernel Jefferson ležel v bezvědomí ve svém bytě. Jeho bratránek Jamal Jefferson nestihl najít jeho zásobu drog, což Vernelovi kromě obvinění ze zneužívání nezletilých vyneslo ještě obvinění z přechovávání omamných látek. Dealer Jamal měl na krku celkem tři zatykače. Jeden z nich byl za vraždu v Queensu.

Noční šichta policistům přinesla hojné ovoce.

Pokud Stanford zaregistroval, jak to bylo s Ričinou zbraní, nezmínil se o tom. Přinejmenším ne před Ricou. Možná v chodbě bylo moc šero, anebo se mu motala hlava po ráně dveřmi a nárazu do zdi. Kdyby té noci přišel o život – a mohlo se to velice snadno stát –, byla by to Ričina vina. Jamal se o dva měsíce později u soudu o pistoli také nezmínil, možná protože mu bylo trapné, že ho přemohla malá policistka.

Rica si uvědomila, že dostala druhou šanci.

Následujícího večera jí kolegové v nedaleké hospodě, kam někteří policisté chodili po práci, připíjeli na zdraví. V podniku byl hluk a hlava na hlavě, až z toho člověku bylo horko.

Ed Kalině, který na sobě ještě měl uniformu, zvedl půllitr vysoko nad hlavu a hlasitě zapískal, aby všichni ztichli. „Na Ricu Lopezovou!“ vykřikl. „Na malou policajtku s velkým srdcem modrým jako tahle uniforma!“

Všichni přítomní jí nadšeně tleskali a provolávali slávu. Rica měla ohromnou radost, ale zároveň se v duchu ptala, jestli by jim neměla říct o pistoli. Sami na to nikdy nepřijdou. I kdyby se o ní Jamal Jefferson zmínil u soudu, kdo by mu věřil? Tam se o tom stejně mluvit nebude. Způsob zadržení nemá na průběh vyšetřování vliv.

Rica zaplašila pochybnosti, usmála se a napila se s ostatními.

Když se k ní přitočil vysoký, hezký detektiv v civilu a poplácal ji po zádech, měla toho v sobě nejspíš víc, než bylo zdrávo. Už o něm slyšela a párkrát ho i viděla. Jmenoval se Stack. Už tehdy ho ostatní policisté považovali za výjimečného, i když Rica netušila proč.

„Gratuluju, to se vám fakt povedlo,“ řekl a usmál se. Bylo znát, že to myslí vážně.

Rica mu poděkovala a detektiv se představil.

„Měla jsem štěstí,“ řekla Rica.

„Myslíte?“

„Bála jsem se,“ přiznala.

Přikývl a pozorně se na ni zadíval. Jeho klidné šedé oči ji zvláštním způsobem zaujaly. Zlehka jí položil velkou ruku na rameno a promluvil tiše, aby ho slyšela jenom ona: „Každej policajt se někdy bojí nebo udělá chybu. Zvlášť když začíná. Ti nejlepší se s tím časem poperou. Vy mezi ně jednou taky budete patřit.“

V tu chvíli pochopila, že o pistoli ví a že není sám. Ve světě modrých uniforem a kovových odznaků, kde převládali muži, se utajilo máloco. Rica se stala součástí společenství profesionálů, kteří dokážou chápat a odpouštět chyby tak, jak to umějí jenom policisté.

Toho večera se z Ricy stala lepší policistka. Krev v jejích žilách se konečně zbarvila do modra.

Když se na to zpětně podívala, uvědomila si, že právě toho večera se do Bena Stacka zamilovala.

5

LEDEN 2002

V apartmá Hugha Dannera byl stále cítit nasládlý zápach spáleného masa. Rica si kladla otázku, jestli se vůbec někdy vyvětrá.

„Do kuchyně nepůjdu,“ řekla Helen Sampsonová.

„To ani nemusíte,“ ujistila ji Rica. „Jenom se tu, prosím, trochu rozhlédněte, jestli něco nechybí nebo není na nesprávném místě.“

„V kuchyni se rozhlížet nebudu.“

Rica se Stackem se na sebe podívali. „Samozřejmě, tam ne.“

Helen Sampsonová na sobě měla jednoduché černé šaty a černé ploché boty. Rovné blond vlasy měla zplihlé a poněkud mastné. Prosvítaly v nich tmavší prameny, ale Rica byla přesvědčená, že Helen je přírodní blondýna. Byla hubená, atraktivní a měla světle modré oči. Vypadala příšerně unaveně, až jí Rice bylo líto. Smutek ji vyčerpával. Rozhlédla se kolem sebe a pak začala pomalu obcházet obývák. Občas po něčem přejela prstem, jako by chtěla zjistit, jestli to není zaprášené. Anebo se snažila ujistit, že se nachází ve skutečném světě, a ne ve zlém snu.

„Odhadnete, kolikrát jste tady asi byla?“ zeptal se jí Stack.

Zastavila se a podívala se na něho, jako by ji probudil ze sna. „Nevím jistě… Desetkrát, možná víckrát.“

Usmál se na ni, otočil ruce dlaněmi vzhůru a naznačil jí, aby pokračovala.

Helen dál zdánlivě bezcílně bloumala po pokoji a přitom zděšeně střílela očima z jednoho kouta do druhého.

„Jsou obrazy na svém místě?“ zeptal se jí Stack.

Mlčky přikývla.

„Nic tady nechybí? Myslím, jestli pan Danner neměl nějaké cenné umělecké kusy.“

„Neměl umění rád,“ odpověděla. „Byt mu před pár lety zařídil designér a Hugh všechno nechal tak, jak to bylo.“

Vyšla z obýváku do předsíně a vstoupila odtud do větší ložnice. Tiskla se přitom ke zdi, aby byla co nejdál od kuchyňských dveří, a přidržovala si ruku před očima, aby do místnosti neviděla, pokud by se tím směrem náhodou podívala.

V ložnici ze všeho nejdřív přistoupila k posteli. Přejela rukou po dřevěném rámu v jejích nohách a pak se konečky prstů zlehka dotkla matrace. Sevřela ruce v pěst, jako by něco držela v prstech, a pomalu se otočila.

„Všechno vypadá úplně normálně,“ řekla a přistoupila ke komodě. Stála na ní fotografie, na níž byla s Dannerem zachycena u jezera s lodičkami. Kolem byly bezlisté stromy. Helen i Danner na sobě měli bundy, pevně se objímali a usmívali se. Danner ji držel kolem pasu a Helen oběma rukama svírala jeho zápěstí, jako by si přála, aby ji nikdy nepustil.

„Můžu si ji vzít?“ zeptala se a zlehka se dotkla rámu fotografie.

„Jistě. Dáme vám vědět, kdy to bude možné,“ řekla Rica. „Postaráme se, abyste ji opravdu dostala.“

„Hugh neměl žádnou blízkou rodinu, kromě desetileté dcery v Oregonu. Vím, že měl sestru ve Philadelphii, ale nevídali se a telefonovali si jenom o narozeninách. Ta by tu fotku určitě nechtěla. Vlastně by o ni nestál vůbec nikdo.“

„To bych ani neřekla,“ prohlásila Rica.

„Myslím, že si mě chtěl vzít.“

„Požádal vás o ruku?“

„Ne, ale jsem si jistá, že to chtěl udělat.“

„Slečno Sampsonová…,“ začal Stack.

„Říkejte mi Helen.“

„Jistě, Helen. Jste přitažlivá mladá žena. Není ve vašem okolí někdo, kdo by na Dannera kvůli vám mohl žárlit? Komu by váš vztah mohl vadit natolik, že by se uchýlil k násilí?“

Zdálo se, že o jeho otázce vážně uvažuje. Chvíli se kousala do spodního rtu a pátrala v paměti. Potom zamítavě zavrtěla hlavou. „Než jsem potkala Hugha, měla jsem vztah, ale můj přítel opustil mě, ne já jeho.“

„A co Dannerova bývalá žena?“ zeptal se Stack.

„To dávno skončilo. Ani spolu moc dobře nevycházeli. Stýkali se jenom kvůli dceři.“

„Ve skříni jsou dámské šaty, pár halenek a nějaké kalhoty,“ řekla Rica.

„Ty jsou moje,“ odpověděla Helen Sampsonová.

Rica se usmála. „Myslela jsem si to. Připadalo mi, že je to vaše velikost.“

Helen přistoupila k modernímu prádelníku se skleněnou horní deskou, který stál v rohu ložnice. Otevřela a zavřela několik zásuvek. Pak oba policisty překvapila, když prádelník popadla oběma rukama a odstrčila ho stranou. Měl kolečka, takže ani tak křehké ženě jako Helen to nedalo velkou námahu. „Věděli jste o tomhle?“ zeptala se a ukázala na cosi dole u zdi.

Stack přistoupil blíž a podíval se na to. Asi třicet centimetrů nad zemí byl ve zdi zabudovaný malý sejf s kombinačním zámkem. Byl schovaný za prádelníkem. „Ne, o tom jsme nevěděli,“ řekl Stack. „Tušíte, co v něm Danner schovával?“

Helen pokrčila rameny. „Myslím, že nějaké papíry a tak podobně. Byl právník, víte.“

„Ano.“

„Pořád musel poslouchat hnusné vtipy o právnících. Bylo to hrozně nespravedlivé.“

„Nevíte náhodou správnou kombinaci k zámku?“ zeptala se jí Rica.

„Je mi líto, ale to opravdu nevím.“

„Nevadí, zavoláme na to zámečníka,“ řekla Rica.

Vešli do menší ložnice, ve které měl Danner pracovnu. Stál tam dřevěný psací stůl se židlí a knihovna plná odborných knih. Vedle stála černá kovová skříňka na spisy a v rohu se nacházel úplně nový běžící pás. V dalším rohu stál komínek časopisů Money, vedle něj pár běžeckých bot a smotané ponožky. Na koberci byly nějaké skvrny, nejspíš od kávy. Stackův koberec vypadal podobně. Skvrny se na něm udělaly, když přecházel s hrnkem kávy po místnosti a nesoustředil se na to, co dělá. Na stěně nad psacím stolem byl měkkou hmotou přilepený velký kalendář s kreslenými vtipy. Do pracovny se bytový návrhář zřejmě nedostal.

„Takhle to tu vypadalo vždycky,“ ozvala se Helen Sampsonová omluvně.

Podívala se do nablýskané vykachlíkované koupelny. „Tady se taky nic nezměnilo,“ podotkla.

Když se vraceli do obýváku, Stack si schválně stoupl mezi ni a dveře do kuchyně.

„Myslím, že jsem vám moc nepomohla,“ řekla Helen.

„Teď už víme, že se tu ničím nehýbalo, že tu nikdo nic neukradl a že je tu sejf,“ odporoval Stack. „Já bych řekl, že jste nám pomohla víc než dost. Jsme vám za to moc vděční.“

Podařilo se jí slabě usmát, ale její obličej se zase rychle zachmuřil. „Myslím, že už se sem nevrátím,“ prohlásila.

„To ani nemusíte,“ ujistila ji Rica.

„Nejspíš vůbec nikdy. Ani nevím, jestli bych to chtěla. Pořád nemůžu uvěřit, že Hugh… Je to příšerně nefér!“

Rica doufala, že se nerozpláče.

Stack k Helen přistoupil a zlehka jí položil ruku na rameno. „Zvládnete to?“

Přikývla a protřela si prstem oko. Potom se zhluboka nadechla.

„Máme s vámi sjet dolů?“ nabídl se Stack.

„Ne, to není nutné. Už je mi líp, vážně…“

Otevřel na chodbu a povzbudivě se na ni usmál. Ještě jednou se dotkl jejího ramene a pak z něj svou velkou ruku stáhl. „Určitě?“

„Určitě.“

„Pokud vám nebude dobře nebo si vzpomenete na něco, co bychom měli vědět, slibte, že nám zavoláte.“

„Samozřejmě.“

„Děkujeme, Helen.“

Rica sledovala, jak Helen Sampsonová odchází. Obdivovala Stackovo chování. Bylo zřejmé, že s ženou soucítí. Podle kolegů jenom rád tlachal se svědky a oběťmi, ale Rica věděla, že je to jinak.

„Zavoláme sem někoho, aby ze sejfu sejmul otisky, a pak ho necháme otevřít,“ řekl jí Stack.

Rica už brala telefon do ruky.

Než technici skončili se snímáním otisků a dorazil zámečník, aby otevřel sejf, Rica se Stackem se stihli naobědvat v bistru za rohem.

Když se vrátili do Dannerova bytu, Rica ještě měla na patře chuť uzené krkovičky. Všudypřítomný zápach spáleného Hugha Dannera jí kazil příjemný kulinářský zážitek.

Zámečník prohlásil, že sejf je velice kvalitní, a pak ho za několik minut před očima obou detektivů vrtačkou otevřel.

Když skončil, posbíral nářadí a odporoučel se z bytu. Úplné otevření sejfu přenechal jim.

Stack počkal, až Rica uhne, pak o kousek ustoupil a opatrně otevřel silná ocelová dvířka. Člověk nikdy neví, jestli uvnitř není nastražený samostříl nebo trochu výbušniny pro případ, že by se do sejfu chtěla dostat nějaká nepovolaná osoba.

Uvnitř však bylo jediné – rulička bankovek pevně stažených gumičkou.

„Nepřipadá ti to trochu podezřelý?“ zeptal se Stack.

Rica nevěděla, jestli si z ní neutahuje.

Stack peníze vyndal ven, posadil se na okraj postele a přepočítal je. Většina bankovek byly stovky a dvacítky.

„Je to rovnejch dvacet tisíc dolarů,“ řekl a podíval se na Ricu. „Všechny bankovky byly nějakou dobu v oběhu a jsou čistý.“

Rica pokrčila rameny. „Vždyť víš, že to byl právník.“ Byla to nefér poznámka. Jako sám život.

Stackovi se v noci zdálo o Lauře. Divoce, radostně se milovali na posteli pokryté měkkými zelenými bankovkami. Stack se od ní nemohl odtrhnout. Nechtěli se pustit, ale museli to udělat, aby nezahynuli. Kdyby zůstali spolu, zaživa by uhořeli.

Tohle není správný konec, pomyslel si Stack ve snu a popotáhl. Není to fér!

Vždyť oba uhoříme!

Když se probudil, měl pocit, jako by se vynořil z jezera. Ležel ve studené posteli celý zpocený a úplně sám.

6

KVĚTEN 2000

Myra Ravenová seděla na jediném kusu nábytku v bytě – na laciné napodobenině francouzské rustikální židle. Čekala na ně. Prohlídku takhle levného bytu by obvykle zadala některému ze svých makléřů, ale Marksovi jí byli sympatičtí. Zalíbili se jí, hned jak vstoupili do kanceláře. Oba dva. Paní Marksová, která byla vlastně ještě dívka, byla hezká a velice objemná přes bříško, v němž nosila svého prvního potomka. Její manžel Ed byl nemotorný mladý muž s plachým úsměvem. Myru zaujal, jakmile spatřila jeho obyčejné černé boty a zakulacený otlak na čele těsně pod ofinou. Poznala boty, jaké fasovali policisté, a stopu po služební čepici, která jim téměř natrvalo zůstávala otlačená na hlavě. Její první manžel byl policista. Byl to jediný muž, kterého doopravdy milovala. Srazilo ho auto, když v odstavném pruhu na dálnici pomáhal jakési ženě vyměnit pneumatiku.

Bylo to už hrozně dávno. Myra si ani nepamatovala jak dávno.

Vstala a několikrát přešla po místnosti, aby zahnala truchlivé myšlenky. Pak zašla do maličké koupelny a podívala se na sebe do zrcadla. I v ostrém, neúprosném bodovém světle vypadala dobře. Plastický chirurg doktor Preller jí odstranil přebytečný podkožní tuk z horních víček očí, takže se jí opticky zvětšily a dodaly jí mladistvý vzhled. Doktor navíc oznámil zdravotní pojišťovně, že zákrok byl nutný, protože jinak by Myra mohla přijít o schopnost periferního vidění.

Myra byla i ve svých čtyřiapadesáti letech stále atraktivní. Poslední zásah plastického chirurga sice trochu zjemnil dravčí vzezření její tváře, ale hranaté rysy jí zůstaly. Díky příliš častým návštěvám u doktora Prellera měla kůži vypnutou dohladka a z obličeje jí výrazně vystupovala brada a dokonale rovný nos. Blond vlasy měla dokonale sčesané dozadu (vždyť také kadeřnici platí horentní sumy!) a jemné jizvičky po plastických operacích zamaskovala silnou vrstvou make-upu. Věděla, že se o ní říká, že vypadá přísně a chová se jako potvora. Velice ji to bolelo, ale přinášelo jí útěchu, že je aspoň úspěšná potvora. V práci se jí opravdu dařilo. Zato její osobní život jí přinášel jenom samou bolest. To, že na ni ze zrcadla koukala omlazená tvář, neznamenalo, že je skutečně mladší, ani že se dokáže vyrovnat se smolnými roky plnými nesprávných rozhodnutí. Musí se leda spokojit s iluzí, že se na ni ze zrcadla dívá mladší Myra.

Prohlídku s Marksovými si vzala na starost i kvůli plastické operaci. Už několik dní jenom posedávala v kanceláři se slunečními brýlemi na nose a čekala, až se jí oči úplně zahojí a modřiny kolem nich zmizí. Zoufale potřebovala něco na práci.

Marksovi jí v tom pomohli. Pohled na Eda jí připomněl její vlastní manželství krátce po svatbě. Edova mladá manželka měla lehký spodní předkus (o něco menší než Myra, která si ho před lety nechala zmenšit) a trochu Myře připomínala ji samotnou, když jí bylo kolem dvaceti. Myra se rozhodla v okamžiku, kdy Amy poznamenala, že se jí za měsíc mají narodit dvojčata. Kdysi velice litovala, že nemá děti. Vlastně je ani neměla moc ráda. Dokolečka si opakovala, že je nemá ráda, že je nechce, a lítost nakonec odezněla. Děti jsou jako…

Kdosi zazvonil.

Myra vlastnila a vedla nejúspěšnější realitní kancelář na Manhattanu, ale teď se vřítila do obývacího pokoje s vervou začínající makléřky a stiskla tlačítko domácího telefonu.

„To jsme my, Ed a Amy Marksovi,“ ozval se mužský hlas.

Myra je pustila nahoru.

Otevřela dveře se širokým úsměvem ve tváři. Přesně takhle to učila všechny své makléře.

Marksovi se neusmívali. Tvářili se úzkostně. Bylo to pochopitelné, protože se právě chystali učinit největší investici svých mladých životů.

„Velice ráda vás zase vidím,“ řekla Myra, ustoupila vzad a rozmáchlým gestem ukázala na vnitřek bytu. „Tak to je on,“ řekla. Byl v celé budově nejmenší, ale měl to, co Marksovi chtěli a potřebovali – oddělenou ložnici pro jejich dvojčata.

„Nepřipadá mi moc velký,“ poznamenal Ed Marks.

„Ale má dvě ložnice, lásko,“ řekla Amy, aby nahrála Myře.

„A fantastickou kuchyni s jídelním koutem,“ dodala Myra. „Jsou v ní kvalitní skříňky a úplně nová lednička. Má elektrický sporák, takže můžete lahvičky pro miminka ohřát přesně na tu správnou teplotu.“

„Ten výhled je skvělý,“ řekl Ed Marks, který mezitím přistoupil k velkému oknu.

„Podívejte, nebudu vám lhát. Je nádherný, ale menší, než jste si představovali. Ale přesně jak říká Amy – má dvě oddělené ložnice a kuchyně s koupelnou jsou skvěle vybavené. Pokud je pro vás byt sám o sobě velký výdaj, nemusíte hned kupovat veškerý nábytek – vaše holčičky navíc budou potřebovat prostor na lezení.“ Myra rozhodila rukama a zasmála se. „Nebudu na vás tlačit, prostě se tu trochu rozhlédněte a uvidíte. Buď se vám to bude tak líbit, že to vezmete, anebo ne.“

Amy si ji beze slova přeměřila pohledem a po chvíli přikývla. Možná, že se v její hezké mladé hlavičce něco děje. Má potenciál, stejně jako Myra v jejím věku. Snad to pochopí a bude ho rozvíjet, místo aby ho promrhala pouhou výchovou potomstva.

Myra věděla, kdy má mlčet. Zůstala v obýváku a kochala se výhledem z okna, zatímco si Amy s Edem šli prohlédnout byt. Slyšela, jak spolu diskutují ve větší ložnici. Nerozuměla, co si říkají, ale z tónu jejich hlasů pochopila, že Ed byt chce koupit a snaží se přemluvit Amy, aby svolila.

„Kolik za něj chcete?“ zeptal se Ed, když se vrátili do obýváku. Amy těhotenství unavovalo, a tak se posadila na židli. To bylo dobré znamení. Byla ochotná vyjednávat.

„Cena je k jednání,“ řekla Myra důvěrným tónem.

Pozorně si vyslechla Edovu nabídku. Amy, jenom zadumaně přihlížela zlatě hnědýma očima.

„To by šlo,“ řekla Myra. „Jste schopni složit zálohu?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ed. „Vloni mi umřel táta a já jsem po něm něco málo zdědil. Jinak bychom si ten byt z policajtského platu nemohli dovolit.“

Z platu policajta, který teprve před rokem dodělal akademii, pomyslela si Myra. Ed jí o tom i o svém dědictví už říkal, ale nejspíš na to zapomněl.

„Nabízíte o dvacet procent méně, než požaduje prodejce,“ zdůraznila jim Myra.

„Pokud chce majitel byt prodat tak rychle, jak jste naznačila, měl by být ochotný jít s cenou dolů,“ poznamenala Amy, z níž bylo vidět jenom obrovské břicho.

Myra se na ni usmála. „Přesně takhle to funguje.“

Z její drahé kabelky, která ležela na zemi vedle židle, se ozvalo cvrlikání, jako by v ní měla lučního koníka. Myra se omluvila, sáhla do kabelky pro mobil a vyšla s ním do malé předsíně. Telefonát ji nijak nepřekvapil. Sama instruovala Louellu, aby jí přesně touhle dobou zavolala.

Myra se Louelly zeptala, jak to vypadá v kanceláři, pozorně ji vyslechla a dala jí příslušné instrukce.

Potom se vrátila do obýváku, schovala telefon zpátky do kabelky a řekla: „Nebudete tomu věřit, ale zrovna mi volal majitel. Řekla jsem mu, kolik nabízíte. A on přišel s novou cenou.“

Ed se na ni upřeně zadíval. Amy se na židli zavrtěla a pak se opřela. Oba se tvářili vystrašeně.

„Máte vy ale štěstí,“ řekla Myra a sdělila jim cenu, která byla o deset procent nižší než původní.

Amy, chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela a podívala se na Eda, který zíral na koberec.

„Půjdu vedle, ať si o tom můžete v klidu promluvit,“ řekla Myra.

„To nebude nutné,“ prohlásil Ed jako správná hlava rodiny a majetnicky se po bytě rozhlédl. „My to za tu cenu vezmeme.“

Myra se podívala na Amy. „Určitě?“

Amy se pousmála a souhlasně přikývla. Potom se rozplakala. Ed se k ní sklonil a políbil ji. Myra už toho měla dost, ale uzavřený obchod ji těšil. Věděla, že majitel bytu, který se stěhuje do zahraničí a kvůli tomu na prodej spěchá, nabídku ochotně přijme.

„A co bude dál?“ zajímala se Amy.

„Teď nás musí představenstvo družstva vlastníků přijmout za členy,“ odpověděl Ed.

„To je pravda,“ přisvědčila Myra. „Ale vám určitě nebudou dělat žádné problémy. Ledaže by Ed ve skutečnosti nebyl policajt, ale král podsvětí.“

„Tak daleko jsem to zatím nedotáhl,“ řekl Ed s úsměvem.

Myra se zasmála. „Pokud máte čas, mohli bychom rovnou zajít k nám do kanceláře a sepsat smlouvu,“ navrhla.

Amy se znovu podívala na Eda.

„My si čas uděláme,“ prohlásil.

„Takový hezký byt,“ řekla Amy, když odcházeli. „A v takový den. Všechno je úplně dokonalé.“

„Takové dny jsou opravdu výjimečné,“ potvrdila Myra a pomyslela si, že mladá žena je zmámená hormony, mladou láskou a těhotenstvím. Návrhy smluv, výpisy z katastru nemovitostí a uzavírání obchodů byly mnohem jednodušší než rodinný život. Myra byla nakonec ráda, že žije tak, jak žije, ale Amy z celého srdce přála cestu, kterou si vybrala.

Skoro celou cestu výtahem se usmívala. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Mladý Ed Marks měl svůj vzdušný zámek. Paní Marksová rodinu a domov. Myra měla podvázané vejcovody a v kapse smlouvu o prodeji bytu. V životě nebude muset přebalit jediné mimino.

7

LEDEN 2002

Eden Wilsonová v restauraci U Rollieho slavila šesté narozeniny. Před chvílí odešel klaun, který nafukoval červené balónky, pak je legračně kroutil a nasazoval všem na nos. Eden seděla u stolu s Letty, Carmellou a Vincentem, kteří s ní chodili do školy. Všichni tři jedli zmrzlinu a dort. Bylo to bezva. U vedlejšího stolu seděli mamka s taťkou, ale pokud se děti chovaly slušně, nepletli se mezi ně. Všichni měli barevné čepice a Eden dostala plno dárků; Také měla takové ty věci s provázkem, za který se zatáhlo a ony se rozprskly a vyletěly z nich kousky červeného papíru… Člověk se jich nejdřív bál, ale jenom chvilku. Eden se ze všech dárků nejvíc líbila panenka s blond vlasy, o které maminka říkala, že je jí hrozně podobná.

Takhle dobře se ještě nikdy nebavila.

Edenini rodiče u vedlejšího stolu zapomněli na své nedojedené kusy čokoládového dortu a sledovali, jak se jejich dcera baví. Milovali její bezstarostný smích. V duchu jí přáli, aby se takhle mohla smát celý život.

Kéž by její budoucnost byla stejně skvělá jako oslava jejích šestých narozenin!

Stack sledoval, jak se Rica usadila na kraji jeho stolu a prohnula se v zádech, aby vypadala co nejsvůdněji. Povedlo se jí to, ale Stack předstíral, že si ničeho nevšiml. Prošel kolem nich Mathers, hodil po nich pohledem a usmál se. Stack se začal bát, že Rica ztrapní jeho i sebe.

Znovu si řekl, že by ji možná měl nechat přeložit jinam, aby předešel problémům, které jinak určitě nastanou. Na druhou stranu se jí nedalo upřít, že je opravdu sexy. A Stack se zrovna rozvádí. Co kdyby si spolu trochu zašpásovali? Nic hrozného by se přece nestalo. Až na to, že by tím skončilo jejich pracovní partnerství, byla by ohrožena jeho smlouva o vyrovnání s manželkou, jemu i Rice by to zničilo kariéru a on by navíc přišel ó to, co má ze všeho na světě nejradši, ačkoli si uvědomuje, že je to trochu zvrhlé – o svou práci.

„…na sejfu jsou jenom Dannerovy otisky,“ říkala Rica.

Stack ani neočekával, že by tam byly otisky někoho jiného. Člověk, který Dannera zabil, nejspíš vůbec netušil, že v bytě nějaký sejf je. Kromě toho se odtamtud vůbec nic neztratilo, ani tam nikdo s ničím nehýbal.

„Našlo se něco na bankovkách?“ otázal se.

Rica zavrtěla hlavou a její tmavé oči dostaly měkčí výraz. Byla Hispánka jenom napůl, po otci. Její matka byla Švédka a pracovala jako pokojská v hotelu na Park Avenue. Před pěti lety zemřela na rakovinu vaječníků. Stack jako jediný na kriminálce věděl, že jeho partnerka si říká Rica, ale ve skutečnosti se jmenuje Erica. Nikomu jinému se s tím nesvěřila.

„Čísla sérií nejsou nikde v evidenci,“ řekla. „Bankovky jsou v pořádku. Danner taky. Vypadá to, že to byl poctivej právník. Exmanželce v Oregonu pravidelně platil alimenty. Byl v představenstvu bytovýho družstva a pravidelně přispíval na charitu i na politiku.“

„Který straně přispíval?“ Stack nepřítomně klepal tužkou do desky stolu. Rica skoro nepostřehnutelně houpala hezkou nohou do taktu. Okamžitě tužku odložil.

„Oběma,“ odpověděla Rica. „Danner se rád jistil. Neměl žádný nepřátele, nebo aspoň obstojně vycházel s ostatníma lidma. Viděl jsi přece, jak byla ta jeho přítelkyně hotová.“

„No jo. Takže to byl pan Slušňák.“

„Ne tak docela. Pár lidí ho popsalo jako odtažitýho, trochu arogantního a chladnýho člověka.“

„Že by doktor Jekyll a pan Hyde?“

„To vůbec ne. Jenom pan Celkemslušňák.“

„Kterej měl v sejfu ve zdi dvacet táců, když umřel.“

Táců. Rica měla pocit, že takhle tisícovce říká snad jenom Stack. Ostatní používali modernější výrazivo. „Když se nad tím zamyslíš, tak to není zas tak vysoká částka, Stacku.“

„Pro člověka, jako byl Danner, asi ne. Ale žádnej z jeho kolegů ani známejch netuší, kde by k nim mohl přijít,“

„Třeba prodal nějaký akcie.“

„To by o tom věděl jeho makléř.“

„Nebo vyhrál na dostizích.“

„To je možný.“

„Nebo si nechal zaplatit od klienta a zapomněl to oznámit firmě.“

„To je pravděpodobnější. Tomu bych i rád věřil, protože bychom aspoň měli motiv.“

„No… Už vidím, jak se vedení dobře zavedený právní firmy sejde a dohodne se, že zavraždí jednoho ze svejch lidí, protože je okradl o dvacet tisíc dolarů. To zní fakt věrohodně, Stacku.“

Co kdyby ses sebrala a táhla i s tím svým sarkasmem do…?

Rica si na stole poposedla a ukázala mu kousek stehna. Stack se na okamžik přestal soustředit. „Myslím, že vrah Dannera nezabil kvůli penězům. Kdyby to tak opravdu bylo, byt by byl vzhůru nohama. Jenže žádný známky po nějakým prohledávání tam nebyly.“

„Na čem dělal?“ zeptal se Stack. „Myslím jako právník.“

„Naposledy obhajoval nějakýho Raymonda Masterse obviněnýho z přechovávání drog. Pro bono.“

„A zase tu máme pana Celkemslušňáka,“ poznamenal Stack.

„Ne tak úplně. Danner dělal podnikový právo. Masterse si vzal, protože jeho firma vyžaduje, aby zaměstnanci odvedli určitý procento práce pro veřejný blaho.“

„A ta firma, to je…“ Stack se podíval do poznámek. „… Frenzel, Waite a Conners. Mluvil s nima někdo?“

„S nima?“

„Jsou to tři partneři, ne?“

„Poslední z nich umřel ve čtyřicátým roce. Je to taková ta stará, tradiční firma, která si zakládá na tom, že v ní zaměstnanci zůstávají skoťo až do smrti. Většina mladších právníků asi tak loajální nebude, ale aspoň to předstírají.“

„Ty se nějak vyznáš.“

„To víš, když se člověk rozvádí, dost toho pochytí,“ opáčila Rica.

„Jak dlouho jsi rozvedená?“

„Třináct let. Byla jsem mladá a blbá, ale dost rychle jsem zmoudřela. Právníci jsou pořád stejný.“

Stack si vzpomněl na svého právního zástupce Gideona Finea. Vůbec se nepodobal tomu, co Rica říkala. Nebo ano?

„Měli bychom si promluvit s Raymondem Mastersem,“ řekl Stack. „Kde sedí?“

„Nikde, vyvlíkl se z toho. Jinak by byl odsouzenej už potřetí. Dvakrát seděl za to, že do krve zmlátil manželku. Teď to uhrál na nepovolenou domovní prohlídku. Danner mu opravdu dost pomohl.“

„Masterse najdeme a promluvíme si s ním,“ řekl Stack. „Třeba zjistíme, jestli si obhájce s klientem něco nesvěřili.“

„Vidíš tam nějakej motiv?“

„Možná. Právník, jako byl Danner, mohl znát pár defraudantů, ale mezi opravdu drsnýma kriminálníkama by kromě Masterse nikoho neznal. Ten patří k mnohem horší sortě.“

„A jaká sorta jsi ty?“ zapředla najednou Rica.

„Slez z mýho stolu. Nemám rád, když se leskne,“ nakázal jí Stack.

Rica se ani nesnažila dělat, že mu nerozumí.

Velice dobře si uvědomovala jednu věc – když byla hodně mladá, nechávala se ovlivňovat vnějšími okolnostmi. Nechala si od každého všechno líbit a snažila se s tím co nejlépe vyrovnat. Jenomže to nikam nevedlo. Vlastně to byla cesta do horoucích pekel.

Krátce předtím, než se dala k policii, se to rozhodla změnit. Bylo jí jedno, co jí říkají kolegyně, a kašlala na to, co vykládají kolegové. Pravidla hry hodlala určovat jenom ona sama. Ze se vydá napospas vlastním vášním? No a? Hodlala to udělat a plně se jim oddat, ať šlo o Stacka nebo něco jiného. V letech, která následovala bezprostředně po rozvodu, to mezi kolegy neměla zrovna jednoduché, protože se jí průběžně otevíraly nezhojené šrámy na duši. O svém životě si ale rozhodovala sama. Hodlala hrát nekompromisně, protože ji zkušenost naučila, že jinak to nejde.

Rica se bála hrát jinak, protože by jí to mohlo ublížit.

Chips si zapálil cigaretu. Plamínek zapalovače upoutal jeho pozornost na déle, než bylo zdrávo. Pořád častěji myslel na oheň. Na to, jak dokáže hřát i ničit, přinášet světlo i smrt, útěchu i bolest. Jak chrání a ohrožuje zároveň. Byl to nebezpečný přítel. Člověk mu nemohl věřit, i když ho dobře znal.

Dneska večer bylo nejlepší vzít nohy na ramena a rozhodně se nezdržovat na místě, ale Chips to nedokázal. Musel zůstat stát a dívat se, jak oheň postupuje po místnosti a pohlcuje její zařízení. Fascinovalo ho, jak olizuje spodek pohovky, tančí po koberci a brousí si zuby na závěsy. Jako by mu chutnaly – najednou vyšlehl a hladově jeden závěs požíral, dokud u stropu nezbyly jen černé čoudící kousky. Ochutnával holou zeď, ale nic na ní nenacházel, a tak po kratičké záclonce nahoře na konzoli přeskočil na druhou stranu a pustil se do druhého závěsu, který se začal zmítat a kroutit jako žena, která nemá dost…

„Co tu sakra děláš?“

Otočil se a v otevřených dveřích spatřil mužskou postavu. Muž byl veliký, měl široká ramena a vyvalené oči, jež v plamenech svítily jako pochodně. Obličej měl rozšklebený zlostí. Zaťal ruce v pěst a chystal se na Chipse vrhnout.

Skočil po něm s děsivou rozvahou skutečného zápasníka. Přikrčil se a držel pevně sevřené pěsti na úrovni brady. Možná kdysi profesionálně zápasil. Byl neuvěřitelně metodický. Co když dokáže člověka zabít jedinou ranou pěstí?

Ježíšikriste! Chipse přemohl strach. Nezbývá mu než vytáhnout pistoli a pokusit se muže zastrašit. Musí ho přece nějak zastavit!

Když obr spatřil pistoli, zarazil se a pak pokrčil rameny. Zvláštně se na ni podíval a natočil hlavu; působil trochu jako opilý. „Ty si fakt myslíš, že mi tou pistolkou naženeš strach? Že ti ňenatrhnu prděl?“ Blížil se k Chipsovi pořád rychleji.

Po prvním výstřelu jenom zachrčel a chytil se rukou za břicho v místě, kde mu do něj vletěla kulka. Jako by ji chtěl odehnat.

Po druhé ráně se zapotácel.

Po třetí padl na kolena.

Ai nevstává! Hlavně ai nevstává!

Jenomže muž vstal. Jeho silueta se chvěla v horkém vzduchu. Bylo slyšet jenom praskání plamenů. Oheň teď připomínal horký, zatuchlý dech hrozivého netvora. Byl jako saň, která se k Chipsovi blíží z druhé strany, aby ho pohltila.

Po čtvrtém výstřelu muž znovu padl k zemi, ale pořád žil. Ležel na břiše a pokoušel se vzepřít na rukou. Konečně zazmatkoval a vyděsil se. „Hergot, neposlouchaj mě nohy. Nemůžu…“

Horko začínalo být nesnesitelné. V mužových vytřeštěných očích se odrážely plameny. Byl celý zděšený. Úplně zmatený. Začal se zmítat, mával kolem sebe rukama a mlátil hlavou ze strany na stranu. Jenom nohama nedokázal ani pohnout. Levá paže mu krvácela v místě, kde ji zasáhla kulka. V ráně se lesklo cosi bílého, asi kost nebo svaly. Znovu se pokusil nadzvednout trup a odplazit se do bezpečí, ale leivá ruka se mu ohnula v nepřirozeném úhlu, takže spadl na zem. „Pomoz mi! Pomoz mi vstát, ty hajzle!“

Jestli tomu chlapovi nepomůže, uhoří tam. Zemře v plamenech.

Teď už nemůže vůbec nic udělat. Jenom utíkat.

Ježíšikriste! ‚

„Pomoz mi! Nemůžu vstát…“

Pomoz si sám! Ty jsi začal blbnout, debile! Můžeš si za to sám. Tos mě to prostě nemohl nechat dodělat a vypadnout?

„Prosím tě!“

Můžeš si za to sám. Já ne!

Ježíšikriste!

8

KVĚTEN 2000

Myra Ravenová seděla ve své luxusní kanceláři se skvělým výhledem na Central Park a vzpomínala na dobu, kdy ještě byla Myrou Ravinskou. Sledovala kočár tažený koňmi, který pomalu projížděl parkem, ale ve skutečnosti ho nevnímala. Pokoušela se vybavit si tvář svého prvního manžela, který byl policista stejně jako Ed Marks a zemřel zhruba v Edově věku.

Vůbec jí to nešlo. Nedokázala si na něho přesně vzpomenout. Nepřipadalo jí tragické, že si člověk pamatuje tváře mrtvých, ale spíš to, že je zapomíná. Jenom občas se vynořily z propasti času a vzpomínka na ně pořádně zabolela.

V dávných dobách žila Myra Ravinská jinak. Byla mladá, ne moc vzdělaná a nepříliš atraktivní. Ale naštěstí nebyla těhotná. Jako čerstvá vdova se vrátila na studia na Newyorské univerzitě a opustila ji, když jí došly peníze.

Zrovna když se domnívala, že se její život konečně dostává do normálních kolejí, potkala a vzala si Irwina Seltzera. Bylo mu už přes padesát, ale pořád byl pohledný a plný elánu. Nastaly však dva problémy – Myra pořád milovala svého zesnulého manžela a Irwin nedokázal jejich stále četnější hádky končit jinak než silou. Netloukl ji pěstmi, protože po těch by jí na těle zůstaly modřiny, ale fackoval ji. Červené skvrny a občasné podlitiny mizely rychleji. Časem zjistila, že je jeho druhou manželkou. Jeho první žena ho obvinila z fyzického násilí a opustila ho. Myra nebyla hloupá. Odešla od Irwina a nechala ho, ať si hledá třetí manželku.

Tehdy také pochopila, proč Irwin nenápadně trval na předmanželské smlouvě. Peníze, které po rozvodu získala, jí vydržely asi půl roku.

Do školy se vrátit nemohla a vlastně ani nechtěla. Původně studovala obchod. Udělala si makléřské zkoušky a nastoupila do realitní kanceláře v New Rochelle. Prodávat uměla dobře. Pokud nemovitost kupoval manželský pár, soustředila se na ženu, takže to nakonec vypadalo, že se nemovitost prodala sama. Někdy obratně usměrňovala konverzaci, aby dokázala zjistit, co potenciální kupující doopravdy chtějí nebo potřebují, místo aby jenom vyslechla, co si myslí, že chtějí či potřebují. Viděla do nich. Všichni obchodníci se domnívají, že tenhle dar mají, ale Myra nejenže si to myslela, ona ho opravdu měla a dokázala ho proměnit v tučnou provizi.

Velice tučné provize skýtal prodej luxusních bytů v Upper East Side, v Sutton Plače a na některých místech v Upper West Side a dalších čtvrtích, které měly potenciál stát se módními místy k bydlení. Myra měla na peníze čich, který ji dovedl až na pozici makléřky realitní kanceláře ve čtvrti Tribeca právě ve chvíli, kdy o tu oblast začínal být velký zájem.

V manhattanských realitkách šlo všechno rychleji a Myra se jejich tempu přizpůsobila. Byla prohnaná, což jí přinášelo větší užitek než pouhá chytrost. Navíc si tvrdě šla za svým, což bylo ještě lepší než jenom prohnanost. Pro další kariérní postup byla ochotná udělat cokoli. Dokázala obětovat všechno, jen aby předběhla ostatní. Vždycky dovedla přijít s návrhem, který jí pomohl uzavřít obchod.

Za dva roky si otevřela vlastní realitní kancelář a za další tři už byla její firma Myra Ravenová & spol. (což znělo mnohem lépe než Ravinská) nejúspěšnějším zprostředkovatelem prodeje a pronájmu nemovitostí v New York City.

Uběhlo pět let, v jejichž průběhu Myra podstoupila tři drastické diety, tři série plastických operací a prožila další tři vztahy, aby se vynořila ve své současné, výsledné podobě jako Myra Ravenová – žena, jež zvítězila v boji o přežití, nevzdala se a teď se jí daří. Byla štíhlá a atraktivní, třebaže působila poněkud hranatě. Byla svobodná a nezávislá. Osobně se znala s bohatými a vlivnými newyorskými občany. Byla úspěšná a finančně zajištěná. A spokojená jako žralok v jezírku plném ryb.

Setkání s Marksovými v ní probudilo vzpomínky na minulost. Oba se jí líbili – policejní elév Ed i jeho naivní, zamilovaná manželka Amy, která v sobě měla povědomou oddanost a věrnost. Navíc čekala dvojčata. Jak by to asi dopadlo, kdyby Myra Ravinská měla před mnoha lety větší štěstí? Nejspíš stejně. Mladá Myra by se tvářila stejně šťastně a vyzařovala by stejnou lásku jako Amy.

Kdyby se události ubíraly trochu jiným směrem, Myra Ravinská by vedla úplně odlišný život: Nejdřív byla velice opatrná, aby nepřišla do jiného stavu. Ale po manželově smrti si nějakou dobu zoufale přála, aby těhotná byla.

Teprve mnohem později si uvědomila, co by případné těhotenství znamenalo. Velké těžkosti, které by ji úplně semlely.

Manžel Amy Marksové však byl naživu a Amy opravdu čekala rodinu. Kromě toho mladým manželům najednou spadly do klína peníze, takže si mohli dovolit pořídit hezký byt a vychovávat v něm své dvě dcerky. Myra se postará, aby je ostatní členové družstva bez problémů přijali mezi sebe. Dovedla naprosto mistrně uzavírat smlouvy, urovnávat neshody a řešit financování. Uměla skvěle odhadnout, do jakého prostředí se který klient hodí. Byla prostě geniální, jak o ní vloni napsali v profilu osobností v Timesech.

S úsměvem se dívala, jak kočár s bílou střechou mizí v příšeří stromů v parku. Věděla, že Marksovým může pomoci ke štěstí, a rozhodla se to pro ně udělat. Nemusela rozebírat, proč to má v plánu, ale uvědomovala si, že se možná pokouší sama sobě dokázat, že přece jenom není tou otrlou prodejnou mrchou, za kterou ji mají někteří lidé. Zaslechla to o sobě nejednou – v restauraci, kam chodila na večeři, a dokonce i ve výtahu budovy, kde pracovala. Obvykle si s tím nedělala starosti.

Proč to tak zkoumá? Vždyť je to nesmysl! Prostě udělá dobrý skutek a hotovo. Neměla by pochybovat o svých motivech. Není přece žádná bohatá čůza, co se snaží protáhnout ouškem jehly, aby se dostala do království nebeského.

Tak proč ji napadají takovéhle myšlenky?

„Ale, k čertu s tím,“ řekla tiše do šera. Jestli opravdu existuje nějaké nebe, pak je tady, na zemi, a člověk si ho vytváří sám pro sebe.

V parku se rozblikaly lampy, které připomínaly vzdálenou galaxii plnou krásných hvězd. Myra se odvrátila od okna, vzala stříbrný zapalovač a zapálila si cigaretu. Napila se ze sklenice skotské bez ledu, kterou postavila na stolek s mramorovou deskou. Podívala se na své luxusní hodinky a vzala do ruky mobil, aby zavolala dřív, než bude pozdě.

Chystala se uzavřít obchod.

9

LEDEN 2002

Raymonda Masterse našli poměrně snadno. Bydlel s matkou v Astorii, ve čtvrti plné rozpadlých baráků.

Rica zůstala stát trochu stranou na verandě a Stack zaklepal na dveře. Rice místo připadalo lepší než čtvrť, ve které vyrostla. Jaké by to bylo, kdyby měla vlastní pokoj v takovémhle domě a za rohem by bydlely kamarádky, se kterými by třeba chodila do školy, aniž by se musela bát…

„Rico!“

Když zaslechla, jak na ni Stack tiše volá, lekla se. Teď nebyla vhodná doba na snění. To, co jí připadalo jako rutina, ji mohlo každou chvíli stát život. Policajti, kteří na tohle zapomínají, mohou zničehonic zemřít anebo zavinit smrt někoho jiného.

Automaticky sáhla po pistoli, kterou měla v pouzdru pod kabátem.

„Co je?“ ozval se nedůvěřivý ženský hlas.

V pootevřených dveřích se objevila líc zbrázděná hlubokými vráskami a vyhaslé oko. To nebude desperátova milenka. Nejspíš mají tu čest s Mastersovou matkou.

„Potřebujeme mluvit s Raymondem,“ začal Stack přívětivě, jako by se s jejím synem odjakživa znal.

„Koho bych měla ohlásit?“ zeptala se žena odměřeně.

„Jsme od policie, ale prosím vás, neděste se. Ujišťuju vás, že jsme nepřišli kvůli tomu, že by Raymond byl v nějakém průšvihu,“ řekl Stack.

Aspoň zatím v něm není, pomyslela si Rica.

„Jenom s ním potřebujeme na chvilku mluvit, aby nám potvrdil pár věcí, které nám už řekl.“

Máma – pokud to byla Mastersova máma – nebyla úplně hloupá. Usmála se a řekla: „Až přijde domů, určitě mu řeknu, že jste se zastavili.“

Stack se naladil na její vlnu a spiklenecky k ní promluvil jako starý protřelý světák: „Mezi náma… Vy jste paní Mastersová, jestli se nepletu, vidte?“

Přikývla, ale výraz jejího oka se nezměnil.

„Oba dobře víme, že si s vaším synem tak jako tak promluvíme. Přísahám vám, že na něj zrovna nemáme vydaný žádný zatykač ani po něm nejdeme kvůli nějakému průšvihu. Až odejdeme, zůstane* doma. Opravdu s ním jenom chceme mluvit. A protože oba víme, že k tomu rozhovoru dříve či později dojde, proč bychom se do toho rovnou nepustili? Není lepší si popovídat tady, v pohodlí domova, místo mnohem nepřátelštějšího ovzduší policejní stanice?“

„Kdyby tady byl, řekla bych…“

„Vy mi nedůvěřujete,“ řekl Stack zničeně. „Chápu to. Ale ruku na srdce, drahá paní – připadá vám, že lžu?“

Výraz zakaleného oka se nezměnil, ale dveře se zavřely a zachřestil bezpečnostní řetěz. Pak se dveře otevřely a paní Mastersová ustoupila a pustila je dovnitř.

Bylo jí nejspíš něco přes padesát, ale vypadala na sedmdesát. Měla na sobě modrý župan plný skvrn, a i když už bylo dávno po poledni, nohy jí vězely v obrovských chlupatých bačkorách.

V domě byl příšerný nepořádek. Všude se válely rozložené noviny a časopisy. Na konferenčním stolku ležel nedojedený sendvič vedle láhve laciného piva, která na dřevěné desce nechávala mokrá kolečka. Na drobcích na odrané pohovce hodovalo několik švábů. Stack s Ricou radši zůstali stát.

Stack se pořád snažil mluvit rozumně. „Co kdybyste nás synovi představila? Abychom ho zbytečně neděsili.“

Raymondova matka se na něho upřeně zadívala. Jeho chování, v němž se mísila oficiálnost s laskavostí, ji vyvádělo z míry. Potom pokrčila rameny. „Pojdte tudy,“ řekla a vedla je do předsíně. Minuli dveře do kuchyně a pokračovali do zadní části domu. Paní Mastersová nejspíš vařila, protože všude bylo cítit smaženou cibuli. Zápach byl tak silný, že Rica začala slzet.

Cestou po chodbě nezaslechli jediný zvuk. Rice instinkt napovídal, že něco není v pořádku. Možná, že Raymond se zrovna souká ven oknem anebo nabíjí pistoli. Bylo tam příliš velké ticho. Anebo to dělaly ty obrovské chlupaté bačkory?

Paní Mastersová mávla rukou na znamení, že se mají zastavit. Sama šla dál a zaklepala na zavřené dveře. Po chvilce je otevřela a nahlédla do pokoje. „Raymonde? Raymonde!“ Otočila se ke Stackovi a upřela na něho vykulené oči plné hrůzy. „Asi se mu něco stalo.“

Stack k ní přistoupil a odstrčil ji stranou. Rica měla chuť vykřiknout: Dávej pozor!

Stack pozor dával. Rica ženu odstrčila ještě o kus dál, aby se do‘ něčeho zbytečně nepřimotala, a vytáhla z pouzdra pistoli. Stack jednou nohou otevřel dveře pokoje dokořán a přes hlaveň služební zbraně se podíval dovnitř. Co nejvíc se kryl, aby případně neposkytoval snadný cíl.

Potom pistoli sklonil a vešel do místnosti.

Rica ho následovala.

V pokoji byl vydýchaný, zatuchlý vzduch. Na posteli ležel na boku zkroucený vychrtlý muž s blondatými vlasy. Na sobě měl jenom potřísněné spodky. Hubenými pažemi k sobě tiskl feťácké nádobíčko, jako by se domníval, že ho může spasit, ne zabít.

Paní Mastersová krátce vykřikla: „Raymonde!“ Její výkřik se nesl celou ulicí. Potom z pokoje vystřelila jako šipka. Zvláštní chování u matky.

Rica se rozběhla k telefonu v obývacím pokoji, aby kvůli nešťastné matce zavolala sanitku, ačkoli i paní Mastersové muselo být jasné, že její syn je mrtvý. Cestou ji zahlédla, jak si v kuchyni roztřesenýma rukama nalévá sklenici ginu.

„Věc se má asi takhle,“ řekl Stack zástupci velitele 0’Reillymu. „Dostali jsme se do slepý uličky.“

0’Reilly stál s rukama za zády u okna a předstíral, že se dívá ven. Odmítavě zavrtěl hlavou a otočil se k nim. „To se mi nezdá, Stacku. Ve svý kuchyni uhoří jeden prominent, a my to necháme jen tak?“

„Jinou možnost nemáme,“ odpověděl Stack. „Chybí nám nějakej podezřelej, kterej by do toho zapadal. Nemáme se kam pohnout. Možná by nám pomohl Raymond Masters, třeba v tom dokonce i jel, ale je mrtvej a nic nám neřekne.“

Rica stála kousek stranou, Stackovi za zády. Nejspíš by mu měla pomoci, než se s 0’Reillym chytne. „Prozkoumali jsme všechny stopy, pane,“ řekla rozumně. „Vyslechli jsme Dannerovy přátele, kolegy, sousedy, jeho přítelkyni… Ale nikdo netuší, proč ho zavraždili, ani nám není schopen poskytnout nějaký vodítko.“

„A po pravdě řečeno,“ vložil se do toho opět Stack, „Danner nebyl až takovej prominent, jak říkáte. Byl to dobře placenej právník ve středně velký firmě.“

„A co těch dvacet táců, co jste našli v jeho sejfu?“

„Zas tolik peněz to není.“

„Ale máte pro ně vysvětlení?“

Ricu napadlo, že vysvětlení by se dala najít celá kupa.

„Ne,“ přiznal Stack.

„Třeba si vsadil na správnýho koně,“ navrhla Rica. Stack po ní loupl očima.

0’Reilly se tvářil, jako by ji neslyšel. Stoupl si zpátky k oknu, zapózoval a zadíval se na neviditelný horizont. „Co ta přítelkyně?“ řekl po chvíli, otočil se a posadil se za stůl – na Vandervoortovu židli. Podíval se na ně, jako by řekl něco velice zásadního. „Ta Helen… Jakže se jmenuje?“

„Sampsonová,“ řekla Rica.

„Tak na tu se zaměřte,“ pokračoval 0’Reilly. „Když někdo sváže nějakýho chudáka, zapálí ho a pak nad ním stojí s deštníkem, aby náhodou nezhasl, tak to je podle mě jasná vražda z vášně. Podívejte se na tu ženskou. Třeba chodí s nějakým jiným chlapem a kdoví, jestli s ním Dannera nepodváděla.“

„Nám připadá, že to je vztah mezi dvěma lidma, co už o životě vědí svý,“ začal Stack. „A kdyby jeden z nich náhodou začal chodit s někým jiným, určitě by se z toho nezbláznili. Možná by se pohádali a rozešli, ale sotva by jeden druhýho chtěli upálit.“

„S kým jste o tom vztahu mluvili?“

„S Helen Sampsonovou,“ vložila se do hovoru Rica, která nechtěla všechno nechat na Stackovi.

0’Reilly roztáhl tvář v širokém úsměvu, až se jeho podobané líce v dopoledním slunci zkrabatily. „Takže se držte tý přítelkyně,“ řekl a rozmáchlým gestem ukázal na psací stůl plný papírů. „A teď bych rád pořešil tady to papírování, když dovolíte. Vůbec nechápu, jak to Vandervoort zvládal.“

„Patří to k jeho práci,“ poznamenal Stack neutrálně. 0’Reillyho to kdovíproč rozčílilo.

„Držte se tý přítelkyně,“ zopakoval, když Stack s Ricou vycházeli z kanceláře. „I kdyby to mělo trvat celý tejdny.“

„Přítelkyně,“ prohodila Rica, když se ocitli na chodbě.

Stack mlčel. Byl naštvaný. Ricu to pobavilo.

Věděla, že to není správné, ale bylo to tak.

10

ÚNOR 2002

Kde je ta Sharon, ksakru?

Bylo to víc než hodina, co odešla na pedikúru do salónu Čirá extáze hned vedle vestibulu Bennick Tower, kde Lucetteovi bydleli ve čtyřicátém patře. Už měla dávno být zpátky! Musela to stihnout, i když se domů kolébá v sandálech s tampóny mezi prsty, aby se jí nerozmazal čerstvý lak na nehtech.

Venku nebylo teplo a v luxusním bytě bylo nepříjemně chladno. Hluk zvenčí kdoví proč pronikal dovnitř víc než jindy. Doktor Lucette jasně slyšel troubení aut a náklaďáků a občasný rachot autobusového motoru ze zastávky na nedalekém rohu. Kdesi poblíž se ozval pronikavý hlas policejní nebo hasičské sirény, jako by se vůz nemohl pohnout z místa a zuřivě proti tomu protestoval. Doktoru Ronaldu Lucetteovi to pěkně lezlo na nervy a umocňovalo to jeho zlost. Že Sharon otevřela okno a zapomněla ho zavřít! Několikrát už to udělala.

Doktora však ve skutečnosti nepopuzovala jeho žena Sharon, ale jedna z jeho pacientek, jistá Lilian Tuchmanová. Má pupík trochu doleva, no a co? Co čekala po liposukci a zmenšení břicha, když vážila sto padesát kilo? Vyvádí jako nějaká hollywoodská hvězda. To se po plastice břicha chtěla zapsat do soutěže o královnu krásy? A ještě k tomu v plavkách?

Doktor velice dobře věděl, jaké plány ta dáma má. Hodlala zažalovat jeho kliniku Nový začátek o dva milióny dolarů. Nový začátek si sice platil advokátní firmu, ale nová, skoro štíhlá Lilian Tuchmanová nehodlala dělat kompromisy, jak doktorovi zdůraznili jeho společníci. Už odmítla nabídku mimosoudního vyrovnání ve výši sta tisíc dolarů a její právníci naznačovali cosi o sexuálním obtěžování v anestézii.

Když doktor Lucette pomyslel na poslední obvinění, nebyl jenom naštvaný – přímo zuřil. Nikdy a za žádných okolností se jediné pacientky ani nedotkl a už vůbec by to nedělal na jasně osvětleném sále plném asistentů. Tohle obvinění nikdo nemůže brát vážně.

Dobře však věděl, že v podobných případech si člověk nikdy nemůže být jistý. Soudci byli schopní brát vážně leccos. Poroty se chovaly stále nepředvídatelněji, a pokud byl člověk bohatý, a to doktor Lucette byl, viděly v něm snadnou kořist, nepřítele na mušce prostého lidu. Porotci se budou podobat spíš Lillian Tuchmanové než doktoru Lucetteovi. A lidé jako paní Tuchmanová mají za to, že boháči jsou na světě od toho, aby jim ostatní záviděli, nadávali a oškubávali je. Pokud se jim nepoštěstí také se mezi ně propracovat.

Doktor Lucette vstal ze světle zeleného koženého křesla a vydal se do koupelny. Tam si stoupl k umyvadlu a navyklými pohyby si opláchl ruce. Vůbec nemusel myslet na to, co dělá. Zadíval se do zrcadla a prohlédl si v něm svůj zestárlý obličej. Bylo mu dvaašedesát, ale vypadal na padesát. To znamenalo, že už by si měl nechat znovu operovat oči a vytáhnout kůži na čele. S řídnoucími šedivými vlasy sotva něco pořídí. Stimulátory růstu mu nepomáhaly. Za pár let se zařadí mezi muže, kteří se češou na přehazovačku, takže to vypadá, jako by jim holou lebku někdo počmáral fixem. Třeba se do té doby začnou vyrábět kvalitnější příčesky.

Najednou si uvědomil, že si mydlí a drhne ruce už několik minut. Poslední dobou to dělá nějak moc často. Ze by nervy? Anebo začíná mít nějakou kompulzivní poruchu? V matčině rodině se dědily nutkavé stavy. Jeho bratranec Herbie si drsným kartáčem strhal úplně všechny chlupy na rukou.

Ušklíbl se, otočil kohoutkem a otřel si ruce do ručníku vedle umyvadla. Žádnou kompulzivní poruchu nemá! To budou nervy. Má plno starostí. Jeho dceru Minervu se chystají vyhodit z Wellesley. A syn Bob nejspíš začal brát kokain.

A do toho nějaká zatracená Lillian Tuchmanová otravuje, že má pupek nakřivo! Kdyby nešlo o hromadu peněz, připadalo by mu to jako dost vydařený vtip.

Doktor se vrátil do obýváku a zase se zabořil do koženého křesla. Vždycky pacienty upozorňoval, že si od plastické chirurgie nemají slibovat zázraky. Když se zákrok zdaří a všechno se zahojí, jak má, budou vypadat víceméně stejně jako předtím, jenom budou působit mladším nebo odpočatějším dojmem. Některým to ale nestačilo. Chtěli vypadat jako někdo jiný, protože chtěli být někým jiným. Pokaždé měl sto chutí jim říct, že vyhledali nesprávného doktora. Měli by…

Dveře bytu se otevřely a zase zavřely. Sharon se konečně vrátila! Doktor se hned cítil lépe. Můžou to probrat spolu. Manželka s ním bude soucítit. A až jí oschnou nehty, vyjdou si na večeři do nějaké dobré restaurace, třeba do té nové na Amsterdam Avenue, kde mají chutný salát Caesar a středně propečený steak s česnekovými brambory – takové jídlo přináší útěchu. Když se člověk napije něčeho dobrého, dá si dobré jídlo a pak nějaké další pití, hned mu je na světě o něco lépe.

Doktor Lucette čekal, ale Sharon zůstávala v předsíni. Možná jde hodně opatrně, aby lakem na nehty neumazala koberec.

Dává si opravdu na čas. Jenom ho tím ještě víc rozčiluje.

Konečně se v místnosti trochu změnilo světlo a doktor ucítil, že za ním stojí. Otočil se, aby ji přivítal, ale místo toho jenom zalapal po dechu.

Někdo tam stál a tiše se na něho díval, ale Sharon to nebyla.

11

Kruty zimní vítr venku hnal ledový déšť skoro rovnoběžně s vozovkou úzké ulice. Mezi domy na protější straně bylo vidět kousek ocelově šedé oblohy. Kdože to tvrdil, že počasí nemá žádný vliv na náladu?

Myra seděla za širokým, na míru vyrobeným psacím stolem z třešňového dřeva ve své kanceláři a pokoušela se po telefonu dohodnout s Webem Thomasem. Snažila se neznít zoufale. „Povedlo se mi v práci přehodit všechny možný schůzky, abych mohla na víkend odjet, Webe.“ Chtěla v něm vzbudit pocit viny.

Na Weba si ale nepřišla. Ten ani pořádně nevěděl, co to vina je. „Hrozně mě to mrzí, Myro, ale dneska odpoledne jsem volal jedný známý a ta povídala, že je to tam úplně zasněžený. Na severu prej pořád padá sníh,“

Tak co ten chlap vlastně chce? To už zapomněl, že to byl on, kdo ji do toho uvrtal? Viděli se třikrát a on ji tři dny – a tři noci – nutil, aby s ním jela na jeho chatu někde na severu státu New York. A pak si to najednou rozmyslel. Rozhodně nebyl první. Možná něco udělala špatně, něco nesprávného řekla nebo se na něho špatně podívala. Vlastně to bylo jedno, protože Myra věděla, že na ni najednou změnil názor. I takhle na dálku cítila, jak se od ní odtahuje.

Myra se na víkend hodně těšila. Věděla, že pro bohatého člověka jako Web chata znamená totéž, co pro jiné palác. Také ho náhodou zaslechla, jak někomu říká, že si nedávno pořídil zbrusu nové BMW s náhonem na všechna čtyři kola, které sněhem nejspíš projede jako po másle.

Možná, že se mu jenom nechce tahat úplně nové auto na zledovatělé venkovské cesty. „Můžu vzít služební auto. Je to lexus, SUV,“ navrhla.

„To by bylo skvělý, kdyby nebyl problém s mostem.“

„S mostem?“

„No jo. K mý chatě se musí přejet přes starej most a ten pod tíhou sněhu spadl.“

Ani jednou se nezakoktal. Možná nelže. Třeba navrhne nějaké jiné místo než tu svou chatu. Mohli by zajít na večeři, do kina nebo divadla a pak do nějakého hotelu. Případně k ní domů, do její postele. Stačil malý náznak a Myra byla ochotná sdílet s ním svou postel.

Jenže on nic jiného nenavrhl. „Možná je to takhle lepší, Myro. Stejně mám plno práce,“ řekl.

To byl úplný nesmysl. Web se v práci kópal do zadku. Ten syčák!

„Možná bychom…“ Myra se zarazila. Má přece svou hrdost! Možná jí má až moc.

„Myro? Jsi tam?“

„Už ne,“ odpověděla. V hlase jí zazněla hořkost, což ji zamrzelo.

Zasmál se. „Bereš to moc vážně.“

Jeho smích se jí nelíbil a jeho poznámka také ne. Protože ona ho začínala brát vážně.

„Mám nápad, Myro. Co kdybychom se kolem osmý sešli v Royaltonu, dali si drink a pak šli nahoru? Na severu je sice plno sněhu, ale tady ne. Tady se sejít zvládneme.“

Pozdě. A ani nenavrhl večeři a kino. „Ty chceš strávit víkend v Royaltonu?“

„Víkend ne, jenom dnešní večer. Na celej víkend bych tě nezkoušel uhranout.“

„Díky, Wěbe, ale nějak se mi to nehodí.“ Nebudu ti dělat matraci, kdykoli se ti zachce.

„Přece se už dobře známe, ne, Myro?“

Ta poslední poznámka se jí také nelíbila.

Pochopil její mlčení správně. „Co kdyby sis to rozmyslela a asi tak za hodinu mi zavolala, co říkáš?“ zeptal se naoko smířlivě.

„To nebude nutný, Webe. O víkendu už něco mám. Dneska večer a zítra ráno taky.“

„Myslel jsem, že sis to v práci zařídila.“

„Ještě ne, ale chtěla jsem,“ odsekla.

„Ale Myro, vždyť máš celou firmu – aspoň se to tvrdí ve všech reklamách. Máš přece na všechno lidi.“

„Mám lidi, protože mám úspěšnej podnik. A ten je úspěšnej, protože dělám tu samou práci jako mí podřízení.“

„Tví podřízení! Ježíšikriste, Myro! Celej svět se přece nezboří, když si o víkendu vezmeš volno a trochu si něco užiješ. Tví lidi si bez tebe snad chvilku poraděj, ne? Určitě se jim povede i prodat pár bytů.“

Věděla, že Web to nikdy nemůže pochopit. Narodil se do zámožné rodiny, chodil do skvělých škol a pak začal pracovat v rodinném podniku – prodával součástky na jachty nebo něco podobného. Jeho zkušenosti ani jeho obzory dál nesahaly. Nepocházel ze stejného prostředí jako ona. Do prostředí, z jakého pocházela, nikdy ani nezavítal. V posteli jim to šlo, ale jinak byli každý úplně jinde. „Mrzí mě, že to nechápeš,“ řekla.

„Tak, a teď jsi na mě namíchnutá.“

„Ne, jenom jsi ze mě frustrovanej a vykládáš si to tak, že já jsem naštvaná. Je to tím, že jsi zvyklej vždycky dostat to, co chceš.“

„Ty jsi ale potvora… Vůbec nemáš srdce,“ zažertoval, ale bylo slyšet, že ji chce i popíchnout.

Co čekal? Samozřejmě, že se zlobí. Vlastně příšerně zuří. Nedal jí možnost vypořádat se se ctí s tím, že ji vypekl, ani si zachovat tvář. A tak přešla do útoku. I vrabec by se rval o život až do posledního dechu, kdyby ho zahnali do kouta. Web v ní slabé stvoření neviděl. Myra zabručela: „Měla jsem za to, že ti to takhle vyhovuje, Webe.“

„Nech si ty podpásovky, Myro. Takovýhle rozhovory nemají cenu. Víš co, rozmysli si to všechno a asi za hodinu zavolej, jak ses rozhodla, ano?“

„Mám mnohem lepší nápad, Webe – co kdybys zavolal ty mně? Až budeš mít na prodej nějakou nemovitost?“

Bryskně zavěsila, ale sluchátkem nepraštila.

Věděla, že jí zavolá. Když ne dnes, tak zítra. Anebo si na své hotelové dostaveníčko sežene nějakou jinou a začne si nějaký nový povrchní románek. Myře to je jedno.

Musí jí to být jedno.

Vstala od stolu, uhladila si záhyby na kalhotách kostýmu a vyšla z kanceláře směrem k boxům, v nichž za psacími stoly seděli její makléři, kteří zrovna nepředváděli klientům nemovitosti. Rozlehlý prostor s modrým kobercem osvětlovaly zářivky. Dveře v protější stěně vedly do recepce s rokokovými židlemi a starožitným kulatým stolkem z mahagonového dřeva. Na krémových stěnách tam visely vkusné reprodukce vyvedené olejovými barvami a celý prostor měkce osvětlovaly lampy se skleněnými stínidly a lustr. K draze zařízené recepci přiléhala zasedací místnost vybavená podobně nesourodou kombinací moderních napodobenin a cenných starožitností.

Prodejní část Myřiny realitní kanceláře byla zařízená mnohem střízlivěji. Několik stolů bylo toho odpoledne obsazených. Když kolem nich prošla, zaměstnanci zvedli hlavu a uctivě na ni kývli. Myra se zastavila u posledního boxu a promluvila na ženu, která seděla uvnitř a cosi studovala na monitoru. Darlene měla za úkol udržovat internetovou stránku Myřiny společnosti, aby její nabídka byla stále aktuální. Případní kupující se o nemovitostech čím dál častěji informovali po internetu.

„Je na webu ještě pořád nabídka nemovitostí v Central Park South?“ zeptala se Myra Darlene.

Hezky oblečená postarší žena u počítače jí rukou naznačila, ať vejde do boxu. „Zrovna to dopilovávám a upravuju virtuální prohlídku.“

Myra k ní vstoupila a dívala se, jak Darlene posunuje myší a na monitoru se ukazují snímky z videokamery, která zabírá prostorný luxusní byt. „Je tam výhled na park v létě, jak jsem chtěla?“ zeptala se Myra. Věděla, že v betonové džungli Manhattanu je výhled do parku nesmírně důležitý. Proto také jak její kancelář, tak její byt takový výhled měly.

„Samozřejmě,“ ujistila ji Darlene. „Vložila jsem to tam z prohlídky bytu, který jsme nabízeli vloni v červenci.“ Popojela myší a na monitoru se objevil výhled z velikého okna v obýváku. Pak ho přiblížila, aby byl vidět obdélník bujné zeleně dole pod věžákem.

„Skvělé,“ pochválila ji Myra.

Zezadu k ní přistoupil jeden z jejích nejlepších makléřů, Harold. „Můžeš na chvíli, Myro? Potřebuju s tebou mluvit kvůli McCallisterovým.“

Myra přikývla a vyšla s ním z Darlenina boxu.

Blížila se k nim Eleanor, která byla nejlepší makléřkou minulého měsíce. Hlavu měla nachýlenou kupředu, zatínala zuby a kráčela rozhodně a rychle. Myra věděla, co chce. Dokázala svým lidem číst myšlenky. „Promluvíme si o tom, až s Eleanor proberu jeden byt,“ řekla Haroldovi.

Harold o několik kroků ustoupil a Myra požádala mladou ženu, která procházela kolem: „Amy, přineste mi složku s bytem na Západní padesáté sedmé za čtyři sta padesát osm tisíc.“

„Myro,“ začala Eleanor neohroženě. „Mám k té Sedmapadesáté pár zásadních poznámek.“

„Amy už jde pro složku,“ odpověděla Myra. Pak se otočila k Haroldovi: „Promiň, Harolde, ale já vím, proč za mnou Eleanor přišla, a nebude to trvat dlouho. Až uvidíš, že odchází z mojí kanceláře, přijd dovnitř a probereme ten tvůj prodej, ano?“

„Dobře, Myro.“

Myra zamířila ke své kanceláři. Cítila, jak se s ní Eleanor ze všech sil snaží srovnat krok. Bylo jí skvěle. Její firma kvetla.

Na Weba Thomase úplně zapomněla.

O hodinu později ještě seděla za psacím stolem. Zvedla telefon, stiskla tlačítko pro spojení mimo budovu a vyťukala na přístroji číslo Prestižního eskort klubu.

„Chci si na dnešní večer objednat pánskou společnost a pak večeři a pití,“ řekla ženě, která se jí ozvala na druhé straně.

„Ano, madam. Už jste někdy našich služeb…“

„Máte mě uloženou v počítači,“ přerušila ji Myra a řekla ženě své identifikační číslo. „Pokud má volno Billy Watkins, pošlete mi jeho, prosím.“

Rica by se na to nejradši vykašlala. Už dvě hodiny seděla za volantem neoznačeného policejního auta zaparkovaného před domem ve West Side, v němž bydlela Helen Sampsonová. Nechávala běžet motor, aby si mohla topit. Tím pádem se autu zamlžila okna, takže bylo špatně vidět, jestli se v bytě Helen Sampsonové svítí nebo jestli Helen nevyšla ven. Aspoň že přestalo pršet, i když pak začal padat déšť se sněhem, který přešel v samotný sníh. Rica měla hlad, žízeň a potřebovala na záchod.

Kašlu na to!

Zařadila a vyjela do ulice. Zuřivé troubení za sebou ignorovala. Na nejbližších semaforech ve vedlejším pruhu zastavil taxík a Rica koutkem oka zahlédla, jak řidič mele ústy. Určitě jí nadává za to, že před něho vjela. Nejspíš je v právu, ale pokud bude vrzat dál, Rica na střechu vyhodí maják a pořádně mu zatopí. Tak ať se radši kouká krotit!

Zabila další večer, a to jenom proto, že 0’Reilly je úplný idiot. Helen Sampsonová je nevinná. To by Dannera stejně dobře mohl zabít sám pan 0’Reilly. Helen byla zničená zármutkem a zoufalstvím. Člověk to z ní úplně cítil, když se k ní přiblížil. Bylo jí to slyšet v hlase a dalo se to vyčíst z výrazu jejího obličeje i z jejích gest, když nevěděla, že ji někdo pozoruje. 0’Reillymu vůbec nevadilo, že své lidi zbytečně zavádí na falešnou stopu, když je nesmyslně nechává sledovat Helen Sampsonovou v pomýlené představě, že by je mohla přivést k pachateli. Třeba se schází s nějakým známým žhářem nebo podobně. Případně něco podpálí, když se nikdo nebude dívat. Tohle politikaření Ricu na newyprské policii dost překvapilo, když u ní začala sloužit. Nemohla uvěřit, kolik věcí se dělá z čistě politických důvodů. Bylo jí z toho šoufl. Ať byl Stack jakýkoli, byl to beran, který to nikdy nedotáhne na kapitána, protože je poctivý a v práci ctí určité zásady. Všichni o něm věděli, že je skvělý policajt, a nebáli se to říct nahlas.

Rica, Stack a několik uniformovaných policistů Helen Sampsonovou nepravidelně sledovalo. Nebyli jí v patách neustále, ale čas od času ji zkontrolovali, jestli náhodou nedělá něco, co by jim pomohlo v pátrání. Rica ji sledovala skoro celý večer od chvíle, kdy zavřela obchod a nastoupila do autobusu. Vystoupila u kiosku, kde si koupila něco k jídlu a pár časopisů – takové ty hovadiny o módě –, zašla do domu, kde bydlela, a už odtud nevystrčila nos. Nejvyšší čas jít na kutě, aspoň pro Ricu. Hodlala se vrátit domů.

Taxíkář znovu zatroubil, aby se na něho podívala, a prostředníkem udělal obscénní gesto. Tak on toho nenechá! Dobrá, chce potíže, má je mít.

Když na semaforu naskočila zelená a doprava se pohnula, Rica nechala taxík předjet. Potom se mu přilepila na zadek, stáhla okénko a položila na střechu auta policejní majáček. Levou rukou taxíkáři naznačila, že má zajet k chodníku a zastavit.

Hodlala se ho zeptat, co měl znamenat ten prostředník.

Rica to taxíkáři pořádně nandala. Pokračovala ve hře, kterou začal, a se zadostiučiněním sledovala překvapení, které se mu objevilo ve tváři, když zjistil, že je policistka. Jak se zděsil, když mu pohrozila, že mu nechá odebrat licenci! Mělo by ji to těšit, mělo by se jí po tom ulevit, tak proč teď leží v posteli a brečí? To kvůli svému exmanželovi Rudymu. Kvůli tomu vychytralému taxíkáři. A taky kvůli Stackovi… Kvůli chlapům.

Dobře věděla, že brečí, protože Stack pořád miluje svou ženu Lauru. Tak to prostě chodí – manželky policajtů po čase začnou mít plné zuby nejistého života a své muže opustí. Službu u policie po nějaké době proklínají i jejich muži. Obvykle docela právem. Obě strany nakonec pochopí, že se na tom nedá vůbec nic změnit.

Právě to byl ten zásadní problém.

Rica si ještě trochu poplakala a asi za hodinu konečně usnula.

Druhý den ráno bylo chladno, ale jasno. Vzduch byl tak studený, že skoro štípal v nose. Rica se Stackem jeli do kiosku/kde si Helen Sampsonová večer kupovala jídlo. Než odtud vyrazili k jejímu domu, Stack sobě i Rice koupil kávu a koblihu a přinesl je do auta.

Rica sledovala, jak se Stackovi sráží dech u úst a táhne se za ním jako mlžný šál. Sestoupil z chodníku a chystal se přejít ulici. Byl veliký a vykračoval si způsobem, jakým nejspíš chodil před lety ještě jako pochůzkář. Měl na sobě dlouhý tmavý kabát neidentifikovatelné barvy, který možná také pocházel z doby, kdy Stack v uniformě rázoval po ulicích. Byl to jednoduchý plášť s vycpanými rameny. Měl daleko do elegantního svrchníku, natož do romantického trenčkotu s páskem a spoustou kapes. Kdepak, Stack si na zimu vybral pořádný, střízlivý teplý zimník. Žádné odepínací vložky neuznával. Jeho kabát byl staromódní. Staromódní Stack. Pevný bod v proměnlivém světě.

Když z plastových kalíšků sundali víčka, pára z kávy zamlžila okna auta stejně jako včera topení. Je to příjemné, pomyslela si Rica. Milé. A mají tu soukromí. Stack ze svého víčka odtrhl malý trojúhelníček a zase kalíšek uzavřel, aby z něj neunikala pára a on lépe viděl, co se děje venku. Rica ten svůj nechala otevřený.

Stack seděl za volantem, ale nenastartoval.

„Helen Sampsonová jenom pracuje, jí a spí,“ poznamenal.

„Moc nejí,“ opravila ho Rica. „Protože truchlí a nemá vůbec žádnej apetýt.“

Stack souhlasně zamručel a trojúhelníkovou dírkou ve víčku se napil kávy. Možná by měli 0’Reillymu říct, že Helen Sampsonová je úplně mimo podezření a že na ni zbytečně plýtvají časem a energií, kterou by měli využít na jiné případy, než je Dannerova vražda. Instinkt Stackovi napovídal, že teď by bylo nejlepší nic nedělat a počkat, jak se případ sám vyvine, pokud se něco takového stane.

„To tady budeme jenom dřepět?“ ozvala se vedle něho Rica. Stack z jejího tónu vyrozuměl, že by jí to docela vyhovovalo. Připadalo mu, že si k němu o kousek poposedla. Proč tolik tlačí na pilu?

„To by nemělo smysl,“ odpověděl příkře. Potřebuje trochu zchladit. Vlastně to potřebují oba.

„V tomhle městě se stalo plno vražd, který se nikdy nevyřešily,“ řekla Rica. „Co kdybychom k nim tuhletu prostě přidali?“ Věděla, že si o ní nebude myslet, že se na případ chce vykašlat. Z toho ji nikdo vinit nemohl. Jenom jí připadalo, že se kolem Dannera motají v kruzích. „Mám takovej vnitřní pocit, že bychom to měli nechat plavat.“

Odtrhl kalíšek od úst a podíval se na ni. Bylo vidět, že ho překvapila a udělala mu radost.

„Nemáš podobnej pocit?“ zeptala se ho.

„Mám,“ odpověděl a volnou rukou otočil klíčky v zapalování. „Takže necháme Helen Sampsonovou být a soustředíme se na něco jinýho. A počkáme, jak se to dál vyvine.“

„To se 0’Reillymu nebude moc líbit,“ řekla Rica.

Stack zařadil a sešlápl plyn. Auto se odlepilo od obrubníku. Stackovi z kalíšku vyšplíchla troška kávy a stékala mu po palci. „0’Reilly se může jít vycpat,“ prohlásil.

„Stoprocentní souhlas,“ řekla Rica.

12

Doktor Lucette se rozpomněl.

Aspoň trochu.

Myslel si, že se Sharon vrátila z pedikúry v Ciré extázi. Když se ale otočil, aby se podíval, kdo to stojí vedle jeho křesla, nebyla to Sharon. Nevěděl přesně, kdo…

Vzpomněl si, že ho do hlavy udeřila nějaká tyč nebo hůl, a trhl sebou. Za pravým uchem ucítil bolest a před očima mu zajiskřilo. Následoval pád do temné propasti.

Teď nad sebou spatřil jasný předmět, z něhož vystřelovaly lesklé paprsky. Rozbolely ho oči a nakonec i celá hlava. Pokusil se vykřiknout, zeptat se, co se děje, ale nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo. Měl cosi těsně přitisknuté na ústech, takže nemohl ani rozevřít rty. Zmohl se jenom na zaúpění. Když se pokusil zvednout ruku, aby si strhl roubík, zjistil, že jí nemůže pohnout. Nebyl schopen pohnout ani druhou rukou, ani nohama. Napnul všechny svaly v těle a pokusil se přetrhnout pouta. Nemohl se ani hnout, jako by ho zalili jako brouka do jantaru.

Zaslechl přidušené skučení. Vycházelo z jeho úst.

Hlavně nesmíš omdlít. Přežil jsi horší věci. Například Vietnam, a nebylo to ani tak dávno. Musíš si všechno postupně projít od začátku a nějak se z toho dostat.

Ležel pevně spoutaný na zádech. Určitě tam takhle je už nějakou dobu. Paže měl svázané za zády a vůbec je necítil, jak mu do nich neproudila krev. Nohy měl pevně spoutané na kotnících a kolenou. Jasný předmět nad ním, který se přestal hýbat a nevystřelo valy z něj už paprsky, bylo kuchyňské světlo. Takže ten, kdo ho v obýváku uhodil tak, že upadl do bezvědomí, ho sem musel dotáhnout a svázat až tady.

Ale proč?

Po dlažbě téměř neslyšně přešly čísi nohy. Doktorovi se nad hlavou mihl stín, ale nikoho neviděl. Neúspěšně se pokusil otočit hlavou a zakoulel očima, aby se podíval, kdo tam s ním je.

Nikoho neviděl. Neznámý zůstával mimo jeho zorné pole. Potom ucítil silný, povědomý zápach. Že by benzín?

Benzín!

Doktor začal křičet do pásky, jíž měl přelepená ústa. Roztřásl se po celém těle a několikrát kopl podpatky do podlahy. Vedle něho se rozstříkla studená kapalina, která mu vzápětí zalila ramena a hruď. Dostala se mu do očí a zaštípala ho v nich. Pevně sevřel oči, ale ještě předtím si všiml rozmazané temné postavy, která se nad ním zlověstně tyčila. V ruce držela jakýsi předmět, nějakou nádobu. Po břiše se mu rozlila další kaluž tekutiny a stekla mu na podbřišek a odtud po stehnech dolů. Cítil chladné vlhko mezi nohama a pod zadkem. Proboha živého!

Vždyť cítí kouř!

To je oheň!

Nejdřív měl pocit, že mu je hrozná zima na nohy a že se mu chlad rozlévá po celém těle. Vzpomněl si, jak v dětství propadl ledem do mělkého jezera za domem. Máma mu…

Chlad se změnil v horko. Ucítil příšernou bolest. Zoufal si, ale věděl, že nesmí křičet. Musí to vydržet co nejdéle. Minuty, možná i hodiny. Sharon!

Vzduch, který mu ještě zůstal v plicích, mu unikl nosem jako beznadějný vzlyk.

Nadechl se a snažil se bolest vydržet. Vnikla mu do těla jako nějaký démon. Vnímal jenom příšernou, nekonečnou bolest. Dusil se. Buď se pod ním hrozivě rozhoupala podlaha, anebo se na ní zmítal.

Proboha, Sharon! Pomoz mi! Maminko!

Pak bolestí začal proplouvat. Mířil do tmy a v hrudi mu cosi neustále vybuchovalo. Copak to nikdy neskončí?

Odplouval do tmy…

Doktor Lucette nebyl nijak objemný, ale když oheň pozřel veškerý tuk v jeho stehnech, rozhořel se lépe. Bydlel v budově z předválečné éry, takže jeho byt nebyl vybaven systémem vodních trysek. Nepřestával hořet. Nebylo nutné věnovat mu další pozornost.

■ ■ ■

„Hrozně nerada to říkám,“ omlouvala se Sharon Lucetteová pedikérce Bonnii dole v Čiré extázi, „ale třešňově červená mi připadá taková… moc upíří. Je to moje chyba. Myslela jsem si, že je to přesně moje barva, ale když na ni tak koukám… Brr\ Nebudete mě za to nenávidět, že ne?“

„V žádném případě,“ ujistila ji Bonnie. Nemohla přece nenávidět někoho, kdo dává tak vysoké spropitné jako Sharon. „Naštěstí to byla jenom jedna noha a není problém ji přelakovat.“ Obratně namočila maličký štěteček do laku jiného odstínu.

„Jahodově červená,“ řekla Sharon a usmála se na palec své levé nohy. „Ta je mnohem, opravdu mnohem lepší.“

Ve čtyřicátém patře zatím plameny hladově spolykaly doktorovu nohu a zkoumaly okolní terén. Přeskočily na gumovou zarážku za kuchyňskou linkou a vyšplhaly po utěrce zavěšené na kovovém kruhu na dřevěných dvířkách. Po několika minutách z jejich horní hrany vyšlehl tenký ohnivý jazyk a opatrně olízl lepidlo v místě, kde byla skříňka spojená s deskou linky. Zachutnalo mu, a tak strávil jeho kapky po celé délce až k rohu, kde vyšlehl mohutněji a ožehl lem tapety v místech, kde se dlouhodobým působením horka z myčky odlepila od stěny. Vyšplhal po tenkém okraji tapety vzhůru…, našel roli kuchyňských utěrek a zhltnul ji.

Potom přeskočil na záclonu.

13

V Central Parku se ve stínu pod stromy ukrývala temná postava. Měla odtud dobrý výhled do okna bytu v jednapadesátém patře věžáku Pierpont Building. Okno se rýsovalo proti tmavému obzoru čtyři bloky od parku, ale postava do něj dobře viděla díky velkému dalekohledu, který si přidržovala u očí. Na okně byly spuštěné tenoučké žaluzié – anebo záclony? – a uvnitř nesvítila žádná lampa, takže bylo zapotřebí trpělivosti.

Ještě štěstí, že se parkem prohání větřík, i když je studený. Zápach zuhelnatělého doktorova těla se lepí na šaty a vpíjí do pokožky. Vánek zanese odér smrti do ulic. Nic netušící lidé ho budou vdechovat anebo budou předstírat, že neví, co to visí ve vzduchu…

Ale podívejme! Postava se ve stínu trochu napřímila, namířila dalekohled na okno a upřeně se do něj zadívala.

V bytě Myry Ravenové se svítilo.

Za okamžik přes záclony přelétl stín. Potom bylo vidět zase jenom světlo. Myřino okno jako jediné zářilo do tmy. Postava v parku sklonila dalekohled a rychle si něco poznamenala na složený list bílého papíru.

Do okna teď bylo dobře vidět i bez dalekohledu. Zářilo v černé stěně budovy jako jasná hvězda na noční obloze.

Anebo jako planoucí oko měsíce vysoko nad městem, které shlíží dolů na pozorovatele v parku.

„Vy jste Stack?“ Vysoký chlapík v hasičské uniformě se na kriminalistu podíval se směsicí úcty a zvědavosti. Jako by na ulici potkal filmovou hvězdu, ale nebyl si jistý, jestli je to ona.

Stack mu to potvrdil.

„Nadporučík Ernest Fagin,“ představil se hasič a napřáhl k němu ruku.

„Tohle je moje partnerka, seržantka Lopezová,“ řekl Stack. Fagin se na Ricu podíval až teď. Potřásl si s ní rukou a usmál se na ni, aby nějak napravil svou nezdvořilost. Rica mu ji ochotně odpustila. Byl mladý a štíhlý. Připomínal jí prezidenta Lincolna. Takhle nějak možná vypadal, když dospíval.

Stáli uprostřed obýváku doktora Ronalda Lucettea ve čtyřicátém poschodí Bennick Tower. Celý byt měl podlahy pokryté černou kašovitou hmotou, která vznikla při hašení požáru. Ušetřeno zůstalo jenom zádveří, kam se plameny nedostaly. Všude to tam příšerně páchlo spálenými koberci, dřevem, čalouněním a lidským masem.

„V žádným jiným bytě nehořelo?“ zeptal se Stack.

„Kromě tohohle ještě v části vedlejšího bytu, kterej je situovanej spíš na východní stranu,“ řekl Fagin. „Mohl z toho být pořádnej fajrunk. Kupodivu nebyl moc hustej provoz, takže jsme sebou hodili a dorazili dřív, než se to rozhořelo.“

„Myslela jsem, že na takovýhle vejšky nejste dostatečně vybavený,“ poznamenala Rica.

„Pokud jde o hašení zvenku, tak to opravdu nejsme. Proto je tak důležitej dojezdovej čas. Když k mrakodrapu dorazíme včas, abychom nahoru mohli vyjet výtahem nebo to vzít po schodech, tak oheň celkem rychle dostaneme pod kontrolu. Když to nezvládneme, stejně ještě můžeme na oheň vyzrát a minimalizovat škody.“

„Vyzrát na oheň?“

„Jo, můžeme se napojit na stoupačku. V každým poschodí by k ní měl být přístup a vedle uzávěru vody by měla být šest a půl centimetru široká hadice. Tu vytáhneme a aspoň nějak oheň zpacifikujeme. Ale je to sázka do loterie, protože nemusí být dostatečnej tlak nebo je málo vody a někdy stoupačka dokonce zkolabuje. Občas se dá hasit z oken sousedních budov, tak se můžeme napojit na stoupačky tam. Ale když se oheň rozhoří a má se čím živit, nedá se dostat k únikovejm schodům a veškerá elektrika zkratuje, takže nefungujou výtahy. A pak nás oheň má v hrsti.“

Ricu zaujalo, že ten člověk o ohni mluví, jako by měl vlastní, zvrácenou vůli. Takhle prý mluví jenom pyromané.

„Máme jenom jednu oběť?“ zeptal se Stack.

Fagin přikývl. „Nějakej doktor Ronald Lucette. Bydlel tu s manželkou, jmenuje se Sharon. Ta byla zrovna v přízemí a nechávala si něco dělat s nohama nebo co.“

Stack se na něho podíval. „S nohama? Oni tu mají nějakýho doktora?“

„Ale ne, je tu kosmetickej salón. Asi si nechávala lakovat nehty nebo vytrhat chlupy z palců nebo tak. Co já vím?“

„Byla na pedikúře,“ objasnila jim Rica. „Některý ženský mají dost času a peněz, aby si nechávaly zkrášlovat nohy. Dají si odstranit ztvrdlou kůži, profesionálně nalakovat nehty a tak.“

Oba muži na ni zazírali. „Ty na to taky chodíš?“ zeptal se Stack.

„Já? Ne.“

„Patoložka je vevnitř,“ řekl Fagin. „Jestli s ní chcete mluvit.“

Rice začínal být sympatický.

Zavedl je do kuchyně. Skoro všechno tam bylo zčernalé od sazí nebo ohořelé a na zemi stálo několik centimetrů černé vody. Zůstalo tam ještě několik techniků v holinách a s gumovými rukavicemi na rukou. Vyměňovali si poznámky. Patoložka se zrovna chystala odejít. Z doktora Ronalda Lucettea na zemi zůstalo jenom příšerné černé torzo. Ležel na pravém boku s koleny přitisknutými k hrudníku a pažemi za zády. Stackovi připomínal fotografie pozůstatků obětí sopečného výbuchu v Pompejích. Groteskní, zčernalou hlavu měl zvrácenou vzad a ústa měl dokořán, jako by se pořád snažil vdechnout trochu čerstvého chladného vzduchu a zvrátit tak proces, který z něj udělal kus uhlí.

„Hořet začalo přímo tam, kde leží,“ řekl Stackovi s Ricou Fagin. „Někdo ho svázal, nechal na zemi a nalil na něho a kolem něj hořlavinu. Vypadá to, že nebyl svázaný provazem, ale spíš nějakou látkou. Ale nejsem schopnej říct jakou. Jak sami vidíte, byl to dost hnusnej, pažravej oheň. Tyhle domy z předválečný éry jsou mezi lidma hrozně populární, ale některý mají tak silný stěny a podlahy, že se do nich nedá zabudovat žádnej systém trysek.“

„Měli tu kouřovej hlásič?“ zeptala se Rica.

Fagin se na ni podíval a ukázal si palcem přes pravě rameno. Hlásič byl nad kuchyňskými dveřmi. Jeho kulatý plastový kryt visel ze stropu, takže bylo dobře vidět, že ze zařízení někdo vyndal baterie.

„Dejte nám vědět, jestli najdete baterky,“ řekl Stack. „Třeba na nich budou nějaký otisky.“ Dobře však věděl, že šance, že na bateriích cokoli objeví, je asi taková jako předtím možnost, že se něco najde na deštníku v bytě Hugha Dannera.

„Už jsme je našli!“ zavolal na ně jeden technik. „Vůbec nic na nich není.“

„Takže vrah měl rukavice?“ zeptala se Rica.

„Buď to, anebo baterky otřel,“ odpověděl technik. „Vzali jsme práškem úplně všechno, co se dalo. Musíme počkat, jestli z toho vyjdou otisky někoho jinýho než doktora a jeho ženy.“

Stack se podíval na Fagina. „Co ta manželka s upravenejma nohama?“

„Je ve vedlejším bytě. Jenom sedí a zírá před sebe.“

„Nechtěl bych být na jejím místě,“ podotkl Stack.

Přistoupil k tělu a ze všech stran si ho prohlédl.

Rica mu koukala přes rameno. „Vypadá to, že ho pachatel svázal nějakou černou látkou, ale jistě se to říct nedá. Všechno je tu černý,“ řekla.

„Třeba vám původní barvu zjistěj v laboratoři,“ podotkl Fagin. „Některý barviva jsou docela trvalý.“

Stack se narovnal.

Přistoupila k nim patoložka středního věku s rozcuchanými plavými vlasy a několika faldy povolené kůže na krku. Zemská přitažlivost se na ní hodně podepsala. Stack ji viděl poprvé v životě.

„Můžu vám říct, co jsem zjistila při předběžném ohledání,“ oznámila jim. „Uhořel. V ústech, a vsadila bych se, že i v plicích, má saze. Což znamená, že pachatel toho chudáka zapálil zaživa.“

„Jako toho před ním,“ poznamenala Rica.

Patoložka přikývla. „Slyšela jsem o tom.“

„Jestli je to práce nějakýho maniaka, tak se bojím, že jednoho dne se nám nepovede dostat nahoru do mrakodrapu a uhasit to. Nejsem sám. Děsíme se toho všichni,“ řekl Fagin.

„Tomu věřím,“ podotkla Rica. „Jaká je pravděpodobnost, že v některým věžáku začne hořet v horních patrech a bude se poroučet jako Dvojčata?“

„Poměrně nízká,“ odpověděl Fagin. „Do věží Světovýho obchodního centra vletěla letadla. Dvojčata chytila od hektolitrů leteckýho paliva. A to vytváří neuvěřitelnej žár a vydrží hořet hodně dlouho. Tohle je jinej případ. Ve věžáku, jako je tenhle, se většinou snažíme oheň místně izolovat a obvykle ani neevakuujeme celou budovu, ale jenom lidi, který by mohli být ohrožený na životech,“ Rice připadalo, že tak zanícený výraz ve tváři může mít jen newyorský hasič anebo policista. „Tohle je úplně jinej případ než Světový obchodní centrum,“ dokončil větu pozměněným, tišším hlasem.

Stack z kapsy vytáhl složený kapesník a otřel si pot z obličeje. Necítil se moc dobře. Připadalo mu, že on, Rica i celá budova budou už navždycky cítit spáleninou. Nacpal si kapesník zpátky do kapsy kalhot.

„Odvedli jste skvělou práci. Moc vám děkujeme,“ řekl všem přítomným. Pak se obrátil k Rice: „A my teď zajdeme vedle vyzpovídat čerstvou vdovu.“

„To bych fakt dělat nechtěl,“ poznamenal jeden technik, když Stack s Ricou odcházeli.

V předsíni se minuli se dvěma záchranáři, kteří si přišli pro tělo. Oba byli statní a usilovně žvýkali. Bavili se o úrovni newyorských pizzerií. Za léta praxe si vypěstovali určitou otrlost a naučili se oddělovat city od pracovních povinnosti, takže teď mysleli na široké italské nudle a přitom klidně vykonávali svou práci. Když mrtvolu uzavřeli do vaku na těla, měli padla. Stack s Ricou zatím klepali na dveře, za nimiž seděla žena, jejíž muž se právě proměnil v hromadu popela. Lidské tělo dokázalo nabýt nejrůznějších podob. Smrt měla zvláštní účinky.

Dveře bytu otevřela nákladně udržovaná padesátnice, jejíž perfektní vzhled kazily jenom potoky slz, které očividně vyplakala. Když se jí Stack s Ricou prokázali, zavedla je dovnitř k ženě schoulené v rohu pohovky, která byla potažená krémovým brokátem a vypadala, že stála víc než průměrné auto.

Sharon Lucetteová byla drobná, atraktivní blondýnka po čtyřicítce. Modrou halenku měla zmáčenou od slz. Tmavé kalhoty měla vyhrnuté nad kotníky a mezi prsty u nohou jí trčely tampóny, aby jí dobře zaschl lak jasně červené barvy, kterou by Rica popsala jako krvavě rudou. Její sandály ležely odkopnuté na koberci. Vedle nich se válely dva načervenalé tampóny. Když jí sousedka představila Stacka a Ricu, Sharon se zoufale rozplakala.

„Nebojte se, paní Lucetteová, nebudeme vás v takovéhle chvíli mučit. Věřte mi, že chápeme, jak těžké to pro vás je,“ promluvil na ni konejšivě Stack. Přistoupil blíž a dotkl se jejího ramene, které se otřásalo pláčem. „Někdy je to na světě pěkná mizérie. Na člověka se navalí věci, které vůbec nečekal. Jako starý policajt s tím mám bohaté zkušenosti.“

Zoufalá žena přestala vzlykat a podívala se na Stacka. Rica si všimla, že má vlasy na polovině hlavy dokonale upravené, zatímco na druhé polovině je má hrozivě rozcuchané a připláclé k lebce od toho, jak jednou tváří ležela na ozdobném polštářku. Rozmazaná řasenka jí kolem očí utvořila monokly, takže vypadala jako vyděšený mýval.

Zdálo se, že jí Stack dodal sílu. Popotáhla a otřela si nos hřbetem ruky. „Nebojte, můžu mluvit. Nebo to aspoň zkusím…,“ řekla. „Musíte tu mrchu chytit a potrestat!“

Stack s Ricou se na sebe podívali. „Vy tušíte, kdo to vašemu manželovi mohl udělat?“ zeptala se jí Rica.

„Vím to úplně přesně,“ odpověděla Sharon Lucetteová. „Jmenuje se Lillian Tuchmanová. Chtěla Rona a jeho partnery zažalovat kvůli svému pupku.“

Rica zlehka olízla špičku tužky a začala si do bloku dělat poznámky.

Stack se posadil na pohovku vedle Sharon a zlehka ji pohladil po zádech jako otec, který uklidňuje zoufalé dítě. „Kvůli svému pupku, říkáte?“ otázal se jemně.

„Ano. Tvrdí, že není tam, kde má být.“

„Ach tak.“

Sharon Lucetteová se rozpovídala a nebyla k zastavení. Stack ji občas povzbudil, aby se ze svého zármutku vymluvila. Bylo mu té nebohé ženy upřímně líto. Ve ztichlém bytě bylo slyšet jenom Sharonina slova plná nevěřícnosti a bolesti, Stackův starostlivý, konejšivý hlas a škrábání Ričiny tužky po papíře.

Rica se snažila psát stejně rychle, jako Sharon mluvila, aby jí neunikla žádná důležitá informace. Přitom si všimla, že zápach z vedlejšího bytu pronikl i sem.

Možná se vtiskl i do mysli Sharon Lucetteově, která se ho už nikdy v životě nezbaví. Bude ji pronásledovat ve dne i v noci.

Rica si strašně přála, aby na ni Stack někdy promluvil stejně jako teď na doktorovu vdovu.

14

Večeřeli ve Four Seasons a účet platila Myra. Billy Watkins její štědrost přijímal s okouzlující zdrženlivostí. Bylo mu jednatřicet, vypadal jako student a jeho práce ho už unavovala, i když Myru měl docela rád. Patřila k nejbohatším a velice náročným klientkám jejich firmy, a pokud byl Billy dobře informován, jako společníka si vždycky objednávala výhradně jeho. Připadala mu sice trochu stará, ale nepřitažlivá nebyla. Pořád měla docela slušné tělo.

Billy také věděl, že se Myře líbí, ale že ho nemiluje. O ženách toho věděl hodně. Tahle byla tvrdá a zranitelná zároveň a bála se lásky. Rozuměli si i beze slov – věděli, že ani jeden z nich se už nikdy doopravdy nezamiluje. Myra z toho byla smutná, Billymu to nad ní dodávalo moc.

Když skočili do postele v jejím luxusně zařízeném bytě, byla nenasytná jako vždycky. Jako častokrát začala na něm a pak se od něho nechala převrátit na záda, aby do ní mohl pronikat hlouběji a drsněji. Prosila ho, aby si ji nelítostně bral, a snažila se ho přivést k vrcholu kousáním do hrudi a ramene. Zatínala mu nehty do zad a patami ho prudce kopala do stehen a zadku. Myra byla tvrdý oříšek, ale Billymu to nevadilo. Už měl zoufalejší a náruživější klientky. Například jednu ženu z Východní padesáté čtvrté, která to dělala jedině ve sprše pod proudem vařící vody. Anebo ta…

„Á, ježíši, Billy!“

Myra pod ním znovu vyvrcholila. Billy se už před hodinou skoro vyčerpal a ještě úplně nenabral síly, takže nemohl podat stoprocentní výkon. Ale i tak se mu to povedlo, a to ho těšilo. I když určitě ne tolik jako Myru.

Opatrně se nadzvedl na rukou a kolenou, aby jí neublížil, a svalil se vedle ní na záda. Zůstal ležet a snažil se popadnout dech. Nad postelí se otáčel nástropní větrák a lustr, který k němu byl připevněný, svítil jen slabě. Měl jemně růžové, neprůhledné stínidlo a určitě byl hrozně drahý.

Vůbec ho nepřekvapilo, když se Myra rozplakala. Tiše vzlykala. Přitulila se k němu a Billy ji jednou rukou objal a pevně ji k sobě přitiskl. Její nahé tělo bylo chladné, i když se oba pořádně zpotili.

Jako jediná z žen, které znal, po sexu skoro pokaždé plakala, jako by v ní styk vyvolával vzpomínky na velice bolestivou minulost. Jednou se jí na to asi zeptá.

Vzlykala tlumeně, jako by se za své slzy styděla. Billy věděl, že vzlyky na chvíli zesílí, pak pozvolna utichnou a Myra začne cosi nesrozumitelně mumlat. Potom se ponoří do snů a bude pravidelně oddechovat. Takhle to vypadalo pokaždé, když k ní přišel. Lidé zůstávali zajatci své vlastní minulosti. Billy ji začal něžně hladit po zpocených vlasech i čele a dokola ji konejšil, že se všechno spraví. Vždyť přece nemá smysl bát se toho, co se jejich bouřlivým intimním stykem pokouší vytěsnit z mysli. Oba dobře věděli, že to říká jen tak, ale moc tomu chtěli věřit.

Za půl hodiny už Myra spala a tiše chrápala. Billy se jemně vymanil z jejího objetí a přikryl ji, aby nenastydla od větráku. Pak se pomalu přesunul na okraj postele, posadil se a zabořil nohy do měkoučkého koberce. Zezdola se k němu z ulice neslo tlumené, skoro neslyšné troubení klaksonu. Myra bydlela v jednom z nejžádanějších předválečných mrakodrapů na Manhattanu. Billy tak tichý byt, jako byl ten její, ještě nezažil.

Celý nahý a bos skoro neslyšně odešel do koupelny s bílými a světle fialovými obklady. Byla skoro stejně velká jako jeho ložnice. Postavil se k umyvadlu, stáhl si z penisu kondom a hodil ho do namodralé vody v záchodě. Potom se do něj vymočil. Díval se, jak voda v míse dostává odpornou nahnědlou barvu. Je hnusná, úplně stejně jako Billyho život.

Když skončil, spláchl. Voda v míse jenom tichounce zaševelila.

Možná mu šeptala, že život se může změnit, že život se změní, když se bude snažit.

Myra u večeře vypila docela dost vína, a tak spala tvrdě. Billy měl tyhle okamžiky po styku s ní rád. Pokaždé si připadal trochu jako Myřin oddaný, anebo naopak s osudem smířený partner, který tu s ní žije a všechno mu tady patří. Stejně jako když tu byl naposledy, se i teď rozhodl, že ještě než se osprchuje, projde celý byt a zkontroluje svůj majetek – nebo to, co by mohlo být jeho majetkem, kdyby vlastnil i Myru. Mohl by přece předstírat, že ji miluje. Vždyť právě tak to v životě chodí – člověk pořád něco předstírá. To by mu potvrdil kterýkoli z jeho kolegů.

Všiml si, že se Myra ve spánku překulila na pravý bok a zachumlala se do bílé přikrývky. Když odešel z ložnice, ani se neprobudila.

Obývák byl obrovský. Podlahu pokrýval světle růžový koberec. Pohovka i křesla byly vyrobeny z měkké kůže krémové barvy. Na zdech visely moderní olejomalby v ocelových nebo chromových rámech. Billy malbám, ze kterých nebylo na první pohled jasné, co zobrazují, nerozuměl a neměl je rád. Myra tu měla samé stříkance různých barev a roztodivných tvarů. Na jednom obraze byly jenom tři různě velké tečky na šedém pozadí. Jedno dílo nebylo až tak hrozné. Připomínalo nahou ženu zachycenou z mnoha různých úhlů. Všechny malby byly určitě drahé, ale kdyby jejich majitelem byl Billy, prodal by je v nějaké aukční síni, třeba v Sotheby’s. Nábytek v obýváku byl na první pohled velice kvalitní, i když některé kusy už měly svá léta. Když si Myra může dovolit obrovský konferenční stůl ze skla a zlata, který vypadá jako Austrálie, proč si k němu pořizuje rozvrzanou dřevěnou židličku se zprohýbaným dřevěným opěradlem? Kdyby tady bydlel on, nechal by si stůl, ale židle by se zbavil. Velkou odřenou almaru, ve které se skrývá televize a stereo, by si nechal. Ale možná by ji dal znovu natřít.

Přistoupil ke dveřím do kuchyně a podíval se dovnitř. V kuchyni bylo plno bílých dřevěných skříněk a velký dřez s pracovní deskou z šedého mramoru. Chromovaná lednice a sporák vypadaly, jako by je Myra koupila od nějaké restaurace. Ale k čemu kuchyň? Vždyť jí není zapotřebí. Kdyby spolu žili, jedli by zásadně v restauraci.

Vzít si obstarožní Myru by vlastně nebylo až tak špatné. Billy by se o to mohl pokusit, kdyby Myra nebyla tak zatraceně chytrá. Měl nad ní převahu, jenom když spala, jako teď. Ženské jsou mazané a neřeknou nic přímo. Obvykle dělají a myslí si aspoň dvě věci najednou. A když na to přijde, nikdy nehrají férově. Jsou mnohem méně čitelné a hůř se s nimi jedná než s muži, kteří jsou většinou o dost průhlednější, přímočařejší a otevřenější. Billy ale měl ženy rád, i když to byly potvory. Obzvlášť Myra. Už poněkolikáté si musel připomenout, že má být opatrný.

Ještě jednou obývák obešel a pak prozkoumal druhý pokoj. Konečky prstů se zlehka dotýkal předmětů, které by mohly nebo spíš měly patřit jemu, kdyby byl život spravedlivější. Třetímu pokoji, který Myra využívala jako domácí kancelář, se vyhnul. Ani se nepokusil vzít za kliku. Věděl, že dveře jsou zamčené.

Podíval se na naleštěné mahagonové hodiny se zlatým ciferníkem. Bylo už po půlnoci.

Vrátil se do koupelny a osprchoval se. Potom se otřel měkkým ručníkem, který byl teplý, jak visel na vyhřívaném mosazném sušáku. Vlasy mu uschnou rychle, má je krátké. Učesal si je, ztužil je Myřiným lakem na vlasy a podpaží si přejel jejím kuličkovým deodorantem.

Ve zšeřelé ložnici našel své šaty a oblékl se. Jít do zimy venku hned po teplé sprše nebylo zrovna nejzdravější, ale v téhle roční době to zkrátka patřilo k rizikům jeho povolání. Billy si už navíc vypěstoval imunitu. Kromě toho ve skříni v Myřině hale visel jeho tlustý kabát od Armaniho. Byl už trochu vyšlý z módy, ale pořád hezky hřál.

Billy si zapnul blejzr, přistoupil k posteli a sklonil se nad Myrou. Jednou, dvakrát ji políbil na čelo, aby ji aspoň trošku probudil.

„Dobrou, Myro. Jako vždycky jsi byla skvělá.“

Slabě se usmála a zabořila obličej zpátky do polštáře. „Brou…, Billy,“ zamumlala přes něj tlumeně.

Najednou mu bylo smutno, skoro jako by opouštěl skutečný domov a manželku. Vyšel z ložnice a nechal Myru spát. V hale si oblékl kabát a černý kožený límec si vyhrnul až k uším.

Podíval se na sebe do zlatě orámovaného zrcadla, hezky se usmál a bezostyšně obdivoval svou chlapeckou tvář lemovanou blondatými vlasy. Život přece jen nestojí pořád za bačkoru. Tahle noc rozhodně stála za to, i když za kolik přesně, to Billy ještě neví.

Myra eskort servisu platila hotově anebo kartou, ale Billymu pokaždé na příborníku s mramorovou deskou nechávala něco v obálce.

Hned vedle dveří.

15

Ve čtyřicátém sedmém patře Whitlock Building na Západní padesáté ulici se šestiletá Eden Wilsonová převalila ve spánku a zamumlala, ale neprobudila se. Kdyby ano, stejně by nevěděla, co ji vlastně vyrušilo. Cosi pronikalo jejími sny a vnášelo jí do duše nepokoj. Nějaká nehmatatelná změna.

Ve vedlejší ložnici tvrdě spali její rodiče, Roy a Edith Wilsonovi.

O žádných změnách nic nevěděli. Netušili, že klimatizace v jejich bytě ústí do stejného potrubí jako klimatizace jejich sousedů. Jednotlivé poloviny trubky od sebe oddělovala jenom tenká kovová destička, která se rozžhavila tak, že se na ní roztavily spojovací nýty a trubka byla oboustranně průchodná. Tím se kouř z vedlejšího bytu dostal k Wilsonovým.

A po něm i oheň.

Nejdřív to byl jenom malinký plamínek. Pronikl dovnitř jako průzkumník, kterého vyslala napřed větší a nebezpečnější skupina.

Trepotavé rudé nebezpečí brzy proniklo za ním a šířilo se podél horního lemu tapety s králíčky a kytičkami. Plameny se vyhnuly kouřovému hlásiči s vybitými bateriemi a pokračovaly dál. Lem tapety se zkroutil a jeho hořící kusy dopadly na koberec ze syntetického vlákna.

Eden si povzdechla, převalila se a spala dál. Žhnoucí oharek do koberce propálil díru, rozhořel se a začal se rychle zvětšovat do rudého pulzujícího kruhu.

Ze žhavého kruhu po celém obvodu rychle vyšlehly plameny a začaly plápolat do výšky. Dosáhly dostatečně vysoko, aby olízly odkopanou přikrývku, jejíž cíp visel malý kousek nad zemí. Oheň se jím posilnil a rozběhl se po obšitém okraji přikrývky. Narůstající ohnivý kruh na koberci dosáhl k zavřeným dýhovým dveřím, jejichž duté jádro vyplňovaly jenom překližkové desky a kartónové spoje. Oheň pozřel lepidlo na hranách dveří a zaútočil ha dýhu a lakované zárubně.

Plameny v nohách Edeniny postele přeskočily na rošt a zakously se do matrace. Olízly panenku s blondatými vlasy, kterou našly v rohu. Panenka se roztavila a zkroutila jako při hře na kremaci. Potom spadla na zem.

Eden se probudila a zpříma se posadila na posteli. Rozhlédla se kolem sebe udivenýma očima. Potom skrčila nohy, objala si kolena a začala křičet.

Ve vedlejší místnosti se její rodiče dusili těžkým černým kouřem a pokoušeli se doplazit ke dveřím. V neproniknutelné hradbě dýmu však nedokázali najít ani jeden druhého.

Ricu probudilo vyzvánění mobilu přímo u jejího ucha. S velkou námahou se probrala a sáhla po něm. Přitom si všimla, že digitální budík ukazuje jednadvacet minut po třetí ráno.

Proč někdo volá teď? Vždyť je moc brzo. A moc zima. V radiátorech to nechrastilo ani nehučelo, což znamenalo, že nehřejí. Rica si zítra znovu promluví se správcem. To je bída! Olízla si rty a nadzvedla se na lokti. Čiré zoufalství. K takovému vyrušování by volající měl mít hodně pádný důvod.

Nahmátla tlačítko se zeleným sluchátkem, přitiskla si telefon k uchu a zamumlala do něj cosi naprosto nesrozumitelného.

„Rico?“

Byl to Stack. „Jo, to jsem já. Ještě spím.“

„Tak se rychle probud,“ řekl Stack. „Máme hlášenej další požár, v bytě na Východní padesátý, kousek od Druhý. Čtyřicátý sedmý patro.“

V mžiku se probudila. „Ježíšikriste! Hasiči se tak vysoko nedostanou.“

„Za chvíli se pro tebe stavím.“

„Dej mi čtvrt hodiny,“ řekla Rica.

„Deset minut. Volám ti z mobilu. Už k tobě jedu.“

„Skvělý,“ řekla Rica. „Tak to se stihnu aspoň obout.“

Zvládl to za devět. S uspokojením kvitoval, že Rica na něho už čeká. Zamířil k chodníku, uvolnil zástrčku na dveřích a kolegyně vklouzla na sedadlo spolujezdce. Celá se třásla zimou a hekala. Neřekla ani slovo, jenom upřela oči před sebe a zapnula si bezpečnostní pás. Možná je naštvaná, anebo rozrušená, anebo opravdu ještě napůl spí. Nevěděl, co z toho si vybrat, a rozhodl se radši nevyzvídčit.

Seš’ápl plyn a vyrazil do studených ulic ponořených v mlze. Na Manhattan byly skoro prázdné. Cestou k Rice potkal možná dvacet, maximálně třicet aut. Většina z nich byly taxíky. Město, které mkdy nespí, podřimovalo. Stack na střechu auta nevyhodil přenosný maják ani nezapnul sirénu, ale prudce zahnul za roh do strašidelné mlhy, která stoupala z průduchu metra.

„Kdo ti volal?“ zeptala se ho Rica.

„Fagin, ten hasič.“

Rica si na mladistvého Abrahama Lincolna z bytu doktora Lucettea vzpomínala. „Řekl ti něco bližšího?“

„Jenom že tam hoří už nějakou dobu, ale nic víc. Moc jsme toho spolu nenamluvili. Měl dost práce.“

„To je jasný.“

Najednou se odněkud přiřítil taxík, udělal smyk a zastavil těsně za nimi. Málem do nich narazil. Ozvalo se zuřivé troubení.

„Ten debil jel moc rychle,“ poznamenala Rica.

Stack se usmál. Vzal do ruky přenosný majáček, stáhl okénko a vyhodil červené světýlko na střechu auta. Spustil sirénu a zase okénko vytáhl. Hodný Stack. Ztělesněný zákon a pořádek.

„Je tu nějaká zima,“ řekla Rica a omotala si krk šálou, jako by dovnitř pořád proudil studený vzduch. Mrzelo ji, že si nestihla vyčistit zuby. Měla pocit, že má v ústech bláto. Určitě jí z nich páchne jako z kanálu.

Stack proletěl křižovatkou a nechal sirénu, aby celému okolí oznámila, že se všichni mají klidit z cesty. Podíval se na Ricu, která cosi tahala z veliké kapsy svého neforemného kabátu.

Překvapeně zamrkal, když se vytasila s termoskou.

Počkala, až Stack chvíli pojede rovně, opatrně odšroubovala černé víčko láhve a nalila do něj horkou kávu.

„Budeme muset pít z jednoho kelímku. To bude intimčo,“ poznamenala a podala mu kouřící tekutinu.

Stack se pořádně napil, až si opařil jazyk. Nevěnoval tomu pozornost. Odtrhl kalíšek od úst a s úsměvem řekl: „Dík, Rico. Až teď jsem se úplně probral.“

„Byla by ze mě dobrá manželka,“ poznamenala.

„Asi jo.“

Vrátil jí kalíšek, zlehka sešlápl brzdu a zahnul do Druhé ulice.

V dálce před sebou spatřili nad mrakodrapy načervenalou záři, jako by začínalo předčasně svítat.

„Proboha!“ vyjekla Rica.

„Radši to kafe dopij,“ řekl Stack a dupl na plyn, až ji setrvačná síla zatlačila hluboko do sedadla.

Vytáhli průkazy a prošli mezi porůznu rozestavenými hasičskými auty a sanitkami. Snažili se pokud možno nepřekážet. K jedné straně budovy byl celkem zbytečně přistaven výsuvný žebřík. Tiskl se k němu hasič s hadicí v rukou a téměř kolmým proudem vody mířil na několik sálajících oken. Jeho kolegové ze silnice stříkali vodu do pater těsně pod rudou září, aby žárem popraskanými okny nepronikl oheň do ostatních bytů. Stack měl za to, že se hasiči snaží aspoň udržet oheň tam, kde je. S horními patry se momentálně nic moc dělat nedalo. Mezi hasičskými auty stálo i několik policejních vozů a uniformovaní policisté se snažili uklidnit hlouček lidí, který nejspíš z větší části tvořili nájemníci, již prchli z hořící budovy. Stack posunkem naznačil Rice, aby k němu přišla, a společně přistoupili k policistovi stojícímu kousek od jednoho auta.

Oba mu ukázali odznaky. Sotva seržant Mosher zaslechl Stackovo jméno, viditelně se napřímil. Byl to prošedivělý padesátník se zakulaceným bříškem. Dopodrobna Stackovi popsal, co se na místě událo, a řekl mu, co zatím zjistil.

„Před tři čtvrtě hodinou jsme s Vinným dostali telefonický oznámení, že tu hoří. Když jsme dorazili, už tu houkaly hasičský sirény. Od nájemníků dole ve vestibulu jsme se dozvěděli, že hoří ve čtyřicátým sedmým patře. Výtahy jezdily sem a tam jako šílený, protože všichni, co bydlej kolem sedmačtyřicátýho patra, se snažili dostat dolů. Přijelo sem pár uniforem ze sedmnáctýho okrsku a pak hasiči. Nejdřív jsme lidem zakázali používat výtahy, aby se v nich nikdo nezasekl, a pomohli jsme nájemníkům z budovy po únikovým schodišti. Pak jsme je začali uklidňovat.“

„Vy jste ze sedmnáctky?“ zeptal se ho Stack.

„Z devatenáctky, ale byli jsme poblíž, takže jakmile jsme zaslechli to hlášení, hned jsme se sem rozjeli,“

Stack věděl, že mnozí z přítomných policistů jsou z okolních okrsků. Požár představoval obrovské neštěstí a mohl se velice rychle rozšířit.

Podíval se vzhůru, směrem, jímž hleděl seržant Mosher. Prvních pět pater mrakodrapu mělo hezkou fasádu z tesaných kamenů a od šestého patra výš byly jen hrubé cihly. Z některých oken v patrech nad ohněm se vykláněli lidé.

„Všechny jsme ven nedostali,“ poznamenal Mosher celkem zbytečně. „Některý nemůžou dům opustit kvůli plamenům nebo kouři. Pár jich odmítá odejít z bytu, věříte tomu?“

„Věřím,“ odpověděl Stack.

Rica podupávala, aby se trochu zahřála, a vyfukovala obláčky páry. Šťouchla Stacka do žeber a upozornila ho: „Koukni, jde sem Fagin.“

Stack poděkoval seržantovi a otočil se směrem, odkud se k nim blížila vysoká hranatá postava Ernesta Fagina. Cestou překračoval jednotlivé kusy hasičského vybavení a přeskakoval propletence tlustých hadic tak bravurně, jako by podobnou překážkovou dráhu absolvoval snad stokrát. Možná to tak i bylo. Na nohou měl vysoké boty a byl zahalený do dlouhého šedého pláště se dvěma širokými žlutými pruhy, ale byl prostovlasý. Pozdravil Stacka a kývl na Ricu.

„Už víte, o co jde?“ zeptal se a rychle se podíval na seržanta Moshera.

„Ještě ne,“ odpověděl Stack.

„Zatím oheň zvládáme udržet v severozápadním rohu domu, ale tak vysoko z ulice vodou ani pěnou nedostříkneme.“

„Co ti lidi, co jsou nahoře uvěznění?“

„Nejsme schopní přesně říct, kolik jich tam je. Poslal jsem po schodech tým, aby se je pokusil dostat z bytů a bezpečně je dovést dolů. Pak se s hadicema vrátí do patra, kde hoří.“

„A co stoupačka?“ zeptal se Stack, který si vzpomněl na rozhovor, který spolu vedli předtím.

„Zkoušeli jsme to. Nedá se na ni napojit, ale s tím už si nějak poradíme.“

„Existuje nějaká šance, že bude minimum obětí?“ zeptala se ho Rica.

„Moc velká ne,“ odpověděl Fagin upřímně a protáhl obličej. Rica měla dojem, že se mu v očích zaleskly slzy, i když je mohl mít jenom podrážděné štiplavým černým kouřem. „Myslíte, že to má na svědomí ten váš žhář?“ zeptal se.

Rica pokrčila rameny. „Zatím jsme neměli příležitost to nijak zjistit.“ Podívala se na ohnivé divadlo nad jejich hlavami. „Pokud na to vůbec přijdeme.“

„My to zjistit dokážeme,“ řekl Fagin pochmurně. „Jsme schopní provést rekonstrukci a nakonec vám říct, jestli to byl on, nebo ne.“

Najednou se před nimi objevil obrovitý muž s hodností kapitána na přilbě a mávl na Fagina. Ten ho poslechl, ohlédl se přes ramenoxa zanechal Stacka a Ricu o samotě.

Aktivita kolem domu se stupňovala. Rozběhlo se k němu několik hasičů.

„Připadám si tu zbytečná,“ řekla Rica.

„Když se jim nebudeme motat pod nohama, bude to to nejlepší, co můžeme udělat,“ přitakal Stack.

Ozval se řev motoru a hlasité houkání sirény. Hasičská auta se stavěla do jiné polohy. Něco se začínalo dít.

Zpoza zaparkované sanitky se vynořil Fagin a doběhl na půl cesty ke Stackovi s Ricou. Na hlavě měl přilbu. Pousmál se a ukázal k obloze. Potom ukazovákem a prostředníkem naznačil chůzi nahoru po schodech.

„Asi uvolnili požární schodiště,“ řekl Stack. Fagin jim zamával a pak jim rychle zmizel z dohledu. Hodlal přiložit ruku k dílu.

Stack s Ricou zůstali stát na druhé straně ulice a čekali. Byla jim zima.

Za patnáct minut začali z domu vycházet další obyvatelé. Většina z nich vypadala v pořádku, i když některým se motala hlava a klopýtali. Některé vynášeli na nosítkách, jiné podepírali sousedi a záchranáři. Pravděpodobně scházeli dolů po únikovém schodišti, zatímco hasiči tudy táhli nahoru svou výzbroj. To mohlo dost dobře znamenat, že na schodech za chvíli nebude bezpečno před kouřem nebo dokonce plameny. Stack už poněkolikáté děkoval Bohu, že si zvolil kariéru u policie, a ne u hasičů.

Z myšlenek ho vytrhl povědomý zvuk, který stále sílil. Když se podíval k obloze, spatřil dvě helikoptéry, které jako by visely ve vzduchu nad mrakodrapem. Kdysi viděl film o požáru ve věžáku. Posádky helikoptér házely lidem uvězněným v horních patrech a na střeše lana a vytahovaly je nahoru, aby je zachránily před plameny. Stackovi to i ve filmu připadalo neúčinné. Hodlají se o to teď pokusit v reálu?

Vrtulníky se chvíli vůbec nehýbaly z místa, pak se obrátily k západu a zmizely z dohledu.

Fagin se ke Stackovi s Ricou znovu přidal skoro za hodinu. Obličej měl až na oblast kolem úst a očí černý od sazí a vypadal vyčerpaně.

„Je to dobrý,“ prohlásil. „Povedlo se nám tu potvoru zpacifikovat. Asi byste měli jít se mnou, jestli vám teda nevadí, že budete muset vylézt čtyřicet sedm pater.“

Stack s Ricou na něho němě zírali.

Roztáhl umouněný obličej v úsměvu. „Dělám si srandu. Zprovoznili jsme výtahy.“

Vykročili s Faginem přes ulici k věžáku. Postava, která předtím z Central Parku sledovala Myru Ravenovou, teď pozorovala i Stacka a Ricu.

Média se vesele rozepisovala o tom, kdo dostal na starost vyšetřování záhadných úmrtí v plamenech. Detektivové Benjamin Stack a Rica Lopezová. Informace o nich se hledaly docela snadno.

A dnes večer se dokonce naskytla příležitost osobně si je prohlédnout.

16

Stack v sedm hodin ráno zapadl do postele a spal až do devíti, kdy mu zazvonil budík. Byl docela rád, že se probudil. Celou dobu se mu zdálo o plamenech, černém kouři a obličejích přitisknutých na oknech. Když si uvědomil, že leží doma a vdechuje chladný, čistý vzduch bez jediné stopy kouře, ulevilo se mu.

Včerejší noc však měla do snu daleko. V rohovém bytě ve Whitlock Building, kde požár propukl, se v místnosti, jež bývala kuchyní, našlo ohořelé tělo. Další mrtvola ležela ve vedlejším bytě. Kromě ní tam byla žena a dítě, které s popáleninami třetího stupně odvezli do nemocnice.

V tuto chvíli neměli žádné další informace. Fagin s patoložkou pracovali na rekonstrukci a měli Stackovi poskytnout informace až dnes.

Za hodinu se měl zastavit u Ricy a vyzvednout ji. Rychle se osprchoval a oblékl, aby se v nedaleké kavárně stihl trochu nasnídat. Než vyrazil, podíval se na předvolání k rozvodovému soudu a na formulář na psacím stole. Jeho právní zástupce Gideon Fine ho instruoval, aby ho vyplnil, jak nejlépe umí, a poslal mu ho ke konečnému zpracování a podání u soudu. Stackův rozvod s Laurou probíhal hladce. Ani jedna strana si to nerozmyslela a nehodlali se hádat o to, kdo dostane televizi a kdo mixér. Zatím se k sobě chovali přátelsky. Stali se z nich dva lidé, kteří si konečně přiznali, že napětí v jejich vztahu definitivně zničilo všechno, co je kdysi spojovalo. Laura byla vždycky rozumná a Stack se domníval, že i po rozvodu zůstanou přáteli. Namlouval si, že je vlastně rád. Takhle mu zůstane aspoň něco.

Teď neměl čas myslet na vyplňování rozvodového formuláře. Omotal si kolem krku kostkovanou šálu, vklouzl do kabátu a vyšel z bytu.

Na chodbě si všiml, že kabát silně páchne kouřem. Řekl si, že do kavárny dojde pěšky, aby nemusel vyjíždět s autem, protože by mu určitě někdo zabral místo. Studený vzduch mu aspoň provětrá oblečení a on se zbaví štiplavého zápachu spáleniny.

Zastavil se v obchodu vedle kavárny, aby si koupil noviny, a hned si všiml titulku na první straně Postu: ŽHÁŘ ROZPOUTAL PEKLO V DALŠÍM VĚŽÁKU.

Bezva, pomyslel si Stack a začetl se do článku. Média toho bud věděla víc než on, anebo si hodně domýšlela. Dokonce už vraha pokřtila na Žháře. O požáru se psalo i na hlavní stránce Timesů, i když až ve spodní polovině a nespekulovalo se tam o tom, jak začal. Stack se natáhl pro Post. Zajímalo ho, co se tam o vraždách píše, z jakého úhlu se na ně noviny dívají a jaké informace novináři zjistili, když odjel z místa činu. Musel se pousmát, když si uvědomil, že sám už o vrahovi také uvažuje jako o Žháři. Ta přezdívka se asi ujme.

V kavárně se mu podařilo najít malý prázdný box u okna. Usadil se v něm s opečeným kukuřičným vdolkem, sklenkou pomerančového džusu a kávou, které si koupil u pultu.

Rozložil si jídlo před sebou, jediným douškem vypil džus a rozevřel noviny. V klidu četl, žvýkal vdolek a zapíjel ho kávou.

V článku se přízvisko Žhář vyskytovalo hned několikrát. Bude nejlepší, když si na něj zvykne. Reportér psal o dvou mrtvých – nějakém Jamesi Healym, v jehož bytě začalo hořet, a Royi Wilsonovi z vedlejšího bytu, který zemřel poté, co se nadýchal kouře. Jeho manželce Edith se podařilo zachránit jejich šestiletou dceru Eden, ale obě dvě mají vážné popáleniny. Příčinu požáru se zatím nepodařilo zjistit. Hasiči přijeli rychle, ale osoba, která oheň nahlásila, jim zavolala moc pozdě. Obyvatele horních pater bylo možné zachránit teprve po hrdinném výstupu po únikovém schodišti v zadním traktu budovy. Několik nájemníků se nadýchalo kouře a jeden muž dostal slabý infarkt, ale jinak k žádným závažným zraněním ani úmrtím následkem popálení nedošlo. Článek doplňovala fotografie hasičů, kteří z nouzového východu mrakodrapu vyvádějí vyděšené a ohromené obyvatele. V pozadí bylo vidět jakousi ženu – možná Ricu.

Proboha, Rica!

Podíval se na hodinky a pokračoval v jídle i čtení o poznání rychleji.

Zbytek textu obsahoval většinou spekulace o rizicích požáru v mrakodrapech. Psalo se tam o tom, že obyvatelům nejvyšších pater hrozí vážné nebezpečí. Novinář ujišťoval čtenáře, že obchody na Manhattanu a v jeho nejbližším okolí zvyšují zásoby kouřových hlásičů a hasicích přístrojů. To je dobře, pomyslel si Stack.

Když dojedl vdolek a dočetl noviny, vstal, oblékl si kabát a dopil kávu.

Než odešel, přeložil noviny v místě s fotografií, na které možná byla Rica, a zastrčil si je do podpaží.

V bistru nedaleko kavárny, kde Stack snídal, také někdo seděl u kávy s novinami v ruce. Na stole ležely Post a Timesy. Dotyčný četl Post, který v něm vyvolával silnou reakci.

Takže mu říkají Žhář. No dobrá. Nakonec proč je nenechat, ať si trochu lámou hlavu. Nemohou vědět, že není pyroman, ale spíš mstitel, který se dívá, vyčkává, zvažuje a rozpaluje se. To je podstata jeho činů i jeho plánů. Oheň je pak jen vyvrcholením. Plameny představují ničivou sílu osudu. Je třeba všechno pečlivě sledovat, dokud se prach neobrátí v prach. A tak Žhář jenom přihlíží.

Zbytek textu se mu vůbec nelíbil. Do jeho plánu rozhodně nepatřil muž ve vedlejším bytě ani jeho žena a dcera, které leží na traumatologii v Rooseveltově nemocnici.

Když se o tom dozvěděl, jako by mu někdo uštědřil ránu pod pás.

Tohle se nemělo stát! Ten dům přece není tak starý. Měl by mít tryskový systém. A co ti sousedé – copak mají tak málo rozumu, že si v bytě nenamontovaíi hlásiče kouře? Obzvlášť v dětském pokoji?

Bylo to brutální. Žháře to úplně ochromovalo.

Zároveň to byl osud. Určitě to byl osud.

A pak tu bylo ještě jiné řízení osudu. Poslání, které zcela jistě přišlo shůry. Tahle nepříjemnost Žháře nesmí odradit. V armádě se tomu říká civilní ztráty, těm se žádná mise nevyhne. Jde především o to, aby se ti, kteří si to zaslouží, dostali do pekla. Náhodná úmrtí nijak nezmění jeho boj za spravedlnost a není možné se z nich vinit. Jsou to zkrátka nehody. Nedá se s nimi nic dělat.

Žhář teď má jeden jediný cíl a potřebuje se na něj soustředit. Ví, že si lidé budou zoufat. Možná budou zdrcení, ale určitě to nebude horší než dosud. Na tomhle světě je zkrátka plno smutku. Taková je krutá pravda.

Všechno zůstává při starém.

Právě to Žháři připadalo příšerné.

17

„To nejsem já,“ řekla Rica, když jí Stack ukázal fotografii hořícího věžáku v ranním vydání Postu. „Ta ženská je o dvanáct kilo těžší.“

„Třeba je to tím kabátem,“ řekl Stack. Projížděli po Broadwayi.

Rica měla tentýž kabát právě teď na sobě. Zajela pod něj rukou a nahmatala podpažní pouzdro na pistoli schované pod modrým blejzrem.

Stack zbytek cesty na policejní stanici mlčel.

Na služebně prošli nové informace o požáru, které dostali z laboratoře. Pachatel ho založil s pomocí nějaké hořlaviny v bytě jistého Healyho, kde našli ohořelé tělo. Zápis z předběžného ohledání jasně říkal, že když začalo hořet, oběť ještě žila. Svázaná zčernalá mrtvola pravděpodobně patřila majiteli bytu Jamesi Healymu, ale ještě museli počkat, až jim to potvrdí výsledky rozboru zubů.

„Udělal to ten náš pyroman,“ řekla Rica, která seděla vedle Stacka u jeho stolu.

„Nejspíš.“

Najednou zazvonil telefon. Stack po něm skočil a ohlásil se. Volal mu seržant Redd z recepce. Prý dostal od velitele 0’Reillyho rozkaz, aby k němu Stacka s Ricou okamžitě poslal, až přijedou na stanici.

„Má blbou náladu,“ dodal Redd. „Je to horší než jindy.“

Stack se musel usmát. Na okrsku bylo jen málo policistů, jimž by se Redd takhle svěřoval. Poděkoval seržantovi a zavěsil. „Velitel 0’Reilly nás zdvořile žádá o pokec,“ řekl Rice.

„Jestli on se nedoslechl, že včera někde hořelo.“

„Přestaň ze sebe dělat naivku,“ zarazil ji Stack a vstal od stolu. „U 0’Reillyho s tím nepochodíš.“

„Nejspíš nepozná, že to hraju.“

„Toho se právě bojím.“

Stack ledabyle zaklepal na dveře 0’Reillyho kanceláře a společně s Ricou vstoupil dovnitř. 0’Reilly jim nevěnoval pozornost a mlčky cosi sepisoval na papíře před sebou. Schválně je nechával čekat.

„Promiňte,“ řekl po chvíli neupřímně. Zavřel drahé zelené pero zlatým víčkem a ztěžka se rozvalil v kancelářském křesle, jako by mu najednou ochably všechny svaly v těle. „Podle toho, co jsem slyšel o požáru ve Whitlock Building, soudím, že je to zatím poslední v řadě.“

„Vypadá to tak,“ připustil Stack.

„Tak to vidí Post,“ dodal 0’Reilly.

Rica pokrčila rameny. „Post…“ začala.

Stack by ji nejradši chytil pod krkem.

„Má mnohem víc čtenářů, než byste spočítali na prstech obou rukou a nohou,“ dokončil za ni 0’Reilly.

„Včetně starosty a policejního komisaře,“ dodal Stack neutrálně, aby trochu zmírnil situaci. 0’Reilly Ricu počastoval spalujícím pohledem.

„Tak, přesně tak,“ řekl 0’Reilly a konečně odtrhl oči od Ricy, která se tvářila, že vůbec nechápe, čím ho rozzlobila.

„Jestli je pachatel náš člověk, změnil způsob práce. Tenhle požár se od předchozích liší. Nezabil jenom jednu vyhlídnutou oběť* To by mohlo něco znamenat. Možná v tom byl úmysl, možná jenom udělal velkou chybu,“ prohlásil Stack.

0’Reilly se na něho podíval, jako by ho viděl prvně v životě.

„Osobně bych to viděl spíš na tu chybu,“ pokračoval Stack. „Jako nejpravděpodobnější mi připadá, že to byla náhoda. Oheň se pachateli prostě vymkl z ruky.“

„Nejsem si jistej,“ řekl 0’Reilly. „Tenhle pyroman mi nepřipadá zrovna jako lidumil. Oba jsme už viděli dost úchylů, co by bez problémů jen tak zapíchli pár lidí, kdyby se to smělo. Takový ty typy, co ještě teď pro potěšení trápěj a zabíjej brouky,“

Ještě teď? Že by 0’Reilly v minulosti jen tak zabíjel hmyz? A kdy s tím asi přestal?

„Nemohl by to být terorista?“ zeptal se 0’Reilly.

Stack o tom už také přemýšlel. „To bych vyloučil. Našeho žháře vždycky zajímá jenom jedna oběť, i když by mohl podpálit celej dům. Oběti nemají celkem nic společnýho s politikou a navíc se k požárům nepřihlásila žádná teroristická organizace.“

„Vidím to podobně,“ řekl 0’Reilly. „Ale neměli bychom vyloučit žádnou možnost.“

„To rozhodně ne.“

„Je to sériovej vrah,“ ozvala se Rica, „takže je možný, že se podvědomě chce nechat chytit. Třeba začne mít výčitky svědomí. Zatím si vybíral jenom dospělý, ale teď je těžce popálená malá holčička. Možná má stejně starou dceru.“

„S tím svědomím bych to neviděl tak optimisticky,“ řekl 0’Reilly. „A těm psychologickejm kecům o tom, že vrah se chce nechat chytit dřív, než provede něco dalšího, jsem nikdy moc nevěřil. Podle mýho tihle parchanti prostě postupně začnou mít pořád silnější nutkání zabíjet, přestanou se ovládat, nedávají si pozor, udělají zásadní chybu a my je chytíme.“

Stacka napadlo, že 0’Reilly má možná pravdu. Psychopati většinou nejsou ani tak komplikovaní, jako spíš posedlí. Samozřejmě existuje plno výjimek a ty je ze všeho nejtěžší vystopovat a dostat za mříže.

„Jakmile budeme mít potvrzenou identitu toho Healyho, pokusíme se o něm zjistit co nejvíc informací. Mezitím můžeme vyzpovídat některý sousedy, jestli náhodou neviděli nebo neslyšeli něco podezřelýho.“

„Už jsem tam poslal vyšetřovací skupinu,“ řekl 0’Reilly. „Dneska odpoledne by vám měla začít podávat informace o tom, co zjistila. Chci, abyste pátrali ještě jiným směrem.“ Přistrčil Stackovi přes desku stolu list papíru. „Tohle je seznam všech známejch žhářů žijících v New York City a okolí. Půjčím si pár lidí v civilu, aby vám s tím pomohli. Chci, abyste si promluvili se všema lidma, co jsou na tom seznamu, a vyhodnotili situaci. Zajímá mě, jestli by to k některýmu z nich nesedlo.“

„Jo, to dává smysl,“ odpověděl Stack dřív, než se do hovoru mohla vložit Rica. Vzal list do ruky a podíval se na něj. Bylo na něm šestnáct jmen. Bude chvíli trvat, než je všechny najdou, a možná se jim to ani nepodaří. Ale 0’Reilly má pravdu – je třeba to zkusit.

Když Stack s Ricou vyšli z 0’Reillyho kanceláře, spojili se s detektivy v civilu Nancy Weaverovou a Jakem Jonesem. Weaverová byla atraktivní žena kolem čtyřicítky oblečená do nevýrazné šedé sukně a blejzru, které by na sebe Rica v životě nevzala. Předtím pracovala na mravnostním a měla dábelský lesk v oku. Jinak vypadala jako každá jiná policistka. Jones byl nedbalý, příšerně obézní chlap, jemuž do důchodu zbýval stejný počet roků, jako měl vlasů na hlavě – tři. Říkalo se, že spolu něco mají, ale Stack tomu nevěřil. I když Weaverová jiskru v oku rozhodně měla…

Stack s Ricou si vzali na starost prvních osm lidí ze seznamu a zbytek přenechali Weaverové s Jonesem. Společně jména prověří a zjistí, kde bývalí žháři bydlí. Metody vyšetřování u jednotlivých osob přizpůsobí míře jejich nebezpečnosti.

Ze všeho nejdřív prohledali místní a národní databáze, aby zjistili, s kým vlastně mají tu čest. Zanedlouho pochopili, že se jedná o různorodou skupinu osob, které se dopustily rozmanitých zločinů. Někteří jenom zapálili vlastní dům nebo firmu, aby fingovali pojistnou událost. Jiní se desítky let dopouštěli závažného žhářství, které v některých případech končilo smrtí. Další něco zapálili na zakázku a ještě další prostě kvůli tomu, aby se dostali do opojného stavu, jaký dokázali pochopit jenom pyromani a někteří inspektoři se specializací na žhářství. Stack byl přesvědčený, že nikoho z dotyčných nepřekvapí, že s ním chce policie mluvit o nedávné sérii smrtících požárů.

Než shromáždili všechny potřebné informace, bylo půl jedenácté. Teprve pak se mohli vydat do ulic a vyptat se podezřelých. Všichni čtyři si nad seznamem sedli a tentokrát si jména rozdělili podle místa bydliště, aby zbytečně dlouho nejezdili po městě.

Weaverová s Jonesem odešli a Stack s Ricou se také chystali k odchodu z policejní stanice, když najednou přišel seržant Redd s novými informacemi o požáru ve Whitlock Building.

Posadili se tedy zpátky ke Stackovu stolu a procházeli nejčerstvější zprávy, aby je pak mohli přidat do spisu.

Identita Jamese Healyho se potvrdila. Jeho zubař ho identifikoval, ačkoli kov v Healyho výplních se žárem roztavil a značně mu ztížil situaci. Zubař i patoložka se shodli na tom, že se jedná o tutéž osobu, podle vnějšího vrstvení čtyřky vpravo nahoře.

Aha. Healy byl svobodný šestačtyřicátník a pracoval jako nákupčí obchodního řetězce, který se specializoval na obuv.

„Znáš firmu Prima botky?“ zeptal se Stack Ricy.

Přikývla. „Mají ve městě pár obchodů. Prodávají dámský boty střední cenový kategorie. Já tam nenakupuju, protože ty jejich věci se hoděj spíš pro teenagerky. Vysoký podešve, průhledný plastový sandály, taky nějaký zavinovací svetry.“

Stack přikývl a něco zabručel. Vůbec netušil, o čem Rica mluví. Četl dál. Nejbližší sousedé Healyho popisovali jako klidného a zdvořilého člověka, který často jezdil na služební cesty.

Objevily se další dvě pozoruhodné věci. Za prvé, hořlavina, kterou pachatel použil k zapálení ohně, byla tatáž jako látka použitá v předchozích případech. Za druhé, pachatel Healyho nejdřív svázal pruhy látky a teprve pak ho zapálil.

Až prověří ty vybrané žháře, což nejspíš nikam nepovede, Stack se sejde s policisty, kteří se na Healyho dopodrobna vyptávají jeho sousedů a kolegů. Případ nabýval na důležitosti. Stack nechtěl, aby mu ho 0’Reilly sebral.

Zvedl hlavu. Jeho vlastní myšlenky ho překvapily. Nezačíná uvažovat majetnicky a zbytečně ctižádostivě?

Možná. Jeho vztah s Laurou skončil a jejich manželství bude za chvíli také definitivně patřit minulosti. Zbyla mu jenom práce. Vždycky ji bral vážně. Nezačíná to přehánět? Stalo se to nejednomu policistovi, který sloužil zákonu tak dlouho, až zůstal bez manželky i rodiny, která by pro něho byla důležitá, a z kamarádů mu zbyli jenom policisté. Žil výhradně svou prací. Z toho si pak člověk mohl snadno strčit pistoli do úst a stisknout spoušť.

Rica pozorně sledovala výraz jeho tváře. Na co k čertu myslí?

„Když mi prozradíš, co ti jde hlavou, máš u mě orální sex,“ řekla.

Zadíval se na ni. „Kruci, Rico, přestaň takhle žvanit!“ okřikl ji a ustaraně se rozhlédl. Zdálo se, že je nikdo neslyšel.

„No tak dobře,“ řekla Rica. „Jenom jsem tě chtěla vytáhnout z těch tvejch chmur. Něco jako léčba šokem, víš? Zabralo to?“

„Fakt se cejtim skvěle,“ zavrčel na ni Stack. Vstal od stolu a popadl z vedlejší židle svůj sportovní kabát. „A teď si půjdeme popovídat s pyromanama.“

Vykročil ke dveřím a vůbec se na ni neobtěžoval počkat. Rica se snažila rychle s ním srovnat krok. Všimla si, že se na ni usmívá debilní Mathers a dělá škodolibé grimasy.

Možná jsem doopravdy zašla moc daleko, napadlo ji. Rychle tu myšlenku zahnala.

Z prvních tří tipů, které Stack s Ricou prověřili, nic nebylo. Všichni žháři měli na inkriminovanou noc alibi. Třetí z nich tvrdil, že byl doma ve svém obytném přívěsu v New Jersey a spal. Jeho soused ovšem potvrdil, že byl v době požáru s ním a že spolu s několika dalšími kamarády z přívěsů popíjeli pivo a cpali se hamburgry a párky v rohlíku. Prostě trochu grilovali. Stackovi došlo, že si z nich ten syčák utahoval. Někteří žháři se tím bavili. Rádi si s ohněm pohrávali na mnoho různých způsobů.

Než opustili kemp, Stack zajel na štěrkovou cestu, která vedla k obdélníku, kde nerostla žádná tráva, protože tam donedávna stál přívěs.

„Tohle je jenom další z 0’Reillyho přiblblejch nápadů,“ spustila Rica. „Tohle měl zadat nějakejm uniformám, ne nám. My jsme měli zpovídat Healyho sousedy a jeho zaměstnavatele. Místo toho tady tlacháme s pošukama, který vzrušuje, když před nima škrtneš sirkou. Nic jsme tu nezjistili. Bylo to úplně zbytečný. Jako když furt zbytečně mačkáš prázdnej zapalovač,“

„V podstatě máš pravdu,“ přisvědčil Stack. Vytáhl seznam podezřelých a pročetl si ho. „Ostatní bydlej na Manhattanu. Co kdybychom se rozdělili, ať zbytečně neztrácíme čas? Dovezu tě k tomu prvnímu a nechám tě tam, ať ho můžeš vyslechnout.“ Ukázal prstem na další adresu. „A tenhle bydlí jen pár bloků od něj. Pojedu tam a promluvím s ním a pak se pro tebe vrátím. Uděláme dva najednou, shodíme to ze stolu a konečně se dáme do něčeho důležitějšího, co přinese nějaký výsledky. Co říkáš?“

„Jsem pro,“ odpověděla Rica a Stack zařadil. Když couval k silnici, oba slyšeli, jak se od blatníků auta odrážejí desítky drobných kamínků. Potom vyjeli zpátky na asfalt.

„Myslíváš někdy na Lauru, Stacku?“

„Jasně, že jo. Byli jsme spolu osmnáct let a teď se rozvádíme.“

„Ne, já myslím, jestli je to takový… Jako když jste ještě nebyli svoji.“

Vrhl na ni rychlý pohled. „O co se snažíš? Má to být pokus, abych se otevřel a odhalil ti svoje nitro? Nemyslíš si doufám, že se mi uleví, když se ze všeho vypovídám, že ne?“

„Jasně, že ne. To jsou jenom takový psychologický kecy. Ale povím ti něco, co jsem ještě nikdy nikomu neřekla. Svěřím ti to. Před pár lety jsem začala myslet na svůj rozvod, i když jsem ho už dávno měla za sebou. A pak ještě na nějaký pitomosti, jako jaký by všechno mohlo být, kdybych neudělala tohle a udělala tamto a tak. Dost mi to lezlo na mozek. Fakt hrozně. Nechtěla jsem jít k policejnímu cvokaři, protože bych to pak měla v papírech, a tak jsem zašla k soukromý terapeutce, která mě poslala na skupinovou terapii.“

Stacka její sdělení překvapilo. Tohle by do ní nikdy neřekl. „A pomohlo to?“ zeptal se.

„Trochu. Ostatní ve skupině napadaly podobný myšlenky jako mě, plno z nich uvažovalo o sebevraždě. Pak padly Dvojčata, a když se skupina sešla, všichni najednou mluvili o tom, jak se hrozně bojej, aby je nezabili teroristi. A já jim řekla: Počkat! Co se bojíte? Vždyť se stejně všichni chceme zabít, ne? Chápeš? Tejden předtím jsme všichni mluvili jen o tom, jak potlačit sebevražedný choutky, jak se nezabít, a pár dní nato se tam sejdeme a všichni se bojíme, aby nás nezabil někdo jinej. Rozumíš, co se ti snažím naznačit?“

„Nevím.“

„Začala jsem to vnímat jinak. Celá ta zkušenost mě někam posunula. Najednou, prostě jen tak. Fakt mi to pomohlo. Člověk se rozhodne, že se svěří nějaký skupině nebo jednomu člověku, a nikdy neví, co se vlastně stane, jak k tomu průlomu dojde. Tak si myslím, že bys mi mohl svěřit svý pocity, Stacku, co ty na to?“

Sevřel volant a upřel oči před sebe. „Když jsme se brali, Lauru jsem miloval. Pak jsem na ni začal kašlat kvůli práci. Vadilo jí to. Nelíbilo se jí, že pořád žije v nejistotě, jestli spolu zestárneme, nelíbilo se jí, že se práci věnuju víc než jí. Pořád jsem byl pryč. Odcizili jsme se a ona už nechtěla být policajtovou manželkou. Nedivím se jí. To je všechno.“

Rica se k němu otočila a zadívala se na něho. „Jsem ráda, že to z tebe vypadlo. A to je opravdu všechno?“

„Vlastně jo.“

„Bereš veškerou vinu na sebe?“

„Jo.“ Zahnul za roh rychleji, než chtěl. Tužka, která ležela na palubní desce, se skutálela na zem. „Chodíš ještě do ty skupiny, Rico?“

„Ne, už to nepotřebuju. Vlastně nepotřebuju nikoho, protože mám sama sebe.“

Stack si uvědomil, že se usmívá. „Rico?“

„Co je?“

„Ale nic.“

Když se jí teď svěřil, cítil se mnohem lépe. Možná to opravdu pomáhá, když se člověk takhle vypovídá.

Když dorazili na první manhattanskou adresu, Stack zabrzdil a zaparkoval u poštovní schránky pomalované žlutobílým graffiti. Rica se z okna podívala na ošuntělý bytový dům bez výtahu.

„Jestli náš člověk bydlí tady, tak to žádnej úspěšnej žhář nebude,“ podotkla.

„Třeba je tu jenom na návštěvě,“ řekl Stack. „Nemám tušení, kde k těm adresám 0’Reilly přišel. Informátoři ho nemají moc v lásce, takže mu někdy dodávají úplně scestný informace.“

Rica sáhla po klice dveří. „Uděláme to tak, jak jsi říkal. Rozdělíme se, ať to máme co nejdřív za sebou.“

„Na rohu je nějaký bistro,“ řekl Stack, když Rica vystoupila z auta. „Pokud skončíš dřív než já, zajdi tam a počkej na mě.“

Rica přikývla, otočila se a kráčela ke starému cihlovému domu. Zaslechla, jak Stack odjíždí. Nevadilo jí to. Necítila se sama ani si nepřipadala ohroženější než obvykle. Možná, že Larry Chips, za kterým jde, ani nebude doma.

Interkom byl v tom chlívu úplně zbytečný, nebylo zamčeno. Vestibul páchl lidskou tragédií a zvratky. Na zvonku, který patřil k číslu bytu z 0’Reillyho seznamu, nebylo žádné jméno. Zazvonila, ale velké naděje si nedělala. Tlačítko se pod nánosy staré barvy skoro nepohnulo.

Byt 5 D se samozřejmě nacházel až v posledním patře. Nojo, musí bydlet v luxusním střešním apartmá, povzdechla si Rica a vydala se po rozvrzaných dřevěných schodech vzhůru.

Cestou k bytu se trochu zadýchala. Když zaklepala na dveře, zevnitř se ozval tlumený ženský hlas a pak bylo ticho. Rica zaklepala ještě jednou. „Larry Chipsi, policie! Potřebujeme s vámi mluvit. Otevřete!“ Radši ustoupila stranou. Vůbec se jí nelíbilo, že jí obyvatel bytu nepřišel okamžitě otevřít.

Dveře se po chvíli otevřely a na Ricu vykoukl asi třicetiletý vyhublý černoch. Z předsíně za ním se linula nezaměnitelná vůně marihuany. Rica se rozhodla, že z toho nebude dělat žádnou vědu. Nepřišla sem přece kvůli drogám.

Vytáhla odznak a řekla: „Hledám Larryho Chipse.“

Věděla, že Chips je běloch.

„Tady nejni,“ řekl černoch. Měl velikánské mandlové oči, které těkaly všude možně, jen aby se na ni nemusely dívat.

„On tu nebydlí?“ Z bytu se ozvalo spláchnutí záchodu. Že by se zásoba drogy právě rozplynula v newyorské kanalizaci?

„Depák. Tady jenom ňákou dobu bejval, nic víc.“

„Tak je tady, nebo ne? Potřebuju s ním jenom mluvit.“

„No, už ňákou dobu sem ho neviděl.“

„Nemá se brzo vrátit?“

„No, dobrý tři, čtyry dny tu nebyl.“ Tmavé oči uhnuly stranou. Nedokázaly si pomoci. „Špatně zaparkoval nebo co?“

„Tak nějak,“ odpověděla Rica. Chlapík hrál o čas. Možná, že zatímco si povídají, Chips klidně slézá dolů po železném únikovém schodišti. „Pusťte mě dovnitř,“ řekla neutrálně a vkročila do bytu.

Když otevřela dveře dokořán, muž před ní ustoupil. Byl ještě hubenější, než když se na něho dívala z chodby. Měl na sobě otrhané vybledlé džínsy, které byly příliš krátké, takže mu z nich koukaly kostnaté nohy. Doplňovalo je otrhané šedé triko s krátkým rukávem a sportovní boty bez ponožek. Všude po bytě se válely odpadky. Místnosti byly zařízené jen několika málo kusy nábytku. Vedle dřevěné židle postávala maličká černoška v tmavé bundě.

Bunda. Sportovní boty bez ponožek.

Rica si všimla pohybu za špinavým oknem a uviděla ruku, která rychle zmizela ze železného zábradlí únikového schodiště. Muž ve sportovních botách do ní prudce vrazil, odstrčil ji stranou a vyběhl ze dveří. Dívka ho následovala.

Rica jim nevěnovala pozornost. Když znovu nabyla rovnováhu, rozběhla se k oknu. Co to ten Chips ksakru vyvádí, pokud je to on? Nejspíš všichni blbnou kvůli drogám. Ale vždyť je spláchli a v případě potřeby by to bez problému stihli zopakovat.

Rica přiskočila k zavřenému oknu a s námahou ho otevřela. Zvenku do místnosti pronikl závan studeného vzduchu, až sebou trhla. Zrovna se chystala přehodit nohu přes parapet, když se skleněná plocha roztříštila. Rica automaticky uskočila a vrhla se k zemi.

Vleže na podlaze zakroutila hlavou a zadívala se na díru po kulce, která zela v okenní tabuli.

On na mě střílí! Do čeho jsem to tu píchla?

S námahou se postavila, vytáhla z pouzdra u pasu vysílačku a stiskla na ní tlačítko. „Potřebuju pomoc. Pošlete mi sem nějakou posilu,“ řekla do ní a vychrlila adresu a stručnou informaci o tom, kde se podezřelý zhruba nachází.

Potom se opatrně vrátila k oknu a doufala, že jí srdce přestane bít jako splašené. Bušilo jí tak, až se celá třásla. Vyndala zbraň a natáhla krk, aby dohlédla na únikové schodiště.

Asi dvě poschodí pod sebou spatřila blondáka v odřeném bombru z hnědé kůže, jak se zastavil a sklíčeně se podíval nahoru. Nastalá situace je mu krajně nepříjemná. Levou rukou pevně sevřel zábradlí a pravou rychle zvedl od boku. Rica se stáhla zpátky dovnitř a zaslechla, jak se od železné mříže za oknem odrazila kulka. Zbyl po ní oblak rezavého prachu.

Zatajila dech a povystrčila hlavu a ruku se zbraní z okna. Byla připravená palbu opětovat, i když utečenec už určitě pádí dál.

Měla pravdu. Muž zrovna seskakoval z balkónu v prvním patře. Lezením po železném žebříku se nehodlal zdržovat.

V letu udělal krok, a když dopadl na chodník, málem upadl. Rozpaženýma rukama se mu však podařilo udržet rovnováhu, takže mohl pokračovat v běhu. Rica v uličce pod sebou viděla nějaké lidi. Všimla si dvou postav, které kráčely úzkým prostorem. Asi nějací teenageři. Opodál se v popelnici hrabal opilý bezdomovec. Oba adolescenti se při druhém výstřelu dali na útěk. Opilec na místě ztuhl. Rica tam nemohla nazdařbůh vystřílet zásobník a čekat, jaký cíl si kulky vyberou.

Podezřelý měl volnou cestu. Doběhl na konec uličky a zmizel za rohem. Určitě trhl neoficiální světový rekord ve sprintu.

Na opačném konci uličky zastavilo policejní auto a vyskočili z něj dva muži v uniformách. Jeden z nich zastoupil cestu prvnímu teenagerovi. Jeho kolega pronásledoval druhého chlapce, který sice narazil do popelnice, ale i tak se mu podařilo uniknout za roh dřív, než ho mohla chytit ruka zákona.

„Je na druhý straně!“ vykřikla na ně Rica a ukázala směrem, kudy zmizel blondák. „Na druhý straně, do prdele!“

Policista, který chytil prvního teenagera, svou kořist složil na zem a právě ji spoutával. Zvedl hlavu a přiložil si dlaň k uchu na znamení, že Rice nerozumí.

„Do hajzlu!“ vyprskla Rica znechuceně. Věděla, že blonďatému běžci – možná opravdu Chipsovi – se podařilo uniknout. Vrátila se do bytu. Musela přitom dávat pozor, aby se nepořezala o rozbité sklo, které se válelo všude po podlaze.

Byla ráda, že je zase v teple, a poprvé si byt pozorně prohlédla. Nebyl tam nepořádek, ale přímo příšerný bordel. V místnosti ležela jenom pokálená matrace a vedle ní stála dřevěná židle.

V jednom rohu byla hromada hadrů. Stará prkenná podlaha byla místy spálená, jak si na ní někdo dělal ohníčky. Nejspíš k tomu jako podložku používal zčernalý pečící plech vedle matrace. Rica si byla jistá, že tady nikdo nebydlí, ale jenom táboří.

S pistolí v ruce pečlivě prohlédla miniaturní kuchyňku ve tvaru písmene L. Nebyl v ní jediný spotřebič. Potom se přesunula do koupelny.

Nikde nikdo, přesně jak očekávala. Hubeňour a jeho společnice nejspíš utekli po schodech a dostali se do přízemí ještě před Chipsem. Anebo uprchli po střeše.

Zvedla poklop toalety a uskočila. Zašklebila se nad zápachem, který ji udeřil do nosu, a držela se, aby se jí neudělalo zle. Tenhle záchod spláchnout rozhodně neslyšela. Muselo to být v jiném poschodí. V tomhle bytě netekla voda, ale to lidem, kteří potřebovali toaletu použít, vůbec nevadilo. Na popraskané dlažbě se válela ohnutá, ohněm zčernalá kávová lžička a krátká gumová hadička. Tady si dávali víc než jen trávu. Možná, že muž se ženou měli k útěku dobrý důvod.

A nejspíš si ho odnesli s sebou.

Rica zaslechla hlasy. Na chodbě se ozvalo dupání několika párů nohou. Vrátila se do zdevastovaného obýváku. „Klidně pojdte dál,“ vyzvala kolegy.

Zastrčila zbraň do pouzdra a přihlížela, jak dovnitř vtrhli tři muži v modrých uniformách.

„Nechytli jsme ho,“ řekl jeden z nich. Byl obrovský, měl býčí šíji a úplně bílý knír. „V tý uličce jsme chytili takový dva mladíčky. Oba černý, tvrděj, že vůbec nic nevědí.“

„Jsou to svědci,“ řekla Rica. „Chovejte se k nim jako ke svědkům, jinak budete mít pěknej průšvih.“

Dva policisté odešli. Bělovous tam s ní zůstal. Nakrčil nos a řekl: „Smrdí to tu hovnama a marjánou.“

„To je taky jediný, co máme,“ odtušila Rica.

18

„Co to má být, s tím Larrym Chipsem?“ otázal se druhý den ráno 0’Reilly, když dorazili do jeho kanceláře. Samým rozčilením se ani neposadil ke stolu. Stack s Ricou seděli v křeslech naproti němu. „Proč ten chlap zdrhl, když jste k němu přišli?“

„Nevíme jistě, proč odtamtud ti lidi utekli,“ odpověděl Stack. „Ten byt měl být prázdnej. Přes měsíc v něm nikdo nebydlí. Majitel žije ve White Plains a tvrdí, že vůbec netuší, kdo tam byl, když se tam Rica objevila. Nejspíš nějaký squatteři,“

0’Reilly si založil ruce na prsou a zadíval se na Ricu. „Máte nějakou představu, proč ti squatteři letěli pryč jak šílený?“

„Tipovala bych to na drogy,“ odpověděla.

„Jenže až na trochu marjány jsme tam nenašli vůbec nic. Kvůli takový prkotině se před ozbrojenou policajtkou přece neutíká.“

„Třeba si většinu zásob odnesli s sebou,“ řekl Stack. „Mohlo to být leccos.“

„Možná,“ připustil 0’Reilly, „ale ten byt nevypadá jako doupě, kde si dávají rande významný dealeři. Mně to připadá, že si tam občas někdo skočí šlehnout a hned zase vypadne.“ Nespouštěl oči z Ricy.

„Já to vidím úplně stejně,“ přitakala. Nevadilo jí, že má 0’Reilly pravdu. Dokázala být uznalá. Kromě toho si říkala, že situaci správně odhadla. „Chips utekl jako první a my možná tušíme, proč tak spěchal. Možná, že svým útěkem vyděsil ty ostatní, takže zpanikařili. Víte, že to je nakažlivý. Na ty druhý dva se to prostě přeneslo a taky vzali do zaječích. Všichni nemuseli zdrhat ze stejnýho důvodu.“

„Myslíte, že Chips je Žhář?“

„Je to možný. Vysvětlovalo by to, proč při útěku riskoval kulku do hlavy.“

„Ale zrovna tak u sebe mohl mít balení koksu. To by přece taky leccos vysvětlovalo,“ řekl 0’Reilly.

„Záznam kvůli drogám sice má, ale je to jenom za držení malýho množství,“ vložil se do hovoru Stack. „Dvě zatčení a jedno usvědčení za držení marihuany. Jeho drogou je oheň.“

„Takže jste zajedno s Ricou? Myslíte si, že Larry Chips je Žhář?“

„Ani jeden si tím nejsme jistej,“ odpověděl Stack a podíval se na Ricu. „Je to náš nejpravděpodobnější podezřelej. Ví se o něm, že je pyroman. Utekl, když se u něj Rica objevila. Navíc radši vystřelil na policajtku, než aby se zastavil.“ Stack pokrčil rameny. „Mohl by to být on.“

„Ale mně to tak nepřijde,“ nesouhlasil 0’Reilly. „Chips sice má rád ohníčky, ale udělal si z nich živnost. Když se podíváte do jeho záznamů, zjistíte, že v nich má samý úmyslný založení požáru kvůli pojistným podvodům. Práci na objednávku. Je to úchyl, ale zároveň se tím živí.“

„Lidi se měněj,“ podotkla Rica.

„Pyromani ne. Těm hrátky s ohněm přinášejí sexuální uspokojení.“

Rice připadalo, že 0’Reilly o tom nějak moc ví. Co ho trošku popíchnout? „Jak jste to myslel s tím sexuálním uspokojením, pane?“

0’Reilly viditelně znejistěl. Odkašlával si déle, než bylo zdrávo. „No, nějakým způsobem si ten oheň vždycky spojujou se sexem. O pyromanech se všeobecně ví, že při velkým požáru mají orgasmus.“

„Děláte si srandu,“ ujelo Rice.

0’Reilly ji sjel pohledem, jako by se jí chtěl zeptat, jestli si srandu nedělá ona. Bylo načase, pomyslel si Stack.

Rica zkřížila nohy a ukázala jim kousek stehen. Pak maličko vypnula hruď, aby jí byla dobře vidět prsa. „Když se to tak vezme, tak některý sexuální výrazivo vlastně je spojený s ohněm. Třeba když se řekne, že mě někdo dokáže rozpálit nebo nažhavit. Nebo horký polibky. Někdo plane vášní, další hoří touhou, jinýmu se zapalujou lejtka.“

0’Reilly znovu zakašlal a snažil se Rice nedívat na nohy.

„Kdybychom přišli s nějakým jménem, aspoň by vám nadřízení dali na chvíli pokoj,“ řekl rychle Stack, aby Ricu umlčel. „A Larry Chips je jediný jméno, který teď máme po ruce.“

„Jo, ale jestli se přijde na to, že Žhář je někdo jinej, budu vypadat jako blbec.“

To dokonale ozřejmovalo situaci. 0’Reillyho jako obvykle zajímal jenom jeho vlastní krk a kariérní postup. Larry Chips jako podezřelý přesně neseděl a případ Žháře přitahoval velkou pozornost, takže špatný odhad by ambiciózního policistu pronásledoval napořád.

„Dohady přenechám vám dvěma,“ řekl 0’Reilly a konečně se posadil ke stolu. „Larry Chips v tuhle chvíli není ani podezřelej, ale požádal jsem policii v Los Angeles, aby nám o něm poskytla nějaký informace. Většinu života totiž strávil tam a taky tam založil nejvíc požárů. Třeba aspoň zjistíme, jak dlouho je v New Yorku a co dalšího za poslední rok provedl. Zatím mi ten chlápek připadá jako takovej trochu výstřední chuligán. Na vraždu je moc měkkej.“

„Nerad bych ho tak rychle pouštěl ze zřetele,“ řekl Stack. „Pořád si myslím, že by to mohl být on. A pokud není, tak to od něho chci slyšet osobně.“

„A já si myslím, že bychom měli hledat jinde,“ prohlásil 0’Reilly. „Zvlášť teď, když situaci zkomplikovala smrt dítěte, jsme pod mnohem větším tlakem. Projdeme si kompletní laboratorní výsledky, zprávy z patologie a informace o Chipsovi z Los Angeles. Podle mýho je to falešná stopa. Když se na něj soustředíme, nebude nám to k ničemu.“

„Jak jste to myslel s tou smrtí dítěte?“ zeptala se ho Rica.

„Vy o tom nevíte? Ta malá Wilsonová, Eden, včera pozdě v noci zemřela.“

Rice se sevřelo nitro. Vždyť jí bylo šest let… „Tomu syčákovi z toho nemůže být dobře. Určitě má výčitky svědomí.“

„Proč myslíte?“ zeptal se 0’Reilly. „Protože vy byste je měla?“

„Protože by je měl každej člověk.“

„Psychopatičtí žháři to mají jinak.“

„Takže na koho nebo na co bychom se měli zaměřit?“ zeptal se Stack.

0’Reilly se na něho podíval, jako by mu chtěl říct, aby se ho tak hloupě neptal. „Na oběti, na koho asi? Promluvte si s jejich známými, kolegy, milenci a nepřáteli. Nebo si myslíte, že ten šílenec si je vybírá náhodně?“

„Stává se to,“ řekla Rica. „Hlavně u psychopatickejch žhářů, jak jste o nich zrovna mluvil.“

0’Reilly se chraplavě zasmál. „Osvěžte jí trochu paměť, Stacku.“

Stack ho s velkým sebezapřením poslechl. „Moc často se to nestává,“ řekl Rice. „Sériovej vrah má většinou nutkání, který ho táhne k určitýmu typu obětí. Problém je v tom, že to, co mu na nich připadá stejný, nemusí být na první pohled jasný ostatním lidem. Pokud hledáme sériovýho vraha, kterej má ještě jinej motiv než čistou obsesi, oběti budou mít něco společnýho. Minimálně svýho vraha znaly.“

„Je tu ještě jecjna možnost, i když dost nepravděpodobná,“ řekl 0’Reilly. „Náš pyroman oběti upaluje v jejich bytech.“

„Takže možná ty byty mají něco společnýho,“ dovodila Rica.

0’Réilly se na ni usmál. „Vaše chráněnka se občas projeví docela nadějně Stacku,“ poznamenal.

„Někdy má jasnou chvilku,“ přitakal Stack. Pochyboval, že Žháře k zločinům motivuje nějaká podobnost mezi byty jednotlivých obětí. „A co podle vás tomu vrahovi vadí? Nesnáší berberský koberce, nebo co?“

„Přestaňte dělat chytrýho,“ usadil ho 0’Reilly. „Koukejte všechnu svoji mazanost využít k tomu, abyste dostal vraha. Jinými slovy – dejte se do práce.“

Stack ho hodlal poslechnout. Teď už pátrali po vrahovi dítěte. Pokud se rozhoří další věžáky, pachatel může mít na svědomí další nevinné životy včetně dětí.

0’Reilly si k sobě přitáhl jakousi složku a předstíral, že ji soustředěně pročítá. Stackovi už ty výtky a znevažování jeho práce úplně stačily. Došel ke dveřím kanceláře, otevřel je a podržel je Rice, aby mohla vyjít jako první. Pak se otočil k 0’Reillymu a zeptal se ho: „Jak je Vandervoortovi?“

„Nevypadá to s ním dobře,“ odpověděl 0’Reilly a dělal, že si nevšiml pohrdání ve Stackově hlase. Schválně hleděl do textu před sebou, aby se mu nemusel podívat do očí. „Příští tejden prej začne s chemoterapií a možná ho budou i ozařovat.“

Jasně, nevypadá to dobře, pomyslel si Stack.

Když vyšli do chodby, Rica přidala do kroku, aby Stackovi stačila. Mlčela. Věděla, že tiše zuří, a nechtěla ho ještě víc rozčilovat ani uvádět do rozpaků.

Sotva přišli na služebnu, přistoupil k nim seržant Redd.

„Máte zavolat manželce,“ řekl Stackovi. „Prej je to důležitý.“

Stack mu poděkoval a zamířil k telefonu na svém psacím stole. Rica pokračovala směrem k automatu na kávu a dělala, že si nevšímá všech očí, které se na ni upírají.

Stack na přístroji vyťukal číslo nakladatelství, kde Laura pracovala jako asistentka. Požádal, aby ho s ní spojili, a chvíli musel čekat a poslouchat orchestrální provedení Claptonovy písničky Bad Love. Potom se v telefonu ozval Lauřin hlas.

„Ahoj, Bene, jsi hodnej, že jsi zavolal.“ Stacka trochu vyvedlo z míry/že mu někdo říká křestním jménem, ale pak si uvědomil, že Laura je nejspíš jediná, kdo ho tak oslovuje.

Měl divný pocit, skoro jako by mluvil s cizí ženou. Propast mezi nimi se odloučením ještě zvětšila. „Jak to jde v práci?“ zeptal se jí.

„Dobře. Líbí se mi tu a myslím, že mě tu mají rádi. Povýší mě na redaktorku.“

Stack si vzpomněl, že ještě předtím, než se poznali, v nějakém nakladatelství redigovala lékařské učebnice.

„Chci tě o něco poprosit, Bene. Koupila jsem si byt a potřebuju pomoc.“

Snad od něj nechce půjčit peníze? Nemá ani vindru! „Pomoc? Jestli toho budu schopnej, tak určitě, Lauro.“ Pokoušel se strávit skutečnost, že se tak brzy stěhuje z maličkého bytu, který si pronajala, a kupuje si vlastní bydlení. Dělá kariéru, a to hodně rychle.

„Nechci si od tebe půjčit peníze ani nic podobnýho,“ ujistila ho. „Jenom potřebuju doporučení.“

„Kvůli půjčce?“

„Ne, kvůli představenstvu družstva. Musí formálně odsouhlasit každýho novýho majitele bytu a já nechci, aby mě zamítli, protože o ten byt hodně stojím. Můžu si ho dovolit, ale potřebuju, aby jim to někdo potvrdil. Ty mě znáš a víš, že přinejhorším jsem schopná přibrat si ještě jednu práci.“

„Velice rád jim to napíšu v dopise.“

„Jsi skvělej, Bene. Potřebuju jenom, abys jim na mě napsal posudek. Nepřežeň to. Nechci, abys kvůli mně lhal nebo nějak zveličoval.“

„Ale ty přece máš charakter,“ řekl Stack. „A ten byt si určitě můžeš dovolit. Ujišťuju tě, že z tebe udělám křížence mezi Matkou Terezou a Ivanou Trumpovou.“

Zasmála se. Mluvili spolu uvolněně. Možná budou po rozvodu přece jen schopni zůstat dobrými přáteli. „Mockrát díky, Bene. Opravdu si toho moc vážím.“

Dala mu adresu na Východní padesáté třetí ulici poblíž První Avenue. Stack tu čtvrť znal. Nebyla špatná, bylo to kousek od budovy OSN.

Když pokládal sluchátko, ke stolu se přiblížila Rica se dvěma kalíšky kávy. Jeden postavila na stůl a s druhým v ruce se posadila na nejbližší židli.

„Chce doporučení,“ řekl Stack, protože věděl, že se Rica stejně zeptá. „Kupuje byt.“

Rica se napila kávy a zadumala se. „Zamyslel ses nad tím?“ zeptala se.

Stack ukazovákem opatrně zkusil teplotu kávy. Na pití byla moc horká. „Nad čím?“ zeptal se.

„Že se od tebe chce, abys napsal pochvalnej doporučující dopis člověku, se kterým se rozvádíš a možná s ním budeš bojovat u soudu.“

„Není to tak dávno, co ses ze mě snažila vydolovat, jestli k ní ještě chovám nějaký něžný city.“

„To není pravda. Chtěla jsem ti jen pomoct, aby sis připustil, jak se cítíš, a snáz se s tím vypořádal.“

„Myslíš, abych si uvědomil svý city, vypořádal se s nima a mohl se posunout dál?“

„A mít dobrej pocit ze svýho novýho a silnějšího já. Neškleb se, Stacku. Mám ještě v živý paměti tu tvoji přednášku o sériových vrazích. Já jenom chci, aby ses emocionálně srovnal a nebyl pak úplně vyřízenej, až spolu budete válčit u soudu.“

„Tak to není,“ řekl Stack.

„Jak – tak?“

„Že bychom spolu válčili.“

„Ale může se to tím směrem zvrtnout,“ namítla Rica. „Dej na mě, prosím tě, a nic nepodepisuj ani nepiš bez souhlasu svýho právníka.“

„Vážně myslíš, že je to nutný?“

„Myslím, že od toho právníci jsou.“

Rica vstala i se svou kávou a odkráčela, aby měl trochu soukromí. Stack zůstal sedět a díval se za ní. Ženy jsou hrozně praktické, pomyslel si. A mají pronikavý úsudek.

Tahle ta ho každopádně má.

Přitáhl si k sobě telefon a zavolal Gideonu Fineovi.

Spalovna. Všechno to patří do spalovny.

Žhář nehnuté zíral na štos novin, jejichž titulky vykřikovaly do světa informace o nedávných požárech a jejich obětech. Podle redaktorů se hrůzných činů dopouštěl nějaký šílenec. Za tohle může být zodpovědný jedině vyšinutý člověk.

Žhář se zasmál. Je možné být vyšinutý a zodpovědný zároveň? Možná, že by do novin měl někdo napsat a právě na tohle se redaktorů zeptat.

Kdepak, není potřeba psát dopisy, ptát se ani cokoli vysvětlovat. Plameny nakonec všechno osvětlí, očistí a objasní. Všechno ukončí. A oheň otevře duši bránu na dlouhou noční cestu.

Noviny poputují do spalovny. Nebylo by dobré marnivě si je schovávat – bylo by to riskantní. Nechat si je by znamenalo vyvolat podezření, kdyby si jich někdo nějakým nedopatřením všiml. Takže je musí zničit i se všemi jejich příběhy, spekulacemi a hrůzou mezi řádky. Oheň patří zase jenom do ohně.

Zvedl štos novin a stočil je, aby se mu vešly do nákupní tašky. Byl z nich úhledný balíček, který poletí temnotou do útrob budovy a dopadne do plamenů, jež se ho už nemohou dočkat.

Poletí jako čert do pekla.

19

Stack s Ricou se během následujících dnů snažili nějak pospojovat oběti. Přes veškerou snahu na nic nepřišli. Upálení neměli skoro nic společného, kromě toho, že všichni žili ve svých vlastních bytech. Měli odlišná povolání – první z nich byl právník, druhý plastický chirurg. Třetí, James Healy, se věnoval obchodu a kromě toho kupoval a prodával staré taxíkářské licence, což byl výnosný a typicky newyorský druh podnikání. Posledních několik let se začal považovat za burzovního makléře a z domova obchodoval s cennými papíry. Roy Wilson, který zemřel v sousedním bytě, se nepočítal. Jeho smrt byla dílem náhody, stejně jako skon jeho dcery Eden.

Úkladně zavražděnými oběťmi byli finančně dobře zajištění muži, kteří si mohli dovolit luxusní byty, ale kromě toho neměli vůbec nic společného. Pokud Stack s Ricou zjistili, nikdy se nesetkali. Dva byli svobodní, jeden ženatý. Všichni investovali do cenných papírů, ale to dnes dělá každý, kdo má pár dolarů nazbyt. Jejich fotografie zaživa detektivům také nijak nepomohly. Vizuálně si nebyli vůbec podobní. Kdyby v nich někdo chtěl vidět stejný typ, musel by na to vynaložit veškerou představivost.

Skutečnost, že se pachatel do bytů nedostal násilím, nutně neznamenala, že se s oběťmi znal. Každá z nich mohla prostě otevřít dveře, když na ně někdo zaklepal.

Stack věděl, co bude logicky následovat. 0’Reilly je v tom směru i instruoval: Měli by se na chvíli přestat soustředit na oběti a hledat nějaký shodný rys mezi místy, kde žily a zemřely. Pokud jejich byty mají něco společného, pak právě to mohlo být spouštěcím okamžikem pro sérii vražd. Pachatel musel všechny tři byty navštívit. Tím se značně zkrátil seznam možných podezřelých mezi milióny lidí, kteří žili v New York City nebo jeho bezprostřední blízkosti a snadno se do něj mohli dopravit za krátkou dobu vlakem nebo letadlem.

Stack s Ricou přišli do práce brzo ráno a celé hodiny proseděli nad fotografiemi vyhořelých bytů, v nichž zahynuly Žhářovy oběti. Rice velice záhy došlo, že jenom marní čas.

„Nevykoukáme z toho nic víc, než co tam je – ohořelý dřevo, holý stěny a popel,“ prohlásila, zaklonila se na židli a protáhla si záda. Stáhla ramena dozadu a vypnula hruď, aby jí byla dobře vidět ňadra, ale Stack si jich nevšímal.

Souhlasil s ní, ale přesto se dál probíral fotografiemi ze všech spisů. „Potřebujeme vědět, jak ty byty vypadaly, než v nich začalo hořet,“ řekl.

„Úplně by stačily kuchyně,“ řekla Rica. „Tam se našla všechna těla.“

„To není tak docela pravda. Pokud pyromana k činu nevedly oběti, ale spíš něco v bytech, možná to bude na záběrech z jinejch místností.“

„Anebo přímo v nich.“ Rica svých slov okamžitě zalitovala. Kdyby je tak mohla vzít zpátky! Věděla, že Stack se toho okamžitě chytí. Byl metodický a vytrvalý. Rozhodla se ho předběhnout: „Předpokládám, že to bude další krok, ne? Zajdeme se do těch bytů podívat.“

„Kdepak, půjdeme na pohřeb Eden Wilsonový,“ překvapil ji Stack. „Má ho dneska dopoledne.“

Rica na to úplně zapomněla. Měli v plánu zajít na hřbitov a sledovat, jestli tam neuvidí nějaké podezřelé osoby. Všeobecně se vědělo, že někteří vrazi neodolají nutkavému pokušení zúčastnit se pohřbu svých obětí. A jejich pyroman nutkavě jedná. Tentokrát by možná mohl určitou roli sehrát i pocit viny. Přinejmenším mohli doufat, že to tak bude.

„A pak se půjdeme podívat do těch bytů,“ dokončil Stack.

Dokázal to člověku pěkně nandat. Rica byla ráda, že není kriminálníkem, po kterém pátrá.

Eden Wilsonovou pohřbili po krátkém obřadu, který se konal v malé obřadní síni v Brooklynu. Její matka, která teprve před několika dny pohřbila manžela a Edenina otce, byla otupělá žalem a sedativy. Dívčini prarodiče působili staře. Od minulého týdne určitě zestárli o několik let.

Stack s Ricou po obřadu nasedli do neoznačeného auta a zařadili se do smutečního průvodu, který se sunul ke hřbitovu na malé vyvýšeniné nedaleko rušné dálnice. Na nevelké ploše přeplněné náhrobními kameny a sochami s náboženskou tematikou nikdy nebyl klid. Takové místo bylo pro poslední odpočinek malého dítěte naprosto nevhodné.

Rica se ve studeném dopoledním vzduchu choulila do kabátu a četla si nápis vytesaný do Edenina náhrobku: Bůh ji ochraňuje před okolním krutým světem.

Doufala, že je to pravda.

Stála poblíž betonového Krista, který před sebe doširoka napřahoval ruce. Přestala se soustředit na pohřební obřad a sledovala smuteční hosty. Všem se ve tváři zračil hluboký zármutek a mnozí plakali. Smrt dítěte…

Rica se Stackem si je prohlédli už během obřadu. Sledovali, jestli a jak přistupují k rakvi s dívčinou fotografií na víku a jak spolu komunikují. Každý z nich znal aspoň jednoho z přítomných. Všichni se chovali tak, jak se to za takových pochmurných okolností dá očekávat.

Rica byla přesvědčená, že účast na pohřbu jim vůbec nic neodhalila. Někdo od policie na něj však jít musel a určitě bylo lepší, když to byli hlavní vyšetřovatelé osobně, a ne oficiální zástupci kriminálky, kteří měli na starosti pohřby tří předchozích, dospělých obětí. Stack s Ricou si přečetli jejich hlášení, zjistili, že nejsou k ničemu, a založili je do spisů jako nepotřebná. Proměna člověka v pouhý soubor holých faktů a statistických údajů patřila ke smutné policejní rutině.

Pohřeb skončil tak, jak končívají všechny – bezútěšným pocitem ztráty, hlubokého žalu a smutného nového začátku. Eden Wilsonová navždy zmizela pod zemí a její krátké dny na této zemi byly sečteny. Zůstaly jenom vzpomínky, které časem vyblednou.

Ocelové mraky na nebi zčernaly a v nastalém šeru zmizely šedé stíny náhrobních kamenů. Vítr byl chladnější než předtím a nesl vzduchem drobné kapky ledového deště, které na holé kůži pálily jako kyselina.

Rica ještě nikdy tak ochotně odnikud neodešla.

Druhého dne večer Stack s Ricou celí znavení seděli na šedé pohovce ve vestibulu Whitlock Building. Po ničivém požáru tam nezůstaly skoro žádné stopy. Jenom tam byl vyříznut kus koberce, který měl být nahrazen novým, na jedné stěně se černaly tmavé šmouhy a mramorová podlaha byla místy odřená. Život šel dál.

Byli úplně zničení. Prošli byty v pořadí, ve kterém v nich hořelo, pečlivě je prohledali a vyfotografovali. Příbytky neměly vůbec nic společného. Oba detektivové usoudili, že Danner nevlastnil žádná cenná umělecká díla. Doktor Lucette měl jenom průměrně drahé a dosti vkusné erotické kousky. Healymu se líbily obrazy psů, jak hrají poker. Žádný obraz nechyběl, takže krást umění tam pachatel nepřišel. Vlastně nepřišel krást vůbec. Ve všech bytech totiž zůstalo plno šperků a hotovosti, kterým pachatel nevěnoval pozornost.

Všechno nasvědčovalo tomu, že v žádném bytě nebyly větší finanční obnosy. Případným motivem mohlo být jedině dvacet tisíc dolarů v Dartnerově sejfu, ale ani ty si pachatel neodnesl.

„Bílá,“ řekl Stack unaveně.

Rica se na něho podívala. „Cože?“

„Všechny tři byty jsou vymalovaný bíle nebo smetanově.“

„Většina bytů v New Yorku je nabilo,“ namítla Rica. „Vypadaj tak větší.“

Stack si uvědomil, že jeho vlastní byt má také bílé stěny.

„On si s náma snad hraje na slepou bábu,“ prohlásila Rica rezignovaně. „Všechno jasně vidí a nás nechává tápat ve tmě.“

„Dělaj to tak všichni. Ale tahle hra je fakt dost vážná.“

Stackovi zazvonil mobil. Podíval se na Ricu, vytáhl přístroj z vnitřní kapsy saka a přitiskl si ho k uchu. „Stack,“ řekl do něj prostě.

Rica zírala na šmouhy na zdi a poslouchala, jak říká: „Jo, promiň. Ale to není pravda, neodmítl jsem to já, ale můj právník… Proboha, právníky přece máme oba, takže je logický, že bychom se s nima měli radit a případně je poslechnout… Jo… Jo… Jo…“

Ježíšikriste, to je ale jojo, pomyslela si Rica.

„Jo…“

Nestačí to už? Aby se mi neujojoval!

„Jo, to je jasný… Nevadí mi to, Lauro, ale musím o tom informovat Gideona Finea. Přesně tak. Jo… Jo… Jo. Ne, to mi pxijde rozumný a nechápu, proč bych to neměl udělat, ale jsem policajt, ne právník, víš… Jo… Jo… Jo.“

Stack zavěsil. „To byla Laura,“ řekl.

„Jo.“

„Je namíchnutá, protože můj právník mi poradil, abych jí ten doporučující dopis nepsal. Povídal, že není moudrý vychválit někoho, s kým možná ještě budu mít právní tahanice.“

„Určitě ví, co říká. Má to logiku.“

Stack se zašklebil. „Tak to fakt nevím. Proč se musí i při rozvodu mezi dvěma lidma, co spolu dobře vycházej, kolem všeho chodit jako po tenkým ledě?“

„To ti nepovím,“ řekla Rica. „Prostě to tak je. A tenkej led hrozně rychle praská, víš?“

„Jelikož mi právník poradil, abych nic nepsal, Laura chce, abych se v tom družstvu zastavil a tomu představenstvu to řekl osobně.“

„Myslíš jako, abys před nima pro ni svědčil?“

„To ne, není to žádnej soudní tribunál. Spíš si spolu jenom popovídáme.“

„Ale stejně to ještě radši prodiskutuj s právníkem, co ti na to řekne,“ poradila mu Rica.

„To je jasný. Nikdy jsem neměl rád, když si právníci zkoušeli hrát na policajty. Takže si nebudu hrát na právníka.“

„Já vím, že umíš dobře přesvědčovat, Stacku. Jsi milej chlap a chceš Lauře pomoct, ale nesnaž se svýho právníka přemluvit, aby ti to odsouhlasil.“

„Jasně, že ne.“

Rica ale věděla, že právě to udělá.

Mlčky seděli a sledovali postarší ženu s malým psíkem v pleteném kabátku, která vcházela do vestibulu. Psík vypadal jako knírač, ale pravděpodobně byl jiné rasy. Paní na ně kývla, usmála se a kráčela k výtahu. Rice připadalo, že ji viděla při evakuaci, když v domě hořelo, ale nebyla si jistá. Stoprocentně si ale pamatovala psíka, který se tehdy pletl pod nohama lidem, kteří přihlíželi, jak jejich věžák pohlcují plameny.

Co jsem to za policajtku, když si pamatuju psa, ale ne člověka? Výška kolem čtyřiceti centimetrů, barva očí hnědá. Chlupy: různé odstíny šedé, oblečení: červený svetr se čtyřmi dírami na nohy.

Pes se na ni podíval, jako by jí četl myšlenky.

„Takže zase nic nemáme,“ řekla, když se za ženou a jejím čtyřnohým přítelem zavřely dveře výtahu. „Což není nijak překvapivý, protože vůbec nevíme, co máme hledat.“

„Ale já to vím,“ přerušil ji Stack. „Larryho Chipse.“

„Instinkt?“ zeptala se Rica.

Stack s odpovědí chvíli otálel. „Tentokrát se řídím hlavou. Chips je nejlepší tip, jakej máme.“ Pevně se jí podíval do očí. „Co ty na to?“

„Už se ti někdy stalo, že sis sedl do auta s pocitem, že se nabouráš, ale stejně jsi vyjel? A pak se ukázalo, že jsi udělal dobře, protože se ti nakonec vůbec nic nestalo?“

Stack z ní nespouštěl oči. „Jo.“

„Tak přesně tak vidím Larryho Chipse.“

20

Etta Daggettová řekla: „Jdeme do toho.“

Byla neoficiální manažerkou předvolební kampaně Lelanda Branda. Neznamenalo to, že by Brand ohlásil svou kandidaturu na příštího starostu New Yorku. Nová volba se měla konat až za několik let a Leland byl navíc poradcem současného starosty. Ten však oznámil, že z osobních a obchodních důvodů nehodlá v dalším volebním období kandidovat. Úřad pro bezpečí veřejnosti, Odbor bezpečnosti a zdraví a několik dalších úřadů se mělo sloučit do jednoho jediného – do Výboru pro veřejné blaho. Z postu komisaře tohoto nového úřadu pak byl jen krok ke kandidatuře na starostu, pokud ovšem člověk použil správnou taktiku. A to byla práce právě pro Ettu Daggettovou.

Jakmile se Brand dozvěděl o reorganizaci úřadu, ze všeho nejdřív si najal Ettu. Pracovala pro několik nedávno zvolených úředníků a měla pověst ženy, která dokáže velice schopně ostouzet a podrážet ostatní politiky. Brand na takové věci neměl dost silný žaludek, ale člověk musel dělat, co bylo nutné.

„Co na to starosta?“ zeptal se. Vzhledově byl v podstatě Ettiným úplným opakem: Byl malý, zatímco ona vysoká, chodil vzpřímený jako voják, kdežto ona se hrbila. Měl blondaté vlasy, zatímco ona je měla tmavé, byl bdělý a hezký, kdežto Etta budila klamné zdání ospalosti a pod nosem si pěstovala knír z jemných tmavých vousů, který si odmítala depilovat. Brand nosil na míru šité obleky s tenkým proužkem, bílé košile a nevýrazné kravaty bez vzorku. Vlasy si nechával stříhat nakrátko v drahém salónu, límečky měl dokonale naškrobené a kalhoty nosil nažehlené do ostrých puků. Barvy kombinoval přesně podle rad vizážistů. Etta vedle něho vypadala, že se obléká ve spěchu a zásadně potmě.

„Starosta je nakloněný vašemu jmenování komisařem Výboru pro veřejné blaho,“ řekla mu. „To znamená, že v dohledné době můžete začít pracovat na své kandidatuře. Kladte vhodné otázky a dávejte vhodné odpovědi. Pro město postavené většinou ve vzduchu představují požáry mrakodrapů zásadní hrozbu. Jak to, že na ni nebyl New York připravený?“

Brand nadzvedl nazlátlé obočí. „Takovýhle přístup se bude starostovi zamlouvat?“

„Jistě, protože na tom něco je. Na boj s ohněm ve velkých výškách nemá město potřebné technologie. Lépe řečeno na něj nemá finance.“

„Něco jsem četl o speciálních helikoptérách, které jsou vybavené tryskami…“

„Tak o nich nikomu neříkejte,“ přerušila ho Etta. „Většina z těchhle krámů stejně nefunguje. Dost často to jsou vynálezy, které někdo spíchl na koleně doma v garáži a snaží se využít nepříznivé situace. To je pod vaši úroveň. Vy byste se měl ptát: Co s tím můžeme v tuto chvíli udělat? Takhle na to půjdeme. Až uspějete jako komisař, musíte se co nejvíc zviditelnit v médiích, obzvlášť v době krizí.“

„Vážně vám nepřipadá, že na starostenské volby je trochu moc brzo?“

Na změnu názoru je už trochu pozdě. I na ztrátu odvahy. „Vzhledem k tomu, jak to v současnosti vypadá s politikou, tak ne. Nezbývá vám nic jiného než hodně dlouho pracovat na úspěšné kampani. Voliči si příštích několik let budou zvykat, že jejich bezpečí a jejich životy záleží na vás, protože víte, jak se zachovat v případné krizi. A pak jim slíbíte, že když vás zvolí, budete podle svých schopností jednat.“

„Trochu vás popíchnu,“ řekl Brand. „O jakém jednání to mluvíte?“

„Myslíte v úřadu starosty?“

„Ne, na to je ještě moc brzo. V úřadu komisaře.“

„Mluvím přece o tom, že svoláte tým expertů! Sám nemůžete jen tak zčistajasna vědět, co je potřeba. Likvidace požárů není vaše parketa. Nemůžete všechno uspěchat a pak si uříznout ostudu. Nejdřív je potřeba zjistit, jaký mají na situaci názor experti, a teprve potom jednat. Jinak naděláte víc škody než užitku.“

„Starosta povídal, že kromě sloučení úřadů ještě ustaví nějakou komisi.“

„To jsou jenom takové žvásty. Už tady máme tolik komisí, že by bylo potřeba ještě jedné extra, aby rozluštila, v čem se od sebe ty ostatní liší.“

„Ale komise jsou dobré lákadlo, i když nejsou k ničemu. Vypadá to, že se něco děje.“

„Povím vám, jaký je plán,“ pokračovala Etta trpělivě. „Starosta bude předstírat, že jste v tomhle o krok napřed před ostatními, a jakmile se stanete komisařem, bude vás podporovat. Tímhle způsobem si vás veřejnost zapamatuje a pak vám dá hlas. Budete komisařem pro veřejné blaho. Pokud se něco nepovede, přesvědčíme vaše voliče, že vás nemůžou najednou opustit. Ohrozili by tím především sami sebe. Když všechno půjde hladce, řekneme, že je to právě vaše zásluha. Nemůžete prohrát.“

„Vy si vážně myslíte, že voliči jsou takhle naivní?“

„V dnešní době? Jsou mnohem hloupější než v minulosti. Hlavně ti, co si o sobě myslí, bůhvíjak nejsou protřelí.“

Etta se nahrbila a přistoupila k příborníku pod oknem. Nalila si bourbon bez ledu a ochutnala ho. Netušila, co je to za druh, protože byl v broušené karafě, ale na chuť byl dobrý a jemný.

Když se otočila a znovu se napila, zjistila, že Brand tam stojí a tváří se poněkud bezradně.

„Najal jste si mě jenom jako poradkyni,“ řekla. „Nakonec se stejně budete rozhodovat vy sám, Lelande. Ale jestli z vás starosta udělá komisaře a tím pádem i svého nástupce – a on to určitě udělá –, radím vám, abyste si za svoje téma vybral právě ty požáry ve věžácích. To vám stoprocentně zajistí vítězství. Ten úchylný Žhář zapálí ještě pár domů a popudí proti sobě další lidi, zatímco vy jako jeho protivník půjdete nahoru. A až ho policie chytí, jakože časem chytí každého, můžete si kousek jejího úspěchu přivlastnit.“

„Co když ho nechytí hned? Co když bude dál zapalovat mrakodrapy, přibude obětí a ostatní začnou doopravdy panikařit?“

Etta se usmála. „Tak se vytasíte s přístupem podle hesla Já vám to říkal. Začnete zdůrazňovat, že vy jste na tenhle problém už dávno poukazoval a chtěl jste, aby se řešil. Ale nikdo vás neposlouchal. Každá mince má dvě strany a vy tu nepěknou můžete trošku naleštit.“

Brand zavrtěl hlavou. „Moc se mi to nezdá, ale nejspíš to máte dobře promyšlené,“

„Jestli má naše spolupráce fungovat, Lelande, budu k vám naprosto upřímná. S komunální politikou už máte své zkušenosti a nejste žádný benjamínek. Ale za posledních pár let, co pracujete na radnici – a děláte to hodně dobře –, se způsob, jak se v politice někam dostat, dost změnil. Dneska na to člověk musí být mnohem tvrdší než dřív. Pokud nemá žaludek na současnou nebo budoucí politiku, měl by si ho rychle začít trénovat.“

Brand přistoupil k oknu a vyhlédl ven na Manhattan. Viděl hloučky chodců a pomalu se sunoucí auta. Své město opravdu miloval. O politice si nikdy nedělal iluze. Kdyby v ní neuměl chodit, nebyl by poradcem jednoho z nejúspěšnějších starostů v historii New Yorku. Věděl, že Etta má pravdu, když mu říká, jak hluboko v posledních letech klesla politická kultura. „Určitě budu mít nějakého rivala. Co když začne tvrdit, že jsem bezostyšně využil lidskou tragédii ve svůj prospěch? Ze kvůli ambicím zapomínám na morálku?“

„V tom případě svému rivalovi – a voličům – připomenete, že jste tu tragédii řešil. Nebo se o to aspoň pokusil. Když se nad tím zamyslíte, bude to ostatně pravda.“ Všimla si, že neznatelně přikyvuje na znamení souhlasu. Možná si to ani sám neuvědomoval. „Když o tom začnete mluvit už teď, starostovi nezbude než vás jmenovat. A já se postarám, aby policajti začali cítit určitý tlak. Pak ho začne pociťovat i člověk, který obchází byty a pálí v nich jejich obyvatele. A vy možná opravdu přispějete k zahnání noční můry, která trápí naše město.“

Brand se na ni obdivné zašklebil. „Dokážete být opravdu přesvědčivá, Etto,“ řekl.

Etta se usmála. „Kdepak, Lelande, to vy jste přesvědčivý.“

„A přesvědčený,“ dodal Brand, přistoupil k ní a také si nalil skleničku bourbonu.

„Kromě vraha musí existovat něco dalšího, co ty oběti spojuje,“ řekl 0’Reilly. Plácl sebou do kancelářského křesla a zadíval se na Stacka s Ricou, kteří seděli naproti němu. Sedadlo pod ním chvíli syčelo, jak z něj pod 0’Reillyho vahou unikal vzduch. „Určitě jste něco přehlídli.“

„To něco je možná zrovna Larry Chips,“ řekl Stack.

0’Reilly zrudl hněvem. „Tak vy s ním nedáte pokoj? Už jsem vám říkal, že je to nicka, která vždycky všecko podělá. Škrtá sirkama, aby si vydělal pojistnýma podvodama, protože poctivě se živit nechce nebo to vůbec neumí.“

„Proč teda utíkal před Ricou?“

„Jak to můžu vědět? Třeba měl v plánu celej ten barák podpálit a myslel si, že jsme na to nějak přišli. Chlápek jenom zdrhne z drogovýho doupěte a vy z něj hned děláte druhýho Oswalda. Nejspíš měl k útěku sto dobrejch důvodů, když uviděl policajtku.“

„Prohlaste ho za našeho hlavního podezřelýho, ať trochu uklidníme veřejnost. Hned se toho chytnou média a třeba ho někdo dokonce někde zahlídne.“

0’Reilly zuřivě zavrtěl hlavou. „Tady jsme na policejní stanici, ne v pořadu Na stopě. O Chipsovi se nebudeme dál bavit.“

Rica řekla: „Ale nám by fakt docela pomohlo, kdyby se v novinách a televizi jeho jméno objevilo jako jméno hlavního podezřelýho. V minulosti se už párkrát osvědčilo, když policie zveřejnila fotku podezřelýho na všech televizních kanálech. Přineslo to výsledky. I pokud Chips není náš žhář, třeba se díky tomu něco dozvíme. Z toho bytu nevyletěl pro nic za nic a určitě by jen tak neriskoval vraždu policajtky nebo zastřelení. Musel mít nějakej důvod.“

0’Reilly si povzdechl a opřel se v křesle. Pozorně si přitom Ricu prohlížel. Stackovi připomínal přírodovědce, který pozoruje divoké zvíře, jež ho netečně po očku sleduje a čeká, co provede. 0’Reilly řekl: „Napadlo vás vůbec, Rico, že vyšinutec, jako je Chips, málokdy dokáže jasně přemýšlet?“

„Jistě. Mně samotný to taky občas nemyslí.“

0’Reilly na ni dál zkoumavě hleděl, jako by se pokoušel odhadnout, jestli si z něho nedělá legraci. Rica na něho upřela obdivuhodně bezvýrazný pohled. Stack by rád něco řekl, aby zmírnil napětí v místnosti, ale začínal se dobře bavit, a tak mlčel.

Ričin klid konečně 0’Reillyho vyvedl z míry. Poposedl si kupředu a opěradlo kopírovalo jeho pohyb. Opřel se lokty o desku stolu a zatvářil se ustaraně. Očima přelétal z Ricy na Stacka a zase zpátky. „Vy si vážně myslíte, že Larry Chips by tohohle grilování byl schopen? Anebo jste už prošli úplně všechny možnosti a on vám zůstal jako jedinej podezřelej?“

„Jestli chcete slyšet upřímnou odpověď, tak od každýho trochu,“ řekla Rica. „Měl byste si uvědomit, že nejde o otravování bezúhonnýho občana. Ten chlápek na mě vystřelil, víte?“

Stack by ji nejradši dloubl pod žebra, aby byla trochu opatrnější. Kdoví, kdy se 0’Reilly začne poohlížet po nějakém obětním beránkovi, aby mohl napravit Vandervoortova trestuhodná administrativní pochybení?

Kdosi zaklepal na dveře a do kanceláře vešla asistentka, kterou Stack viděl prvně, a podala 0’Reillymu přeložený list faxového papíru. Byla mladá, hezká a měla neskutečný pršák. Mlčky odešla z místnosti, aniž by se na Stacka nebo Ricu podívala. 0’Reilly se zatím začetl do informací na papíru.

„Tak už vím, proč na vás Larry Chips vystřelil a utekl,“ řekl a odložil papír na stůl. „Právě jsem dostal fax od losangeleský policie, že na něj byl vydanej zatykač za vraždu. Na místě, kde založil požár, zastřelil nějakýho chlapa. Venkovní bezpečnostní kamera ho zachytila, jak utíká z místa činu.“ 0’Reilly vstal od stolu, aby se mohl na oba detektivy, kteří zůstali sedět, podívat pěkně svrchu. „Takže Chipse, budeme brát jako vraha s pistolí, a ne jako upalovače lidí.“

„Co to bylo za požár, co založil v Los Angeles?“ zeptal se Stack.

„Nešlo o byt jako tady. Spálil nějakej dům. Oběť si ho pronajímala. Chipse si nejspíš najal majitel. Spálená mrtvola nájemníka v sobě měla čtyři kulky. Měl některej newyorskej upálenej v těle kulku?“

Stack musel přiznat, že ne. Rica mlčela.

„Tak fajn,“ řekl 0’Reilly.

Jakýpak fajn, ty debile? pomyslela si Rica.

Stack vstal a ona radši následovala jeho příkladu.

Vůbec ji nepřekvapilo, že se 0’Reilly vytasil s další otázkou, když už otevírali dveře. Syndrom inspektora Columba.

„Už jste se vyptali na intimní život lidí, kteří s oběťmi chodili nebo s nimi byli sezdaní? Víte, jak to myslím – jestli neměli nějaký úchylný choutky nebo tak.“

„Úchylný choutky?“ zeptala se Rica.

„Zatím ne,“ odpověděl Stack.

„Nad touhle otázkou mi doopravdy zůstává rozum stát,“ poznamenala Rica. „Vždyť polovině z nich intimní život vyletěl komínem.“

„Anebo třetině,“ podotkl 0’Reilly významně.

Rica se mu chystala odpovědět, ale ucítila, jak ji Stack tlačí vén ze dveří.

Ve služebně si všimli, že nová mladá pracovnice se činí u otevřeného pořadače se složkami. Došli k ní.

Stack mladé ženě představil sebe i Ricu. Oslovoval ji broučku a úplně si ji podmanil svým úsměvem. Rice se z něj dělalo nanic, ale elévka ho zřejmě neprohlédla.

„Požádal vás velitel, abyste mu ten fax přinesla, jakmile ho dostanete, broučku?“ zeptal se jí Stack.

„Ne,“ odpověděla mladá žena. „Přišel před víc než dvěma hodinami. Pan 0’Reilly mi řekl, abych počkala, až u něho budete dvacet minut, a pak mu ho přinesla.“

„Děkuju vám,“ řekl Stack.

Když vycházeli z policejní stanice, Rica měla dojem, že slyší, jak Stack funí vzteky.

Dokonce jí připadalo, jako by cítila nával horka, který do okolí vysílá jeho tělo.

21

Stack věděl, že se to Gideonu Fineovi nelíbí, ale co měl dělat jiného? Snažili se s Laurou ukončit své manželství pokud možno v klidu a přátelsky, ale pořád jim v tom bránil právní systém. Opatrnost se měnila v nedůvěru, ze které pak vznikala zrada.

Proč by proboha nemohl prostě předstoupit před představenstvo družstva a povědět jim o Lauře pravdu? Peněz má dost a byt si může dovolit. Žádného těžkého zločinu se nedopustila, destruktivními závislostmi netrpí a nikdy ji odnikud soudně nevy stěhovali.

„To je všechno moc hezké,“ řekl Fine, „ale jako váš právní zástupce vás musím informovat, že pokud o Lauře nikomu nic neřeknete, rozhodně si tím nijak neuškodíte. Pokud vaše slova někdo zaznamená, může je protistrana vytrhnout z kontextu, překroutit a zneužít proti vám.“

Stacka tyhle složitosti a intriky vůbec nezajímaly. Pokud člověk někoho miluje nebo miloval a důvěřoval mu, proč by o něm nemohl otevřeně říkat hezké věci, když jsou pravdivé? Jako ostřílený policajt věděl, že svět je už tak plný hnusu.

Stál v zimě na rohu dvou ulic a skrz obláček dechu, který se mu srážel u úst, si prohlížel budovu, v níž se hodlala usadit jeho žena. Měl majetnický pocit, chtěl ji chránit. Cítil se jako její manžel. Byt, který se Laura pokoušela koupit, byl v cihlovém domě z předválečné éry nedaleko První Avenue. Byla to dobrá čtvrť, do které se začínali stěhovat lepší lidé. Podle Stacka tam Laura bude v bezpečí. Vytáhl ruce z kapes kabátu a přešel přes ulici.

Dům se jmenoval Norwood. Neměl celodenní ostrahu a jeho vestibul byl obložený šedým žilnatým mramorem, který by potřeboval naleštit, a poněkud osleplými zrcadly, jež by někdo měl znovu postříbřit. Uprostřed stál konferenční stolek s několika starými časopisy a lampou. Kolem něj byly rozestavené zánovní čalouněné židle, které spolu neladily. Některé časopisy na stolku byly ve španělštině, jeden ve francouzštině.

Stack stiskl tlačítko interkomu, představil se do něj, a dveře se s bzučením otevřely. Vyjel výtahem do druhého patra a došel k bytu 2B, kde na něho čekalo představenstvo družstva.

Ještě než stihl zaklepat na dveře, otevřel mu malý plešatějící muž v bílé košili s povolenou kravatou na krku. Potřásl si s ním rukou a představil se mu jako Hank Upman, předseda představenstva.

Stack se ocitl v prázdném bytě bez zařízení. Stál tam jenom dlouhý skládací stůl pokrytý bílým ubrusem, dvě židle, které se k němu nehodily a zjevně pocházely ze stejné kolekce jako ty dole ve vestibulu, a řada skládacích dřevěných sedadel. Sedělo na nich šest členů představenstva – tři muži a tři ženy. Prostřední židle byla prázdná. Zřejmě patřila Upmanovi. Místnost, ve které stůl s židlemi stál, byla zřejmě zamýšlena jako obývák. Bylo v něm chladno a trochu to tam páchlo čisticím prostředkem nebo sprejem na hmyz. Stack si rozepnul kabát, ale nechal si ho na sobě.

Upman mu v rychlosti představil ostatní členy představenstva. Stack si zapamatoval jenom několik jmen. Potom mu předseda řekl, že si uvědomujé, že jeho čas je drahý, děkuje mu, že přišel, a vybídl ho, aby se posadil na jednu židli naproti stolu. Nedá si šálek kávy? Stack odmítl. Upman obešel dlouhý stůl a posadil se na svou židli. Působil vystresovaně, ale Stackovi připadalo, že to spíš jenom hraje a ve skutečnosti neurotický vůbec není. Jako by se snažil přesvědčit ostatní i sám sebe, že je velice zaneprázdněný a důležitý. Ve skrytu duše byl možná dokonale klidný. Měl vyrovnané tmavě hnědé oči a uvolněnou tvář, ačkoli dělal rychlé pohyby, pořád se vrtěl a nenechal ruce ani na chvíli v klidu.

„Krátce jsme si pohovořili s vaší bývalou manželkou, pane Stacku, a…“

„S mou současnou manželkou,“ opravil ho Stack. „Ještě jsme se definitivně nerozvedli. A říkejte mi detektive Stacku.“

„Ach tak, jistě.“ Upman si prsty jedné ruky začal nervózně otrhávat kůžičku na druhé ruce. „Rádi bychom vás požádali, abyste nám řekl něco o tom, jaká je vaše paní. Protože jste se zdráhal napsat doporučující dopis, chtěl bych… Všichni vás chceme ujistit, že cokoli nám řeknete, zůstane mezi těmito čtyřmi zdmi.“

„I kdyby se to dostalo ven, bylo by to jedno,“ řekl Stack. „Laura před světem nic neskrývá a není na ní nic hrozného. Je to prostě policajtova manželka, která už má dost nepravidelných služeb a neustálého strachování. A taky manžela, pro kterého je na prvním místě jeho práce.“

„Mluvíte, jako by rozvod byl jenom vaše vina,“ poznamenala od jednoho konce stolu žena ve středních letech. Měla na nose brýle s fialovými obroučkami, z jejichž nožiček visela tkaná šňůrka, na které je nosila kolem krku. Stack měl dojem, že se jmenuje Hartová, ale nechtěl riskovat trapas.

„Taky že je,“ odpověděl prostě. Gideon Fine by nad jeho slovy jenom tiše zaúpěl. Dávejte si dobrý pozor a moc si nepouštějte pusu na špacír. U soudu vás pravda může zničit. „Chci říct, že k sobě necítíme žádnou nenávist ani spolu nemáme problémy. Naše manželství prostě jenom skončilo. Jsem si jistý, že když vám o Lauře povím, ochotně ji přijmete za členku družstva. Neexistuje jediný důvod, proč by tomu mělo být jinak.“

„To jste nás velice uklidnil,“ řekl Upman, ale na hlase mu byl znát pravý opak.

„Připadá mi velice povzbudivé, když slyším, jak muž, který se rozvádí, takhle hezky mluví o své ženě,“ podotkla dáma, která se možná jmenovala Hartová.

„Nemá nějaké neobvyklé přátele?“ otázal se štíhlý blondýn v letech, který seděl z jedné strany vedle Upmana. Měl pokleslé koutky úst a povislé tváře poseté stařeckými skvrnami.

„Co myslíte tím neobvyklé?“ zeptal se ho Stack.

Muž pokrčil rameny. „Kteří by například měli určité návyky, styky nebo přesvědčení…“

„Přesvědčení není to správné slovo,“ skočil mu do řeči Upman. „Jde spíš o jistou příslušnost.“

O příslušnost k rase, o barvu pleti, že? pomyslel si Stack. Už si stačil všimnout, že všichni členové představenstva jsou běloši. „Pokud se nemýlím, je členkou klubu zahrádkářů. Pěstuje muškáty.“

Všichni se na něho podívali, jako by zešílel.

„Ohledně rostlin a truhlíků na balkónech máme velmi striktní pravidla,“ ozval se tmavovlasý muž v šedém pleteném svetru. Stack by se vsadil, že se jmenuje Warren.

„Laura se jimi určitě bude řídit,“ ujistil je. „Nejspíš se i vzdá členství v tom klubu, pokud ji o to požádáte.“

„To nebude nutné,“ vyštěkla vysoká žena po Upmanově pravici. Pochopila, jak to Stack myslí, a velmi dobře v jeho hlase postřehla sarkasmus. Kolem hlavy měla omotaný krásný hedvábný šál a v uších jí visely obrovské zlaté kruhy. „Předplácí si vaše žena Timesy, anebo Post?“

„Vždycky nám chodily Timesy, ale četli jsme obojí,“ odpověděl Stack.

„A co New Yorker?“

„Promiňte?“

„Čte New Yorker?“

„Ne.“

„Chápala by karikatury, které v něm vycházejí?“

„Myslím, že určitě.“

„Možná vám ty otázky připadají trochu zvláštní, detektive Stacku,“ řekl Upman, „ale klademe vám je proto, abychom si udělali obrázek o tom, jaká vaše žena vlastně je. Určitě se při výsleších ptáte na stejné věci.“

„Vůbec ne,“ odporoval Stack. Nikdy se žádného podezřelého neptal, jestli chápe karikatury v New Yorkeru. I když by to možná mohl zkusit.

„Pro rozvod může člověk mít různé důvody,“ řekl Warren. „Co byste nám řekl o manželčině životním stylu?“

Stack si nebyl jistý, jak na jeho otázku odpovědět. „Není hlučná,“ řekl nakonec. „Neponocuje a nepouští si nahlas stereo.“

Warren se na židli opřel a nejspíš si v hlavě sumíroval další otázku. „Zajímá mě, jaká je možnost, že se znovu vdá?“

„Anebo bude… chodit s nějakým mužem?“ otázal se blonďatý stařec, jehož zajímali neobvyklí přátelé. Slovo muž zdůraznil.

„Nevím, jak bych vám na to odpověděl,“ řekl Stack.

„Můžete to vzít globálně,“ pravil Warren. „Nic víc od vás nechceme.“

Stackovi chvíli trvalo, než pochopil. Byl ohromený. „Vy chcete vědět, jestli není lesba?“

Členy představenstva jeho reakce nijak nepřekvapila.

„Na to jsme se neptali,“ vložil se do toho rychle Upman. Stackovi bylo jasné, proč je předsedou. Tyhle lidi musí vést někdo se zdravým rozumem, aby se nedostali do potíží.

Upřeně se zadíval na Warrena. „Ale vy jste se na to ptal, ne?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Warren.

„Laura mě neopouští kvůli jinému muži ani ženě,“ řekl Stack. „Kdyby vás to náhodou zajímalo.“

„Nás to nezajímá,“ ujistil ho Upman. Gideonu Fineovi by se zamlouval.

Žena s fialovými brýlemi se usmála. „Nemá nějaké dluhy?“ zeptala se, aby se dostali na bezpečnější půdu.

Následujících dvacet minut musel Stack čelit obvyklejším otázkám, ale některé z nich stejně zacházely do věcí, do kterých představenstvu vůbec nic nebylo. Na některé prostě odmítl odpovědět. Žádný z členů proti tomu nic nenamítal ani na něj netlačil, ale Stack měl dojem, že kdyby nebyl od policie a netvářil se hrozivě, chtěli by toho vědět mnohem víc a vyhrožovali by mu.

Na konci výslechu, ve který se setkání zvrhlo, si Stack nebyl jistý, jestli Lauře pomohl, nebo jí naopak zkomplikoval situaci.

Členové představenstva mu s přívětivými úsměvy překotně děkovali, že mezi ně přišel, a Upman ho zdvořile vyprovodil z bytu. Stack ještě na odchodu zaslechl, jak se domlouvají, jestli nemají jednání odložit.

Nejspíš aby všechno mohli ještě jednou nerušeně probrat, pomyslel si Stack.

Když otevřel dveře budovy a vyšel do svěžího chladného vzduchu, nedokázal se zbavit pocitu, že tam možná neměl chodit. Rica zase měla pravdu.

Jako by ji měla čím dál častěji.

Anebo jí jenom začal víc naslouchat.

22

KVĚTEN 2000

„Vyskytl se jisty zádrhel,“ řekla Myra Edovi a Amy Marksovým. „Ale to se stane úplně vždycky.“

Seděli ve špatně klimatizovaném bistru za rohem od domu, kde si mladí manželé chtěli koupit byt. Za oknem byl krásný slunečný den. Zápach smažené cibule uvnitř podniku ostře kontrastoval se sluncem zalitou ulicí plnou aut a se stromy ve velkých květináčích, které lemovaly protější chodník.

Z upřeného pohledu Eda Markse bylo zřejmé, že ho takový zvrat osudu vůbec nepřekvapuje. Jen málokdy věřil v trvalost svého štěstí. Amy, přestala brčkem ucucávat mléčný jahodový koktejl. Tváře, které jí sáním vpadly dovnitř, zase získaly svou přirozenou plnost.

„Zádrhel?“ zeptala se, jako by to slovo slyšela poprvé.

„Není to nic neobvyklého,“ ujistila ji Myra a povzbudivě se na ni usmála. „Vypadá to, že budeme muset o něco navýšit dohodnutou sumu, aby vás představenstvo stoprocentně přijalo do družstva.“

Amy si prsty pohrávala s brčkem a ohýbala ho. „Myslíte jako nějakou daň nebo členský poplatek?“

„Přesně tak, členský poplatek. Dokonale jste to vystihla,“ řekla Myra. „V New Yorku to při koupi nemovitosti bývá obvyklé. Je tu nedostatek místa. Dalo by se říct, že místní realitní trh je docela složitá mašinérie.“

Viděla, že Ed Marks dobře ví, o co jde, ale nechce to říkat nahlas. Úplatek. Nebyl tak naivní, jak se na první pohled zdálo. Byl to koneckonců policista, i když teprve začínal jako pochůzkář. Možná to později své naivní, ale kurážné manželce vysvětlí a zasvětí ji do toho, jak to na světě chodí.

Jediné slovo, které Ed řekl, bylo: „Kolik?“ Jako správný policajt šel rovnou k věci.

„Dvacet tisíc dolarů, ale nenechte se tou částkou odradit,“

„Dvacet tisíc dolarů? Proč myslíte, že by nás to nemělo odradit?“

Myra se usmála. Musí s ním mít trpělivost. „Zařídila jsem dlouhodobé splácení poplatku, aby se celková částka za byt moc nenavýšila. Můžete se na to dívat jako na určitý druh pojištění. Budete ho každý měsíc hradit odděleně od ostatních plateb. A co se týká hypotéky, nemusíte se vůbec ničeho bát. Financování jsem zařídila. Dělám to tak u všech klientů.“

„A tohle je podle vás obvyklé?“ zeptala se Amy.

„Bohužel ano.“

Ed Marks si povzdechl. „Máme nějakou jinou možnost?“

„Ještě pořád můžete od smlouvy odstoupit. Není definitivně uzavřená,“ řekla Myra.

„Ede…“

Marks zvedl ruku na znamení, aby manželka mlčela. „Tak jsem to nemyslel. Jak vysoká má být ta splátka?“

„Budete ji sice platit zvlášť, ale budeme ji považovat za součást splátky hypotéky… Okamžik…“ Myra z kabelky vytáhla splátkový kalendář, chvíli počítala a pak číslo napsala na papírový ubrousek, aby se na něj Marksovi mohli podívat. „Se splátkami hypotéky, tedy s částí jistiny, úroky a daní bude celková měsíční splátka činit…“ Myra načmárala na ubrousek další číslo a s vážným výrazem ve tváři se přes stůl podívala na Marksovy. „Zvládnete to?“

„Pokud nebude vyšší, tak ano,“ řekl Ed Marks.

Myra s úsměvem přikývla. „Časem se vám majetek zhodnotí a uvidíte, že jste se rozhodli správně.“

„To doufám,“ řekl Ed Marks a zakousl se do grilovaného sendviče.

„Já jsem o tom přesvědčená,“ řekla Amy a začala zase usrkávat mléčný koktejl.

23

ÚNOR 2002

Žhář nechtěl nikoho zabít. Šlo mu o to, aby oheň přinesl změnu, vyváženost a spravedlnost. To je poslání čistých plamenů. Ten muž ani jeho dítě zemřít neměli. Žháři bylo líto ženy, která přežila. Ztráta manžela a dcery je pro ni určitě hrozná rána. Svým způsobem to však je řízení osudu. Ztráta je vždycky dílem osudu. Jakmile se plameny rozhoří, zesílí a začnou žít svým vlastním životem. To, co se stalo ve Whitlock Building, je hrozné. Taková ztráta neodnáší přeživší do pekla, ale uvrhuje je do věčné, chladné temnoty. Mrtví to vědí ze všech nejlíp. To je právě příšerné.

Kdo za to nese zodpovědnost? V první řadě je potřeba se podívat, proč vůbec začalo hořet. Nedošlo k tomu čirou náhodou. Dům je starý a při požáru z něj nebylo úniku. Hasiči na požáry ve výškových budovách nejsou dostatečně vybaveni. Nikdo neinformoval veřejnost o tom, že zhruba od desátého patra výš už lidem není pomoci. Mohou leda volat z mobilů, zuřivě a dojemně mávat z oken na znamení, že jsou bezmocní a doufají v záchranu. Případně mohou na ulici házet předměty a vzkazy svým blízkým. Jakmile oheň nabere na síle, vůbec nic ho nezastaví. Nakonec se k nim vyšplhá a oni si budou moci vybrat mezi uhořením a skokem dolů na ulici.

Byla to jasně daná volba a vždycky znamenala smrt. Zajímá někoho, proč to tak je? Touží po vysvětlení? Oheň si prostě dělá, co chce. Bylo to tak vždycky a zůstane to tak i nadále. Co svět světem stojí, ještě nikdy nic lidstvu nepřineslo tolik významných změn jako oheň. Neexistuje nic živelnějšího a mocnějšího, od škrtnutí sirkou po atomový výbuch. Oheň si dělá, co uzná za vhodné.

Nechtěná smrt vždycky znamená tragédii, obzvlášť když je oběť nevinná. Její hrůznost dokáže rozplakat i statného muže.

Ale aby člověk trpěl pocitem viny?

To ne. Jak pořád plácají různí psychologové, tady jde o mnohem komplexnější problém.

Zjednodušeně řečeno – oheň si prostě dělá, co chce.

A brzy se to stane znovu.

V tuto chvíli se nebylo možné ubránit slzám. Pálily v očích, ale krutou pravdu nezměnily. Pláč nedokáže zastavit tok dějin.

„Koukni se na tyhle blbosti,“ řekla Rica a hodila Stackovi složené noviny. Seděla na rohu Stackova psacího stolu jako Marlene Dietrichová na sudu v Modrém andělovi. Nevypadala tak svůdně, protože by jí to v práci neprošlo, ale dost se jí podobala. Věděla, že současní muži šílí po stejných věcech jako kdysi jejich dědové.

Stack si Timesy přečetl už u snídaně a věděl, že Leland Brand z požárů v mrakodrapech dělá velké téma, protože se naprosto průhledně snaží zalíbit starostovi i veřejnosti. Stack už se v podobných záležitostech vyznal. Proslýchalo se, že starosta Branda možná jmenuje komisařem nového a mocného Výboru pro veřejné blaho, který se právě začíná rodit. Brand se jednoho dne bude ucházet o pozici starosty. Bude potřebovat nějaké zásadní téma a starosta ho nechal angažovat se právě v požárech. Otázkou zůstávalo proč. Hodí se to snad starostovi? Má pocit, že když Branda jmenuje, bude vypadat jako moudrý člověk? Anebo úřad komisaře vidí jako provaz, který Brandovi hodí, aby se na něm sám mohl oběsit? Každopádně jde o nějakou zkoušku.

Brand připravil rozhovor s reportérem, který místo poctivé novinařiny spíš dělal budoucímu komisaři reklamu. Jeho otázky jako by předem napsal Brand, aby měl odrazový můstek pro své vlastní dotazy, jimiž hodlal veřejnost upozornit na to, že se na ni valí další krize, kterou dokáže zažehnat jedině on. Je hasičský sbor města New Yorku připraven bojovat s ohněm v nejvyšších patrech mrakodrapů, které se nad městem tyčí jako hranaté hory? Tuhle otázku určitě nezformuloval Brand. Dokáže efektivně zacházet s novou výzbrojí, která je mu k dispozici? Jak vysoko dosáhnou hasičské žebříky? Má většina newyorských mrakodrapů plán evakuace pro případ ohně? Jakým způsobem se dá uniknout z hořícího domu, pokud člověk bydlí hodně vysoko? Jaká je šance na přežití? Jsou hasiči dostatečně způsobilí k výkonu svého povolání? Lidé mají na podobné informace veškeré právo. Jde přece o jejich životy.

„Na tyhle otázky by mu nejlíp odpověděl hasič,“ prohlásil Stack a odhodil noviny.

„Prej chce začít zdravej veřejnej dialog,“ řekla Rica.

„Ten akorát chce, aby ho starosta jmenoval komisařem pro veřejný blaho. Časem se bude cpát do jeho křesla.“

„Myslíš? Volby jsou hodně daleko. Celý roky.“

„Je to typ politika, co začíná kampaň brzy.“

„Ale politický ambice a touha sloužit veřejnosti se přece nemusejí vylučovat,“ podotkla Rica.

„No, jasně. Poslyš, líbej se ti karikatury v New Yorkeru?“

Rica se usmála. Dva policajti si někdy rozuměli až moc dobře.

Na opačném konci města si Larry Chips zrovna říkal, že by mohl zkusit sbalit prsatou blondýnu, která sedí sama u stolku v Ebově irské hospůdce. Hospůdka byla přesně ten typ lokálu, do kterého Chips rád zašel. Vlastně to byl takový pajzl – úzký tmavý prostor, kde smrdělo rozlité pivo. Zatuchlá, plesnivá díra zvlášť v tuhle hodinu. Proto tady taky takhle před polednem pije.

V tuhle denní dobu do lokálů jako ten Ebův nechodí ani policajti. Venku na slunci je mnohem líp.

Ale ta blondýna! Ta by člověka mohla trošku zahřát, říkal si Chips. Ženskou neměl už celou věčnost. Po pravdě na žádnou v poslední době ani nedostal chuť, protože byl dost ve stresu. Ale tahle kůstka by mu od něj mohla docela dobře pomoct. Je dost pravděpodobný, že to bude štětka, když dopoledne vysedává v takovýmhle pajzlu a cucá jednu margaritu za druhou. Slečna, co to má na háku. V těsný sukni a průhledný halence, nohu přes nohu. Ukazuje pěkný kotníky ještě vylepšený jehlovejma podpatkama. Chipsovi je ale fuk, jestli šlape. On za to platit nebude. Dokáže ji totiž ukecat.

Podívala se přes šerý lokál jeho směrem. Chips se na ni usmál. Odvrátila zrak, ale pak ho na něho zase upřela. Možná še i usmála.

Možná? To úplně stačí. Chips se otočil, slezl z barové stoličky a se sklenicí bourbonu bez ledu přešel k blondýnině stolku.

Zazubil se od ucha k uchu a posadil se, aniž by se zeptal, jestli smí. „Promiňte, že jsem tak neomalenej,“ začal, „ale měl jsem dojem, že jste si mě tak trochu všimla.“

„Nijak zvlášť. Nejsem moc všímavá.“

„Vážně ani trochu?“ Roztáhl koutky úst ještě víc.

Opětovala jeho úsměv. „Tak dobře, trochu.“

„Já jsem Larry.“

„Mirabella.“

Tak mirabelka, panečku. Zrovna k nakousnutí, pomyslel si Chips a zlehka jí potřásl napřaženou rukou. Kůži na ní měla svraštělou. Podle ruky by jí hádal tak pětačtyřicet. V obličeji vypadá mladší a má útlounký zápěstí. Vlastně je celá nějaká hubená, až na ty super kozy. Možná je to závislačka. Ty kozy nemusej bejt pravý. Chipsovi je ale nějaká pravost ukradená a zrovna tak mu je fuk, jestli Mirabella je skutečný jméno, anebo jestli ho vyčetla z nějakýho časáku. Pokud teda dobře slyšel. Znělo to jako Mirabella. Ale Chipsovi bohatě stačí, že je to buchta z masa a kostí.

„Jseš Irka?“ zeptal se, aby ji trochu rozpovídal. Musí to trochu okecat, aby se nemusel rovnou natvrdo zeptat, jestli nehledá kunčofta.

„Byla jsem,“ odpověděla. Má příjemnej hlas, takovejTirdelní.

„Jak to myslíš, že jsi byla? Copak to je možný?“

„Byla jsem vdaná za chlapa, co se jmenoval Rourke.“

Zašklebil se, aby jí naznačil, že jemu to jako vysvětlení úplně stačí. Možná potřebuje být bývalá Irka.

Všiml si, že Mirabella má skoro dopito, a naznačil barmanovi, že jí má přinést další koktejl.

„Nějak to nevyšlo,“ řekla Mirabella.

„To mě fakt mrzí. Mlátil tě?“ Musí jí ukázat, že je starostlivej a citlivej. Alternativní týpek, co meje nádobí a kupuje kytky.

„Proč se ptáš? Snažíš se z Irů dělat násilníky?“

A jéje, teď jsem trochu přestřelil. „To vůbec ne, Mirabello, tak jsem to v žádným případě nemyslel.“

„Já vlastně nevím, jestli se ten hajzl opravdu jmenoval Rourke ani, jestli byl fakt Ir, ale tvrdil mi to. Chodili jsme sem na žitnou whisku. Nemlátil mě. Možná bych byla radši, kdyby jo. Kašlal na me. Mlátil nějakou jinou.“

Řekl bych, že si budeme skvěle rozumět. „Omlouvám se za svý chování. Občas mi prostě ujede nějaká pitomina. Asi jsem strávil zbytečně moc času v buši.“

Zatvářila se zvědavě. Nakrčila přitom nos, což vypadalo docela roztomile. „V buši?“

Nojo, je to jasný. Potom půjdeme k tobě. „Dělám na ropovodu na Aljašce.“ A svůj ropovod chci zasunout do tvý škvíry.

Mirabella se pousmála. „Já myslela, že ho dodělali před dvaceti lety.“

„To si myslí každej. A my, co tam děláme, to nikomu nevyvracíme, víš? Dobře nám platěj, akorát člověku nesmí vadit, že pár měsíců v kuse žije v divočině.“

„To jako že žiješ v tundře?“

„Co?“

„Ale nic. Myslím, že pěkně kecáš, Larry.“

„A vadí ti to?“

„Ani ne.“ Starý číšník jí od baru přinesl koktejl. Chips si v duchu řekl, že nesmí zapomenout na spropitné, ale neměl by to přehánět. Nechtěl, aby si ho ten dědek pamatoval.

„Tak na nás,“ řekl a pozvedl svou sklenici.

„Tak jo,“ opáčila Mirabella a přiťukla si s ním. Pořádně si lokla margarity a pak po celém obvodu sklenice olízla sůl.

„Tebe by mohli zavřít za nezákonný užívání jazyka,“ řekl Chips a ušklíbl se.

„Nebylo by to poprvý.“

„Nevykládej si to nijak špatně, Mirabello, ale nejsi tady náhodou. Víš, jak to myslím?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Na ulici už nepracuju. Už nejsem Irka a už nejsem ani šlapka.“

Že by se pitím uvolnila? „Copak? Máš nějaký hrozný temný tajemství?“ zeptal se a naklonil se k ní přes stůl, aby se jí mohl podívat hluboko do očí. Přitom si zachovával melancholický výraz ve tváři i v hlase. Už v tom měl praxi. Skoro ho zaráželo, co všechno mu na sebe holky prozradily, když se trochu opily a on se jich přímo zeptal. Když věřily tomu, že někoho zajímá jejich zpackaný život.

U téhle to zafungovalo spolehlivě. Usmívala se, ale oči měla hrozně vážné. Naklonila se k němu, takže měli obličeje těsně u sebe. Cítil její parfém a alkohol z jejího dechu. „Mám takovej dojem, že mým temným tajemstvím budeš ty,“ řekla tím svým zastřeným hlasem. Jako by potřebovala pastilku na bolení v krku. Jako by potřebovala snad všechno.

Chips v tom uměl chodit. Zlehka ji políbil na rty a čekal. Odtáhla se od něho, ale dech se jí zrychlil. Obrovská prsa se jí pod průsvitnou blůzou zvedala a klesala. Byly jí dobře vidět bradavky. Určitě je má pěkně tvrdý. Chips věděl, že v ní zažehl oheň.

Ani nedopili a rovnou spolu odešli.

Žhář se rozhlédl po bytě Bruni LTarceurové. Byl zařízený drahým designovým nábytkem a na bílých stěnách visely obrazy.

LTarceurová byla bohatá a úspěšná majitelka galerie v Greenwich Village, kde svá díla vystavovali nejtalentovanější a nejlepší newyorští – a možná i američtí – umělci. Čistě dílem náhody zůstane většina uměleckých děl v bytě ušetřena ničivé síly ohně. Na rozdíl od jejich majitelky.

Vysoko nad městem, jeho hlučným, zmatečným životem a problémy, bylo neuvěřitelné ticho. Problémy bude mít jenom někdo, pomyslel si Žhář a rozhlédl se po úzkém vysokém moderním nábytku a bílém plyšovém koberci, který pokrýval podlahu ve všech místnostech. Nevýraznost a celková strohost bytu dávala vyniknout barvám zařízení a uměleckých předmětů. Přesto se tu nic netlouklo ani nepůsobilo vulgárně, kromě kusů, které tak schválně – chytře a odvážně – naaranžoval bytový architekt. Jaké by bylo tady žít? A zemřít?

Stejné jako kdekoli jinde, jakmile všechno zachvátí oheň. Když se agónie promění v definitivní konec a nový začátek. Ohni je jedno, jestli pohltí tenhle byt, nebo nějaký jiný.

Žháře nejvíc ze všeho zajímala kuchyň. Působila luxusně, přesně jak očekával. Bylo v ní hodně mědi, světlého mramoru a nevýrazných obkladů. Všechno tam bylo ve dvou exemplářích – dvě myčky, dvě ledničky, dva mrazáky, dvě vinotéky, dva dřezy, dvě trouby. Na široké pracovní desce dokonce stály i dva dokonalé mixéry s měděnými prvky.

LTarceurová bude Žhářova zatím nejbohatší oběť. Možná si svůj osud zaslouží ze všech nejvíc.

Žhář už měl zkušenosti s pocity viny i s hořlavostí materiálů. Věděl, že keramická dlažba na podlaze samozřejmě hořet nebude. Měd s mramorem také ne. Se závěsy bude muset něco udělat. Možná by je měl celé namočit a dát do dřezu. To bude snadné, protože dřez jsou vlastně čtyři umyvadla. Největší problém spočíval v tom, že dům byl relativně nový – postavili ho v osmdesátých letech, takže nesl označení ohnivzdorný. To znamenalo, že podlahy a stropy tu byly z nehořlavého materiálu, aby se oheň nemohl rozšířit do ostatních pater. Trochu to připomínalo voděvzdomé kajuty na lodi. Rozvody ventilace a tepla byly opatřeny mechanismy, které je v případě požáru uzavřely. Ze všeho nejdůležitější bylo, že budova neměla tlusté zdi jako starší věžáky, kde nebylo možné nainstalovat hasicí tryskový systém. Mrakodrap byl vybaven systémem, jehož značku i typ Žhář znal. Měl to nastudované. Z kuchyně by se oheň musel postupně nějak dostat dlážděnou chodbou k nejbližšímu koberci. Ve stropě byla zabudovaná tryska. Skvěle rozčleněný systém.

Tohle všechno bylo pro Žháře důležité, protože vysunovací hasičské žebříky dosáhly nejvýš do desátého patra. Byt Bruni L/Farceurové se nacházel v padesátém druhém poschodí.

Schůzku se Stackem a Ricou inicioval Ernest Fagin. Trojice seděla v bistru na Amsterdam Avenue v Upper West Side. Oba detektivové si objednali kávu. Fagin si dal čaj a teplou skořicovou koblihu, která sestávala především z cukrového posypu.

„Přečetl jsem si v Timesech článek, jak sé Leland Brand snaží vyvolat dojem, že u newyorských hasičů vypukla nějaká krize, a řekl jsem si, že bych si s váma měl promluvit,“ řekl Fagin. Pořádně si ukousl z koblihy a žvýkal. Rica ho nenáviděla za to, že je hubený, ačkoli se cpe jako nezavřený.

„A vypukla?“ otázala se. „Požáry ve věžácích přece v tomhle městě nejsou nic novýho.“

Fagin si do čaje zamíchal cukr a napil se. „Dalo by se říct, že zatím jsme měli štěstí. Krize? Neřekl bych. To byste museli posoudit vy. Naše možnosti ve věžácích vždycky byly mnohem omezenější, než si většina lidí myslí.“

„Jak přesně definujete požár ve věžáku?“ zeptal se Stack.

„To je takovej požár, kterej je o patro vejš, než dosáhne náš nejdelší žebřík,“

„A který patro to je?“

„No, visutej žebřík se dostane do vejšky necelejch třiadvaceti metrů, někdy kousek přes sedmadvacet. Pevnej žebřík se dostane až do třiceti a půl.“

„Takže deset pater,“ řekla Rica.

„Tak nějak. Když hoří řekněme ve dvacátým patře, zásah vypadá tak, jak jsem vám ho už popsal: Pokud v domě fungujou výtahy, hasiči v nich vyvezou zařízení do vyšších pater, kde hoří. Někdy nefugujou nebo je to v nich nebezpečný, a pak máme vážný problémy. Musíme všechno vytahat nahoru po únikovejch schodech a napojit hadici na stoupačku na chodbě v patře pod tím, kde hoří. Pak hadici vytáhneme po schodišti nahoru, aby někdo ze skupiny mohl proud vody namířit na oheň.“

„Mně to připadá dost účinný,“ řekl Stack.

Fagin se usmál. „Fakt? Účinný to je, když oheň není moc velkej a na schodištích není moc kouře. A stoupačky fungujou, jak mají. A voda má dobrej tlak.“

„Ví váš dispečink, ve kterým patře hoří, když vám zavolají nebo začne houkat alarm?“ zeptala se Rica.

„Většinou jo. V New Yorku je to hrozně důležitá informace. Víme, na kterou adresu a do kterýho patra jedeme, a někdy víme i to, jakou výzbroj budeme potřebovat. Jestli máme vzít auta s vysunovacíma žebříkama, s čerpadlama, čemu budeme čelit.“

Rica zafoukala do kávy, aby ji trochu ochladila. „Skoro mi připadá, jako byste se pokaždý chystali do války.“

„Taky že jo,“ řekl Fagin. „Posádka auta tam vždycky dorazí co nejrychleji. Je pravda, že v průměrným kancelářským mrakodrapu o rozloze mezi sto osmdesáti až dvěma sty tisíc čtverečních metrů plochy na patře se oheň někdy jenom jednou nebo dvěma hadicema napojenýma na stoupačku udolat nedá. Hasičskou hadicí s tryskou o průměru šest a půl centimetru proteče přes jedenáct set litrů vody za minutu. Takhle to vypadá jako velký množství, ale dá se s tím uhasit oheň asi jenom na desetině rozlohy, o který mluvíme. Takže se vždycky snažíme udržet oheň v jednom patře a čekáme, dokud neshoří všechny hořlavý věci.“

„A oheň pak prostě sám vyhasne?“ zeptala se Rica.

Fagin se znovu napil čaje. „Jo, je to stejný, jako když odhodíte nedokouřenou cigaretu. Když se nemá čím přiživit, zhasne.“

„A co když je v tom hořícím patře nějakej člověk a nemůže se kvůli ohni dostat na schodiště?“ zajímal se Stack.

Fagin zakroutil hlavou. „Proto jsem s váma chtěl mluvit, abych vám řekl, co se v takovým případě může stát a jak vážná je to situace.“

„Takže Brand měl pravdu,“ řekla Rica.

„Ten vůbec neví, o čem mele,“ opáčil Fagin. „Ale je fakt, že podstatu problému pochopil. Když se nám nepovede oheň zpacifikovat při rychlým zásahu, musíme počítat, že budeme potřebovat asi třikrát víc hasičů a mnohem víc zařízení. Z bitvy se stává válka. To pak rozbitýma oknama dovnitř lejeme proudy vody z okolních budov a zkoušíme i jiný věci, například visutý plošiny, sítě na zachycení lidí, co vyskočej ven, vysokorychlostní větráky. Ale musím po pravdě říct, že když hoří uvnitř věžáku, zvenku se s tím nedá moc dělat. Mrakodrapy jsou o práci vevnitř. Je to dřina v přímým ohni, kouři a přehřátým vzduchu plným toxickejch výparů.“

„Když vás tak poslouchám, jsem hrozně ráda, že jsem se nedala k hasičům,“ poznamenala Rica.

„My si svoje peníze fakt dost tvrdě vydřeme,“ řekl Fagin a úsměv na jeho tváři pohasl.

„Jako bychom to dávno nevěděli,“ podotkl Stack.

„Nejdůležitější je, aby nám o takovým požáru dali co nejdřív vědět. To je naprosto zásadní, protože tam musíme dopravit plno zařízení a pak ho dostat co nejvýš. Pokud se oheň stihne naplno rozhořet a není možný ho uhasit, přejdeme do defenzivy a snažíme se ho aspoň omezit. Když se nám to nepovede a oheň s kouřem se dostanou do okolních pater…, tak se z toho může stát dost hrozný peklo.“

„Nechtěl jste nám říct, jak hrozný?“ připomněl mu Stack. „A myslím, že jste nám chtěl říct, kolik lidí přitom může přijít o život.“

„Ta hrůza je relativní, a co se týká mrtvejch, obávám se, že vám žádnej přesnej počet nepovím, ale můžete si to sami představit.“

„Skleněný peklo,“ podotkla Rica.

„Newyorský hasiči se Brandovým útokům budou muset bránit,“ řekl Fagin. „A vy dva taky. Myslel jsem, že bude nejlepší, když vám trochu nastíním, jak takový inferno asi vypadá.“ Podíval se na hodinky a popadl ze stolu účet. „Musím jít. Zvu vás. Zaplatím cestou ven u kasy.“

Stack a Rica mu poděkovali a zůstali sedět u kávy. Rica uždibovala z Faginovy nedojedené skořicové koblihy.

„To, co říkal, je dost bezútěšný,“ řekla po chvíli mlčení, když oba vstřebali Faginovu informaci.

„Od tohohle vyšetřování nemůžeme čekat nic lepšího,“ řekl Stack. „Akorát zmatek. Začali jsme pátrat po sériovým vrahovi a těď to vypadá, že bychom měli hledat spíš pyromana.“

„Je v tom nějakej rozdíl?“

„Je, v motivu. Je náš žhář spíš vrah než pyroman, jako to bývá u jiných psychosexuálních sériových vrahů? Anebo je to obráceně?“

„Sex a oheň vždycky měly hodně společnýho,“ řekla Rica. „Určitě jsi někdy byl na večeři při svíčkách.“

Stack dělal, že její narážku přeslechl.

„Ta bizarní sexuální motivace mi moc nesedí,“ řekla Rica. „Zvlášť když všechny oběti jsou muži, a pokud víme, tak sami heterosexuálo vé.“

„Možná, že vrahovi je jejich sexuální orientace jedno. Nezapomínej, že máme od začátku co dělat s nenormálním člověkem. Kdo ví, jak to tam dole má? Možná ho to jenom vzrušuje, líbí se mu, že má oběti ve svý moci. Třeba mu jde jenom o to, ne o oheň jako takovej. Prostě nemusí nutně být pyroman. Člověk, kterej střílí druhý, taky nemusí být chorobně umanutej na zbraně.“

„Co když je to jenom hra se slovama, ale podstata zůstává stejná?“

„To bychom hledali jinej typ vraha,“ odporoval Stack. Dopil kávu, podíval se na dno hrnku a zašklebil se, jako by v něm byl jed.

„Další možnost je, že vrah s každou další vraždou přichází ohni víc na chuť. Ze je na ohni čím dál závislejší,“ řekla Rica.

„Postupná změna. Jo, to je možný. Potíž je jen v tom, že abychom to zjistili na sto procent, museli bychom se ho na to přímo zeptat.“

„Jak vlastně dopadl ten pohovor v družstvu vlastníků? Úplně mi to vypadlo z hlavy,“ vzpomněla si najednou Rica. „Jak tě do něj uvrtala tvoje manželka, ale neměl jsi to dělat?“

Stack rázně postavil prázdný hrnek na stůl. „Jak dopadl? Asi jako požár v mrakodrapu.“

24

Bruni LTarceurová ukázala prstem a řekla: „Dejte to tamhle,“ Stěhovák firmy Opatrně a rychle uposlechl její výzvy. Byl asi metr devadesát vysoký a vážil aspoň metrák. Křehkou sochu z železného šrotu ukotvenou v širokých prknech zvedl jako pírko. Bruni by docela zajímalo, jaký je v posteli.

Stěhovák, který měl na kapse bílých montérek vyšito Biff, odešel zpátky do nákladáku. Do bytu přikráčel jeho parťák, boubelatý mužíček, na jehož montérkách se skvělo Lou. Přivezl na rudlu dlouhou dřevěnou schránu. Bruni se na stěhování oblékla do značkových džínsů, kozaček s umělou leopardí kožešinou a nadměrně velkého černého trika. Pověděla Louovi, kam má schránu zavézt. Uvnitř obalu se skrývalo několik ocelových prutů, z nichž jistý umělec hodlal složit dílo nazvané Vysoko v sedle. Vyjadřovalo špatné zacházení, jehož se v devatenáctém století dostalo indiánům od bělochů.

Za Bruniinými zády se na opačném konci prostorného loftu v McDougalově ulici v Greenwich Village ještě činili malíři, kteří měli za úkol natřít úplně všechno kromě podlah na bílo. Každičký trám, podpěra, trubka a okenní rám musel být čistě bílý. Blanco. Tenhle byt bude vynikajícím místem pro výstavu Amerika v pohybu. V galerii by nevyzněla. Je tam příliš málo prostoru a moc nízký strop, takže by se do ní nevešly obrovské pohyblivé kusy. Nejen budova, kde je galerie, ale ani celá čtvrť, kde se nachází, se vlastně nehodí pro výstavu soch, které váží i několik desítek kilogramů a znázorňují nepříjemnou pravdu. Zrovna když Bruni a jejímu společníkovi Milovi došly nápady a oba začínali šílet, přišel jeden zákazník s nápadem, aby výstavu přesunuli někam jinam, do nějakého velkého a vhodnějšího prostoru. Co kdyby zkusili zavolat do nějaké realitní kanceláře? „To je nápad!“ vykřikla Bruni a skočila po telefonu.

Realitní kancelář jako z udělání nabízela přesně typ nemovitosti, jaký galeristé potřebovali. Byl to nezařízený loftový byt, jehož majitel dostal významnou vedoucí funkci ve Švýcarsku. Chtěl ho sice nechat vymalovat a zařídit, ale ochotně ho krátkodobě pronajme a žádné kosmetické úpravy mu nebudou vadit. Možná si je po návratu do Států dokonce v bytě ponechá.

Bruni si všimla nějakého pohybu. Čekala, že se před ní objeví Biff s dalším kusem nákladu. Místo toho přišla realitní makléřka Myra Ravenová. Mil o ní Bruni prozradil, že na realitním trhu platí za velké zvíře. Po schůzce jí mezi sebou začali přezdívat Fachmanka Ravenka. Samozřejmě pouze za jejími zády. Na Myře Ravenové bylo něco, z čeho člověk hned vycítil, že si s ní není radno zahrávat. Tuhle ženskou by měla vyfotit Annie Leibowitzová. Když se na ni člověk podíval, neubránil se myšlence, že to bude pěkná potvora.

„Myro, vy jste dokonalá!“ vykřikla Bruni a doklopýtala na jehlových podpatcích k makléřce. Vyměnily si vzdušný polibek a Bruni řekla: „Všechno jde skvěle, jako na drátkách. Tenhle byt, co jste pro nás našla, je naprosto perfektní.“

Myra byla oblečená jako typická obyvatelka Upper East Side. Chyběl jí už jen yorkšírský teriér v podpaží. Rozhlédla se po bytě a řekla: „Přišla jsem vám říct, že majitel souhlasí, abyste si to pronajali na tři měsíce, jestli chcete.“

Bruni pozvedla obě paže ke stropu, jako by blahořečila nějaké vyšší mocnosti. „Vy jste skutečně vynikající vyjednavačka, Myro! Pokud bude výstava mít tak obrovský úspěch, jaký očekáváme, budeme ji moct ještě o měsíc prodloužit. Vy na ni samozřejmě máte vstup zdarma, kdykoli se vám zachce. Třeba každý den. A vezměte s sebou nějakou přítelkyni. Některé kousky jsou opravdu fantastické.“

„Možná, že s někým přijdu,“ řekla Myra. „A možná si i něco koupím.“

Tady žádnej kýč neseženeš, pusinko. „Ale to vůbec nemusíte, Myro. Už jste toho pro nás udělala až dost,“ zasmála se Bruni a mrkla na ni. „Ale pokud by vám tu něco padlo do oka, uděláme vám velice výhodnou cenu.“

„Kam chcete tuhle bednu?“ ozval se zastřený mužský hlas. Biff se vrátil od stěhovacího vozu s dalším kusem plastiky, která měla po sestavení představovat Brooklynský most s týpími místo podpěr a šňůrami korálků místo nosných lan.

„Tamhle vedle toho velkého šípu,“ ukázala mu Bruni.

Obě ženy sledovaly, jak svalnatý Biff nese těžkou bednu s ocelovými částmi na určené místo.

„Má postavu jak Michelangelův David,“ prohodila Bruni.

Biff ji zaslechl. Na okamžik se otočil, vrhl na ni tázavý pohled a zase se dal do práce.

„Propracované sochy si vždycky nechám líbit,“ poznamenala Myra.

Bruni se rozzářila.

Stack a Rica si hodili mincí. Stack vyhrál a Rica musela dojít pro kávu. Vtom zazvonil telefon na psacím stole. Když Stack zvedl sluchátko, seržant Redd mu oznámil, že má na lince manželku.

Stack stiskl svítící tlačítko na přístroji. „Ahoj, Lauro.“

„Volám, abych ti poděkovala,“ řekla.

Nejdřív přesně nevěděl, o čem mluví. Pak mu to došlo. „Takže tě vzali do toho bytu?“

„Ano! A to díky tobě.“

„Nepřipadalo mi, že bych na ně udělal tak ohromnej dojem.“

„Přišel jsi jim arogantní, sarkastickej a neochotnej spolupracovat, a to je utvrdilo v názoru, že se rozvádíme tvojí vinou. Všichni povídali, že osobní setkání s tebou je o tom přesvědčilo.“

Stacka se to dotklo. „Oni o mně řekli, že jsem arogantní?“

„Je to banda namyšlenejch pitomců,“ prohlásila Laura. „Ale potřebovala jsem od nich souhlas a dostala jsem ho. Opravdu ti chci moc poděkovat. Kdyby ses tam vůbec neobtěžoval zajít a nenechal se od nich vydusit, možná by moji žádost zamítli. Dovedu si představit, že to pro tebe vůbec nebylo jednoduchý.“

„Ti by mohli učit policajty, jak se vede výslech,“ řekl Stack. „Nestěhuješ se mezi moc příjemný lidi, Lauro.“

„Oni přece nejsou typickej vzorek toho, kdo v domě bydlí.

V těchhle představenstvech dost často zasedají lidi, co chtějí ovládat druhý. Odradí případný členy, kteří chtějí pracovat rozumně. Nevěřil bys, co jsem zažila na některých pohovorech, který jsem absolvovala za posledních pár týdnů. Jednání s těma lidma bylo hrozně ponižující. Pořád jsem měla pocit, že se nehýbu z místa. Nikde mezi sebe nechtěli ženskou, co se rozvádí a pracuje jen krátce. O ten byt jsem opravdu hrozně moc stála, proto jsem tě poprosila o pomoc. Říkala jsem si, že když nic jinýho, tak se tě aspoň budou bát.“

„Doufám, že ze mě byli podělaný až za ušima,“ řekl Stack.

„Dost jsi je vyděsil. Díky, Stacku.“

Takže už ne Bene? „Kdybys potřebovala ještě s něčím pomoct…“

„Tvýmu právníkovi by se tentokrát určitě nelíbilo, že jsi mi pomohl. Postarám se, aby se to proti tobě neobrátilo u soudu. Nemusíme dělat všechno, co nám řeknou naši právníci, Stacku. Až to všechno skončí, můžeme zůstat přáteli.“

Stack by si přál, aby měla pravdu, ale nebyl si jistý. Obával se, že pouhé přátelství mu stačit nebude. „Svýmu právníkovi radši nepovím, co jsi mi teď řekla.“

Zasmála se, ještě jednou mu poděkovala a zavěsila.

Stack chvíli seděl za stolem a pociťoval určité uspokojení. Lidé se přece nemusí hrbit před systémem a poklonkovat společnosti posedlé soudy.

Rica se vrátila. Postavila před Stacka pěnový pohárek s horkou kávou a posadila se na roh stolu. Zase mu nadbíhá. „Ty se usmíváš,“ řekla.

„Ale, jen tak si říkám, že kdybychom se vykašlali na rady právníků, dobrá polovina z nich by zůstala bez práce.“

„Volala ti manželka, co?“

„Jo, chtěla mi poděkovat. Ten byt dostala. Prý jen díky tomu, že jsem zašel na pohovor s tím představenstvem.“ Smočil v kávě prst, aby zjistil, jestli je horká. Jauvajs! „Ty lidi mi vůbec nepřipadali důvěryhodný.“

„Mě by zajímalo spíš to, jak důvěryhodný by připadali rozvodovýmu soudci,“ řekla Rica.

Larry Chips jel v Mirabellině pět let starém autě po Deering Street na předměstí poblíž Newarku. Dvakrát zahnul vlevo a zajel na parkoviště nákupní zóny. Projel kolem řady obchůdků a hypermarketu, který je zastřešoval, a zastavil u samoobslužného stojanu na benzínce v rohu. Platilo se přímo u stojanu. Chipsovi tyhle typy benzínek vyhovovaly, protože obsluha si člověka nikdy nepamatovala, i když se na něj náhodou podívala. Vytáhl Mirabellinu kartu, počkal na autorizaci a stiskl tlačítko benzínu o dvaadevadesáti oktanech. Zaklesl pistoli do ústí nádrže, aby z ní nevyklouzla, obešel auto a vyndal z kufru otřískaný červený kanystr. Když byla nádrž plná, vytáhl z ní pistoli a naplnil kanystr. Zavřel ho a vrátil ho do kufru.

Zastavil se ještě v supermarketu na opačném konci nákupní zóny a koupil tam deset jedenapúllitrových skleněných lahví pomerančového džusu. Pokladní se ho zeptal, jestli trpí nedostatkem vitamínu C, a Chips se tomu přesvědčivě zasmál, jako by si myslel, že ten pitomec je vtipný. Odpověděl, že ne, že vidí dobře. A ať mu dá tašku, radši igelitku než papírovou.

Potom nasedl do auta, dojel po Deering Street k Mirabellinu domu a zahnul vpravo na příjezdovou cestu.

Byla dlouhá a potřebovala bud vydláždit, anebo nově vysypat štěrkem. Lemovaly ji hustě nasázené jedle a přerostlé jalovce. Chipsovi to vůbec nevadilo. Aspoň má větší soukromí. Na takovou cestu se málokdo přijede otočit, obzvlášť když není skoro vůbec vidět, co se skrývá za porostem na jejím konci.

Chips před několika hodinami vyložil Mirabellu ve městě před podnikem jménem Claybar, kde pracovala jako servírka a příležitostná tanečnice. Měl klid.

Skromný dřevěný domek, v jehož ložnici se s Mirabellou poslední dvě noci zoufale, osaměle milovali, měl ještě skromnější a ošuntělejší garáž. Domek stačilo jenom natřít. Garáž potřebovala nové stěny i střechu. Ta se uprostřed rozpadala, takže Chips měl pokaždé, když do ní vešel, pocit, že se mu zřítí na hlavu.

Nechal auto zaparkované venku a s námahou otevřel jedno křídlo těžkých prkenných dveří garáže. Vzdorovalo a zasekávalo se o volný štěrk. Chipsovi podklouzla noha, takže málem upadl. Zanadával a ve vzteku do vzdorných dveří praštil loktem.

Chvíli stál na místě a třel si naražený loket. Potom nakoukl do garáže. Jakmile si jeho oči zvykly na přítmí uvnitř, nepřipadala mu už tak temná. Dírami ve stěnách dovnitř pronikal dostatek světla, takže ani nemusel rozsvěcet.

Vyndal z kufru auta červený kanystr a odnesl ho do garáže. Poslouchal a cítil, jak tekutina uvnitř při každém kroku šplouchá. Postavil ho na prastarý ponk u východní stěny garáže. Pak se vrátil k autu, vyndal z něj igelitové tašky s pomerančovým džusem a odnesl je do domu.

Opatrně lahve jednu po druhé vylovil z tašek a vylil jejich obsah do dřezu. Když byly prázdné, vymyl je vodou, vrátil je do tašek a odnesl je do garáže. Bylo mu úplně jedno, co lahve původně obsahovaly. Důležité bylo, že jsou skleněné. Benzín a veškeré ropné produkty dokážou rozleptat voskovaný kartón i plast.

V garáži vzal trychtýř, který objevil na jedné polici, a s jeho pomocí přelil benzín z kanystru do prázdných lahví od pomerančového džusu. Každou pak pečlivě uzavřel. Když byl kanystr prázdný, vyšel ven a kouskem zahradní hadice z nádrže auta vysál ještě trochu benzínu. Potom ho přelil do lahví. Spokojeně se usmál. Tekutina byla v menších, mnohem snáz přenosných nádobách.

Chips lahve schoval do krabice se starými hadry, která stála pod ponkem, a kanystr vrátil do kufru auta vedle vyfouklé náhradní pneumatiky (takhle ta ženská jezdí po světě), aby Mirabella nepojala žádné podezření. Auto zaparkoval v garáži a s námahou zavřel dveře.

V domě si pak pořádně umyl ruce, aby na nich neulpíval zápach benzínu. Zašel si do ledničky pro pivo, otevřel ho a odnesl si ho do obýváku. Tam se usadil na pružinový gauč před televizí a dálkovým ovládáním vyhledal sportovní kanál, na kterém dávali reprízy baseballových zápasů. Nohy si podložil příliš nacpaným polštářkem.

Pivo bylo pořádně studené, Chips měl veškeré pohodlí a na obrazovce nadhazoval Bob Gibson. Tvrdé nadhazovače Gibsonova typu aby dnes pohledal. Proto se taky plno odpalovačú zvládne nahnout nad značku, aniž by je srazil na prděl rychlý míček.

Po baseballu a pár pivech se Chips trochu prospí a pak zajede do města, vyzvedne Mirabellu z práce a možná si tam dá ještě pár pivek. Pak se s ní vrátí domů a zase na to pěkně skočí.

Život se někdy dá docela snést. Někdy je dokonce skoro fér.

25

Otto Kreiger byl zástupcem předsedy představenstva v Belmire Tower. Zasedání řídil precizně, spravedlivě a bez zbytečného zdržování. Vykládal to každému, kdo mu byl ochotný naslouchat. Byl značně objemný v pase a plešatějící hlavu si úplně holil. Nechal si narůst hustou bradku, kterou si pečlivě zastřihával, takže vypadal jako stárnoucí profesionální zápasník. Břitký rozum a zchytralost ukrytou v jeho obrovském těle prozrazovaly jenom maličké brýle v drátěných obroučkách.

Teď se ozvala Molly Frenchová z bytu 32 B, která seděla o několik míst od něho u naleštěného mahagonového konferenčního stolku, jejž Kreiger pořídil za družstevní peníze. „Toho Williama Matoona do našeho družstva rozhodně nedoporučuji,“ řekla.

Několik členů představenstva souhlasně zabručelo.

Kreiger do stolu několikrát uhodil příručkou, kterou používal jako soudcovské kladívko, a pak vstal. Ostatní členové předsednictva zmlkli.

„Má záznam v trestním rejstříku,“ vyhrkl Lewis Adams z bytu 4C. Kreigera naprosto nesnášel. Nemohl se dočkat, až vyprší jeho dvouleté funkční období, které skončí ve stejný den jako Kriegerovo. Jakmile se to stane, Adams z představenstva odejde, protože Kreiger bude kandidovat na předsedu a pro své zvolení stoprocentně udělá úplně všechno.

Adams měl z Kreigera hrůzu a zároveň jím opovrhoval. Měl toho člověka dost. Navíc mu neskutečně připomínal kluka, který ho před čtyřiceti lety nelítostně šikanoval na základní škole.

Kreiger na něho chvíli v naprostém tichu zíral a pak řekl: „Pan Matoon má i určité klady. Složil padesát procent z ceny bytu, takže si bez problému může dovolit tady bydlet. Je svobodný, nechová žádná zvířata a nemá hlasité koníčky ani nevhodné návyky. Tím chci říct, že doma nehraje na bicí ani nesbírá policejní sirény. Navíc má vlastní investiční firmu.“

„To sice zní dobře,“ namítl Adams, „ale o té jeho firmě nevíme vůbec nic. Ukázal nám účetní knihy, které mu nejspíš vyrobil jeho vlastní účetní, ale netušíme, jak je na tom doopravdy.“

„Víme, že mu vynáší dost na to, aby tady mohl bydlet,“ zdůraznil Kreiger. „Jeho roční příjem je vyšší než tvůj, Lewisi.“

„Anebo jeho účetní švindluje,“ nedal se Adams.

„Rád bych tě upozornil, Lewisi, že všechno, co tu kdo řekne, se zapisuje a že bys svými neopatrnými a nepodloženými nařčeními v záležitostech, o kterých ty ani nikdo z nás nic neví, mohl představenstvo zkompromitovat.“

„To, co nevíme, není podstatné,“ vložila se do toho klidným hlasem Molly Frenchová. „Důležité je to, co víme – že pan Matoon má záznam v trestním rejstříku.“

„Před patnácti lety ho odsoudili za zpronevěru. Pan Matoon si svůj trest odpykal a podle všeho je od té doby bezúhonným občanem. Měj přece srdce, Molly. Žijeme v zemi, kde každý dostane druhou šanci.“

„Já jsem ale myslela ta obvinění z pohlavního zneužívání dětí.“

„Jsou to jenom obvinění,“ řekl Kreiger. „Pana Matoona v obou případech shledali nevinným. Nezapomínejte, že tahle země je taky posedlá soudy. Děti něco navykládají podezíravým rodičům a ti hned začnou podávat žaloby.“ Pokrčil ohromnými rameny. „Všichni přece chybujeme, ne?“

„Pokud za chybu považuješ zneužívání dětí, tak všichni rozhodně ne.“

„Už zase zbytečně soudíš, i když pan Matoon kvůli těm falešným obviněním ani nešel před soud. Mluvil jsem o té defraudaci.“

„Ale kvůli té před soud šel a prohrál ho,“ zdůraznil Adams.

„Rád bych tuhle debatu ukončil,“ řekl Kreiger, „abychom se mohli věnovat taky něčemu jinému.“ Zadíval se na pana Henriese z bytu 27 C, jemuž před nějakou dobou naznačil, že pokud družstvo Williama Matoona přijme za člena, ve společném fondu se najdou peníze na nové vybavení fitness centra. Henries uhnul očima. Paní Vendableová z bytu 43 B Kreigerův pohled opětovala. Hleděla přímo na něho, aby mu připomněla jeho slib, že zařídí dodržování pravidla o omezení hluku v domě, aby si šílenec, který bydlí vedle ní, konečně přestal až do noci nahlas pouštět stereo. To pro ni byla protislužba za to, že Kreigera podpoří. Pokud jde o pana Henriese, s tím se už beze slov dohodli.

Kreiger sebejistě přitlačil na pilu, i když věděl, že Frenchovou ani Adamse nezlomí. „Myslím, že bychom neměli zapomínat, že jsme všichni jenom lidé a chybujeme,“ řekl. „Pan Matoon má celé roky úplně čistý rejstřík a stal se z něj uznávaný investor. Jsme snad tak namyšlení, že nedokážeme odpustit dávné hříchy, obzvlášť když sami nemáme úplně čistý štít?“

„Já jsem nikdy žádné dítě nezneužil,“ ozval se Adams.

„Ale normální nejsi,“ opáčil Kreiger a na okamžik na něho upřel oči. Potom pokračoval: „Nevím, jak vy ostatní, ale já osobně nehodlám lpět na několika pochybných epizodkách z minulosti a potopit kvůli nim člověka, který se snaží vést příkladný život. Kromě toho je potřeba vzít v úvahu ještě jednii věc. Pan Matoon má veškeré předpoklady pro to, aby tady bydlel. Jedinou překážkou je pár pochybení, kterých se dopustil zamlada. Navíc, jak už jsem říkal, žijeme ve společnosti posedlé soudy. Pokud ho odmítneme, je docela dobře možné, že se sami dostaneme před soud.“

„Máme zákony na ochranu družstevních představenstev, to dobře víš,“ řekla Molly Frenchová.

Kreiger se na ni útrpně podíval. „Kdybychom měli víc času, mohl bych vám tu donekonečna citovat příklady, kdy představenstvu proti porotě nebo shovívavému soudci žádný zákon nepomohl. Na literu zákona bych nespoléhal, protože mnozí by tenhle případ viděli jako bezcitné a zbytečné zamítnutí spoluobčana. Z politického hlediska je naše společnost zrovna ve fázi, kterou někteří komentátoři označují za třídní boj. V dnešní době se u soudu za snobství, ať skutečné nebo domnělé, platí vysoká cena. Na to, na čí straně je právo, se nekouká.“

„Porota může rozhodnutí soudce anulovat,“ podotkla paní Vendableová.

„Navrhuji, abychom hlasovali,“ řekl pan Henries.

Kreiger s paní Vendableovou souhlasili.

Přehlasovali své protivníky o jeden hlas a William Matoon se stal novým obyvatelem Belmire Tower.

Rozhodování o nákupu nových posilovačích strojů už tak náročné nebylo. Na přísnějším dodržování nočního klidu se shodli všichni.

Otto Kreiger po schůzi vyjel do svého bytu v padesátém sedmém patře a udělal si sklenici čokoládového proteinového nápoje. Posadil se s ním ke stolu a začal listovat v katalogu posilovačích strojů. Dobře si uvědomoval, že svou vahou pozvolna ničí běžící pásy v posilovně a jeden nebo dva stroje se budou muset brzy nechat vyměnit bez ohledu na rozhodnutí představenstva.

Dolistoval až na konec katalogu, kde byly fotografie zařízení s vyšší nosností. Pokud se představenstvo bude zdráhat pořídit masivnější pásy, Kreiger se zachová velkoryse a doplatí rozdíl ceny z vlastní kapsy. Svou štědrost pak všem při vhodné příležitosti připomene.

Bruni LTarceurová vyjela výtahem do padesátého sedmého patra Flanders Building v Upper East Side, kde bydlela. Cestou ke dveřím svého bytu si spokojeně pomyslela, že umění je skvělý byznys.

Člověk jen musí přijmout skutečnost, že mecenáše umění je nezbytné přesvědčit nejen o umělcově talentu, ale i o tom, že se jeho dílo bude dobře prodávat. Jakmile někdo jako Bruni najde správný poměr mezi uměleckou hodnotou, komercí a vysloveným škvárem, všechno ostatní přijde samo. Bude mít luxusní byt v osobním vlastnictví v East Side, pěkně tučné portfolio cenných papírů a na stěnách skutečné umění. Sošné společníky do postele, plno peněz, auta, lodě, vzácné kousky všeho možného atakdále. Tohle všechno může člověk získat prodejem moderního umění, a čím dřív to pochopí, tím lépe.

Odemkla byt a vešla dovnitř. Zaplavil ji pocit, jaký měla vždycky, když se vrátila domů. Najednou byla sama v tiché výšině vzdálené každodennímu shonu. Tohohle si nejvíc cenila. Tady pokaždé načerpala novou sílu.

Pověsila kabát do skříně v předsíni, zula si kozačky, aby neumazala koberec, a šla jenom v silonových ponožkách do ložnice.

Cestou se zarazila. Něco tam nehrálo. Podívala se na obraz od svého milovaného Pollocka a na okamžik se ponořila do jeho složitých barevných vrstev. Bruni vůbec neměla strach, vždyť je doma, ale přesto… Rozhlédla se. Všechno jí připadalo v naprostém pořádku, od reprodukcí Rodina po pravého Seurata.

Ale počkat…

Něco jí nesedělo na vstupu do kuchyně. Do předsíně odtamtud dopadalo nadměrné množství světla, jako by tam svítil reflektor. Bruni si vzpomněla, jak u ní New York Style natáčel televizní reportáž.

Zvědavost jí nedala. Došla ke kuchyni a zůstala stát ve dveřích.

Okamžitě jí bylo jasné, co se stalo. Průhledné popelavé záclony, které změkčovaly světlo dopadající do místnosti, zmizely. Možná z okna spadly na zem.

Bruni vešla do kuchyně a ke svému překvapení zjistila, že ve dřezech se namáčí jakési hromady látky. Vždyť jsou to záclony! Jako by je někdo pral. Musely spadnout přímo do dřezů.

To je přece naprosto absurdní! Ale bude z toho skvělá historka pro kamarády. Nejdřív ji řekne Milovi a pak i ostatním, ještě než to Mil stihne rozkecat.

Ale teď musí záclony vyndat z té vody…

Co to sakra je? O kuchyňskou linku je opřený deštník. Kdo ho sem…

Bruni už nestihla dokončit myšlenku. Neviděla ani nezaslechla, jak vzduchem prolétla mosazná reprodukce Rodinova Polibku, která ji udeřila za pravé ucho.

Bruni ucítila nějaký zápach. Jako by ležela pod autem. Kde to vlastně je? Proč se nemůže pohnout? Musí zavolat Milovi. Ano, Milovi. Musí přestat snít a začít zase vnímat realitu.

Pak si všimla, jak se nad ní tyčí temná postava. Zaslechla škrtnutí a spatřila jiskru.

Prozření se proměnilo v oheň, jenž způsoboval tak nesnesitelnou bolest, až byla dokonalá jako umělecké dílo. Na kratičký okamžik se proměnila v umění!

26

Billy Watkins byl zbrocený potem, jako by právě vyšel ze sauny. Ležel vedle Myry v posteli. Myra stejně jako on prudce oddechovala. Přikrývky na posteli byly odkopané a na stropě se točil větrák. Billy i Myra byli tak, jak je pánbůh stvořil, a celí se leskli potem od toho, s jakou rozkoší se oddávali tělesnému hříchu.

Myra se vedle Billyho zavrtěla a povzdechla si. Natáhla ruku a něžně se dotkla jeho předloktí vedle svého boku.

„Tys mi dneska dala, Myro,“ řekl a pomalu se probíral k vědomí.

„A jindy ne, Billy?“

Pousmál se a prohlédl si ji tak, aby to dobře viděla. „Jindy, jindy… Vždycky! Ale dneska jsi byla taková… Myslím, že jsi to hrozně potřebovala.“

„Myslíš, že jsem byla nenasytná?“

„Jo. Jako kdybys chtěla něco, co ti nikdo nemůže dát.“

„Ani ty, Billy?“ zeptala se laškovně, ale v hlase jí zazníval smutek. Dneska večer byla smutná.

„Nevím. Řekni mi, co chceš.“

„Ohromně jsi mi pomohl, jako vždycky.“

„Ty jsi jedna velká záhada, Myro.“

„Tak už to s náma ženskýma bývá, Billy. Zrovna ty bys to měl vědět ze všech nejlíp.“

„Taky to vím, Myro, ale ty jsi pro mě jiná než všechny ostatní. Ty jsi něco extra, to dobře víš.“ Zadíval se na větrák na stropě. Jeho bílé lopatky měly zubaté okraje lemované zlatem. Určitě stál celé jmění.

„Není ti zima?“ zeptala se ho Myra.

„Kdepak. Pořádně jsem se s tebou zahřál. Ale ty máš husí kůži.“ Nenuceně se posadil. Svaly plochého břicha se mu přitom napnuly. Sáhl do nohou postele a přetáhl přes Myru hedvábnou přikrývku.

„Dneska večer jsem potřebovala utěšit, Billy. A ty jsi to pro mě udělal.“

„Proto jsem taky tady, Myro. Abych tě utěšoval.“

„Jsi na mě moc hodnej, Billy.“ Hlas měla ještě zastřený po nedávném milování a trochu se jí motal jazyk po několika skotských bez ledu, které do sebe hodila těsně předtím, než zašli do ložnice. Billy s jejím tvrzením, že ženy jsou záhadné, nesouhlasil. Vyznal se v nich. Zrovna Myra v sobě nosila smutek, kterého se nedokázala zbavit. To bylo zřejmé a jednoduše rozluštitelné, i když původ jejího smutku sám o sobě ne.

„Dělám to rád,“ řekl jí. „Ty to v chlapech prostě vzbuzuješ. Chtějí se k tobě chovat hezky.“

„Všichni ne. Vlastně většina ne.“

„No dobře, ale aspoň tenhle to určitě chce,“ řekl a zastrčil jí horní lem přikrývky pod bradu. „Už je to lepší?“

„V mezích daných možností.“

Mlčky vedle ní ležel na zádech a pozoroval lopatky větráku.

V proudícím vzduchu mu začínala být také trochu zima, ale bylo mu to příjemné. Věděl, že za chvíli si s Myrou dají teplou sprchu. Možná bude chtít ještě jedno číslo. To nebude žádný problém, protože Billy má dost sil a neví, kam by šel. Nakonec je přece profík. Profík k přefiknutí.

Myra vedle něho začala tiše chrápat. Billy ji pět minut poslouchal a pak se pomalu převalil na bok, posadil se a opatrně vstal, aby ji neprobudil. Zabořil bosé nohy hluboko do měkounkého drahého koberce. Vždycky, když u ní byl, to hrozně rád dělal. Bylo mu dobře. Připadal si skoro odpočatý, ale potřeboval se vyčurat. Uše vyšel z ložnice do předsíně a zamířil do koupelny. Kdyby si odskočil do Myřiny soukromé koupelny hned vedle ložnice, mohl by Myru vzbudit, a to zatím neměl v úmyslu.

Postavil se doprostřed místnosti, jak to často dělával, a vstřebával okolní luxus, po kterém tolik toužil a jenž pro něho byl momentálně nedosažitelný. Jednoho dne ale bude mít přesně takovou koupelnu obloženou mramorem. Také v ní bude sprchový kout skoro stejně velký jako jeho ložnice. Také bude mít dlouhý pult se zrcadly ve zlatých rámech. Myra měla vedle záchodu telefon. Další ležel vedle obrovské vany s masážními tryskami zapuštěné do podlahy. Billy si vzpomněl, jak se v ní s Myrou miloval, když si ho objednala podruhé.

Bylo to už před několika lety. Billy si uvědomoval, že na jeho půvabu se už začíná projevovat zub času. Pozorně se zadíval do zrcadla na svůj hezký obličej lemovaný blondatými vlasy. Pořád vypadá jako surfař, který z Kalifornie zabloudil na Manhattan a zrovna na nádraží vystoupil z dálkového autobusu. Když se na sebe ale podíval hodně zblízka, už to tak skvělé nebylo. Pleť opálená v soláriu se mu kolem očí začínala skládat do drobných vrásek. Rozcuchané plavé kudrny zakrývaly vysoké čelo, které se neúprosně zvětšovalo. Tuhle práci nemůže dělat donekonečna. Musí využít první příležitosti ke změně.

Stoupl si k záchodu, přitiskl si pěsti na boky a ulevil si. Potom stiskl zlatý knoflík na nádržce. Jako vždycky byl uchvácen tím, jak tichounce záchod splachuje. Skoro ho nebylo slyšet.

Když si u umyvadla oplachoval ruce, všiml si, že vedle proutěného košíku na osušky, mezi miskami na mýdlo a vonnými svíčkami leží plochý stříbrný zapalovač. Otřel si ruce do ručníku, vzal zapalovač a otevřel ho. Dokázal poznat špičkovou kvalitu a tenhle kousek kvalitní rozhodně byl. Byl nejspíš vyrobený z postříbřené mosazi, protože na svou velikost dost vážil. Víčko bylo vykládané kovem, který vypadal jako skutečné zlato. Na zapalovači nebylo vyryto žádné věnování ani iniciály, takže se nedalo snadno zjistit, komu patří. Myra přece nekouří, tak na co ho má v koupelně? Možná aby mohla rozsvítit ty vonné svíčky.

Stál na místě a uvažoval, jestli nemá zapalovač ukrást, když se mu přímo za zády ozval Myřin hlas a k smrti ho vyděsil.

„Billy?“

Nadskočil a málem zapalovač upustil do mramorového umyvadla. Naštěstí ho včas zachytil levou rukou. „Ježíšikriste, Myro!“

Usmála se. „Nechtěla jsem tě vyděsit. Jenom jsem si říkala, že bychom se možná měli osprchovat.“ Teprve když sáhla po žínce, všimla si, že Billy v ruce drží zapalovač. Podívala se mu do očí. Billy doufal, že se netváří provinile kvůli tomu, na co myslel. Nechtěl zapalovač doopravdy ukrást.

„Říkal jsem si, že zapálím svíčky, než přijdeš,“ řekl a v duchu si poblahopřál ke své pohotovosti.

„Proto tu taky mám ten zapalovač,“ řekla Myra. „Zrovna jsem se do toho chtěla pustit.“

„Myslel jsem si to, protože ty přece nekouříš, vid?“ Pozvedl zapalovač ke světlu nad zrcadlem. „Je fakt pěknej. Takovejch kousků se dneska už moc nevidí. Většina lidí používá jednorázový umělohmotný.“

„To je stejný jako s plnicími pery,“ řekla Myra. „Ten zapalovač patřil mýmu manželovi.“

„Manželovi? Ty ale nejsi…“

„Už je to dávno, Billy. Jsem sama už celý roky. Vadilo by ti, kdybych byla vdaná?“

Chlapecky se na ni usmál. Pořád ještě vypadá jako mladíček. „Chceš slyšet pravdu?“

„Jistě.“

„Vůbec by mi to nevadilo. U tebe ne.“

Chvíli si ho pozorně prohlížela. Pak se usmála, přistoupila k němu a něžně ho políbila na tvář.

„Pustím sprchu,“ řekla mu. „A ty zapal svíčky.“

„Skvělej nápad.“

Sledoval její odraz v zrcadle. Viděl v něm kostnatou, ladnou ženu, která mu při chůzi připomínala ušlechtilého chrta. Vstoupila do sprchy, otočila kohoutkem a nechala na sebe dopadat teplé jehličky vody. Billy pak vzal do ruky několik svíček a plynulým pohybem otevřel Myřin stříbrný zapalovač.

Rozžehl se hned napoprvé.

Stack, Rica a Ernest Fagin stáli ve dveřích bytu Bruni L’Farceurové. Ve vzduchu visel zápach ohořelého dřeva a spáleného masa. Podivně kontrastoval s bělostnými stěnami, na nichž byla v pravidelných rozestupech rozvěšena umělecká díla. Sochy v ostatních místnostech jim připomínaly muzeum.

„Vypadá to tu jako detašovaný pracoviště Muzea moderního umění,“ poznamenala Rica.

Fagin přikývl. Vypadal vyčerpaně a do levého oka mu padal pramen rovných černých vlasů. „Plno z těchhle věcí jsou prý originály a dokonce i kopie by přišly na pěkný peníze. Jediná zničená místnost je kuchyně. Chcete se tam jít mrknout?“

Stack s Ricou se na sebe podívali. Ani jednomu se do toho moc nechtělo. Případ je začínal ničit na těle i na duchu. Měli dojem, že všechno to vraždění a upalování by mělo mít určitou hranici. Normální člověk by už si řekl dost, ale vrahovi to pořád nestačilo.

Beze slova následovali Fagina do kuchyně. Vypadala úplně jinak než zbytek bytu. Stěny i strop byly zčernalé od ohně a mokré od vody. Příšerně to tam páchlo. Uprostřed místnosti ležela v několika centimetrech vody zuhelnatělá mrtvola ženy, pravděpodobně jisté Bruni LTarceurové. Ohořelé maso se temně lesklo, jak bylo ještě mokré od vody z hasicího systému. To, co bývalo ústy, měla oběť otevřené dokořán. Jedna tvář jí úplně uhořela a v děsivém posmrtném šklebu byly vidět zčernalé stoličky. Měla prohnutá záda a vystrčené břicho. Ruce měla svázané za zády něčím, co vypadalo jako zbytky látky. Nohy měla také pevně spoutané.

„Vypadá stejně jako ti ostatní,“ řekl Stack.

Rica váhavě přistoupila blíž k mrtvole. „Ale nemá v puse roubík.“

„Měla ho tam,“ poznamenal Fagin. „Tipoval bych to na izolační pásku. Odlepil jsem zbytky z úst, nebo spíš z toho, co z nich zůstalo, abych mohl sáhnout dovnitř. Na patře měla saze. Když ji zapálil, ještě chvíli žila a vdechovala kouř z vlastního hořícího těla.“

„Proboha živýho,“ zaúpěl Stack.

Fagin smutně potřásl hlavou. „Občas mi nad tím zůstává rozum stát.“

Rica šťouchla do Stacka a na něco ukázala. Když se tím směrem podíval, zjistil, že v rohu stojí napůl složený černý deštník.

„Náš pyroman,“ řekl Stack. „To je nad slunce jasnější.“ Přistoupil ke dřezům a uviděl, že v nich cosi’bobtná. „Co je tohle?“

„Záclony. Nejspíš je napřed sundal, aby se oheň nedostal dál, až odejde. Nechtěl způsobit moc velkou škodu.“

„Vy myslíte, že se vrah snažil udržet oheň v nějakých mezích?“

„Hm, ano. Rozhodně to tak vypadá. Možná měl po požáru ve Wickham Building výčitky svědomí.“

„S něčím takovým se sérioví vrazi neobtěžujou,“ řekl Stack.

„Třeba všechny ty výstrahy před požáry v mrakodrapech a ty Brandovy kecy přece jen byly k něčemu dobrý,“ podotkl Fagin.

„Kdybyste tohle řekl policejnímu psychologovi, vysmál by se vám,“ řekla Rica.

„Je tu ještě něco, co byste o tomhle požáru měli vědět. Sotva začal, dostali jsme oznámení. Volal nám nějakej anonym. Měl zkreslenej hlas. Slyšel jsem záznam telefonátu. Znělo to, jako by si někdo strčil do pusy hrst kuliček a zavřel se na záchodě.“

„Takže je to vážně tak,“ prohlásil Stack. „Žhář nechtěl, aby se oheň rozšířil. Možná měl černý svědomí, nebo z nějakýho jinýho důvodu. Vybírá si. Nechtěl žádný jiný oběti než tuhle, což znamená, že mu šlo především o vraždu, a ne o oheň.“

„S tím bych tak úplně nesouhlasil,“ namítl Fagin. „Práci pyromana poznám. Těžko se to vysvětluje, ale má to sexuální anebo náboženskej podtext. Oheň má na některý lidi takovej účinek. Možná chtěl především zabít Bruni I/Farceurovou, ale pokud v něm navíc oheň nevyvolává nějaký uspokojení, proč ty lidi prostě nezastřelí nebo nezabodne nožem?“

„Netvrdím, že pachatel není pyroman,“ pokračoval Stack. „Mluvím o motivu. Mezi vrahem a obětí existuje nějaký hluboký a zvláštní pouto. Takhle o tom minimálně uvažuje vrah. Anebo jde o nějakej úplně zvrácenej pojistnej podvod, i když navenek to tak vůbec nevypadá. Aspoň zatím.“ Možná v tom jede Larry Chips, dodal Stack v duchu.

„Třeba tu jde o prostej soucit s ostatními obyvateli domu, když vezmeme v potaz, co se stalo posledně,“ řekl Fagin.

„Možná,“ řekl Stack, „ale to by byla opravdu velká výjimka.

V podobnejch případech je pachatel skoro vždycky psychopat bez jakýkoli empatie a výčitek svědomí.“

„Vždycky existujou výjimky,“ namítl Fagin.

„Pokud má sériovej vrah vůbec někdy s obětí soucit, tak vždycky až potom, co čin dokoná, protože nejdřív musí uspokojit svoje nutkání, který vidí jako poslání.“

„Ale shodneme se, že se v tomhle případě snažil o to, aby se oheň nerozšířil z kuchyně jinam.“

Oba muži se najednou podívali na Ricu, jako by si až teď vzpomněli, že je tam s nimi. „Co si myslíte vy?“ zeptal se jí Fagin.

Rica odvrátila hlavu a odplivla si do papírového kapesníčku, který měla v kapse. Nebylo by dobré, aby tu kolem sebe prskala svou DNA. Nejradši by si uplivla ještě jednou, ale ovládla se. Z příšerného nasládlého pachu spáleného masa měla v ústech hroznou pachuť.

„Třeba je ten hajzl fanda do umění,“ řekla.

Žhář s oblibou chodil do restaurace na Druhé Avenue, protože tam v baru měli krb. Byl veliký a sestavený z kamenů. Hořelo v něm skutečné dřevo, které praskalo, a občas z něj vyletěly jiskry, jež se ztratily v komíně a rozplynuly se ve studeném nočním vzduchu venku.

Žháře fascinovalo, jak je oheň pro všechny lidi důležitý. Bylo to tak vždycky a zůstane to tak i do budoucna. Málokdo přemýšlí o tom, že zatímco se celý den někde pachtí, v kotelně v podzemí jeho domu plápolá v kotli oheň, aby se mohl večer umýt nebo si v zimě zatopit. Zatímco si v pohodlí domova čte nebo sleduje televizi, v podzemí se činí oheň, aby si lidé mohli bezstarostně žít. Když ráno vylezou z postelí a vyjdou ven, na východě plápolá oheň a barví mraky do ruda. Hraje zásadní roli v životě každého z nich.

Ke krbu přistoupil číšník s železnými kleštěmi, aby přiložil. Žhář se na to vždycky moc rád díval. Horko někdy z polena vypudilo hmyz, který se schovával v puklinách ve dřevě a pod drsnou kůrou. Sotva vylezl ven, strávily ho hladové plameny.

Před plameny nebylo úniku. Když obrovská polena dohořela a zbyla z nich hromádka řeřavých uhlíků, oheň jako by jenom odpočíval, vyčkával a natahoval novou dávku kyslíku. O živých bytostech věděl snad úplně všechno. Jako by dobře znal lidské pokolení a cítil se jím přitahován.

Oheň někdy umí být dokonalý.

27

ČERVEN 2000

Myra Ravenová seděla naproti Hughovi Dannerovi v kavárně na severovýchodním rohu mrakodrapu Ardmont Arms. Dávali si ledový čaj a nenávistně po sobě metali očima. Myra v hloubi duše zuřila jako saň a musela se hodně ovládat, aby nezačala být sprostá. Danner byl také rozčilený, ale mnohem lépe se držel. Blazeované odrážel Myřiny výpady. Věděl, že si na ni jen tak nepřijde, ale bylo mu to celkem jedno. Držel tu prohnanou mrchu pěkně pod krkem a ona se mu nemohla vysmeknout.

Myra se pomalu napila čaje. Třásla se jí ruka. „Na něčem jsme se snad dohodli,“ řekla.

Vzal do ruky svou sklenici a také se napil. Jemu se ruce netřesou. Vidíš to, Myro? „Dohody se mění, Myro. V životě se všechno dřív nebo později změní. Navíc tady jde o obchod. Tak jste tomu aspoň říkala, když jste se se mnou poprvé spojila.“

„Můžete si být jistý, že my dva spolu už nikdy žádný obchod neuzavřeme. Na tom se určitě nic nezmění,“ vyprskla.

„Já vás samozřejmě chápu. Ale vy se taky snažte pochopit mě. Člověk, jehož žádost jsem protlačil představenstvem, bude podle mých zdrojů brzy povýšen a začne zastávat významnou funkci u soudu.“

Myra po něm přes stůl střelila pohledem. Nesnášela tu jeho uhlazenost, narůžovělou barvu jeho pleti, když se pořádně oholil, a předloktí porostlá černými chlupy. Jeho naprostá dokonalost jí lezla krkem. Nesnášela masku decentního vystupování, kterou neodhodil, asi ani když si šel lehnout. Měl ji už tak zažitou, že ji ani nemusel trénovat před zrcadlem. Člověk, jímž ve skutečnosti byl – a Myra až teď začínala zjišťovat, co je vlastně zač –, se ztrácel za fasádou, kterou si vytvořil. Tomu rozuměla možná ze všech lidí nejlépe.

„A pan soudce vám bude zavázaný,“ dodala trpce.

„A nejen to. Bude mi zavázaný i za to, že se nezmíním, že někoho podplatil, aby si mohl pořídit byt, který si jeho mladá manželka vyhlédla jako městské sídlo,“

„A bude vědět, jaký jste nepoctivý hajzl.“

„Samozřejmě. Dokonce by se dalo říct, že nastávající soudce a já jsme spolupachatelé. Je to bezpečná dohoda. Neslušelo by se, aby některý z nás komukoli vykládal o tom, co mezi námi je. Stejně jako by se to neslušelo u nás dvou.“

„To jste celý vy. Manévrujete, abyste zjistil, jakou máte šanci na výhru.“

„To jste řekla moc hezky, Myro. Já bych spíš řekl, že svoji protistranu chytám do obojku, abych ji mohl uvázat na vodítko. Tak je to mnohem produktivnější. Vodítko držím v ruce já, protože soudce riskuje víc. Jakmile za vodítko zatahám, bude muset vstát a jako hodný pejsek mě následovat.“

„Jste opravdu odporný.“

„Vy taky. Lidé nás odsuzují, protože nechápou, jak to na světě doopravdy chodí. Vy tomu rozumíte, Myro, a proto vám tak vadí, co se stalo. Porazil jsem vás lepší nabídkou, dostal jsem vás vašimi vlastními zbraněmi.“

„Já se na rozdíl od vás nepohybuju mezi všiváky, co vydírají ostatní. Přesně to ostatně hodláte provést tomu soudci, vidte? Chcete ho vydírat.“

„Říkejte tomu, jak chcete. Každopádně mu nic nehrozí, dokud bude spolupracovat. Není úplně bezmocný. Já ho můžu zničit, ale on mi taky může docela dost ublížit. To bych moc nerad. Jenže mi nic neudělá, protože bych ho okamžitě zničil. Zrovna tak mně ani jemu neublížíte vy, protože by to zničilo vás. Může si snad váš klient, ten mladý policajt, někde nahlas stěžovat, že úplatek, který nabídl, mu nepomohl? A můžete si snad vy dovolit, aby se dostalo na veřejnost, že z vaší firmy se stala nejúspěšnější realitka na Manhattanu díky tomu, že podplácíte vlivné členy družstevních představenstev, aby vašim klientům zajistili přijetí do družstva na úkor ostatních zájemců? Je v zájmu nás všech, aby se nic z toho nikdo nedozvěděl. Naše síly jsou vyrovnané, Myro. A budeme se snažit to tak udržet.“

Myře už se netřásla jenom ruka. Pokoušela se nedat vztek najevo a nevybuchnout jako sopka, ale viděla, že Danner si jejího rozčilení velice dobře všiml. To ji rozzuřilo ještě víc. Naklonila se k němu přes stůl a ruce složila do klína. „Poslouchejte, vy nechutnej, podělanej prdelolezče, vám asi nedochází, s kým máte tu čest, co? Přísahám vám, že jestli tomu klukovi nevrátíte peníze, budete toho hořce litovat,“ zasyčela.

Danner se usmál. Myra viděla, že si situaci opravdu vychutnává. „Obávám se, že mu ty peníze budete muset vrátit vy, Myro. Pokud si z nich ovšem neplánujete zaplatit další plastiku. Možná bych vám mohl poradit, kde byste to potřebovala nejvíc.“

Myra pravou rukou sevřela sklenici s čajem. Danner na ní viděl, na co myslí, a klidně čekal, až se odhodlá k činu. Předpokládal, že mu studený čaj vychrstne do tváře a možná po něm i hodí sklenici. Určitě by ji za to mohl dát k soudu. Pokud to opravdu udělá, Danner nad ní bude mít ještě větší moc.

Myra tam ale jenom seděla a upřeně na něho zírala.

Možná zabere, když ji ještě trochu popíchne. „Vulgárnost vám nesluší, Myro. Nejde dohromady s vaší vyumělkovaností, za kterou jste se před lety schovala. Zjistil jsem si něco o vaší minulosti, Myro Ravinská.“

„Se svou minulostí jsem se nikdy netajila.“

„To je sice pravda, ale přece jen je to něco, s čím byste se jistě nerada chlubila, obzvlášť při ostře sledovaném soudním procesu o realitních podvodech. Já vás chápu, Myro Ravinská, a taky dobře vím, jak to je. Ale teď byste měla konečně něco pochopit i vy. Zvykejte si na svůj obojek, nebude vás pak tolik škrtit. A vůbec nedoufejte, že si to rozmyslíte a přestanete se mnou obchodovat.“

V Myře se cosi zlomilo, ale ne tak, jak se Danner domníval. Uvolnila se, zvedla si sklenici k ústům a napila se čaje. Tentokrát se jí ruka netřásla. Myra byla v hloubi duše klidná a chladná.

V jejím nitru vyrostl ledovec. Kdyby to Danner tušil a dovedl to pochopit, vyděsil by se.

Opřela se na židli, povzdechla si a upřela na něho nehybný pohled. „Obávám se, že máte naprostou pravdu – je to jen obchod.“

„Přesně tak. Takže byste si to neměla tak brát.“

„To taky nebudu,“ Viděla, že vycítil změnu v poměru sil. Muži Dannerova ražení to dokázali vždycky poznat. Myru jen překvapilo, že mu to trvalo déle než ostatním. Nelíbilo se mu to. Nenápadné změně v jejím chování nerozuměl.

„To se v obchodě občas stává,“ řekl jemně, ale přesto nadřazeně. Pokoušel se udržet si nad ní převahu.

„Vyjebal jsem s vámi, Myro, a vy proti tomu nemůžete nic dělat.“

Přikývla a vstala. Účet nechala k zaplacení Dannerovi.

„Jebáním lidi dostávají AIDS,“ řekla, usmála se a odkráčela ke dveřím.

Ed Marks se vrátil mezi poctivé policajty toho dne, kdy mu Myra sdělila, že je představenstvo bytového družstva nakonec přece jenom nepřijalo. Věděl, že jim dvacet tisíc dolarů vrátila ze své vlastní kapsy. Mrzelo ho jen, že Amy to hodně oplakala, a trochu ho děsilo, s jakou chutí by nejradši pendrekem umlátil toho, kdo stojí za zamítavým stanoviskem představenstva.

Ze všeho nejvíc mu však vadilo, že nějaký odporný darebák, kterého ani nezná, teď ví, že on, policista a syn policisty, už nemá čistý štít. Tady nešlo o úsluhy v hašišovém doupěti, aby tam pár hodin poseděl a zajistil majitelům klid, ani o možnost schovat se před nevlídným počasím v obchodě, místo aby obcházel svůj rajón. Dvacet tisíc dolarů byla dostatečně vysoká suma, aby mu dokázala zničit kariéru a dohnat ho k sebevraždě. Teď už věděl, jaké to je a jaké by to bylo, kdyby se znovu nechal zlákat možností zneužít své úřední moci. Peníze leží na ulici, stačilo by se pro ně jen sehnout a trochu si přilepšit ke svému platu anebo důchodu. Stačilo by kývnout nebo se ve správnou chvíli podívat jinam. Tohle ale není nic pro Eda Markse, obzvlášť pokud se potom člověk má cítit takhle mizerně. Nic podobného už nikdy neudělá.

Marksovi museli během několika dnů opustit byt, v němž doposud bydleli. Myra Ravenová jim pomohla najít byt ve čtvrtém patře bez výtahu, kde mohli na nějaký čas zůstat, než se jim podaří sehnat něco lepšího, co si budou moci dovolit. Dům byl dost sešlý a Eda mrzelo, že nemá výtah. Ještě štěstí, že Amy nemusela moc chodit ven, protože bylo nemyslitelné, aby žena, která čeká dvojčata, musela chodit do čtvrtého patra pěšky. Nebylo to správné. Nebylo to spravedlivé.

Ed Marks stále častěji myslel na to, že by nejradši našel toho hajzla, který je do téhle situace dostal, a osobně si to s ním vyřídil.

Myra se pořád nedokázala vyrovnat s tím, k čemu došlo mezi ní a Dannerem. Nedávalo jí to spát celou dobu, co se snažila vyřešit nevydařený obchod s Marksovými. Pořád před sebou měla Amyin obličej, který se tolik podobal její vlastní tváři zamlada, a zoufalství, jež se v něm zračilo, když pochopila, že se nebudou stěhovat do bytu, který si vybrali.

Amy se místo hezkého obydlí musela spokojit se špeluňkou v Lower East Side bez výtahu. Myra i Ed jí slibovali, že je to jenom na chvíli. Jenomže ta se protáhla donekonečna, protože Myře se nedařilo najít jiný byt v osobním vlastnictví, který by si mohli dovolit a který by jim vyhovoval.

Myra postupem času začala být zahořklejší a náladovější. Někdy dokonce vyjela na své zaměstnance. Měla nervy nadranc a začala zase moc pít. Znovu se dala na martini. Nesmí dovolit, aby její osobní život jakkoli poznamenal její obchodní image. To zkrátka nepřipustí.

Celé hodiny vysedávala u psacího stolu a zůstávala tam dlouho do večera. Někdy bez hnutí zírala na lejstra před sebou, ale ve skutečnosti je neviděla. Nakonec se odhodlala zavolat do podniku, o němž se vždycky domnívala, že ho nikdy nebude potřebovat. Nedělá další chybu? Možná, ale rozhodně je odhodlaná to riziko podstoupit.

Když druhý den večer vpustila návštěvníka do domu a pak mu otevřela dveře bytu, instinktivně věděla, že se rozhodla správně. Rozcuchané blondaté vlasy, rošťácký úsměv a chlapecká tvář, jež se dobře hodila k jeho štíhlému tělu, ji zvláštně uklidnily. Myra si příchozího prohlížela a v duchu si říkala: Chlapče, ty ses dal na správný řemeslo.

„Já začnu,“ řekl nakonec příchozí, roztáhl koutky úst od ucha k uchu a napřáhl k ní ruku. „Dobrej, já jsem Billy Watkins.“

28

ÚNOR 2002

Praskliny někdy skoro nebyly vidět, a když, tak jenom v určitém světle.

Jako bylo třeba žluté světlo lampy z vedlejší místnosti, které sem dopadalo pootevřenými dveřmi. Co ty praskliny znamenají, byla úplně jiná věc.

Mirabella ležela vedle Larryho Chipse v ložnici svého domu v New Jersey a dívala se na pukliny ve stropě. Pokoušela se z nich něco vyčíst jako z horoskopu. Chips pro ni zajel do práce. Dali si spolu skleničku na cestu, Chips pak sedl za volant a vyrazili přímo domů. Chtěl, aby mu říkala Chips jako všichni ostatní, jako by to byla nějaká skvělá, charismatická přezdívka. Mirabelle Larry Chips zpočátku nepřipadal nijak úchvatný. Vypadal jen trochu líp než obvyklý průměr a vedl patetické žvásty. Ani mu nedošlo, že nesbalil on ji, ale ona jeho.

První noc byl sex s ním skvělý. Druhou a třetí také. Chips se odstěhoval ze špeluňky, kterou si nejspíš pronajímal od hodiny, a nastěhoval se k ní do domu. Slíbil jí, že jakmile sežene nějaké peníze, začne jí dávat polovinu nájmu. Mirabella to brala s rezervou.

Když si na sebe zvykli, vášeň a invence v sexu trochu opadla a styk byl méně častý než ze začátku. Chips sice dál hezky kecal, ale když přišlo na věc, častokrát radši vyspával opilost, protože předtím vždycky vypil dost alkoholu. Mirabella si byla jistá, že někdy předstírá spánek, aby se s ní nemusel milovat.

Věděla, že ho pořád přitahuje. Nevyužíval ji jenom kvůli tomu, aby měl kde bydlet, co jíst a čím jezdit do města. Mirabella mužům rozuměla. Už jich hodně poznala a dost toho o nich věděla. Chips byl chytřejší, než na první pohled vypadal, a pořád o něčem přemýšlel. Stačilo několik nocí a Mirabella pochopila, že to není mužský, na jaké byla zvyklá. Na první pohled působil trochu jako životní zkrachovanec a v některých ohledech jím skutečně byl. Instinkt ale Mirabelle napovídal, že jinak to žádný chudáček není. Měl určitou hloubku a nechyběly mu temné stránky. Nebyla si jistá, jestli chce vůbec vědět, co tak zaměstnává jeho mysl.

Jeho odlišnost od ostatních v ní samozřejmě vyvolávala zvědavost a o to víc ji přitahoval. V životě se na ni nalepilo už tolik ubožáků, že se začínala domnívat, že tenhle je možná lepší čistě proto, že je jiný. Doopravdy ji zaujal. Nejdřív pil pivo a koukal přitom v televizi na fotbal jako všichni ostatní chlapi. Pak se najednou začal chovat úplně jinak a tím Mirabellu zmátl.

Například tuhle v noci ho vůbec nemohla najít. Když nakonec vyšla na verandu, seděl tam potmě na horním schodu a škrtal jednou papírovou zápalkou za druhou. Na každou zíral jako v transu, dokud si o ni skoro nepopálil prsty, a pak ji odhodil do tmy. Jako by kolem něj v obloucích létaly miniaturní meteory a dopadaly na betonovou cestičku vedoucí k příjezdové cestě.

Když se na něho pokusila promluvit, skoro vůbec nevnímal, že vedle něho stojí. Znovu ji napadlo, jestli není posedlý. Jednou se podřekl, že pochází z Kalifornie. Možná jenom potřebuje dostatek prostoru. Mirabella netušila, jak dlouho tam Chips seděl, ale ráno na popraskané cestičce našla aspoň stovku ohnutých ohořelých zápalek, které se tam válely jako upálené žížaly.

Její Chips byl zkrátka nevyzpytatelný. Život s ním byl rozhodně zajímavý a někdy trochu děsivý, jako když se člověk vydá na neprobádané území. Právě proto se s ním zapletla víc, než měla původně v úmyslu, a proto ji pořád tak zajímal. Vždycky ji něčím dokázal překvapit.

Dneska večer se mu to povedlo znovu. Když usnul, Mirabella vstala a šla se do kuchyně napít vody, protože v koupelně nebyla žádná sklenička. Na dně dřezu objevila zaschlou oranžovou hmotu.

Dotkla se jí prstem a olízla ho. Pomerančový džus. V ledničce ale určitě žádný nemají. Otevřela ji, aby se přesvědčila. Žádný tam nebyl. Kde k džusu přišel a kam schoval zbytek? A proč ho nejspíš schválně vylil? O co tady jde? Dělá snad pro CIA, nebo se tajně napájí džusem s vodkou?

Napila se vody a znovu otočila kohoutkem, aby proudem vody smyla zbytky džusu ze dřezu. Pak se vrátila do postele, rozhodnutá, že se Chipse nebude na nic ptát. Z nějakého důvodu se ho bála zeptat. Možná proto, že věděla, že na odpověď zatím není připravená. Ušklíbla se do tmy. Co jen může provádět s pomerančovým džusem?

Možná bude zajímavé vyčkat, třeba na to časem přijde. Chips je dobrý v posteli a je s ním legrace, když se mu chce. Neponižuje ji ani ji nebije a pořád působí jako přitažlivá hádanka. Kdysi znala jednoho muže, který se také choval takhle klidně a nevyzpytatelně. Byl hodný a vyrovnaný. Pak mu jednou v noci přeskočilo, vzal baseballovou pálku a utloukl s ní k smrti dva muže.

Nedovedla si představit, že by Chips byl něčeho takového schopen. Nepřipadalo jí, že by v sobě skrýval násilnické choutky jako ten baseballový fanoušek.

Chvíli to s ním potáhne.

A uvidí, co z toho vzejde.

Pomerančový džus.

0’Reilly chtěl se Stackem mluvit o samotě mezi čtyřma očima.

A tak teď Stack seděl v jeho kanceláři a zíral na sbírku vyznamenání, fotografií a uznání, která většinou patřila Vandervoortovi. Čekal, až 0’Reilly dopíše jakýsi veledůležitý text a zvedne hlavu od stolu. V kanceláři bylo horko a šero, protože okna se teplem zamlžila a propouštěla málo světla. Byl tam vydýchaný vzduch a páchla tam 0’Reillyho kolínská. Stack trpělivě čekal, až se šéf přestane tvářit zaneprázdněné a přejde k věci. Také měl dost práce.

0’Reillý konečně zavřel své nechutně drahé pero, sundal si brýle z nosu a zkřížil ruce před sebou na stole. Trochu se předklonil nad pracovní desku a řekl: „Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“

„Já už myslel, že si kriminálníci dali dovolenou.“

„To by bylo něco, viďte?“ 0’Reilly předstíral, že přeslechl sarkasmus ve Stackově hlase. „Rád bych s vámi mluvil o jisté osobní věci.“

Stackovi se naježily vlasy vzadu na krku. Věděl, co bude následovat, a neměl na to náladu. Počkal, až 0’Reilly začne.

„Jde o Ricu.“

„Je to prvotřídní kriminalistka,“ řekl Stack. Nehodlal se dát tak snadno.

„Jaký k ní máte vztah?“ zeptal se 0’Reilly.

„Právě jsem vám to řekl.“

0’Reilly narovnal ruce a opřel se do kancelářského křesla. Teď měl obě ruce natažené a opíral se jimi o desku stolu, jako by o ni chtěl zabubnovat prsty. Nic takového ale neudělal. „No tak, Stacku, nedělejte, že nevíte, o čem mluvím. Pokud to náhodou opravdu nevíte, trochu vám pomůžu. Všichni, z rychlý odezvy a většina lidí ze stanice ví, co mezi váma je. Nebo si to aspoň myslí. Podle nich si s Ricou hrajete na pana doktora.“

„Co to ksakru má znamenat?“ zeptal se Stack. Nevěřil vlastním uším.

„To je jednoduchý – že si to s ní rozdáváte.“

Stack cítil, jak mu hoří tváře. Svůj podíl na tom mělo i horko v kanceláři. Ten pitomec 0’Reilly si to určitě vyloží jako projev studu a vůbec mu nedojde, že Stack by po něm nejradši skočil a chytil ho pod krkem. „Tak to jsou úplně vedle,“ řekl prostě.

„Řekl bych, že většina z nich vám to tiše závidí.“

„Závidí, nezávidí,“ zavrčel Stack. „Mně je to úplně jedno.“

0’Reilly se nehezky, vědoucně zašklebil, čímž Stacka ještě víc popudil. „Ale jen se nedělejte,“ řekl. „Rozvádíte se a trávíte s Ricou plno času. Stačí se na ni podívat a každýmu je hned jasný, že je z vás úplně vedle, div se nerozhoří jako otep slámy. Nebo mi chcete namluvit, že jste si toho ještě nevšiml?“

„To ne,“ odpověděl Stack. „Ale říkám vám, že spolu nespíme.“

0’Reilly se zatvářil ohromeně. „A proč ne? To vás tak stresuje ten rozvod?“

„Nespíme spolu, protože jsme oba profesionálové,“ pokračoval Stack. „Neděláme do sebe. Děláme svoji práci.“

0’Reilly se zasmál. „Podíval jste se někdy na Ricu, Stacku? Vždyť je na nezávaznej sex jako dělaná.“

„Zavolal jste si mě, abyste se mě zeptal, jestli s ní šukám,“ řekl Stack. Ani si neuvědomil, že vstal a shlíží na 0’Reillyho svrchu. „A já jsem vám odpověděl.“

„Ne, vy jste mi lhal, hergot!“

Stack k 0’Reillymu přistoupil o krok blíž. Jeho nadřízený si nejspíš teprve až teď uvědomil, že možná zašel příliš daleko. „Myslete si, co chcete,“ řekl Stack. „Zeptal jste se a dostal jste odpověď. Ještě něco?“

„Jo. Chci, abyste to přestali dávat tak okatě najevo.“

Stack sevřel ruce v pěst a opřel se jimi o stůl. „Okatý je to jenom pro nějakýho blbce, kterej si to myslí, protože nedokáže pochopit, že se spolu nemuchláme na zadním sedadle služebního auta. A víte, proč si to myslí? Poněvadž by to nejradši dělal sám.“

„A tenhle blbec, o kterým mluvíte… Má nějaký jméno?“ otázal se 0’Reilly a zatvářil se chladně. Jeho oči pozbyly jakéhokoli výrazu.

„Na to si odpovězte sám.“

Stack vyrazil ke dveřím. Musí odejít, aby se k 0’Reillymu neotočil a neskočil po něm. Na vyšetřování, disciplinární řízení a nejspíš i vyhazov od policie neměl chuť. 0’Reilly to dobře věděl a zrovna tak věděl i to, že si to Stack uvědomuje. Schválně ho provokoval.

„Pamatujte si, že nedovolím, aby si to dva z mých lidí rozdávali, když jsou ve službě,“ prohlásil. „A nehodlám dopustit, aby se tu o nich drbalo. Oba víme, že se to tu děje.“

Stack se otočil. „Jinak co?“ zeptal se temně. 0’Reilly zamrkal, jako by zapochyboval o správnosti svých slov. Co když Stack hodí profesionalitu i dodržování pravidel za hlavu a neudrží se? Má přece pověst drsňáka a 0’Reilly jí věří, protože viděl těla kriminálníků, kteří Stacka naštvali.

„Jinak nic,“ řekl. Vzmužil se a díval se Stackovi zpříma do očí.

Stack to chvíli vydržel, pak se k 0’Reillymu pomalu otočil zády a vyšel ze dveří. V krku měl sucho a srdce mu prudce bušilo, ale ovládal se.

„Jestli nekecáte,“ ozval se za jeho zády 0’Reillyho hlas, „tak potřebujete pořádnou dávku viagry.“

Stack si v duchu řekl, že musí Vandervoortovi poslat přání k brzkému uzdravení.

Viktorie Pikeová se usadila v proseděném, příliš vycpaném křesle a bolavé nohy si podložila polštářkem. Když si vloni v létě koupila byt, byla štěstím bez sebe, ale teď se v něm cítila uvězněná. Má takovou platební minulost, že další hypotéku jí nikdo nedá, a v nejbližší budoucnosti tu bude muset zůstat uvázaná, i když do bytu v zimě táhne a za teplého počasí se do něj stěhují hordy švábů.

Aspoň že není úplně na mizině. Práce v restauraci se dá snést a občasné přilepšení k platu, které si našla, není úplně to nejhorší, co v životě dělala. Není to prostituce, o níž kdysi uvažovala na vysoké, ani nic z toho, k čemu byla v minulosti svolná kvůli drogám.

Viktorie byla šedivějící žena po čtyřicítce, která vypadala na padesát. Udržela si docela slušnou postavu, ale oči měla vyhaslé, rysy tváře ztrhané a pleť samou skvrnu. Nikdy nepřišla na to, z čeho má ty mizerné fleky, které se jí vyrazily po obličeji a na krku. Vypadaly jako stařecké jaterní skvrny.

Jejím nohám se trochu ulevilo. Přinutila se vstát z křesla, dovléct se do kuchyně a vytáhnout z mikrovlnky japonské kuře, které si ohřívala k večeři. Opatrně, aby si nepopálila prsty, strhla z plastového tácku fólii a prozkoumala jeho obsah. Jídlo vypadalo prohřátě, ale když prstem šťouchla do kuřecích prsou, zjistila, že jsou uprostřed ještě studená. Vrátila tácek do mikrovlnky a nastavila časovač na minutu a půl. V práci se sice mohla najíst levněji a lépe, ale jídel, která tam vařili, už měla plné zuby.

Viktorie nebyla vždycky servírkou v restauraci, která nabízela nesourodý mix různých kuchyní. Ještě před nedávnem pracovala jako kapitálová analytička ve Voss, Bauer a Murray, velké makléřské firmě na Wall Street. Tehdy ještě vypadala dobře a byla častým hostem na televizních finančních kanálech, kde sebejistě vysvětlovala, jak fungují kapitálové trhy, a dávala divákům rady, jak nejlépe investovat.

Jenomže se spletla ve výpočtu a vsadila na vzestup cenných papírů těsně předtím, než praskla internetová bublina. Několik měsíců tvrdohlavě nakupovala dál, ačkoli akcie technologických firem v rychlém poklesu pokračovaly a stáhly s sebou skoro všechny ostatní cenné papíry. Voss, Bauer a Murray s ní nakonec rozvázali smlouvu a Viktorie zůstala bez práce.

Nebyla to jediná chyba, které se dopustila. V roce 1997 špatně vystihla, kam bude směřovat trh, a připravila tak klienty jiné brokerské firmy o milióny. Také ji vyhodili, přesně jako po prvním fiasku několik let předtím.

Průšvih u Vosse, Bauera a Murraye ji zasáhl v kritickém životním období. Zrovna ukončila příšerný vztah s mužem, ze kterého se vyklubal násilník. Nebylo to poprvé. Mnozí muži, které milovala, ji nakonec začali psychicky a pak i fyzicky týrat. Tušila, že to tak dopadne? Byl to nějaký vzorec? Její psychoanalytik na obě otázky odpověděl kladně. To bylo ještě předtím, než k němu musela přestat chodit, protože už si to nemohla dovolit. Jakmile jí došly peníze, na nic jí neodpověděl a odmítal s ní mluvit i po telefonu.

Viktorie vždycky dost pila, ale když vyčerpala zdravotní pojistku a nemohla si dovolit chodit na psychoterapii, vypěstovala si k lahvi bližší vztah. Gin, víno, pivo… Vlastně jí bylo jedno, co pije. Přitahovalo ji zapomnění, které nacházela na dně lahve. Než s tím začala, měla ve finančním světě ještě alespoň malou šanci. Teď už ztratila i tu. Mezi makléři se velice rychle rozkřiklo, že pije, a všechny firmy před ní zavřely dveře. Nikdo ji nechtěl zaměstnat.

Musela si přiznat, že povídačky o její závislosti na alkoholu se zakládají na pravdě.

S vynaložením veškerého úsilí, které ji vyčerpalo a zděsilo, se jí podařilo přestat pít. Záhy však objevila kokain.

Nechat tvrdých drog bylo to nejtěžší, co musela v životě dokázat. Ale povedlo se jí to a už přes rok se nedotkla sklenice, nešňupla si ani nic nekouřila.

Teď se dřela v práci, kde o její minulosti ani o jejím pádu na dno vůbec nikdo nevěděl. Když přišla domů, většinou šla rovnou spát, dívala se na televizi anebo jenom otupěle zírala do zdi a melancholicky se utápěla ve vzpomínkách na minulost. Hledala v nich něco, co ji přitahovalo a děsilo zároveň.

V práci se aspoň soustředila na to, co dělá, a na chvíli mohla na všechno zapomenout.

Žádná extra práce to nebyla a Viktorie si v ní moc nevydělala, pokud výjimečně neměli hodně plno. Ale dostávala aspoň nějaké peníze a trochu žila.

Vydělává dost, aby se uživila. Jenom se musí ukáznit a dávat si pozor na výdaje. Konečně zase má aspoň nějaké finanční prostředky. Své vlastní peníze.

Peníze.

Viktorie Pikeová jim rozuměla lépe než většina ostatních lidí.

Peníze člověku usnadňují život. Díky nim může zase začít fungovat.

Viktorie se chce vrátit do normálního života, takže musí mít čistý rejstřík, pracovat a šetřit. Už teď ví, jak s penězi naloží, až jich bude mít dost. Ví, jak z nich nadělá jmění.

Zase se vrátí mezi své. Znovu naskočí na kolotoč byznysu, možná se i vydrápe až na vrchol a udrží se tam.

Věděla, že je to spíš jenom sen, ale ona ho zoufale potřebovala k životu.

29

Otto Kreiger popřál dobrou noc své manželce Gertrudě, která odešla na schůzi vedení Muzea drhání, jak to dělávala každé první úterý v měsíci. Ve středu chodila na tai-či a v pátek do kurzu vaření. Páteční kurz Kreigerovi připadal úplně zbytečný, protože Gertruda se v jejich vlastní kuchyni sotva vyznala. Možná, že si pěstuje zájmy, aby se dostala z bytu a nemusela být s ním. Kreigerovi to vlastně bylo jedno. Byl rád sám. Měl klid od Gertrudina neustálého brebentění a pobíhání sem a tam. Možná, že jeho žena má naplánované různé aktivity a kurzy prostě proto, že nedokáže chvíli v klidu posedět.

Getruda a Otto Kreigerovi si nejrůznější koníčky rozhodně mohli dovolit. Otto si slušně vydělal a teď si svých peněz hodlal pořádně užít. Existovalo plno způsobů, jak na to. Může se stát členem různých rad, chodit na golf, hrát poker. Může vyhrávat, řídit, být v čele. Přesně to byla podstata Ottova bytí. Věděl to o sobě a vůbec se za to nestyděl. Možná, že Gert, krásná, o dvacet let mladší zrzka, s ním zůstává právě proto, že vždycky zvítězí, že svou kořist pokaždé dostane. Vždyť ona sama patří ke kořisti vítězného válečníka a dobře to ví. Určitě to ví. Tak blbá přece není. Takový je zkrátka život, no a co? Ať si chodí, kam chce, a dělá si, co chce. Ať se klidně dá k námořnictvu, pokud se několikrát týdně vrátí a roztáhne nohy, pomyslel si Kreiger.

Zrovna se vysprchoval a osušil. Těžkopádné růžové zavalité tělo měl zahalené jenom do obrovského froté ručníku. Zhruba za hodinu vyráží do klubu na partičku stud pokeru, aby od ukňouraných amatérů zase vyinkasoval pár drobných na útratu. Vezme si na sebe nový sportovní kabát s koženými záplatami na loktech a k němu nažehlené černé kalhoty od Armaniho. A do košile si dá zlaté manžetové knoflíčky! Ty s diamanty. Ať ti ufňukanci dobře vidí, s kým mají tu čest. Pokud bude bank stát za to, pořádně s nimi zacvičí. Když si člověk zahrává s velkým zvířetem, snadno může utržit nějaký škrábanec. Nebo dokonce rovnou přijít o hlavu.

Skoro jako by měl nějakou předtuchu. Cítil, že mu v žilách jako temná, magnetická síla pulzuje štěstí. Nebylo to jenom zdání. Dnešní večer bude patřit jemu. Je silný a vyhraje. Cítí to v sobě, stejně jako ptáci instinktivně poznají, kde je jih.

Řekl si, že si k oblékání nalije nějaké pití, aby se dostal do správné nálady. Když vyšel z koupelny, jeho bosé nohy při prvních krocích na plyšovém koberci zanechávaly vlhké stopy. Když došel k příborníku, měl už chodidla suchá a žádné otisky po sobě nenechával. Nalil si do skleničky trochu vodky Absolut a pak se vydal do kuchyně pro led.

Pamatoval si, jak bosou levou nohou došlápl na studenou kuchyňskou podlahu. Pak měl pocit, že mu na hlavu padá strop. Jako by se zhoupl a praštil ho zezadu do lebky.

Co se to ksakru děje?

Otto Kreiger se nemohl pohnout. Nemohl se nadechnout, natož promluvit. Bolela ho hlava. Ležel na zádech na podlaze v kuchyni. Ruce měl zkroucené pod sebou, nahé břicho mu trčelo dopředu a neviděl si na nohy. Nemohl je dát od sebe, zvládl je jenom trochu pokrčit.

Uvědomil si, že ho při vstupu do kuchyně někdo praštil a pevně svázal.

Kreiger se znovu pokusil pohnout, ale podařilo se mu jenom přivodit si křeč v boku, takže musel zůstat ležet klidně a bez hnutí, aby ho bolest přešla. Ten hajzl, co mu to provedl, dobře věděl, co dělá. Byl to profík. Nejspíš už stihl vybílit celý byt. Kreiger musel v duchu obdivovat člověka, který měl dost odvahy na to, aby si vůči němu tohle dovolil. To ovšem neznamená, že ho Kreiger nezabije, až si zjistí, kdo to je. Kdo seje vítr; sklidí bouři.

Ježíšikriste, to je ale zima! Doufal, že ho někdo najde dřív, než Gert dorazí domů. Jednak se potřebuje zahřát a za druhé nechce, aby ho jeho mladá žena našla takhle. Propadl by se hanbou. Také ho zajímalo, co ten hajzl, co ho praštil, vlastně ukradl.

Pak si najednou vyděšeně uvědomil, že vlastně možná nebyl v bezvědomí až tak dlouho. Člověk, který ho udeřil, je možná ještě v bytě. Pokusil se pohnout hlavou, ale nešlo to. Zakoulel očima, ale neviděl nic než strop a horní část kuchyňských skříněk na stěně nad sebou. Bez hnutí ležel a naslouchal.

Ale ano! Teď něco zaslechl. Takový nenápadný zvuk nad sebou, nebo spíš za sebou. Není v kuchyni sám.

Ten někdo mu ale nepřišel na pomoc. Mlčí.

Kreiger ztratil odvahu. Snažil se ze všech sil ovládnout. Nepočural se náhodou? Na okamžik se domníval, že možná dostal infarkt. Pak se soustředil na to, že se nesmí ani pohnout. To bude možná nejlepší – zůstane bez hnutí ležet, takže si ho vetřelec nebude všímat. Ne, to je naprostý nesmysl! Ale třeba si zloduch řekne, že Kreiger ztratil vědomí. Anebo na něho dokonce zapomene a vrhne se na hmotnou kořist. Žádný rozumný zloděj přece nestojí o obvinění z vraždy.

Potom si uvědomil, že je mu nějak moc zima. Nebylo to jenom tím, že leží nahý na dlaždicích. Kdepak… Byl mokrý, ale ne ze sprchy. Voda na něm dávno oschla. Ležel v nějaké kaluži. Nebyla teplá jako čerstvá moč. Kapalina se od jeho těla trochu ohřála, ale nedosahovala ani pokojové teploty. Studila jako alkohol. Anebo…

Najednou ho zachvátila taková hrůza, že mu vylezly oči z důlků. Nadechl se, až se mu vzedmula hruď, a začal patami kopat do podlahy. Ačkoli ho bolela hlava, bušil temenem do dlaždic. Jakýsi hlas říkal něco, čemu nerozuměl. Možná to byl jeho vlastní hlas. Celého ho zalila ledová kapalina. Proboha, vždyť je to benzín! Trochu se mu ho dostalo do očí, i když je pevně zavřel.

Když je zase otevřel, rozmazaně přes pálivou clonu uviděl, že u něho kdosi stojí. V zorném poli se mu rozpila jakási temná skvrna, jako kdyby nad ním roztáhl křídla obrovský pták. Kreigerovi chvíli trvalo, než pochopil, co to je. Deštník!

Celý ztuhl a rozkřičel se. Z úst přelepených páskou se vydral jenom přidušený sten, ale v Kreigerově hlavě rezonoval jako poplašný jekot sirény. Pokoušel se mu uniknout ušima i nosem ven. Nedokázal však nikoho zburcovat. Kreiger dobře věděl, že ho nikdo neslyší. Věděl to velice dobře.

Černý deštník teď byl roztažený přímo nad ním. Kreiger se na něj pokusil soustředit zrak a ztratit se v jeho černi jako v bezpečném stínu, kde ho nikdo nenajde. Lebku mu dál rozechvíval jeho vlastní křik. Neustal, ani když ho zachvátila příšerná bolest. Křik a bolest se slily a staly se posledním Kreigerovým prožitkem, který ho jako temný pták přenesl do království smrti.

Žhář vycouval z kuchyně, sklonil deštník a napůl složený ho odhodil do kouta. Jako vždycky na něm nezůstanou žádné otisky, protože Žhář má rukavice. Venku neprší, takže deštník, který původně ležel v Kreigerově šatníku, asi upoutá pozornost.

Kolem stolu tančily vysoké plameny, i když hasicí systém, rozdělený podle jednotlivých místností, nepřestával kuchyň zalévat vodou. Zčernalý Kreiger ležel na zemi jako obrovská tlející velryba. Ještě trochu hořel a v místech, kde na něj dopadly kapky vody, dokonce prskal.

Nekoukej se na něj. Musíš už jít, ale zbytečně nespěchej.

Žhářovo mokré oblečení skryl suchý kabát. Vysoké boty zůstanou mokré, ale nikdo si je nebude pamatovat, protože venku je pořád dost sněhu a břečky.

Všechno šlo podle plánu. Požární alarm propojený s vodními tryskami se dal snadno vyřadit z provozu. Za okamžik se však kouř vzniklý působením vody dostane z bytu až k hlásiči na chodbě, který se záhy rozezní. Anebo kouř prostě ucítí některý z obyvatel domu.

Už pronikl na chodbu.

K výtahu se ale ještě nedostal.

Žhář cestou z bytu nepotkal nikoho, kdo by si ho mohl všimnout. Teprve dole ve vestibulu spatřil několik lidí, kteří se smáli a vycházeli ven. Možná jdou na večeři a pak na muzikál na Broadwayi. Žijí a baví se.

Žhář se k nim přidal, když prosklenými dveřmi vycházeli do vřavy velkoměsta. Prošel s nimi kolem recepčního, který se díval jinam, protože se skupince snažil chytit taxík. Budou potřebovat dva, pomyslel si Žhář. Recepční má plno práce.

A teď pryč. Jdi pomalu.

Hlouček se dál bavil stejně vesele jako předtím. Jenom smích trochu slábl.

Žhář odcházel do tmy. Byl úplně sám.

Tlak vody se snížil. Trysky v Kreigerově bytě zaprskaly a dál z nich už jenom padaly jednotlivé drobné kapky. Kreigerovy tukové vrstvy, jimž Gert občas říkala faldíčky, teď prskaly jako slanina na rozpálené pánvi. Vyskočila z nich jiskra a pak další. Jedna přistála na ručníku kousek od nehybného Kreigera. Husté froté, které deštník uchránil před vodou, nebylo příliš mokré, takže se vzňalo. Plameny nejdřív nebyly vysoké, ale v mžiku narostly.

K prvnímu horkému jazyku se přidal další a pak ještě další, až nakonec po pohozeném ručníku dotančily ke kuchyňské lince, jehož pult zafungoval jako střecha, pod níž všechny skříňky zůstaly suché. Jejich laminovaná dvířka nejdřív jenom čoudila a pak se postupně vzňala. Oheň uvnitř skříněk našel čisticí prostředky, hadříky a krabici igelitových pytlů do odpadkového koše.

Kuchyňská linka za okamžik vzplála. Zahřála plyn v trubkách sporáku až k hořákům, kudy výpary unikly a přeměnily se v plameny, které šlehaly až ke stropu.

Oheň už v kuchyni pozřel všechen vzduch, a tak spotřebovával kyslík z ostatních pokojů. Vládl celému prostoru a potřeboval z něčeho žít. Rozestřel se po stropě kuchyně a pokračoval do stran a dolů po stěnách. Hledal na nich další potravu, kterou by se posilnil. Stravoval i omítku. Byl dostatečně silný, aby ho bylo slyšet. Syčel a jeho hlas stále sílil. Za chvíli se pořádně rozhučí. Už může opustit kuchyň, rozšířit se dál a cestou pozřít všechno, na co narazí. Hodoval, byl stále hladovější a narůstal s každou minutou, každou vteřinou.

Brzy bude natolik silný, že bude moci pokračovat, kam se mu zachce, a přisvojit si, co se mu zamane.

30

Alan Warner se krčil u počítače v koutu obýváku, kde si zřídil malou domácí pracovnu. Jeho byt se nacházel v padesátém osmém patře mrakodrapu Belmire Tower. Pokud potřeboval pracovat, stačilo, aby otevřel starožitnou viktoriánskou skříň, kterou mu jeden truhlář předělal tak, aby se do ní vešel počítač, tiskárna s faxem, malá skříňka a několik knih.

Pilně pracoval na patnácté kapitole své nejnovější knihy z westernové série nazvané Puškař. Warner byl plodný spisovatel a uměl vytvořit silný příběh. Nebyl zprofanovaný, ale jeho knížky se dobře prodávaly. Staly se předlohou pro bezpočet televizních inscenací i celovečerních filmů a vynesly Wamerovi celé jmění. Musel však tvrdě pracovat, aby stíhal termíny. Někdy měl pocit, jako by běžel – nebo spíš psal – na místě. Měl ve zvyku přes den si zdřímnout a pracovat večer. Proto teď seděl u počítače a zuřivě bušil do klávesnice, zatímco jeho žena Niki si šla brzy lehnout a četla si v posteli.

Warner byl podsaditý muž středního věku a pocházel z Brooklynu. Tmavé vlasy nosil vzadu dlouhé jako jeho westernoví pistolníci. Odsedí si od počítače a zaklel. Právě uvízl v kaňonu. Jeho hlavní hrdina Max Dill se ocitl pod palbou na opuštěném ranči, který obklíčily desítky najatých vrahounů. Kradli farmářům koně a prodávali je americké kavalerii. Nikdo jiný než oni nevěděl, že tam Max je. Kvapem mu docházelo střelivo.

Jak ho z toho sakra vysekám? zeptal se Warner sám sebe. Nechtěl mu poslat na pomoc kavalerii, protože od zlodějů kupovala kradené koně.

Opřel se na židli a čekal, až ho něco napadne. Dělal to tak vždycky a pokaždé ho něco napadlo. Na okamžik usnul, možná jenom na pár vteřin.

Probudil ho pach spáleniny. Nejdřív si pomyslel, že zloději zapálili ranč, aby odtamtud vypudili Maxe Dilla.

Pak si uvědomil, že usnul u počítače. Ale moc dlouho nespal, protože mu po obrazovce nepobíhali divocí mustangové, které mel nastavené jako spořič obrazovky. Takže se mu to jen zdálo.

Počkat! Něco se tu opravdu pálí. Warner by se vsadil, že to přichází z bytu pod nimi. Gertruda Kreigerová se určitě zase pokouší vařit. Warner se rád podíval na hezkou ženskou a Gert Kreigerovou obdivoval, ale vaření nebyla její nejsilnější stránka. Žena jako ona vlastně ani umět vařit nemusela, obzvlášť když si vzala bohatého podfukáře Otta. Warner ho nikdy neměl rád, ale začal ho skoro nenávidět, když při vysypávání odpadků objevil výpis z jeho portfolia cenných papírů. Nejspíš Ottovi vypadl z koše, když ho nesl do spalovny ve sklepě. Byl na něm uveden veškerý Ottův majetek investovaný v cenných papírech. Warner výpis vzal domů, některé položky prozkoumal a cenné papíry koupil. Během tří měsíců vydělal skoro dvojnásobek toho, co do nich vložil. Prodal je a koupil si dva roky starý Mercedes 500 SL. V duchu Ottovi poděkoval.

„Co to je?“ ozvala se za ním Niki.

Warner se otočil a podíval se na svou atraktivní blondatou manželku. Podle něho byla dost hezká na to, aby si jednoho dne ve filmu o Maxi Dillovi zahrála rančerovu dceru. Stála u otevřených dveří do ložnice. Je sexy, pomyslel si Warner. Možná by na ranč přece jenom mohl poslat tu kavalerii, aby dokončil kapitolu, a pak…

„Alane?“

„Cože? Co je co? Já nevím. Gertruda se asi zase snaží vařit.“

„To je pitomost.“

„Anebo Otto zaživa vaří nějaký zvíře.“

„To je docela dobře možný.“

„Mám tam jít zaklepat a skočit po něm?“

„To si nech do svejch knížek, lásko. Nemohla jsem spát. V ložnici je hrozný horko. Trošku stáhnu topení, jo?“

„Dobře. A já otevřu do předsíně, aby se to tu trochu proluftovalo.“

Warner přešel přes obývák, aby otevřel dveře.

Když se dotkl mosazné kliky, rychle ucukl. Byla horká. Vlastně ne, byla jenom teplá. Dotkl se jí ještě jednou a tentokrát ji nepustil. Co to, k čertu?

„Alane,“ ozvala se za ním jeho žena.

„Klika je teplá.“

Přitiskl dlaň na dřevěné dveře. Také byly teplé.

„Možná bys radši neměl…“

Warner ale byl zvědavý, co se děje, a tak stiskl kliku a dveře otevřel.

Za nimi na něho čekal oheň.

A dostal ho.

Warner se otočil a pokusil se před ním utéct, ale oheň se pustil za ním. Vtrhl do jeho bytu jako horký hučící hurikán.

Warner se zkroutil bolestí a zamlžil se mu zrak. Ještě viděl, jak plameny olízly spodní lem manželčiny noční košile.

„Alane!“

Pokusil se k ní udělat krok, ale byt byl v jednom ohni.

Stack a Rica cítili kouř až na opačném konci Manhattanu. Jak se blížili k místu činu, rozsvícená okna ve vyšších patrech mrakodrapů se postupně ztrácela z dohledu, až zmizela úplně. Na město padl temný příkrov a úplně zakryl noční oblohu. Visel tak nízko, že kouř štípal do očí a zanechával na patře nepříjemnou pachuť popela. Když dojeli do Upper East Side, reflektory auta v kouřové cloně vytvářely syté kužely světla.

Ulice byla uzavřená. Stack s Ricou se museli prokázat a dál jít pěšky. Proplétali se mezi porůznu rozestavenými sanitkami a hasičskými vozy. Na mokrém zledovatělém chodníku ležely propletené hadice a kabely. Nedaleko stálo velké hasičské auto. Vzhůru z něj trčel vysunovací žebřík, který na úrovni třetího patra mizel v kouřovém oparu. Vedle byl vůz s pumpou. Stojí na žebříku skutečně hasič s hadicí namířenou do plamenů? Kolem ječely sirény sanitek, které odvážely raněné do nemocnice. Kupodivu tu nebylo slyšet skoro žádný křik. Všichni už byli vyčerpaní.

Za policejními zátarasy postávali lidé v tlustých kabátech. Někteří měli na nohou bačkory. Všichni upírali prázdné pohledy na budovu, která byla jejich domovem. Několik jich sedělo na obrubníku. Vzlykali nebo prostě jenom zírali před sebe a nechávali se utěšovat rodinnými příslušníky či sousedy. V zaparkovaném policejním autě seděla blondýna v tenoučké noční košili a nehnuté zírala před sebe. Po tvářích jí stékaly potoky slz a leskly se v děsivém červenomodrém světle majáku, které blikavě ozařovalo místo činu.

Rica poznamenala: „Ty lidi na chodníku mi připomínají scény ze starejch filmů o druhý světový válce, když německá armáda budila lidi ve varšavským ghettu a vyháněla je z domů.“

„Tohle je trochu jiná válka,“ řekl Stack. „Ale válka to je.“ Nemohl uvěřit svým očím. Na mokrém chodníku napravo od nich ležely pod prostěradly řady beztvarých těl. Mrtvoly. Ležely tam, protože záchranáři neměli dostatek vaků na ostatky.

„Prokristapána,“ vyjekla Rica. Také si všimla prostěradel a pokřižovala se. Stack věděl, že je katolička, ale tohle u ní viděl vůbec poprvé.

Rázovala k nim vysoká postava v holinách a gumovém plášti do deště. Na hlavě měla hasičskou přilbu a na krku jí viselo cosi, co vypadalo jako inhalátor. Jak se k nim muž blížil, sundal si přilbu a zápěstím jedné ruky si trochu otřel saze z obličeje. Byl to Ernest Fagin. Měl ztrápený výraz v očích a ztěžka dýchal.

„Co se tu stalo, kruci?“ zeptal se Stack.

„Pojdte sem,“ řekl jim Fagin. „Potřebuju si sednout.“

Došli k obrubníku, kde stálo zaparkované policejní auto a sedan s majákem a hasičským znakem na sklopeném stínidle. Fagin se svezl na obrubník. Bylo mu jedno, že je mokrý a že se mu přes boty valí proud vody do kanálu.

„Začalo to v padesátým sedmým patře. Když nám to oznámili, už tam chvíli hořelo. Pak jsme se zdrželi v zácpě. Dneska už nikdo před autem se sirénou neuhne.“

„Ten dům vypadá dost moderně,“ řekla Rica a podívala se vzhůru směrem k ohni, který se přes hustou kouřovou clonu jevil jako tlumená záře.

„Taky že je. Měli jsme s tím problém hlavně proto, že jsme přijeli dost pozdě. Ten dům má ventilační průduchy a obyvatelé nám nezavolali včas, abychom to mohli vzít rychle. V bytech jsou vodní trysky, ale nějakou dobu na nich nebyla revize; takže v celým systému byl nízkej tlak. Čím víc vody vystříkaly, tím slabší tlak tam byl a nakonec z nich jenom kapalo. Oheň se tím trochu zpomalil, ale všechno se umáčelo a jenom to začalo víc kouřit.“

„Fungujou v domě výtahy?“ zajímala se Rica.

„Vůbec ne. Zhruba ve třetině nejvyšších mrakodrapů zkolabujou. Oheň, horko a voda způsoběj zkraty. Tenhle dům bohužel patří k tý třetině. Když jsme se dostali dovnitř, výtahový šachty připomínaly komíny. Museli jsme nahoru vylézt po únikovým schodišti. Většinu zařízení jsme tam museli vytahat na zádech.“

„Myslel jsem, že v těchhle domech jsou od sebe jednotlivý poschodí úplně oddělený,“ řekl Stack. „Mají být z nehořlavejch materiálů.“

„Ten dům se klasifikuje jako ohnivzdomej, ale to neznamená totéž, co nehořlavej,“ vysvětlil mu Fagin. „Ale bývalo by to stačilo…“

Rica se posadila vedle něho. „Kdyby…?“

„Kdyby nedošlo k tragédii číslo dvě, totiž kdyby nezkolaboval tryskovej systém,“ dořekl Fagin. „Škrticí klapky ve větracích šachtách a potrubí klimatizace se měly automaticky zavřít, jakmile systém zjistil přítomnost kouře anebo vyšší teplotu, než byla nastavená jako normální. Jenomže nefungovaly. Možná, že shořely dráty a došlo ke zkratu, anebo něco jinýho… Klapky se prostě nezavřely a oheň se potrubím dostal nahoru. Kouř pak šel jak nahoru, tak dolů. Většina obětí zemřela, protože se nadejchala kouře.“

Stack se na něho zadíval. „Netušil jsem, že kouř může jít dolů.“

„Tyhle moderní věžáky mají těsně uzavřený okna i dveře. Když chcete otevřít dveře, potřebujete k tomu speciální klíč. Většina oken otevřít vůbec nejde.“

„Takže jakmile se na únikový schodiště a do výtahovejch šachet dostane kouř, lidi zůstanou v domě uvězněný,“ dodala Rica.

„A nejen to,“ pokračoval Fagin pochmurně. „Kouř opravdu normálně jde nahoru. Ale jakmile se dostane do nejvyššího patra takovýho uzavřenýho domu, nemá se kam dál rozpínat, takže začne klesat dolů.“ Podíval se na Stacka. „Říkáme tomu komínovej efekt. Rozdílem mezi vnější a vnitřní teplotou se změní tlak a kouř i horko se rychle přesunou – nahoru i dolů, to je jedno.

Z domu se vlastně stane ohromnej komín, ze kterýho ale kouř nikudy neuniká. Určitě víte, co se stane, když člověk ucpe komín.“

„Ale lidi, co tu bydlej, aspoň někde rozbili okna, ne? Aby měl kouř kudy unikat,“ poznamenala Rica.

„To ano,“ přisvědčil Fagin. „My sami jsme jich taky museli několik rozbít, abychom se s vodou dostali k ohni. Snažili jsme se ho uhasit z vyšších pater okolních domů, ale jakmile rozbijete okna, vznikne průvan a oheň se rozhoří ještě víc, protože má přísun kyslíku. A kyslík urychluje hoření.“ Vrhl vzhůru zuřivý pohled, jako by se díval na nepřítele, který ho porazil v boji. „Když se k ohni nedostaneme s vodou ani pěnou, hoří dál, dokud nespotřebuje veškerej kyslík a hořlavej materiál. Dokud z domu nezůstane v podstatě jenom skořápka.“

„Teď je asi ještě moc brzo na to, abychom se ptali, jak požár vznikl, co?“ řekl Stack.

„Jo. Ale máme představu, ve kterým bytě začalo hořet. Odvodili jsme to z prvních telefonátů. Nahoře v padesátým sedmým patře. Patří nějakýmu Kreigerovi.“

Stack zavrtěl hlavou.

„To mi vůbec nic neříká,“ prohlásila Rica.

Fagin se trochu předklonil a přenesl váhu svého štíhlého těla na obě nohy. „Možná to má na svědomí ten náš pyroman,“ řekl Rice a pomalu vstal.

„To snad ne,“ odtušila Rica. „Tohle přece nemohl nikdo udělat úmyslně.“

Fagin si z přilby oklepal vodu a nasadil si ji zpátky na hlavu. „Měl bych se tam vrátit. Dám vám vědět, až zjistím něco víc.“

Stack s Ricou přikývli. Vstali a sledovali, jak opatrně kráčí kluzkou špinavou ulicí zpátky k ohni.

Jako můra ke světlu, pomyslel si Stack a okamžitě se za svou nejapnost v duchu pokáral. Co když to ale není taková hloupost a jeho připodobnění je přiléhavé?

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se ho Rica.

„Říkám, že bychom tu neměli zaclánět,“ odpověděl.

Cestou podél policejních zátarasů zpátky k autu zahlédli jakousi zrzku, jak se zuřivě hádá s uniformovaným policistou.

Snažila se dostat k domu. Byla by přitažlivá, kdyby neměla tvář zkrabacenou vztekem smíseným s obavami a vlasy rozcuchané větrem a zápasem s policistou, který se ji snažil udržet za zátarasem.

„Ale já tam bydlím, do prdelel“ zaječela a sápala se po něm prsty s dlouhými červenými nehty. „Možná tam mám manžela,“

„Už jsem jednoho kolegu požádal, aby prošel seznam nájemníků, madam,“ bránil se policista a obratně ji odrážel rukama, aby jí neublížil. Teda, to musí být jako rvát se s orlem, napadlo Ricu.

„Na nějakej seznam vám kašlu! Já jsem nájemnice! Kreigerová! Najděte si tam Kreigerovy, do háje!“

Stack s Ricou se na sebe podívali.

„Promluvíme si s ní v nějakou vhodnější chvíli,“ řekl Stack. „Třeba se Fagin spletl.“ Doufal, že tomu tak je. Nejradši by si ženu přitiskl k sobě, pevně ji sevřel v náruči a pověděl jí, jak je mu to líto.

Policista u zátarasu se nejspíš cítil stejně, ale musel si chránit oči.

31

Fagin se dostavil na policejní stanici, aby si spolu se Stackem a Ricou v 0’Reillyho kanceláři poslechl telefonát, který přišel na tísňovou linku v den požáru:

„V padesátým sedmým patře Belmire Tower, kousek ód Druhý Avenue a Východní padesátý první, hoří.“

„Sdělte mi, prosím, vaše… Haló! Haló!“

Volající zničehonic zavěsil.

0’Reilly nevěnoval Stackovi ani Rice pozornost a podíval se na Fagina. „Zní to, jako by nějakej debil prděl do roury,“ prohlásil.

„Asi to k ničemu moc není,“ uznal Fagin.

„Třeba z toho něco dostanou v laboratoři,“ řekl Stack.

0’Reilly si odfrkl. „Hergot, vždyť se z toho ani nedá poznat, jestli je to chlap nebo ženská. Ten hlas je úplně zastřenej.“

„Možná z toho technici opravdu něco vyluštěj,“ řekla Rica, i když dobře věděla, že to je velice nepravděpodobné. Člověk, který hasičům volal – a určitě to byl Žhář –, věděl, jak se čaruje s hlasem, aby ho nebylo poznat. V dnešní době se dá v obyčejném obchodě s elektronikou koupit zařízení, které z člověka po telefonu udělá někoho jiného.

„V laboratoři dokážou divy,“ podpořil ji Stack.

0’Reilly mrštil lacinou propisovačkou o psací stůl. Odrazila se od něj a dopadla na zem. „Do prdele! A já už si myslel, že se konečně k něčemu dostaneme!“

Fagin se podíval nejdřív na Stacka a potom na 0’Reillyho. „Mrzí mě to,“ řekl. „Snažíme se dělat všechno, co je v našich silách, i když na to nejsme optimálně vybavený.“ Zalétl očima zpátky ke Stackovi a pokusil se usmát. Byrokracie byla všude stejná, ať šlo o hasiče nebo policii. Všude to bylo totéž. Velitelé často netušili, jak vypadá skutečná práce v terénu.

„A pak z toho vyleze takovýhle podělaný fiasko!“ pronesl 0’Reilly a zabodl ukazovák do složených Timesů na psacím stole.

„Dvaatřicet mrtvejch, přes stovku zraněnejch v nemocnici, z toho šest v kritickým stavu.“ Nasupeně se podíval na Fagina. „Proč jste tam nepřijeli dřív? Vždyť vám přece volali, hergot! Možná to byl dokonce ten chlap, co ty baráky zapaluje.“

Stack koutkem oka zpozoroval, jak Fagin ztuhl a sevřel pravou ruku s dlouhými prsty v pěst, až mu na nich zbělely klouby.

Stack se na okamžik domníval, že 0’Reillymu jednu vrazí. Radši byl ve střehu, aby ho případně chytil za paži, ale atletický hasič se jenom zhluboka nadechl a uvolnil se. „Už jsem detektivu Stackovi vysvětlil, jaké problémy míváme s dojezdovým časem u požárů v mrakodrapech,“ řekl.

„Stejně jako jste to vysvětlil těm supům z médií, co?“ odsekl 0’Reilly. „Jenže teď tu máme desítky mrtvejch a nějakým vysvětlováním jim život nevrátíme.“ Otřel si rukou obličej a prsty si zatahal za kůži, takže jeho tvář na chvíli dostala truchlivý výraz.

„To je politika,“ řekl Fagin. „Potřebujeme lepší výzbroj, víc inspekcí a stavební zákon, kterej se bude víc zabejvat požárama v mrakodrapech. Žijeme ve městě, který roste pořád do vejšky. Hasičská výzbroj se tomu potřebuje přizpůsobit.“

„Pokud jde o politiku, tak vám můžu říct, že ten posranej Leland Brand nás zničí,“ informoval je 0’Reilly.

„Ale chce investovat do prevence požárů v mrakodrapech,“ oponoval Fagin.

„Ale houby, ten se jenom chce stát komisařem a pak starostou. O nic víc mu nejde. A mezitím hodlá dusit policii za to, že ještě pořád nechytla toho debilního Žháře. Až ho zvolej starostou, ještě budete koukat, jestli newyorský hasiči opravdu dostanou nějaký peníze a zbrusu nový hračky. Dostanete to samý co my, a to tak leda přes hubu.“

Fagin se posadil. Nehodlal se s ním dohadovat o něčem, co nejspíš byla pravda.

„Dost na nás tlačej, abychom toho úchylnýho pyromana chytili,“ řekl 0’Reilly. „První kanál se vyptává, co se děje, a my nemáme lautr nic! Má někdo nápad, jak z toho ven?“

„Já mám. Larryho Chipse,“ ozval se Stack.

0’Reilly se na něho nevěřícně podíval a svraštil obočí. „Tak vy s tím Chipsem nedáte pokoj? Už jsem vám jednou řekl, že ten to není. Co o něm víme, že vás to pořád svádí vidět v něm našeho hlavního podezřelýho?“

„Je to náš jedinej podezřelej. Víme o něm, že je to pyroman a není v Kalifornii, ale nejspíš pořád někde v okolí New Yorku.“

„To nestačí.“

„To je jedno,“ odporoval Stack.

„Jak to myslíte, že je to jedno?“

„Předhoďte ho médiím.“

„Jo tak…“ 0’Reilly se znovu zatahal za kůži v obličeji a opět dostal výraz truchlícího mopslíka. Připadalo mu, že by o Stackově návrhu měl uvažovat. „Jako když se hodí návnada hejnu supů, jo?“

Stack tlačil dál. „Přesně tak. Ať po tom skočej a my zatím budeme pokračovat v práci, aniž by nám dejchali za krk. Ať ten tlak trochu povolí. Na Chipse stejně v Los Angeles vydali zatykač za vraždu prvního stupně. Bude mu tady najednou horko a třeba ho nakonec dostaneme.“

0’Reilly zabručel: „Horku Chips rozumí až moc dobře.“

„Ten hajzl si jedině zaslouží, abychom ho předhodili supům,“ podotkla Rica. Chips jí v podstatě byl úplně jedno. Chtěla podpořit Stacka, aby mohl pracovat na případu. Svého chlapa musí podporovat každá ženská. A Stack jejím chlapem jednoho dne bude.

Stack jako by pokrčil rameny, aniž by jimi ve skutečnosti pohnul. Pěkné. Všechno hezky s nadhledem. „Chtěl jste slyšet nějakej nápad,“ řekl.

„Já mám taky jeden,“ opáčil 0’Reilly. „Co kdybyste všichni vypadli z mý kanceláře a začali něco dělat?“ Vstal od stolu a přistoupil k oknu. Pak se k nim otočil zády, ještě než Stack, Rica i Fagin opustili místnost. Nejspíš už promýšlel, jak nápad s Chipsem a médii prohlásí za svůj vlastní.

Když vyšli z 0’Reillyho kanceláře, Fagin se podíval na Stacka s Ricou a prohlásil: „To je ale debil!“

„Naštěstí jenom dočasnej debil,“ poznamenala Rica a vzápětí o pravdivosti svých slov v duchu zapochybovala. Uvidí Vandervoorta ještě někdy v kanceláři, ze které právě vyšli, anebo jim to rakovina navždycky znemožní? Chytrého Vandervoorta, který mluví mírně a slušně. Bývalého zavilého strážníka, který leccos zažil a věděl, jak to na světě chodí.

Všichni tři si stoupli blíž k sobě, aby kolem nich mohli projít dva detektivové v civilu. Stáli v místě, kde chodbu zužovalo několik skříní na spisy. Jeden detektiv byl cítit kolínskou, jejíž vůně Rice připomněla zápach popelnice za horkého dne.

„Pokud v laboratoři z pásky dostanou něco užitečnýho, dáte mi vědět, vidte?“ požádal je Fagin.

„Jasně,“ ujistil ho Stack. „Ale věřte mi, že to se stane sotva. Ten člověk, co vám volal, moc dobře věděl, co dělá. S laboratoří jsem už párkrát spolupracoval, když šlo o telefonní záznamy. Ten rozhovor je moc krátkej a stejně v něm není vůbec nic, čeho bychom se mohli chytit.“

„Ale šéfovi jste říkal…“

„Jenom ho chtěl trochu uklidnit,“ vysvětlila mu Rica.

Fagin přikývl a znovu se podíval na Stacka. Chvíli o tom přemýšlel a v duchu si procházel, co se odehrálo u 0’Reillyho v kanceláři. „Vy jste teda diplomat,“ řekl.

„Spíš se snažím přežít,“ odpověděl Stack, na němž vztek poznali jen ti, kdo ho dobře znali.

„To je stejný jako u hasičů,“ dodala Rica.

Ježíšikriste!

Žhář se skoro svíjel v agónii. Dvaatřicet mrtvých! A mnohem víc trpících. Jak jen se to mohlo stát? Kde se to tak zvrtlo? Vždyť zavolal na tísňové číslo. Ani to nepomohlo a oheň se pořádně rozhořel.

Dokolečka se mu vracely události předešlé noci, znovu je prožíval krok za krokem. Na podlaze v kuchyni přece byla keramická dlažba. Z trysek okamžitě začaly téct proudy vody. Vzniklý kouř musel záhy spustit hlásiče na chodbě, takže by se o něm hasiči dozvěděli, i kdyby si ho nevšiml žádný ze sousedů. Jak je tedy možné, že se oheň rozšířil? Že by začal hořet ručník, který si kolem sebe tlusťoch Kreiger uvázal, když vyšel z koupelny?

Žhář se pokoušel vybavit si, jak ručník ležel na podlaze. Mohl se přes něj oheň dostat k něčemu hořlavému? Pokud se dala najít další potrava, plameny k ní hravě doplápolaly. Oheň byl schopný a využil každé příležitosti. Byl inteligentní, prohnaný a zákeřný. Krutý přítel v krutém životě, k němuž není dobré se otáčet zády.

Co ta hořlavina? Když Žhář odhodil deštník, možná se jí trochu vylilo z lahve na zem a přiživilo plameny.

Ale ne, láhev byla prázdná a navíc ji měl bezpečně schovanou v kapse. Vždycky ji vyprázdnil ještě předtím, než založil oheň. Tak to bylo i včera v noci. Bylo to…

Nedokázal události předešlé noci zrekonstruovat. Ne přesně.

Ježíšikriste!

Nepomáhalo, když se opil. Nepomáhaly ani prášky. Včerejší noc se mu celý den vracela, už od ranních zpráv.

Na čí straně leží skutečná vina? Kdo za to může? Žhářovy myšlenky těkaly na všechny strany. Jeho mysl bloumala, klidnila se a znovu se jitřila. Snažila se nepřipouštět si pocity viny, chtěla jim uniknout. Jak šly události za sebou? Kdo nese zodpovědnost? Kdo by ji mel nést? Pocit viny pálil jako oheň.

Odpověd na jeho otázky samozřejmě stála na samém začátku. Jako vždycky. Aby člověk pochopil a s jistotou někomu přiřkl vinu, musel se vrátit úplně na začátek. Vždycky to tak bylo. K první jiskře. Pokaždé. Všechno jí začínalo.

Jedna věc byla jistá – člověk nemůže spoléhat na operátory tísňových linek ani na hasiče. Ach, bože!…

A co detektiv Stack? Je to přece dospělý mužský, měl by mít zdravý rozum a svědomí. Nejnebezpečnější druh policajta je přemýšlivý dříč. Vytrvalý prevít, který se nevzdá, dokud věc nedotáhne do konce. V případě potřeby dokáže být chladnokrevný a smrtelně nebezpečný. A přitom tak klidný… Člověk, který vždycky ví, co má dělat, a také to dělá. Příště by se o tom možná nejdřív měl dozvědět on, aby mohl informovat ostatní.

Leland Brand si zapálil pašovaný kubánský doutník za šedesát dolarů, který mu věnoval přítel, diplomat OSN. Stál na balkóně svého bytu v East Side a obhlížel město. Jeho pohled klouzal od zdobné krásy ocelového mostu v Queensboro k budově OSN a dál k šikmé střeše Citigroup Building. Kousek od mrakodrapu Citigroup se tyčila Rtěnka, Brandův oblíbený architektonický zázrak. Ta zatracená věž vypadala přesně jako obrovská tuba rtěnky s oválným spodkem, kterou na ulici ztratila nějaká štětka a ještě na ni šlápla. Záhadným způsobem se vztyčila a vyrostla. Jak by asi hořela?

Když se Brandovi dařilo, pokaždé vyšel na balkón s drahým doutníkem v ústech a blahopřál si k úspěchu. A teď je opravdu důvod k oslavě. Požár, který zničil horní patra Belmire Tower a zatím si vyžádal třicet dva životů, byl příšerný. Brandovi z něj vůbec nebylo dobře, občas se dokonce cítil deprimovaný. Ale nevaroval své spoluobčany právě před tímhle? Kdyby už byl komisařem pro veřejné blaho nebo dokonce starostou New Yorku, kdyby byla učiněna příslušná předběžná opatření, kdyby se investovalo do obnovy výškových budov a hasičské výzbroje, nemuselo k takové tragédii vůbec dojít. Pokud se Leland Brand stane komisařem a pak starostou, rozhodně se to nebude opakovat. Voličům s krátkou pamětí všechno připomene. Ve vyšších patrech mrakodrapu se může ocitnout skoro každý Newyorčan i turista. Kdyby se najednou objevil kouř a oheň, nebylo by mu pomoci. Některý z veřejných činitelů na ně přece musí myslet. Myslet dopředu.

Etta Daggettová měla pravdu, když mluvila o potřebě domýšlet věci dopředu. Brand byl nakonec rád, že si ji najal. Ukázalo se, že je nejchytřejší a nejtvrdší bojovnicí v ringu. Brand má štěstí, že se rve zrovna za něho.

Prohlédl si řeřavou špičku doutníku a obdivoval se jeho kvalitě. Prastará přitažlivost pevného červeného bodu ve tmě a roztroušená světla města táhnoucího se na kilometry daleko, v něm na okamžik vyvolaly pocit, že umí létat. A jednoho dne také poletí – až do křesla starosty. A Etta Daggettová s ním. Vznesou se spolu. Nad tím se opravdu musel usmát.

Dlouze potáhl z doutníku. Trochu kouře vdechl a zbytek vyfoukl v hustém bílém oblaku, který se ve večerním vánku potrhal a rozplynul se ve tmě. Vystrčil doutník nad zábradlí balkónu a palcem sklepl vratký komínek popela, který se utvořil na jeho konci. Větřík drobounké částečky uchvátil a odvál je směrem, kde se rozplynul kouř.

Popel, pomyslel si Brand a pousmál se. Pěkně ve větru… Člověk je prach a v prach se ohřátí. Politici měli klišé rádi. Dobře se jim hodila do krámu. Byla společným jmenovatelem prostých lidí. Voličů.

Vůbec mu nebyla zima.

Prach jsi a v prach se obrátíš…

32

ČERVEN 2000

Ed Marks měl odpolední a byl hrozně unavený. Jen hodinu potě, co vyrazil na obchůzku, ho poblíž Times Square napadl nějaký feťák. Potom musel usměrňovat davy lidí v divadelní čtvrti, když se začalo hrát. Když po rozvrzaných dřevěných schodech vyšel do bytu ve čtvrtém patře, kde byl s Amy a dvojčaty nucen bydlet, než seženou něco lepšího, necítil nohy.

Zavřel za sebou dveře a zamkl. Zastrčil západku a ještě dveře zajistil novým mosazným bezpečnostním řetězem, který koupil ve výprodeji v krámě ve vedlejším domě. Podíval se na staré dřevěné dveře. Stačilo do nich kopnout a vyletěly by z pantů.

Čtvrť, ve které žili, nebyla zrovna bezpečná, ale Ed se vloupání nebál. Aby zloděj vylezl a pak zase slezl čtyři poschodí kvůli krádeži v nějaké díře, musel by být hodně zdatný anebo hodně zoufalý. Zdejší obyvatelé nejspíš neměli nic, co by stálo za ukradení.

Ed hodil čepici na pohovku, tiše přistoupil ke dveřím ložnice a nahlédl do šera uvnitř.

Amyina postava se na posteli jenom rýsovala. Byla odkopaná, aby mohla spát v letním horku, se kterým si sešlá klimatizace v okně nedokázala poradit. Ed slyšel, jak manželka tiše oddechuje. Anebo to byla jedna z jejich maličkých dcerek – Adie nebo Allie –, které spaly v dřevěné postýlce vedle postele rodičů? Marksova rodina každopádně v klidu odpočívala, mimo jakékoli nebezpečí.

Mladý policista a novopečený otec po narození dvojčat získal jiný náhled na život. Když člověk zjistil, co je skutečně důležité, dosavadní problémy mu už nepřipadaly tak tragické. Když přišel na to, co je podstatné. Pro Eda Markse byly nejdůležitější tři osoby v ložnici.

Vykročil k pohovce, aby zhasl lampu, kterou mu Amy nechala rozsvícenou. Potom se vrátí do ložnice, svlékne se a ulehne vedle ní. Polkl, a najednou si uvědomil, že má vyschlo v ústech, a na patře cítí podivně štiplavou pachuť. Dostal žízeň.

Potřebuje si dát studené pivo. Po všem, co si užil na ulici, si ho rozhodně zaslouží. V New Yorku bylo odpoledne kolem třicítky a horko nepolevilo ani kvečeru. Edův nadřízený s oblibou říkal, že za to může veškerý beton okolo. V létě absorbuje teplo a město se mění v obrovskou pec, která hodně dlouho chladne. Za opravdu horkých dnů nedokáže úplně vystydnout ani v noci.

Kuchyňské dveře z lakovaného dřeva byly zavřené. Ed věděl, že západka nedrží a stačí do nich strčit, aby se otevřely.

Sotva se dlaní dotkl omšelého zeleného laku, ucítil horkost.

Dobře věděl, že pokud člověk sáhne na teplé dveře, nemá je otevírat. Může se za nimi skrývat oheň, který se průvanem jenom pořádně přiživí. Jenomže Ed už do nich strčil a měl nakročeno do kuchyně. Mírně se nakláněl kupředu, pravou nohu měl před sebou a chodidlem se nedotýkal země. Přenesl na ni váhu. O zbytek se postarala kinetická energie. Ed nemohl pohyb zastavit a dveře do kuchyně se otevřely dokořán.

Do tváře mu prudce zavál horký dech ohně, který před ním utvořil neproniknutelnou hradbu. V místnosti zatím nebylo moc kouře. Většina se držela u stropu, ale horko bylo příšerné. Za prastarým elektrickým sporákem plápolaly plameny. Přeskočily na stůl a zachvátily ubrus. Nejhustší dým se valil z roztaveného plastového vypínače na stěně vedle sporáku. Zdrojem ohně byl nejspíš zkrat elektrického vedení ve zdi.

Oheň byl děsivý, ale zůstával jenom v kuchyni. Zatím nemohl nikoho ohrozit na životě. Měli dost času na to, aby opustili byt i dům. Ed ale věděl, jak rychle se plameny mohou rozšířit. V rohu kuchyně uviděl naskládané kartónové krabice, jež obsahovaly kabáty a zimní oblečení, oddací list a nájemní smlouvu. Bylo tam i fotoalbum se snímky jejich dvojčat a diplom, který Ed obdržel, když dostudoval policejní akademii. Jejich životy.

Vzpomněl si, jak jednou musel mírnit dav při požáru v Queensu, lesně předtím, než záchranáři zavřeli vak na ostatky, se do něj podíval. Spatřil v něm ohořelou mrtvolu patřící malé ženě nebo dítěti. Maso na jedné tváři oběti zčernalo a úplně uhořelo, takže byly vidět všechny zuby. Byl to úsměv, o němž se člověku zdály příšerně sny.

Ed se otočil na podpatku a chvátal do ložnice. Vzchopil se a zhluboka se nadechl. Ještě mají čas. Určitě všechno stihnou. Hlavně před ní nedávej najevo strach. Nesmíš ji vyděsit.

Napřáhl ruku a jemně zatřásl manželčiným ramenem. Musel se držet, aby nevykřikl. „Amy!“ Hlavně bud v klidu. Spoléhám na tebe. „Probud se.“

Zavrtěla se a zvedla hlavu z polštáře. „Ede?“

„Hlavně klid,“ řekl a doufal, že zní uvolněně. „Musíš rychle vstát.“

„Co? Teď?“

Natáhl ruku k lampě na nočním stolku, aby rozsvítil. Spínač v jeho ruce jenom bezvýsledně cvakl. Oheň ve zdi se nejspíš dostal k elektrickému vedení a přerušil obvod.

Amy se posadila. „Co se děje?“ Najednou byla úplně vzhůru.

„V kuchyni hoří. Vezmi dvojčata a sejdi s nima dolů. Pohybuj se klidně a pomalu. Prostě je vezmi a vynes je na ulici. A nezapomeň, že máš plno času.“

„A co ty…“

„Já zavolám hasiče. Pak vezmu pár věcí z kuchyně a půjdu za váma.“

„Neblázni. Věci v kuchyni nech být. Vezmi jednu holčičku a pojď se mnou. Teď hned, Ede.“

Její zvýšený hlas probudil jedno z dvojčat. Rozplakalo se.

Ed manželku chytil za rameno a pořádně ho sevřel. „Oheň se ještě moc nerozšířil. Udělej, co ti říkám, Amy. Na diskuze není čas.“

„Ede…“

„Hergot, Amy! Udělej, co ti říkám!“

Okamžitě vyskočila z postele. Bylo jí jasné, že manžel si to nerozmyslí. Dohady by znamenaly nebezpečí pro ně i jejich dcerky. Její berušky. Nesmí se jim nic stát. S bačkorami ani botami se nezdržovala, popadla plačící dvojčata a pevně si je přitiskla k prsům nalitým mlékem.

Ed ji vyprovodil z ložnice a zvedl sluchátko telefonu v předsíni. Díval se, jak Amy odchází, a najednou mu s hrozivou zřejmostí došlo, že ji i dcerky možná vidí naposled.

Telefon naštěstí fungoval. Ed zavolal hasiče a pak spěchal zpátky do kuchyně. Když otevřel dveře, ovanul ho horký vzduch a vyvalil se na něj kouř, kterého bylo víc než předtím.

Přitiskl si ruku na ústa i nos a vyrazil ke krabicím v rohu.

V duchu děkoval Bohu, že se k nim oheň ještě nedostal.

Rychle sundal vrchní krabici, nahoře ji roztrhl a vyndal z ní kovový trezůrek, do kterého si s Amy uložili veškeré důležité dokumenty. Odložil ho stranou, prohrabal krabici a pak ji odhodil za sebe. V další našel jenom oblečení. Krabice pod ní obsahovala také oblečení a nějaké boty. Ed sáhl pod šaty a nahmatal cosi drsného. Připomínalo to zvrásněnou kůži anebo její vinylovou napodobeninu. Vytáhl předmět ven a s radostí zjistil, že je to fotoalbum se svatebními fotografiemi a snímky dvojčat. Byl rád, že tam neshoří.

Plameny nabíraly na intenzitě a Edovi se dýchalo čím dál hůř. V kuchyni bylo pořád víc kouře. Začínal se od stropu snášet k zemi. Byl mastný a těžký.

Mám…, mám přece… dost… času utéct.

Ed popadl kovový trezůrek. Fotoalbum si strčil do podpaží a chtěl odejít.

Když se otočil, zjistil, že kartónové krabice a některé kusy šatstva, které ve spěchu hodil na podlahu za sebe, se rozhořely prudkým plamenem. Prastará podlaha z překližkových desek a tenkých prken také celá hořela a černě kouřila.

Oheň nad ním získal převahu, když se nedíval. Při první příležitosti se rychle rozšířil dál. Takže to, co o něm Ed už tolikrát četl, přece jenom byla pravda. Oheň je zrádný, jako by měl vlastní hlavu. Nesmí se mu věřit ani ho podceňovat. Ed si bohužel nikdy neuvědomil, jak pravdivá ta varování jsou. Jednou mu v baru nedaleko stanice jeden Vysloužilý hasič řekl, že oheň se člověku dokáže dostat do týla jako chytrý nepřítel. Velice rád překvapuje.

Ed otočil hlavu nejdřív na jednu stranu, pak na druhou a pak se celý otočil dokola. Ztěžka polkl horký vzduch. Zachvátil ho děsivý strach.

Oheň ho obklíčil.

Amy stála na chodníku na protější straně ulice, tiskla k sobě dvojčata a dívala se na hořící dům. Když běžela po schodech dolů, už tam hořelo, takže měla obličej i holé paže černé od sazí. Oheň ji připravil o část vlasů a levou paži i rameno měla popálené, ale bolest nevnímala. Skoro stejně ji bolel krk od toho, jak ho natahovala, aby viděla, co se děje v jejich bytě ve čtvrtém patře. Za okny uvnitř bylo světlo, jako by někdo rozsvítil všechny lustry, ale po Amyině manželovi nebylo ani vidu ani slechu. Na místo pořád přijížděli hasiči, jejichž sirény někdy ječely tak hlasitě, až se Amy třásla. Prosvištěla kolem ní sanitka. Byla tak blízko, že jí skoro přejela nohy, ale Amy jí nevěnovala pozornost a neustoupila. Koutkem oka zahlédla temné siluety hasičů v přilbách a dlouhých pláštích, kteří pobíhali kolem domu, křičeli na sebe a vytahovali z vozů hadice a další výstroj. Občas se ozval mocný řev dieselového motoru, když se vůz s žebříkem nebo pumpou posunul k domu.

Všechno se jí to jenom zdá. Určitě je to jenom sen. Tohle přece nemůže být pravda.

Kdosi vedle ní stál a něco jí říkal, ale Amy mu nerozuměla. Uvědomila si, že ten člověk má na sobě modrou policejní uniformu. Ede? Málem jeho jméno vyslovila nahlas.

Nebyl to Ed. Byl zhruba stejně vysoký i podobně stavěný, ale zpod čepice mu koukaly blonďaté vlasy a pod nosem měl knírek.

„Jste v pořádku?“ zopakoval policista hlasitěji.

Takže je skutečný. Všechno ostatní tedy také musí být skutečné.

Amy na něho chvíli omámené zírala, pak přikývla a zadívala se zpátky na hořící dům.

Nikdy v životě nebyla nábožensky založená a do kostela nevstoupila celé roky, ale pokud Ed přežije, začne tam chodit. V duchu to vážně slíbila nejvyšší mocnosti, když se tiše modlila za manželův život.

V okně ložnice se náhle vzňaly záclony a úplně zmizely. Okno horkem puklo a na chodník dopadla sprška skleněných střepů.

Určitě už je venku z bytu, pomyslela si Amy. Nemá smysl koukat do oken. Radši se soustředí na domovní dveře. Upřela na ně oči stejně jako předtím na okna.

Vzápětí se ve dveřích objevila postava. Amyino srdce poskočilo radostnou nadějí.

Byl to však jenom hasič, který na chodník táhl ošoupanou pohovku z vestibulu domu. Doutnala a táhl se za ní tenký proužek černého kouře.

„Ježíšikriste, koukněte!“ vykřikl blonďatý policista. Stál před Amy, takže neviděla na dveře domu. Hleděl vzhůru a na něco ukazoval.

Amy a ostatní přihlížející se podívali za jeho prstem.

V okně kuchyně stál nějaký muž a mával rukama. Vždyt je to Ed! Bylo vidět jenom jeho siluetu ozářenou plápolajícím oranžovým světlem vzadu.

„Je tam nějakej chlap!“ křikl blonďatý policista na dva hasiče, kteří stáli opodál. „Přineste síť! Máte ji tu? Řekněte mi, že jste tu posranou síť přivezli!“

Oba hasiči se zarazili a zadívali se na Eda. Potom se rozběhli k několika kusům výstroje, které ležely u chodníku. Jeden z nich popadl tlustou hadici a přeskočil s ní policejní zátaras. Na to, jak byl vysoký, se pohyboval překvapivě graciézně.

„Vyskočí,“ řekl druhý hasič vedle blonďatého policisty. „Horko ho vyžene ven.“ Mluvil tiše, skoro odevzdaně. Jeho hlas byl hlasem pouhého diváka a Amy se zastavilo srdce v hrudi, když ho uslyšela.

Zalapala po dechu. Anebo to udělali všichni přítomní? Ed otevřel okno a postavil se k němu bokem. Jednu nohu přehodil přes parapet a předloktím si zakryl oči před ohněm. Málem přitom spadl. Tváří byl pořád otočený do kuchyně a snažil se uniknout před horkem a plameny.

„Máte tu síť?“ zeptal se znovu blonďatý policista hasičů. Hlas se mu třásl jako mutujícímu teenagerovi. Zaznívala v něm beznaděj.

„Rozbalte síť!“ vykřikl Fagin, i když věděl, že na ni už je pozdě. Stejně tak bylo pozdě na to, aby k domu nacouvali vozem s žebříkem a vysunuli na něm někoho nahoru, aby muže na okně zachránil. Ten chudák, který se zvenku držel parapetu ve čtvrtém patře, si bude muset vybrat mezi smrtí uhořením nebo pádem na ulici. A bude to muset udělat brzy.

Fagin se ani nepodíval, jak jeho muži pokračují v marné snaze sehnat záchrannou síť. Spolu s ostatními zíral nahoru a sledoval tmavou siluetu, která se z domu snažila uniknout oknem. Muž měl už obě nohy venku. Pak i boky. Pomalu se sunul po břiše po parapetu. Uvnitř bytu zůstala jenom horní část jeho těla, kterou nebylo z ulice vidět. Vzápětí se celý vysoukal ven a držel se parapetu už jenom rukama. Jakási žena hlasitě zavřeštěla.

Muž začal ručkovat směrem dolů. Fagin polkl. Má provazový žebřík nebo cokoli, co by mu pomohlo? Patří k chytřejším obyvatelům těchhle starých pastí, kteří mají u okna stočený kus provazu? Má ten chudák přece jenom šanci?

Muž se pomalu spouštěl dolů na něčem, co vypadalo jako tmavý provaz. Šaty mu na těle doutnaly. Začal hýbat nohama způsobem, jaký Fagin už viděl.

Vzdával to. Ztrácel sílu, ale ještě se snažil nevyhnutelný okamžik oddálit.

Provaz, nebo na čem to vlastně visel, byl příliš krátký. Měřil maximálně metr. Muž se pomalu sunul dolů a křečovitě se držel konce toho, co mu aspoň umožnilo uniknout peklu uvnitř bytu. Jenže visel nad jiným druhem pekla, které na něho čekalo dole.

Dav na ulici na něho začal křičet, ať se nepouští, ať se drží, drží… Skandoval. Držte se!

Muž se ale neudržel, anebo mu uhořelo jeho provizorní lano.

Fagin vždycky žasl nad tím, jak rychle dokáže tělo spadnout z velké výšky a život se v několika vteřinách promění ve smrt. S hrůzou a zármutkem přihlížel, jak bezvládná, doutnající postava letí dolů. Pak zaslechl, nebo si představoval, že zaslechl, jak měkké tělo dopadlo na tvrdý beton.

Koutkem oka zahlédl, jak se na chodník svezla nějaká žena. Policista, který stál kousek od ní, jí okamžitě přispěchal na pomoc. Sklonil se nad ní a začal zuřivě gestikulovat, že potřebuje posilu.

Žena byla popálená, ale ne vážně. Záchranáři se několik minut snažili oživit nemluvňata v její náruči, která při pádu instinktivně chránila, ale nakonec se museli vzdát a smířit se se skutečností, že jsou obě mrtvá. Udusila se kouřem ještě cestou z hořícího domu.

Myra celé týdny po požáru nemohla spát. Bylo nad slunce jasnější, že zdrcená Amy své hoře sama nezvládne, a tak jí Myra nabídla místo archivářky ve své agentuře.

Její realitka žádnou archivářku nepotřebovala.

Ale Myra potřebovala Amy poskytnout pomoc.

33

ÚNOR 2002

Mirabella se z okna obýváku dívala, jak se k domu blíží přední reflektory jejího auta. Chips vmanévroval na příjezdovou cestu a schválně udělal smyk ve sněhu, který se nahromadil u obrubníku. Byl zvláštní a trochu se podobal některým Mirabelliným bývalým. Byl opatrný, dokonce zakřiknutý, ale zároveň – možná právě proto – si občas rád zařádil. Muselo to ale být bezpečné. Říkal, že se těmi hrátkami snaží ujistit sám sebe, že je muž. Rád pokoušel osud, ale nejdřív si vždycky spočítal, co mu to vynese. Mirabella doufala, že jí auto nenabourá.

Na štěrkové cestě zakřupaly jeho kroky. Blížily se k domu. Pak še ozvalo dusání, jak si oklepával sníh z bot. Mirabella ho totiž požádala, aby jí ho nenosil dovnitř.

Když vešel, rozpustile se usmíval, jako kdyby se mu povedlo ukořistit poslední kousek čokolády ve spíži. Mirabella z výrazu jeho očí nejdřív usoudila, že je opilý, ale pak si řekla, že v tom bude něco jiného. Díval se kolem sebe pomalu, ospale. Takhle se na ni někdy díval po sexu.

Co když se vrací od nějaké jiné? V nitru se jí rozhořel plamen zlosti. Nedělala si žádné iluze, ale nedokázala si pomoci, stejně do každého vztahu vložila city. Chipsovi důvěřovala. Možná byla naivní, když si myslela, že je jiný než ostatní. Měla s tím přece zkušenosti.

A jako obvykle se z nich nepoučila.

Trochu vzteku, který v ní narůstal, teď namířila proti sobě. Vždyť si o to koledovala, jak jí dokolečka opakoval otec. Prostě si o to koledovala.

Chips pocit viny i strach zasunul hluboko do své mysli a soustředil se na nejlepší prožitek večera, který byl důvodem, proč šel ven. Mohl si to dovolit, skoro jako by byl ne jeden, ale dva lidé žijící ve dvou různých světech. Záhadný muž, pomyslel si. Podle mýho života by měli natočit film a hlavní roli obsadit Jamesem Woodsem, i když je trošku starší než já. Anebo tím, jak se jmenuje… Judem Lawem. Škoda, že Nezvman hraje už jenom kladasy. Nebo Frank Sinatra by byl dobrej, dávno, ještě zamlada. Bože, ten by na to skvěle seděl!

Říkal si, že musí zachovat vážnou tvář, ale nedokázal to. Oklepal si sníh z bot, zašel do domu a zavřel za sebou dveře.

Když tam teď stál a zúženýma očima si prohlížel Mirabellu, pořád se usmíval. Díval se, jak stojí s vahou přenesenou na jedné noze a jedním bokem vystrčeným kupředu. Měla na sobě župan, který se jí otevíral a odhaloval nahé stehno. Jako by nevěděla, že mu tím dává jasný signál, že je svolná. Znovu zasunul hrůzy večera hluboko do paměti a myslel jenom na to příjemné. Celý to přece bylo děsně skvělý. Tak proč bych se neusmíval?

„Co se usmíváš jak měsíček na hnůj?“ zeptala se Mirabella. Copak jí to může říct? Nemůže, natolik jí nedůvěřuje. Možná jí nebude věřit nikdy.

„Koukám na tebe a přijdu si jako děsněj klikař,“ řekl. „Proto se usmívám.“ Určitě ví, že jí kecá, ale to je jedno. Dokáže sama sebe přesvědčit, že to myslí vážně. Chips se v ženských, jako je Mirabella, dokonale vyzná. Jako dravec, který umí číst v chování své kořisti.

„Bodejť by ne,“ zabručela. Bylo na ní vidět, že se pořád zlobí. Krátké svislé rýhy nad kořenem nosu měla hlubší než obvykle a tepna na straně krku jí viditelně pulzovala. Měla nejtlustší krční tepnu, nebo jak se to jmenuje, jakou kdy na ženské viděl. Připomínala požární hadici. Vzrušovalo ho, jak v ní prudce pulzuje krev při sexu. Dostal erekci, už když na ni myslel cestou z města. Možná si toho všimne. No a co? Hlavní je trochu rozpulzovat tu tepnu.

Chips si svlékl kabát, zmuchlal ho a hodil ho na židli. Potom si zul promáčené boty a nechal je na koberečku za dveřmi. Nasadil úsměv, o kterém se domníval, že je ohromně sexy. „Asi ti budu muset dokázat, že se fakt usmívám kvůli tobě.“

Přistoupil k ní jenom v ponožkách a nepřestával se široce usmívat. Mirabella ustoupila vzad. Byla moc pomalá, takže k ní rychle přiskočil, chytil ji v pase a pokusil se ji políbit. Odvracela od něho tvář a snažila se ho odstrčit. Pořád se na něho zlobí. Zasmál se a zabořil tvář do jejího krku v místě, kde měla vystouplou tepnu. Předstíral, že Mirabellu jemně okusuje. Dotýkal se jí jenom rty a vydával přitom mlaskavé zvuky, o kterých věděl, že si na ně ženy potrpí. Pravou rukou ji k sobě pevně přitáhl a prudce přitiskl svou pánev na její, aby cítila, co pro ni má.

Přestala se bránit a Chips se ji znovu pokusil políbit na rty. Tentokrát jenom naznačila pohybem, že se chce odvrátit, ale neuhnula. Dostal ji a začal ji omamovat jazykem. Když se od sebe odtrhli, pořád se tvářila rozzlobeně. Znovu ji políbil, což nebylo jednoduché, protože přitom předstíral smích. Mirabella už to nevydržela a rozesmála se s ním.

„Jsi úplně jiná než ostatní,“ řekl, pustil ji v pase a vzal ji kolem ramen. „To je teda fakt.“

Dívala se na něho zasněnýma očima. Tohle zabere vždycky, pomyslel si Chips. Její slabina spočívala v tom, že mu hrozně moc chtěla věřit. Stačilo málo a začala se ze všech sil snažit. Ještě trochu přidej, chlapče. Za chvíli ji budeš mít na zádech v posteli.

Chips k sobě Mirabellu znovu přitáhl. Tentokrát byl trochu drsný, líbal ji dlouho, až sotva popadala dech, a pak se od ní odtáhl dřív, než to mohla udělat sama. Oddaně k němu vzhlížela a přerušovaně dýchala. Pěkně rychle se jí zvedají a zase klesají kozy! Chips věděl, že je připravená.

Stejně se pořád tvářila, jako by ho podezírala. Sklonila hlavu, začichala a zase se na něho podívala.

„Ty jsi kouřil?“

„Já ne,“ odpověděl.

Rica zírala na zčernalou mrtvolu na podlaze v kuchyni. Měla by si na to dávno zvyknout, ale pořád jí to nešlo. „Tahle je jenom v druhým patře,“ řekla.

Všechno ostatní však souhlasilo. Vlastně skoro všechno Pachatel se postaral, aby se oheň nešířil mimo kuchyň. Nad hořícím tělem podržel deštník a pak ho nechal na místě činu. Než oběť podpálil, svázal ji pruhy látky.

Jediný významný rozdíl, jaký Rica na případu viděla, byla skutečnost, že k činu došlo v bytě v nižším poschodí.

Obětí byla další žena. Jmenovala se Viktorie Pikeová.

Stack s Ricou už vyzpovídali několik sousedů. Podle nich byla Pikeová tichá a docela přátelská. Dokonce bylá nějakou dobu členkou družstevního představenstva, ale asi před rokem z nějakého důvodu odstoupila. Od té doby se stahovala do sebe a někdy se ani neusmála nebo neprohodila slovo se sousedy, které potkala na chpdbě. Někteří nájemníci se dohadoval^ jestli se jí tehdy něco nestalo.

„A co teď?“ zeptala se Rica. „Máme pátrat po tom, co se v životě oběti dělo před rokem, abychom zjistili, jestli náhodou neprožila nějaký trauma?“

„Možná jo,“ odpověděl Stack. Brodil se kalužemi černé vody na podlaze a nevěnoval nejmenší pozornost tomu, že mu ulpívá na černých kožených botách s vysokou podrážkou. „Ale nejdřív se potřebujeme dozvědět trochu víc. Třeba nějaký trauma zažila nedávno a to vedlo k tomuhle.“ Podíval se na hodinky. „Za chvíli by měl dorazit Burns.“

Bums se říkalo Edu Burnschmidtovi, počítačovému géniovi ze zásahové* jednotky. Stack chtěl, aby přijel, protože v kuchyni na malém dřevěném stolku, který před vodou z hasicího systému chránila nástěnná skříňka, stál zjednodušený počítač vyrobený speciálně za účelem odesílání a přijímání elektronické pošty. Byl to malý notebook modré barvy s odklopeným monitorem. Nebyl ani napojený na tiskárnu nebo velký monitor, měl jenom malou úzkou obrazovku. Stack ho viděl v televizní reklamě. Byl určen lidem, kteří nemají rádi moderní technologie, přesně jako on. V reklamě jeho prostřednictvím jedna babička komunikovala se svou rodinou. Jenže Pikeová žádná babička nebyla. Bylo jí jednačtyřicet.

Maličký notebook kupodivu přežil požár v kuchyni i zásah hasičů. Tentokrát měli dost času, protože dostali oznámení, že v bytě hoří, přímo, ne prostřednictvím jednotné krizové linky.

Stack se podíval na zářící obrazovku, na níž se skvělo několik ikon, jejichž významu přesně nerozuměl. Je to důkaz. Možná, že pachatel Pikeovou vyrušil, když posílala nebo četla e-mail. Anebo jenom počítač zapomněla vypnout. Stack si s podobnými přístroji nikdy moc netykal. Nikdy těm zatraceným krabicím pořádně nepřišel na chuť, nerozuměl jim. Když tedy technici skončili se snímáním otisků, zavolal Burnse. Jednalo se o elektronický důkaz, na který by neměl sahat policajt s neohrabanýma rukama, jenž mnohem lépe dovede rozložit a vyčistit revolver.

„Jestli chceš, podívám se oběti do pošty,“ nabídla se znovu Rica. „Myslím, že si s tím počítačem celkem snadno poradím.“

„Myslím, že bude lepší, když o něm bude u soudu mluvit Burns. Je to expert a tak,“ řekl Stack.

„Nojo, máš pravdu,“ přitakala Rica a rozpustile na něho mrkla. „Já jsem expertka na jiný, citlivější oblasti.“

Stack na ni chvíli hleděl a pak se podíval na mrtvolu. „Proboha, Rico. Měj přece trochu úcty.“

„Mrtvejm je nějaká úcta fuk,“ řekla Rica. „Ale ty si ji zasloužíš.“

Burns dorazil, až když odvezli tělo a všichni kromě Stacka a Ricy odešli. Byl to malý hubený chlapík s obrovskýma odstávajícíma ušima a hrozným sestřihem. Vypadal na osmnáct, ale Stack věděl, že mu nedávno bylo třicet. Na tváři mu dokonce bujela akné a potměšilý výraz jeho modrých očí v člověku vyvolával dojem, že pořád vymýšlí nějaké klukoviny. Byl to chytrák, který se nikoho nebál, a u všech mu to procházelo, protože byl nejlepší ve svém oboru. Stack ho měl rád, ale nechtěl mu to dát najevo.

Burns Stackovi a Rice kývl na pozdrav a pak se s neskrývaným opovržením podíval na počítač.

„Ježíšmarjá, Stacku! Ty mi vážně chceš tvrdit, že si k tomuhle křápu nemůžeš sednout a trochu se s ním poprat? Vždyť to není ani pořádný pécéčko.“

„Ty jsi expert,“ připomněl mu Stack.

„No dobře. Příště mi zavoláš, že chceš, abych ti v autě naladil rádio, ne?“

„Jediný rádio, který mám v autě, přijímá služební hlášení.“

Burns po něm loupl očima. „Představ si, že tobě to věřím. Je to čistý?“ zeptal se a kývl směrem k počítači.

Stack přitakal a Burns k zařízení rovnou přistoupil. Ani se neobtěžoval sednout ke stolu. „Kvůli ohni určitě nejde elektrika, takže to musí mít baterku.“

Stiskl pár kláves a na obrazovce se objevilo několik e-mailů. „Zajímají vás odeslaný nebo došlý zprávy?“

„Nejdřív se koukneme na ty odeslaný,“ řekl Stack. Sotva dořekl, na monitoru se rozbalil dlouhý seznam e-mailů. „Nesmažou se, že ne?“

„Žádnej strach,“ ujistil ho Burns.

Stiskl několik dalších kláves. Stack s Ricou vedle něho stáli z každé strany a upřeně sledovali zářící obrazovku. Začali pročítat odeslanou poštu.

Asi po dvaceti minutách všechny bolela záda, ale měli přečtenou veškerou poštu, kterou Viktorie Pikeová dostala nebo odeslala za poslední měsíc. Většinou se jednalo o nezajímavé rodinné tlachy mezi Pikeovou a její matkou v Ohiu. Některé e-maily obsahovaly drby. Pikeová si je psala s ženou, jež používala přezdívku peeps252. Ve skutečnosti se jmenovala Corlane a z pošty bylo zřejmé, že s Viktorií pracovala v restauraci U Juppieho pár bloků odtud na Západní čtyřicáté sedmé ulici. Na jejich e-mailech bylo zajímavé to, že se v nich zmiňovaly o člověku jménem Ned, který možná byl milenéc Pikeové. Podle všeho Viktorii rád osahával na veřejnosti, když se nikdo nedíval. Když čekali ve frontě před kinem, častokrát se k ní zezadu přitiskl a zajel jí rukou pod kabát. Viktorie si nebyla jistá, jestli to je normální. Corlane jí odpověděla, že je otázkou, co se myslí slovem normální. S Newyorčany chodí už deset let a normálního chlapa mezi nimi ještě nepotkala.

V New Yorku je v pořádku každý, kdo člověka neznásilní a pak nerozseká mačetou na kousky.

„Mně je ta peeps252 docela sympatická,“ podotkla Rica.

„Já se radši odhlásím, než klekne baterie,“ řekl Burns. „Všechno tam zůstane uložený. Jestli chcete, odpojím tu mašinku a strčím ji do pytlíku jako důkazní materiál. Nebude to žádnej problém, protože je kompaktní.“

„Díky,“ řekl Stack. Narovnal se a protáhl si záda. Měl pocit, že zaslechl, jak mu v nich zapraskaly obratle.

„Taky by sis takovouhle mašinku měl pořídit,“ řekl mu Burns a vytrhl šňůru ze zásuvky. Nechtěl na zásuvku sahat pro případ, že by technici zapomněli sejmout otisky. „Abys trochu víc komunikoval s ostatníma a zařadil se do lidský společnosti.“

„Já jsem toho v lidský společnosti zažil už dost. Koukej to strčit do pytlíku a odnes si to do auta. My tě pak s Ricou zveme na pivo do hospody tamhle naproti, než vyrazíš zpátky na stanici.“

Burns se usmál. „Ty jsi hotovéj lidumil.“

34

U Juppieho byla podle vývěsky nade dveřmi rozjuchaná hospůdka, ale když Stack s Ricou vešli dovnitř, ocitli se v ponurém lokále, kde u kulatých stolů s červenobíle kostičkovanými ubrusy posedávalo několik postarších hostů. Na oba policisty vrhaly pokradmé pohledy dvě unavené servírky, které se vlekly k létacím dveřím vedoucím do kuchyně. Stack s Ricou si svlékli kabáty a pověsili je na regál s věšáky vedle dveří. Skvělý pro zloděje, pomyslel si Stack, když se postavili poblíž poničeného upozornění VRCHNÍ VÁS U DÍ.

„Hned jsme u vás,“ zavolala na ně jedna servírka a pak obě zmizely v kuchyni. Na vysoké stoličce u potemnělého baru nalevo seděl nerudný muž, který sledoval televizi připevněnou na stěně skoro až u stropu. Podle jeho odevzdané osamělosti, černých kalhot s bílou košilí a utěrky za pasem Stack usoudil, že je to barman, který se snaží smířit s prázdnotou kolem sebe.

„Někdo tu má smysl pro ironii,“ poznamenala Rica.

Spěchala k nim statná čtyřicátnice se širokým obličejem a pečlivě upravenými černými vlasy. Byla zahalená do oblaku silné vůně a na sobě měla volné černé sako a sukni. Šla, jako by ji každý krok bolel, ale její nehasnoucí úsměv napovídal, že je na bolest zvyklá a dokáže ji zvládnout. „Omlouvám, se, že jsem vás nechala tak dlouho čekat. Dneska tu máme večer pro seniory, ale na tu ceduli se neohlížejte a pojďte dál. Jsme rádi, že jste přišli.“

To určitě, pomyslela si Rica. „Žádné cedule jsme si nevšimli,“ řekla nahlas.

„To nevadí. Jste jenom dva?“

„Už jsme jedli,“ zalhal Stack. Otočil se zády k hostům a nenápadně vrchní ukázal odznak. „Rádi bychom mluvili s jednou ženou, co u vás pracuje. Jmenuje se Corlane.“

Přívětivý úsměv na ženině tváři pohasl. Celá zbledla. Stack si všiml, že se jí na okamžik rozšířily oči. Pokud na to člověk nebyl připravený, ani to nezaregistroval. Rychle se ovládla a řekla: „To jsem já.“

Něco skrývá, pomyslel si Stack. Většina lidí něco skrývá a skoro vždycky se to projeví, když se dostanou do styku se zákonem.

„Corlane Chadneřová,“ dodala rychle, aby ukázala, že je vstřícná a bezúhonná občanka.

„Nepřišli jsme kvůli vám, Corlane,“ uklidnil ji Stack. „Jenom nás zajímá, jestli nám můžete prozradit něco o Viktorii Pikeové.“ Povzbudivě se na ni usmál. „Ničeho se nebojte. Opravdu nás nic jiného nezajímá. Pokud jste nedávno nevyloupila banku, vůbec nic vám neuděláme.“

Corlane se viditelně ulevilo. Copak má asi za škraloup? Nezaplacené pokuty? Předchozí trest za přechovávání drog? Možná jenom kdysi dávno měla špatnou zkušenost s nějakým policajtem.

Corlane je odvedla ke stolu, kde je nemohli slyšet zákazníci, kteří nebyli úplně hluší, a naznačila jim, aby se posadili. Když si sedli na nepohodlné dřevěné židle, zeptala se, jestli si dají kávu. Oba odmítli, takže Corlane ke stolu nezavolala servírku, kterou sledovala pohledem. Místo toho si povzdechla a řekla: „Co se stalo Viktorii?“

„Vy jí neříkáte Viky?“ zeptal se Stack.

„Ne. Chce, abychom jí říkali jenom Viktorie. Když tady začala vloni pracovat, tohle byla jedna z prvních věcí, který jsem se o ní dozvěděla.“

„Byly jste blízké přítelkyně?“ otázal se Stack.

Corlane si všimla, že mluví v minulém čase, a znovu zbledla. „Něco se jí stalo! Říkal jste…“

„Vaše kamarádka je bohužel mrtvá,“ řekl Stack. „Je mi to opravdu moc líto, Corlane.“

Corlane na něho chvíli zírala a pak se podívala na Ricu. Oči se jí zalily slzami. Je z toho opravdu vedle, pomyslel si Stack. Špatně se s tou zprávou vyrovnává. Corlane si olízla rty, zkrabatila široké čelo a zaťala překvapivě malé ruce v pěst. „To určitě ten podělanej Ned!“ vyhrkla.

„Proč Ned?“ zeptal se Stack.

„Vy o něm víte?“

„Jistě, trochu. Ale rádi bychom se dozvěděli něco víc.“

„Bil ji, ukazovala mi to. Do tý doby jsem si myslela, že je v pohodě, jenom trošku podivín. Ale když ji začal mlátit, poradila jsem jí, ať ho nechá. Tyhle typy se neměněj. Jakmile začnou ženskou tlouct, už to nikdy není lepší.“

„To máte pravdu,“ přitakal Stack.

„Vy s tím taky máte zkušenost?“ zeptala se Rica soucitně.

„Už je to hodně dávno. To jsem byla mladá, štíhlá a zranitelná.“ A hodně přitažlivá, odhadl v duchu Stack.

„Hledáte Neda?“ zeptala se Corlane s nadějí v hlase.

„Vlastně ani ne,“ odpověděla Rica.

Corlane se zatvářila zmateně.

„Proč si myslíte, že Viktorii někdo zabil?“ zeptal se jí Stack. „Vůbec jsme se o tom nezmínili. Jenom jsme vám řekli, že je mrtvá.“

Corlane se na něho nedůvěřivě podívala. „Kdybych tušila, že si se mnou budete chtít hrát, jako v nějakým televizním seriálu, rozhodně bych tolik nespolupracovala.“

„My jsme si nepřišli hrát, Corlane. Pokuste se prosím pochopit, že jsme tu pracovně.“

Corlane ke stolu pohybem ruky přivolala servírku. „Ať mi Eddie naleje jednoho červenýho walkera,“ řekla jí. „Dvojitýho, bez ledu.“ Pak se znovu obrátila ke Stackovi s Ricou. „Do práce za mnou přijdou dva policajti a řeknou mi, že moje kamarádka a kolegyně je mrtvá. Co myslíte, že mě napadne, když vím o Nedovi, kterej měl vždycky o kolečko víc?“

„Přesně to, co vás napadlo,“ řekl Stack. „Jenom jsme to od vás potřebovali slyšet, kvůli záznamům.“

Corlane se zamračila. „Vy si to nahráváte?“

„Proboha, to vůbec ne,“ řekl Stack a zvedl obě ruce, jako by svá slova chtěl gestem potvrdit. „Ale jestli nám opravdu tak málo věříte, tak vás ujišťuju, že taková nahrávka je ilegální, a pokud z ní něco vyjde, nebudeme to proti vám moci použít.“ Znovu še usmál. „Takže na to zapomeňte.“

Corlane si povzdechla. „Dobře… Promiňte. Jenom jsem z toho asi trochu v šoku.“

„To je pochopitelné,“ řekl Stack.

„Co se stalo Viktorii?“

„Uhořela ve svém bytě.“

„Takže to byla nešťastná náhoda.“

„Nebyla. Obávám se, že ten oheň někdo založil úmyslně. Lépe řečeno zapálil ji. Dokonce nad ní podržel deštník, aby hořela, i když se spustí hasicí systém. Lidi hoří stejně, jako když vám chytne maso na pánvi,“ pokračoval Stack a nelítostně jí vykresloval příšerný obrázek, aby ji ještě víc vyvedl z míry. Pro případ, že opravdu skrývá něco důležitého.

„Ježíšikriste!“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem…“

„To nic.“ Corlane ztěžka polkla a mávnutím bílé ruky zarazila jeho omluvy.

„Vím, že to je určitě těžké,“ řekl Stack. „Asi jsme vám to měli sdělit šetrněji. Díky své práci jsme dost otrlí a někdy zapomeneme, že druzí na tom nejsou stejně.“

„Pořád si myslíte, že to udělal Ned?“ zeptala se Rica, která se také tvářila jako drsná policistka. Necitlivá.

Corlane se zhluboka nadechla a pak zavrtěla hlavou. „Abych vám pravdu řekla, tak si vlastně nejsem jistá.“ Servírka jí přinesla pití. Ke stolu se blížila opatrně, protože vycítila, že něco není v pořádku. Corlane jí poděkovala, pořádně se napila skotské a pak sklenici postavila na stůl. „Neumím si představit, že by Ned udělal něco takovýho. Ani nebyl ve fázi, kdy by ji pořezal nebo jí zlámal kosti, i když časem by s tím určitě začal. Víte, jak to chodí. Tyhle typy se k tomu časem dopracujou. Ned možná Viktorii občas uhodí, teda vlastně uhodil, takže měla pár modřin, jak už jsem řekla. Ale aby ji zapálil, stál nad ní a koukal, jak hoří? To ne, to by náš Ned neudělal.“

Náš Ned? „Myslíte, že na to je moc velký slušňák?“

„To ne. Podle mýho je na to moc velkej srab.“

„Hovada, co bijou svoje ženy, většinou jsou srabi,“ přitakal Stack.

Corlane se na něho usmála, protože nemluvil jako policajt, ale jako spřízněná duše. Stack ji během deseti minut dostal tam, kde ji chtěl mít. Ricu to fascinovalo.

„Nevíte, jestli Viktorie neměla nějaké nepřátele?“ zeptal se Stack. „Kromě toho vztahu s Nedem.“

Corlane nad odpovědí nemusela dlouho přemýšlet. „Byla to hrozně milá, úžasná holka. Každej, kdo ji znal, vám řekne to samý. I Ned, i když je to debil.“

„Pracovala tu jako servírka, že?“

„Jo, ale dalo by se říct, že ta práce byla pod její úroveň. Kdysi bývala známou investiční poradkyní, ale pak se dala na chlast a drogy a šla ke dnu. Radši vám rovnou řeknu, že to taky přeháněla s práškama, protože na to stejně přijdete. Ale taky vám povím, že před dvěma rokama šla na odvykačku a od tý doby je čistá. Řekla mi to a já jí věřila. Co ji znám, nikdy jsem ji neviděla kouřit ani pít.“

„Mohla ujet,“ řekla Rica.

„To ne. Myslela to vážně, nechtěla se k tomu vrátit. Tenhle typ lidí určitě znáte. Stoprocentně neujela.“

„Dobře,“ řekl Stack. „Nechodil sem za ní v poslední době někdo, aby si s ní promluvil? Neměla s někým nějaké konflikty?

I kdyby třeba jenom kvůli připálenému jídlu?“

„Tady je každý jídlo připálený. Viktorie byla hrozně milá, fakt.“

„A ten debil Ned – má nějaké příjmení?“ zajímala se Rica.

„Salerno. Ned Salerno.“

„Budeme si s ním chtít promluvit. Víte, kde bydlí?“

„Můžu se vám zeptat, ale je to celkem zbytečný.“

„Proč? Myslíte, že se někam zdejchne?“

„To nevím.“

„Tak kde bychom ho podle vás mohli najít?“ chtěl vědět Stack.

„V kuchyni,“ odtušila Corlane. „Je to náš kuchař.“

Ned Salerno si s úklidem kuchyně hlavu nedělal. Na grilu byly přiškvařené zbytky cibule a kousky mletého hovězího. Na zemi ležel rozšlapaný krajíc chleba a pár listů salátu.

Ned byl středně vysoký čtyřicátník v příliš těsných džínsech a bílém triku, z něhož mu lezl pupek. Měl černé vlnité vlasy a tvář obstarožního uraženého školáka. V kuchyni s ním byl ještě teenager, který ve velkém ocelovém hrnci míchal cosi, co se tvářilo jako polévka. V místnosti bylo teplo a chlapec na sobě měl tričko podobné Nedovu. Vykukovaly mu z něj hubené potetované ruce.

Měl na nich umně vyobrazené nože, hady a svíjející se mučené nahé ženy. Obrázky se vůbec nehodily k síťce, kterou měl mladík na hlavě.

Když se Stack s Ricou Nedovi prokázali, teenager přestal míchat polévku. Ned mu řekl, ať si dá pauzu. Chlapec se vypařil dveřmi, které pravděpodobně vedly na ulici, protože když je otevřel, do kuchyně zavál studený vzduch. Průvan po místnosti roznesl vůni polévky, která byla příjemná, ačkoli tekutina vypadala dost odpudivě.

„Vo co tady de?“ zeptal se Ned a otřel si ruce do utěrky. Zdálo se, že je připravený okamžitě začít zapírat. „Nepamatuju si, že bych někde špatně zaparkoval nebo vodněkud vodešel bez placení.“

„A na vraždu si náhodou nevzpomínáte?“ zeptal se Stack.

Neda jeho slova trochu překvapila, ale možná, že údiv jenom předstíral. Lidi jako on byli rození herci. „Chcete tvrdit, že sem někoho zabil?“

„A nezabil?“

Ned se zatvářil výhružně. Potom se arogantně usmál, pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Zřejmě si říkal, že to bude brát klidně. Zase se mu v životě nimrají policajti. „Je mi líto, ale nemám čas zabejvat se pitomostma, který si na mě vymyslej lidi, co je platím ze svejch daní. Mám dost práce.“

„Jasně,“ řekla Rica. „Dneska je seniorskej večer, to je fakt fofr.“

„Děláme to pro dobro čtvrti,“ řekl Ned. „Jako charitu. Takhle si člověk získává zákazníky. A navíc z toho máme dobrej pocit.“ Mrkl na ně. „Víte, jak to myslím… Je to tak správný.“

„Děláte si z nás legraci?“ zeptal se Stack. „Jestli nás chcete provokovat, Nede, nebude se mi to moc zamlouvat.“

Ned stáhl koutky úst a okatě si povzdechl. „No dobře, už spolupracuju. Koho sem zabil?“

„Řekli jsme, že jste někoho zabil?“ zeptal se ho Stack.

„Heledte, nechte si to. Přestaňte mě napínat. Budu potřebovat právníka?“

„Určitě nějakýmu můžete kdykoli zavolat,“ odtušila Rica.

„Na to sem se neptal.“

„Viktorie Pikeová,“ řekl Stack bezbarvě.

Ned na něho zazíral. „Co s ní jako je?“

„Zabil jste ji?“

Nedovi klesla čelist. Ustoupil o krok vzad k rozpálenému grilu. Pokud to jenom hrál, určitý talent se mu upřít nedal.

„Viktorii někdo vodprásk?“

„Myslíte, jestli ji někdo zastřelil?“ zeptal se Stack.

„Jo. Povídali ste, že ji někdo zavraždil, tak mě jako první napadlo, že ji někdo zastřelil. Z jedoucího auta nebo tak. Minulej tejden se to v její čtvrti stalo jednomu chlápkovi.“

„Uhořela ve svém bytě.“

„Já myslel, že ste říkal, že byla zavražděná.“

„To taky ano.“

Ned hleděl na Stacka. Ricu ignoroval. Oběma dával najevo, že už ztrácí trpělivost a oni nemají počítat s tím, že na ně bude milý. „Tak vy mi vlezete do kuchyně, vybalíte na mě, že moje holka je mrtvá, a ještě máte plno keců vokolo. Dobrý, tak ste mi řekli, co se stalo, a teď mi dovolte, abych si ňák v hlavě srovnal, že moje buchta je mrtvá. Hlavně přestaňte slovíčkařit“

„Slovíčkařit?“ podivil se Stack.

„Ptal jsem se, jestli budu potřebovat právníka. Neřekli ste ani jo, ani ne, jenom že si můžu ňákýho zavolat. To ani nemuselo bejt, to dávno vim, do prdele! A pak začnete s Viktorií a vodíte mě za nos. Divíte se, že říkám slovíčkařit? Dyť to tak taky je. Hrajete se mnou blbý policajtský hry. Víte, co vám teď povim?“

Ten chlapík se začíná vážně dost vztekat, pomyslela si Rica a podívala se na Stacka, který na Neda klidně hleděl.

„Tak co nám povíte?“ zeptal se Stack nevzrušeně.

„Abyste koukali vypadnout z mý kuchyně, nebo na vás zavolám svýho právníka. Viktorii někdo zabil a já s váma budu mluvit jedině v přítomnosti svýho advokáta. Znám svý práva. A teď vypadněte…“

Stack po něm skočil a chytil ho pod krkem. Ned na něho překvapeně zazíral. Instinktivně se po Stackovi ohnal, ale ten ho bez problému odrazil volnou rukou. Rychle a hladce Neda otočil, jednu ruku mu zkroutil za zády a velikou dlaní ho chytil vzadu za krkem. Rica viděla, jak se jeho prsty zarývají Nedovi do těla.

Stlačil Nedovi hlavu dolů a přidržel mu ji obličejem kousek nad horkým grilem. Promluvil na něho jemně, skoro jako by ho chtěl chlácholit: „Ta tvoje kuchyně není kostel a ty nejsi žádnej kněz. Jsi prostořekej hajzlík, co mlátí ženský. Jestli si opravdu chceš nechat přišít vraždu, tak jsem ti k službám. Možná si s tebou ještě budeme chtít popovídat, Nede, a jestli se dozvím, že se k nějaký ženský chováš špatně, tak sem osobně zajdu a natrhnu ti prděl. Svý práva znáš. A já zas vím, co mi nahoře prominou. Jestli si chceš stěžovat a začít dělat potíže, tak jsem pro. Možná to bude tvý poslední právo. Je ti to jasný, ty jedna špíno?“

„Jooo.“

„A teď se dohodneme. Ty mi tady v tom svým kuchařským chrámu slíbíš, že s náma budeš v budoucnosti spolupracovat a budeš se chovat, jak se patří. Jestli ne, tak ti půlku ksichtu opeču jako lacinej hamburgr. Tak co? Slibuješ?“

„Slibuju,“ zaúpěl Ned, jehož obličej se povážlivě přiblížil k rozpálenému prskajícímu grilu.

„Přísahal jsi ve svým svatostánku,“ řekl Stack a pustil Nedovu zkroucenou paži, aby mu vzápětí pevně sevřel zápěstí. „Myslíš, že to dodržíš, i když to nestvrdíš přitisknutím ruky na nejsvětější gril? Je tvoje přísaha posvátná?“

„Je posvátná!“ Ned hrůzou ochraptěl. „Prosím vás! Je posvátná, přísahám!“

Stack ho zvedl od grilu a pak ho odmrštil přes kuchyň směrem k pracovnímu stolu z masivního tvrdého dřeva. Několik rendlíků a pánví, jež nad ním visely, do sebe narazilo a s rachotem dopadlo na zem.

Ned kupodivu neupadl. Zůstal sehnutý, třel si krk a zíral na Stacka. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak si to rozmyslel a pevně sevřel rty, aby se mu ten dolní nechvěl.

„Někdo si s tebou přijde trochu víc popovídat o Viktorii Pikeové,“ řekl mu Stack. „Budeš si pamatovat, na čem jsme se dohodli, a dodržíš svoji svátou přísahu?“

Ned přikývl, ale Rica si všimla, že mu oči zalétly k dlouhému noži, který ležel na stole vedle hromady slupek od brambor.

Stack vzal obrovský nůž podobný mačetě a mrštil jím směrem ke stolu. Přistál hned vedle toho, na který se Ned díval. Snadno by na něj dosáhl, kdyby chtěl. Mohl si vybrat zbraň.

Stack čekal a tvářil se, jako by se nechumelilo.

Ned z něho nespouštěl vyděšené oči. Poodstoupil od stolu.

Stack se nehezky usmál, až Ricu vyděsil. „Ty a tvoje práva… Pojď, Rico, jdeme.“

Rica ho následovala z kuchyně. Stack zdvořile poděkoval Corlane, pak se s Ricou oblékli do kabátů a vyšli z restaurace.

Rychle ušli několik desítek metrů v chladném vzduchu. Potom zpomalili a Rica řekla: „Ježíšikriste, Stacku…“

„Nemysli na to,“ uklidnil ji mírným hlasem. „Ned není náš pyroman.“

„Stacku…“

„Zapomeň na to, moje milá.“

Rica jeho slova považovala za povel, že o incidentu už nemá mluvit ani na něj myslet.

Poslechla ho. Víceméně.

Když se vynořili z restaurace, Žhář musel kráčet rychle, aby mu nezmizeli z dohledu. Tvář detektiva Stacka ve světle pouliční lampy působila kamenně a byla temná jako maska smrti. Jeho partnerka Erica vypadala ohromeně.

V restauraci se něco stalo. Možná se pohádali. Ta žena Stacka miluje a on miluje ji, ale ještě si to neuvědomil. Vyšetřovatelka Erica Lopezová je pěkně neodbytná potvora. Možná, že čas od času zajde příliš daleko. Stacka uvádí do rozpaků, aniž by si to uvědomovala. Všechno to na nich bylo dobře vidět, když je člověk zpovzdálí pozoroval a mohl objektivně posoudit výrazy jejich obličejů, když se na sebe nedívali. Žhář je začínal blíž poznávat. Naučil se číst v řeči jejich těl. Pohyby vyšetřovatelky Lopezové se někdy daly číst až příliš snadno. Stacka však její sexualita odrazovala. Proč? Má snad nějakou jinou? Možná je ženatý a má pět dětí.

Média se o jejich osobní životy nezajímala. Žhář musel využít jiných zdrojů, aby se o svých pronásledovatelích něco dozvěděl, ale informace byly stejně spíš profesního než osobního rázu. Bylo zajímavé pozorovat, jak se mezi nimi s velkými obtížemi rodí milostný vztah. Svým způsobem byl záviděníhodný, ale Žháři to bylo úplně jedno. Pro něj bylo důležité, že Stack a jeho partnerka jdou po nesprávné stopě.

Bude dobré nespustit je z očí, i když se ubírají nesprávnou cestou. Pokud z ní nesejdou, budou v bezpečí.

Prozatím.

35

Myra si přehodila papírová pouzdra na šaty z jedné ruky do druhé. Z kabelky vylovila klíče od bytu a odemkla. Koupila si dva drahé kostýmky, protože si minulý týden dva zničila, když si saka umazala inkoustem. Začala používat plnicí pera místo propisovaček a psala drahými značkami, jako jsou Mont Blanc a Argaan. Řádky psané perem byly mnohem osobitější a dodávaly všemu, co podepsala, každičkému oběžníku, který vyslala mezi své zaměstnance, výjimečnou kaligrafickou hodnotu a punc originality. Jedinou potíží bylo, že se musela znovu naučit přelévat inkoust z lahvičky a manipulovat s malými součástkami připomínajícími písty, které se do každého pera vkládaly místo bombiček. Nechtěla se dát na bombičková pera a přijít o zážitek z používání přesného klasického psacího náčiní, ale…

Něco tu není v pořádku!

Někdo byl v jejím bytě.

Opatrně odložila papírová pouzdra na stolek u dveří, aby moc nešustila, a několika tichými kroky se přenesla po plyšovém koberci ke dveřím obývacího pokoje. Zůstala tam stát a rozhlížela se po něm. Téměř hmatatelně cítila, že tu za její nepřítomnosti někdo byl. Změnilo se tu něco? A jak na to přišla?

Všechny místnosti zalévalo měkké světlo lamp, které rozsvěcel časový spínač. Z předsíně za kuchyní přicházelo světlo. Nezapomněla zhasnout v koupelně nebo v ložnici? Pokusila se vzpomenout si, ale nebyla si jistá.

Podezření, že tu někdo byl, se nevztahovalo jenom na světlo.

V jakési primitivní části Myřiny mysli se probudilo zvláštní tušení a podivná opatrnost. Nelíbil se jí vzduch v bytě. Postrádal nehnutost a určitou zatuchlost obvyklou v bytech, které celý den a většinu večera zůstávaly prázdné. Myra tu cítila nenápadnou čerstvost, jako by se pohnul vzduch, když tudy někdo před chvílí prošel.

Obratně si zula lodičky a jenom v punčochách tiše šla do zadní části bytu. Kabát měla rozepnuty a koutkem oka viděla, jak se jí bílá halenka s volánky zvedá a klesá zrychleným dechem.

Když byla několik kroků od otevřených dveří koupelny, spatřila bledý stín.

Není tu sama!

V koupelně se kdosi nebo cosi pohnulo.

Myra věděla, že by se měla otočit a odejít tak tiše, jak přišla. Možná to ani nepůjde, protože jí srdce prudce tluče a ona sotva popadá dech. Ten, kdo se tam ukrývá, určitě dobře slyší, jak hlasitě lapá po vzduchu.

Kromě toho ji na místě drželo ještě něco jiného. Byla sice vyděšená, ale zároveň se i zlobila. Tohle je přece její byt, sakra!

Někam jsi to dotáhla, takže nejsi žádný ořezávátko. Přece se tedL tak snadno nevyděsíš! okřikla se a sáhla po těžké mosazné sošce baletky, která stála nalevo na stolku s půlkruhovou mramorovou deskou.

Sevřela baletčiny neskutečně dlouhé nohy a trochu zešikma se těžkou soškou rozpřáhla. Pak se zhluboka nadechla a vstoupila do koupelny.

Hlasitě zalapala po dechu.

Billy Watkins udělal totéž a pořezal se.

Stál u umyvadla a holil se.

„Ježíšmarjá, Myro, tys mě ale vyděsila!“

Myra sklonila baletku a zhroutila se na rám dveří. Zase se mohla nadechnout.

„Promiň, Billy… Myslela jsem…“

„Že jsem lupič?“ Usmál se pod vrstvou pěny na holení, která mu pokrývala polovinu obličeje. „Ty jsi chtěla tímhle praštit zloděje?“ Ukázal její jednorázovou modrou žiletkou, z níž odkapávala voda, na baletku.

„Žádná legrace to teda nebyla,“ opáčila Myra.

„Chodíš jako duch,“ řekl.

Myra se na něho usmála. „To dělám pokaždý, když mám dojem, že se mi někdo hrabe ve věcech a rozhoduje se, co mi tu nechá a co si odnese.“

„Tak to jsem rád, že jsem se tě nikdy nepokusil vykrást,“ poznamenal Billy.

Myra se nervózně zachichotala.

Billy se na ni zadíval. „Čemu se směješ?“

„Vypadáš jako Fantom Opery se spadlou maskou.“

Billy se otočil a podíval se na sebe do zrcadla. Uviděl v něrn hezkého opáleného mladého muže bez košile s bílou maskou na levé straně obličeje. Pěnu na holení měl dokonce i na spánku. Rozmázl si ji tam, jak poskočil, když ho Myra překvapila. Usmál se na ni do zrcadla. „Docela jo. Jenom kdybych uměl zpívat, co?“ Vystrčil bradu, aby se mohl podívat na kapku krve, která mu ulpěla těsně nad ohryzkem.

„Mrzí mě, že ses kvůli mně pořezal,“ řekla Myra.

„Neboj, rozhodně nevykrvácím,“ ujistil ji a několikrát si na ránu přitiskl vlhkou žínku. „Chtěl jsem tě překvapit, Myro.“ Nepřestával ji sledovat v zrcadle. „A nakonec to vypadá, že jsme překvapili jeden druhýho.“

Myra se dívala na jeho odraz v zrcadle. Z horké vody v umyvadle se zvedala pára a zamlžovala stříbřitou plochu v místě, kde se v ní odráželo jeho pevné opálené břicho. Trocha pěny na holení mu dopadla mezi zlatavé chlupy na hrudi. „Ty mě vždycky dokážeš překvapit, Billy.“

Opatrně odložil žínku zakrvácenou stranou nahoru. „Mám si oholit zbytek?“ zeptal se.

„Pročpak bys to dělal?“ řekla Myra. „Takhle je to dobry.“

Potom spolu leželi v posteli, pili šampaňské a na sportovním kanále sledovali reprízu zápasu mezi Yankees a Red Sox. Byl to ten, v jehož průběhu Miku Mussinovi chyběl jediný nadhoz k odrovnání soupeře. Billy i Myra byli velkými fandy Yankeeů. Jejich tým pro ně byl absolutní jednička.

V mezičase se na obrazovce objevila reklama na SUV. Billy se rychle vztyčil a posunul se dozadu, takže se zády opíral o napěchovaný polštář, a vzal do ruky dálkové ovládání. „Pak se k tý hře vrátíme. Tuhle reklamu jsem viděl snad stokrát a už mi pěkně leze na nervy.“

„Mně taky,“ přisvědčila Myra. Neprozradila mu, že o koupi jednoho z předváděných aut vážně uvažuje. Chtěla by bílé se světle hnědým koženým interiérem. Její lexus je už skoro tři roky starý. Všimla si, že pěna na holení z Billyho obličeje skoro zmizela. Zvláštní.

Billyho podobně jako většinu mužů nezajímalo, co je zrovna v televizi, ale co by mohli dávat na jiném programu. Namířil na televizi dálkové ovládání a systematicky procházel kanály až k prvnímu, kde vysílali zprávy z regionu.

Na obrazovce běžela reportáž o požáru. Klasika, pomyslela si Myra. V televizních novinách prostě milujou požáry. Je na ně úžasnej pohled. Oheň lidi fascinuje a odnepaměti upoutává jejich pozornost. Ve zprávách ukazovali bytový dům, který rudě zářil do noci. Billy vypnul zvuk a po několika vteřinách v horní části obrazovky automaticky naskočily titulky. Odřízly horní část reportérčiných vlasů, které vypadaly jako paruka a divoce jí vlály ve větru. „… Upper West Side. Sousedi nám sdělili, že majitelka hořícího bytu, Viktorie či Viky Pikeová, v práci zrovna začala dělat denní směny a dnes večer nejspíš přišla domů dřív. Najednou vypukl požár a okamžitě byt ve druhém patře zdevastoval. Jak vidíte za mnou, hasiči se statečně snažili dostat plápolající oheň pod kontrolu…“

Viktorie Pikeová?

Myra si najednou uvědomila, že hořící dům zná.

„Stalo se něco, Myro?“

Aniž to vnímala, posadila se na posteli a zírala na obrazovku.

„Vůbec nic,“ řekla. „Není tam už ten baseball? Když na něj koukám, mám pocit, že je léto.“

Billy poslušně stiskl příslušné tlačítko na dálkovém ovládání a v televizi se objevili Yankees a Red Sox.

Myra si zase lehla a podložila si hlavu polštářem. Sledovala hru, ale myslela přitom na požár v domě, kde bydlela Viktorie Pikeová. A pak i na ostatní požáry. Na to, že k nim docházelo podle určité šablony. Myře to bylo hned jasné, ale dojde to i policii?

„Myro?“

„Hmm?“

„Není ti nic? Připadáš mi nějaká vystrašená.“

Vystrašená? Aby ne, má pro to mnoho pádných důvodů. Jenže s tím nemůže nic dělat. Přinejmenším dnes večer ne. Usmála se. „Jsi zbytečně všímavej, Billy,“

Položil jí prst na špičku nosu. „To už jsem někde slyšel.“

Přitulila se k němu blíž a sledovala hru až do deváté směny, kdy úspěšné tažení nadhazovače Mussiny ukončil náhradník Carl Everett hladkou ranou doleva na střed.

„Kruci,“ řekl Billy, když viděl, jak míček dopadl na zem mimo dosah vnějšího polaře Yankees. „Vím, že to přijde, ale stejně mě to pokaždý, když to vidím, zabolí.“

Myra se dívala, jak zklamaný nadhazovač Yankees svěsil ramena a se stoickým klidem sleduje dění mimo výseč. Pak se odvrátil. Štěstěna ho opustila.

Chyběl mu jedinej hod, pomyslela si Myra. Skleslý mladý nadhazovač právě zjišťoval to, na co ona přišla už dávno. Ze existuje jeden všeobecně platný zákon, který zní: Jakmile se přiblížíš dokonalosti, někdo nebo něco ti vždycky znemožní jí dosáhnout. Vždycky. Pokaždé.

Někdo nebo něco.

36

„Kdo to byl?“ zeptala se Rica, když Stack zavěsil telefon.

„Laura. Dneska se stěhuje do novýho bytu. Jenom mi chtěla dát svoje nový telefonní číslo.“

„To jsem ráda, že aspoň někdo někam pokročil,“ poznamenala Rica.

Seděli u Stackova psacího stolu a procházeli složku s materiály o vraždě Viktorie Pikeové. Už si přečetli zhruba polovinu zprávy o předběžném ohledání těla a výsledky výslechů sousedů. Před nějakou dobou jim zavolal Ernest Fagin, aby jim pověděl, že hořlavá směs z místa činu je totožná s látkou, kterou při vraždění používá Žhář. To byla důležitá informace, která jim do té doby chyběla. Skoro všechno v případu Pikeová zapadalo do Žhářova stylu práce. Skoro.

Stack se na židli opřel a nepřítomně usrkával chladnoucí kávu, na kterou si vzpomněl, až když mu před chvílí na stole zazvonil telefon a seržant Redd mu Sdělil, že se mají s Ricou dostavit do 0’Reillyho kanceláře.

„Nejspíš se vás chystá zahrnout komplimentama. Abyste měli hned po ránu radost,“ podotkl Redd.

„Ten lidem takhle po ránu radost nedělá,“ řekl Stack.

„Neobtěžoval se mi sdělit, co chce.“

Stack seržantovi poděkoval a zavěsil. Rica na něho vrhla pohled plný očekávání.

„Máme jít k 0’Reillymu,“ řekl jí Stack.

„Do prdele! A kdy?“

„Už jsme tam měli být.“ Stack vstal a Rica začala shromažďovat materiály rozložené po celém stole, aby je mohli vzít s sebou. „Nech to tady,“ řekl jí Stack. „Jinak 0’Reillymu dáme do ruky zbraň a zbytečně se to protáhne.“

Rica se ušklíbla a odložila papíry a desky. Počkala, až jí Stack ustoupí a nechá ji na chodbu vyjít jako první.

0’Reilly mrštil perem o desku stolu na znamení, že je příšerně naštvaný. Začínal se z toho stávat zvyk. Takové dramatické gesto! Stack si všiml, že pero je levné a plastové. To drahé, jež 0’Reilly rád předváděl, si nejspíš nechtěl poničit. „Kdy už to s tím posraným Žhářem skončí?“ zeptal se jich zástupce velitele.

Stackovi s Ricou chvilku trvalo, než pochopili, že jeho otázka není čistě akademická.

„Až dopadneme vraha,“ odpověděl Stack.

0’Reilly si založil ruce na prsou a vypnul hrudník. Zaklonil se tak, že se na Stacka díval shora, i když oba stáli. Vypadá jako George C. Scott v Pattonovi, napadlo Stacka. Jako by v dálce slyšel hlas trumpet.

„To jsem snad ani neslyšel,“ řekl 0’Reilly. Ukázal Stackovi s Ricou, aby se posadili do křesel stojících před psacím stolem a pak si sám rychle sedl, aby je předběhl. „Tak do práce. Kam jste se hnuli v případě Žháře?“

„Částečně jsme si prošli materiály, který jsme dostali dneska ráno. Je zjevný, že Viktorie Pikeová je jeho poslední obětí.“

„Jak – zjevný?“

„Všechno navlas souhlasí: Mrtvola v kuchyni bytu v osobním vlastnictví. Oheň vznikl přímo na těle, pachatel použil stejnou hořlavinu. Tuhle oběť taky svázal pruhama látky a podržel nad ní deštník.“

„Stejnej typ oběti?“ zeptal se 0’Reilly a úskočné se přivřenýma očima podíval na Stacka.

Zkouší mě, napadlo Stacka. „Ne tak docela. Tohle byla taky žena. Nejdřív LTarceurová, teď Pikeová. Laboratoř tvrdí, že ji svázal černejma pánskejma kravatama, ale to není žádný extra vodítko. Nevíme, co je to za značku, a navíc jsou to levný kravaty, který se dají koupit na každým rohu.“

„Ach tak,“ řekl 0’Reilly. „A co to podle vás znamená?“

„Zatím nevím. Na závěry je pořád moc brzo. Ještě nemáme dostatek informací.“

„Kravatama svý oběti často svazujou sadisti,“ řekl 0’Reilly. „Jsou praktický a nenechávají stopy. Ne že by nám zrovna v tomhle případě mohly nějak pomoct.“

„Taky se snáz vysvětluje, proč je člověk má v kufru, když ho z nějakýho důvodu zastaví policie,“ dodal Stack. „Rozhodně snáz než provazy nebo řetězy. Kromě toho nevíme jistě, jestli ostatní oběti taky svázal kravatama.“

„To je právě to. Tahle oběť byla druhá žena, takže Žhář se začíná pořád víc vyžívat ve svejch sadistickejch fantaziích. A nezapomeňte, že takovej člověk může pro zábavu zabíjet ženský i mužský.“

„To, že oběť je žena, může být jenom náhoda,“ řekla Rica.

0’Reilly odněkud vytáhl drahé pero a začal jím zlehka ťukat o desku stolu. „Při práci u policie na náhody není místo.“

„Zjistíme, jestli to má nějakej význam,“ řekl Stack. „U Pikeový je zajímavý, že je žena, ale mnohem důležitější je to, že než se v životě dostala na dno, ve všem se podobala ostatním obětem včetně LTarceurový. Byla to úspěšná, bezúhonná občanka, kterou měli rádi sousedi i kolegové. Dokonce byla členkou družstevního představenstva v domě, kde bydlela.“

„Takovej popis sedí i na mě,“ řekl 0’Reilly. „A členství v představenstvech si lidi ochotně předávají. Většina na to nemá čas anebo se jí do toho nechce. Co její práce? Nepřipadá vám zvláštní, že byla servírka, když ostatní oběti byli burzovní makléři, advokáti, galeristi, ředitelé v důchodu a tak?“

„Připadalo by nám to tak, kdyby Viktorie Pikeová před pádem na dno, o kterým jsem se zmínil, nepracovala jako analytička na Wall Street,“ odpověděl Stack. „Začala pít a brát drogy a musela cenný papíry vyměnit za polední menu v restauraci.“

„Na tom, že člověk dělá servírku, není nic špatnýho,“ podotkl 0’Reilly, „ale asi tím zrovna nezbohatne.“

„Tam, kam chodím na oběd/teda určitě ne,“ ozvala se Rica.

„A pořád nesmíme zapomínat, že LTarceurová s Pikeovou jsou jediný ženy, který Žhář zabil. Navíc nehořelo v horním patře. Pikeová bydlela ve druhým.“

„To může doopravdy být náhoda,“ řekla Rica. „Hlavně když si vezmete, že hodně domů má v nižších patrech obchody a kanceláře. Um pádem je většina bytů vysoko. Čím vyšší dům, tím větší šance, že oběť bude bydlet někde nahoře.“

0’Reilly se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „Možná jste měla jít dělat do pojišťovny anebo handicapovat dostihový koně.“

„Všechno to může mít nějakej význam,“ připustil Stack. Neodbytně na něho začala dotírat myšlenka, kterou zatím nerozváděl. Napadlo ho, že…

„Takže se s Ricou snažte zjistit jakej,“ prohlásil 0’Reilly. „Ať se zbavíme toho zatracenýho Lelanda Branda.“

„Viděl jsem ranní noviny,“ řekl Stack. „Nebylo v nich ani slovo o Larrym Chipsovi. Myslel jsem, že ho předhodíme mediálním supům.“

„Já se k tomu ve vhodnej čas dostanu,“ ubezpečil ho 0’Reilly. „Nechte to na mně. Rozhodnutí dělám já.“

„Jistě, ale na vás se taky vyvíjí největší tlak.“

„Tím bych si nebyl tak jistej, Stacku. Jestli ho necítíte taky…“

„Co jim teda máme říct?“ zeptala se Rica.

0’Reillyho její slova na okamžik vyvedla z míry. Zažíral na ni a vypravil ze sebe: „Co?“

„Těm mediálním supům. Jestli nás zaženou do kouta a budou se ptát, jestli už máme nějakýho podezřelýho, co jim máme říct?“

0’Reilly udělal z prstů stříšku. Měl v repertoáru víc uhlazených gest než Robert De Niro. Usmál se a odpověděl: „Předhoďte jim Larryho Chipse.“

Rica vážně přikývla. Stack ji musel obdivovat.

0’Reilly vstal.

Stack s Ricou se na sebe podívali a také vstali. „To je všechno?“ zeptal se Stack.

„Ne,“ odpověděl 0’Reilly. „Všechno to bude, až mi přivedete toho zatracenýho Žháře.“

Když vyšli na chodbu, Rica řekla: „Tak myslím, že nám pěkně umyl hlavu.“

„Dost mi to tak připadalo,“ přiznal Stack, který pomalu kráčel vedle ní. „Proč myslíš, že médiím nepředhodil toho Chipse?“ zeptal se.

„To je jednoduchý – protože to napadlo tebe, ne jeho.“

Stack se zastavil a Rica udělala totéž. Oba se otočili, takže se jeden druhému dívali do tváře. „Fakt si to myslíš, Rico?“

„Už jsem ti to řekla, ne?“

„Ale proč to odsouvá? Pořád je to můj nápad, ne jeho. Nemá smysl to odkládat.“

„Ovládají ho emoce,“ řekla Rica.

„Myslíš, že se bojí o místo?“

„Žárlí.“

Stack se na ni zpříma zadíval a pokoušel se odhadnout, jestli náhodou nelže. „To myslíš vážně?“

„Jasně. Je přesvědčenej, že si to se mnou rozdáváš, a vadí mu to, protože by nejradši byl na tvým místě, ale nemůže. Ví, že já mu nic nedovolím.“

„Jsi si jistá, že víš, co říkáš, Rico?“

„Samozřejmě.“

„A jak to víš?“

„To by bylo jasný každý trochu důvtipný ženský.“

Stack o tom uvažoval, zatímco kráčeli chodbou dál.

„Všiml sis, že neudělal žádnou narážku na nás dva?“ zeptala se ho Rica.

„Jo, všiml. To by si taky mohl zkusit,“ odpověděl Stack.

„Tak jsme unikli aspoň s nějakou ctí.“

„To si piš,“ řekl Stack a poplácal ji po zadku.

Rica zůstala úžasem jako opařená.

Když se posadili zpátky k Stackovu stolu, Stack řekl: „Když jsme byli u 0’Reillyho, něco mi došlo.“

Rica se usmála. „Všimla jsem si.“

„O tom nemiuvím,“ prohlásil Stack. „Nejdřív jsem nevěděl, jak to uchopit, ale teď už je mi to jasný.“

„To bych řekla.“ Rica se nepřestávala usmívat.

„Mluvím o práci, Rico.“

„O ruční?“

„Policejní. Jde o ty byty. Musíme projít všechny spisy, který o Žháři máme, a zjistit to přesně, ale mám takovej dojem, že všechny oběti bývaly nebo dokonce ještě v době úmrtí byly v družstevních představenstvech.“

Rica se posadila na kraj stolu. Tentokrát se ho nepokoušela svádět. Teď byla stoprocentní policistkou. „To nebude nutný, Stacku. Je to tak, jak říkáš.“ Vzala jeho hrneček s vystydlou kávou a napila se z něj. Stack neprotestoval. „Ale nejsem si jistá, co z toho. 0’Reilly má pravdu v tom, že členové bytovejch družstev se v představenstvech střídají. Představenstva mají ve většině případů určitý stanovy, podle kterejch je členství časově omezený.“

„To je pravda. Většinou to tak je. Ale lidi jako Danner s Kreigerem vědí, jak ty stanovy obejít. Takže můžou dál mít hodně velkej vliv, i když jejich členství oficiálně skončilo.“

Rica si chvíli v ústech pohrávala s jazykem a upřeně se dívala na Stacka. „Kam tím míříš?“

„Zažila jsi někdy pohovor s takovým představenstvem? Lidi, který ho mají za sebou, na tyhle spolky můžou mít docela slušnej vztek. Mají příliš velkou moc. Některý se v těch domech chovají jako středověký lenní páni.“

„Ale že by náš vrah měl pifku na všechny?“

„To je divný,“ připustil Stack, „ale pokud jde o představenstva, mohl mít nejrůznější motivy.“

„Například?“

„Teď mě zrovna žádnej nenapadá, ale třeba se to změní, až dostaneme zápisy z jednání představenstev v domech, kde uhořely oběti. Musíme je projít co nejdál do minulosti, i kdybychom jejich členy měli předvolat. V některým se může skrejvat nějakej motiv. Třeba zjistíme, že nějakýho chlapíka z každý tý rady vyhodili, protože je na hlavu.“

„Tak na hlavu, že zapaluje lidi?“

„Někdo to tak má,“ připomněl jí Stack. „Ale aspoň víme, že oběti mají společný to, že byly členy družstevních představenstev.“

„To je stejný, jako bys řekl, že mají ruce a nohy. Než uhořely Bruni LTarceurová a Viktorie Pikeová, stačilo péro.“

„Ježíši, Rico!“

Rica vstala od stolu a uhladila si sukni. „Dobře, tak možná jsi na něco fakt přišel.“

„My jsme na něco přišli,“ opravil ji Stack. „Nebyl jsem na to sám.“

Rica se zasmála. „Na tom nezáleží, Stacku.“

„Na tom poplácání po zadnici taky ne,“ zabručel a zase se zavrtal do papírů na stole.

„Mně připadá významný, že jsi jedinej polda, kterýho jsem kdy slyšela říct lenní i pán,“ pravila Rica.

„Předpokládal jsem, že budeš vědět, co to znamená.“

„Taky že vím… Ale pověz mi, řekl jsi něco takovýho před nějakým jiným policajtem?“

Stack se nad tím zamyslel. „Ne, před nikým jiným jsem to v životě neřekl.“

Rica na něho mrkla.

Stack večer zašel do domu, kam se přestěhovala Laura, úspěšně se vyhnul členům družstevního představenstva a zaklepal na dveře jejího bytu.

Když ho uviděla, údivem vykulila modré oči, ale nepohnula jediným svalem ve tváři. Stack byl rád, že začíná lépe skrývat své emoce. V nově nabyté nezávislosti se jí to bude hodit. „Bene, co tu děláš?“ řekla.

„Ty jsi mě poznala?“ otázal se Stack a okamžitě by si za svůj sarkasmus nejradši nafackoval. „Promiň, Lauro, nechtěl jsem na tebe dělat ramena. Jenom jsem se chtěl podívat, kde bydlíš.“

Usmála se a Stack se najednou přenesl zpátky do roku 1983, kdy ji poznal jako mladou ženu s pevným tělem, slámově blond vlasy, pihovatým obličejem a neuvěřitelným sex appealem. Její úsměv na něho zapůsobil jako rána pod pás. Zase mu patřila a s ni i zářná budoucnost.

„Pojd dál,“ vyzvala ho a ustoupila. „Ale ještě jsem tu nestihla uklidit.“

„Neměla jsi na to čas,“ řekl Stack a vešel za ní do bytu. Byl malý, ale čistý a čerstvě vymalovaný. Na zemi ležel nový koberec.

V rohu stála židle, na níž Laura sedávala doma. Po jeho židli nebylo ani památky. Bylo tam jen pár povědomých kusů nábytku – konferenční stolek a lampa. V koutě ležely naskládané kartónové krabice a vedle nich stál jako bdělá stráž vysavač.

„Dáš si něco k pití, Bene?“

„Děkuju, Lauro, nedám.“ Snažil se zahnat ochranitelské a majetnické pocity, které vůči ní měl. Představa, že tu žije sama, se mu vůbec nezamlouvala. V její přítomnosti měl pořád pocit, že za ni nese zodpovědnost. Přitom si dobře uvědomoval, že není možné vrátit se do doby, kdy si ještě rozuměli.

„Chceš se podívat do kuchyně?“

„Ne,“ odpověděl. „Vlastně jsem se na tebe jenom přišel podívat, abych se ujistil, že jsi v pořádku. Řekl bych, že se mi po tobě zastesklo.“

„S tím se budeš muset vyrovnat, Bene.“

„Já vím. Vracím minulost. Nesmím tu zůstat dlouho.“ Úmyslně si nes vlékl kabát. Dokonce si ho ani nerozepnul.

„Nechci si povídat o tom, co bylo,“ řekla Laura.

„Já taky ne.“

Myslela tím, že se hlavně nechce bavit o Robertovi. Bobbyho, jejich tříměsíčního synka, kterého před lety postihl syndrom náhlého úmrtí, ani jeden z nich celé roky nezmínil. Mluvili o něm jenom krátce po jeho smrti, kdy se oba cítili provinile anebo měli dojem, že na vině neštěstí je ten druhý. Jako by nutně potřebovali najít viníka. Tříměsíční děti takhle přece neumírají – v jednu chvíli jsou zdravé a šťastné, vzápětí bez známky života.

Ale dělo se to a zatím nikdo nedokázal rozumně vysvětlit proč. Prostě se to stávalo. A přihodilo se to i jejich Bobbymu, jim. Za jeho smrt nikdo nenesl zodpovědnost, ale mohli se všichni zúčastnění cítit úplně bez viny?

A tak se o Bobbym přestali bavit. Zasunuli ho do nejhlubších sklepení svých myslí, kam se odvažovali jen výjimečně.

„Chci ti ještě jednou poděkovat za to, co jsi pro mě udělal,“ řekla Laura. „S tím představenstvem. Žes mě podpořil.“

„Ty za to přece stojíš,“ řekl. Možná měl volit jiná slova. „Udělal jsem to rád.“ Rozhlédl se kolem sebe, ale nic neviděl. „Bude se ti tu líbit?“

Laura zamyšleně přikývla, jako by o jeho otázce vážně uvažovala. „Myslím, že časem jo. Prostě to tak musí být.“

„Asi jo,“ řekl Stack a přenesl váhu na druhou nohu. „Tak…,“ začal.

„Tak…,“ zopakovala po něm a zase se usmála stejně, jako když mu otevřela dveře.

„Asi bych se měl vrátit, Lauro.“ Vrátit? A kam? Do svého ubohého mrňavého bytu.

Nezeptala se ho, kam se vrací. Navzájem si řekli, ať se opatrují, a Stack odešel. Rád by ji políbil na rozloučenou, třeba jenom na tvář, ale nakonec si to rozmyslel.

Když kráčel chodbou, uvědomil si, že zatíná obě ruce v pěst. O Bobbym spolu nemluvili a nejspíš ani nikdy mluvit nebudou. Možná, že o něm už nikdy nikdo neprohodí ani slovo. Oba však věděli, že jeho smrt zvláštním způsobem poznamenala jejich vzájemné city, které pak časem ochladly. Stack si tím byl jistý.

O některých věcech se zkrátka nemluví, protože slova na ně nestačí.

Některé věci člověk prostě odsune do tmy.

A ony v ní nabobtnají.

Většina představenstev jim své záznamy ze schůzí ochotně poskytla. Dvě odmítla, a tak je od nich policie musela získat soudním příkazem.

Následujícího odpoledne Stack s Ricou zase seděli u psacího stolu a probírali se stohy zápisů.

„Netušila jsem, že se scházejí tak často,“ pravila Rica a protřela si unavené oči. „A už vůbec ne, že členové nakecají tolik pitomostí.“

„Tak to chodí ve většině těchhle spolků,“ řekl Stack.

Po nějaké době jim práce přestala připadat tak únavná. Naučili se přeskakovat na první pohled nepodstatná témata, jako byly diskuze o nových pravidlech pro pejskaře, změny ve vyvážení odpadu a jmenování výborů pro projednání nových pravidel a otevírací doby v bazénu nebo posilovně. Návrhy diskutovat zjištění výborů, návrhy diskutovat další návrhy. Podle Ricy člověk, který zasedal v představenstvu, musel časem zákonitě zcvoknout.

„Navrhuju, abychom to chvíli nechali být,“ řekla.

Zazvonil telefon.

Stack zvedl sluchátko a okamžitě toho zalitoval. Ozval se v něm 0’Reillyho hlas.

„Už jste o tom slyšel?“ zeptal se šéf.

„Ne. Další požár?“

„Tak trochu. Leland Brand byl jmenován komisařem pro veřejné blaho. A nejen to, on dokonce oficiálně oznámil svoje plány. Dává dohromady výbor pro včasnou kampaň a začíná jít po funkci starosty. Víte, co to znamená?“

„Vyšší daně?“

„Větší tlak, Stacku. Brand už zavolal policejnímu komisaři a ten zase zavolal mně.“

„A vy teď voláte mně,“ řekl Stack. „Sračky vždycky padají na jednu hromadu.“

„A začnou na nás padat ze všech stran, jestli se vy a Rica nepřestanete dloubat v nose a konečně s tím případem nehnete. Média nám nebudou Larryho Chipse žrát donekonečna.“ 0’Reilly ho včera konečně předhodil supům. Načasoval to na večerní zprávy.

„Chips taky cejtí tlak,“ řekl Stack.

„To je přece jedno. Není to Žhář. Je to jenom návnada k odvedení pozornosti.“

„Nejspíš,“ řekl Stack. „Ale úplně vyloučit ho taky nemůžeme.“

„Ale můžeme. Je to nevýznamnej pyroman, kterej zakládá požáry pro zákazníky, co chtějí vytáhnout peníze z pojišťoven. Je to napůl podnikatel, napůl totální magor. Je výjimečnej jenom tím, že to v Los Angeles podělal a někoho zastřelil.“

„Ale stejně…“

„Nechte si to svý stejně, Stacku, a přivedte mi Žháře. Rozumíte mi?“

„Jasně,“ odpověděl Stack. Začínal mít 0’Reillyho plné zuby.

S utvářením autority pomocí zastrašování byl jeden zásadní problém – zastrašování se brzy okoukalo. Když přestalo účinkovat, úcta k autoritě byla ta tam.

0’Reilly beze slova zavěsil.

„Něco důležitýho?“ zeptala se ho Rica a zvedla hlavu od záznamů.

„0’Reilly.“

„Jo tak. A co chtěl?“

„Abych mu s tebou sjednal rande.“

„Doufám, žes mu řekl, že mám moc práce.“

„To za chvíli budeš mít, bud bez obav,“ řekl Stack a upustil před ni další štos svázaných záznamů.

Počkal čtvrt hodiny, pak vstal od stolu a odkráčel směrem k recepci, jako by si chtěl dát sklenici vody nebo kávu.

Když si byl jistý, že na něho Rica nevidí, posadil se k prázdnému stolu a sáhl po telefonu.

Corlane od Juppieho mu pověděla, že Ned Salerno má volno. Stack měl jeho číslo ve složce, ale přesto o něj Corlane požádal.

Ned se ohlásil po třetím zazvonění.

„Nazdar, tady je váš novej kamarád detektiv Stack. Doufám, že jsem na vás udělal dostatečnej dojem, abyste si mě pamatoval,“ prohlásil Stack. ‚

Ned za okamžik odpověděl vysokým přiškrceným hlasem: „Já si vás pamatuju. Proč voláte?“

„To se mi na vás líbí, Nede, že rovnou jdete k věci.“

„Zrovna mám něco důležitýho,“ odpověděl Ned trochu sebevědoměji. Darebáci si vždycky po telefonu troufali, protože měli pocit, že jsou od policie dostatečně daleko. „Něco fakt důležitýho.“

„Jenom jsem se vás chtěl na něco zeptat,“ pokračoval Stack.

„Na co?“

„Nosíte někdy kravatu, Nede?“

Pozorně naslouchal, jestli něco nezachytí v Nedově hlase.

„Kravatu? Jo, někdy. Proč to chcete vědět?“

„Kolik kravat máte, Nede?“

„Já nevim. Tak asi šest. Na dvouch sou fleky, tak už je nenosím. Většinou si beru takovou červenou. A pak mám ještě tmavě modrou s nějakým vzorkem. To je asi všecko.“

„To jsou jen čtyři, Nede.“

„No tak mám jen čtyry, no. Teď si vzpomínám.“

„Nepoužíváte je taky na něco jinýho než na oblíkání?“

„Cože? No to ne.“

„Jestli mi lžete, Nede, víte, co s těma kravatama provedu?“

„No, tak trochu.“

Stack bez rozloučení zavěsil. Myslel přitom na to, že Neda Salerna opravdu nesnáší.

37

Etta Daggettová seděla na kraji postele. Jediným nádechem z hladké plochy Daniina zrcátka vyšňupla půl řádky kokainu. Možná, že někteří lidé si na koksu vypěstují závislost, ale Ettě nic takového nehrozí. Bere ho už skoro rok a žádné vedlejší účinky nepozoruje.

Ulehla vedle Dani do postele a přitáhla si přikrývku a tlustou deku až k bradě. Chvíli čekala a naslouchala, jak Dani pravidelně oddechuje. Sledovala přitom stíny záclon, které se pohybovaly na pootevřeném okně. Míhaly se sem a tam po stropě jako mraky na noční obloze, které divákům promítají v planetáriu. Etta se po sexu s Dani vždycky cítila ohromně uvolněná.

Dělala to celých pět let, co pracovně jezdila do New Yorku. Dani nebyla její první ani jediná přítelkyně. Pár románků měla na vysoké, ale ty se všechny daly nazvat mladickými experimenty. Než potkala Dani, dlouhé roky žila výhradně s muži.

Jedna kamarádka z Washingtonu, která na Ettě něco nejspíš poznala (anebo se o ní kdysi dávno něco dozvěděla u Smithové?), jí poradila, ať v New Yorku vyhledá Dani. Neřekla Ettě příjmení, jenom jí dala telefonní číslo.

Etta hned první noc v hotelu na číslo nervózně zavolala. Daniin tón hlasu ji okamžitě uklidnil. Jedinou nenápadnou narážkou jejich rozhovor správně nasměrovala. Všechno probíhalo v klidu. Druhý den večer se sešly na kávu. Potom zašly do diskrétního klubu v Greenwich Village. Následovalo pozvání do Daniina bytu nedaleko klubu a jejich vztah začal. Naprosto přirozeně to vyplynulo z běhu událostí. Nejprve si vyjasnily určité podmínky a dál už nebylo zapotřebí žádných slov. Etta na tu noc často myslela. Dani jí nenuceně, zkušeně a krok za krokem odhalila, kdo je, co doopravdy chce a potřebuje.

Ettu nikdy v životě nenapadlo, že by spolu dvě ženy mohly mít takový vztah. Nejen dvě ženy, ale vlastně dva lidé. Dvě bytosti jakéhokoli živočišného druhu. Dokázala se smířit s přestávkami, ale chtěla, aby to, co s Dani sdílí, trvalo věčně.

Neexistoval jediný důvod, aby tomu tak nebylo, pokud budou mimo ložnici vzájemně respektovat svou individualitu a soukromí.

Etta věděla, že Dani jejich společné známé z Washingtonu neprozradila, že jí Etta zavolala. V Ettině branži se bralo za samozřejmost, že podobné vztahy se musí za všech okolností tajit. Byla si jistá, že Dani to chápe. Musely si důvěřovat a také to dělaly. Dani nikdy nic nenamítala, když se Etta radši vrátila do hotelu, než aby strávila noc u ní doma. Etta jí vysvětlila, že v politice je image někdy mnohem důležitější než skutečnost. Ettiny slabé stránky se okamžitě stávaly slabinami jejích klientů.

„Není ti nic?“ zeptala se Dani vedle ní. Byla blondatá a působila křehce, i když taková vůbec nebyla. Když Etta neodpovídala, Dani k ní natáhla ruku a hravě jí palcem a ukazovákem promnula pravou bradavku. „Ty mě neslyšíš?“

Etta zvrátila hlavu doleva a usmála se. „Podle dechu jsem myslela, že spíš.“

Dani se na ni zadívala přimhouřenýma očima. „Už zase bereš to svinstvo?“ zeptala se.

„Trochu.“

„No tak fajn.“ Dani se posadila a hbitě se svezla z postele, aby se mohla postavit na zem a odejít do koupelny. Etta v přítmí sledovala siluetu a nenucené pohyby jejího pevného štíhlého nahého těla. Dani měla na pravé půlce zadku vytetovanou dýku. Když se jí Etta krátce po seznámení zeptala, co má znamenat, odpověděla: „Ubodala jsem manžela.“

Etta si byla jistá, že to řekla v žertu. Dál se na tetování neptala, ale pořád jí vrtalo v hlavě.

Za několik minut zaslechla spláchnutí záchodu. Dani přešla po prkenné podlaze a vlezla si zpátky do postele, k Ettě pod přikrývku. Když k ní Etta natáhla ruku a dotkla se jejího stehna, ucítila, že je suché a studené. „Vůbec nechápu, jak tu můžeš chodit nahá a nezmrznout,“ prohodila. „Máš tady hroznou zimu.“

Ani ji nepřekvapilo, že se jí Dani neobtěžovala odpovědět. Místo toho se zeptala: „Ten novej klient, co kvůli němu vodíš lidi za nos, ten Leland Brand, jakej doopravdy je?“

Chce si povídat o práci. U Dani to bylo zajímavé, protože se o politiku obvykle nezajímala. Etta toho o tom, co Dani dělá a jak tráví volný čas, moc nevěděla. Přítelkyně jí na sebe prozradila jen to, že testuje nejpokrokovější software. Kdoví, co to doopravdy je. Teď se zajímala o Branda. „Jsi snad nějaká špiónka?“ zeptala se Etta.

„Ano.“

„Brand je stejnej jako všichni politici. Ambiciózní, zahleděnej do sebe, zaslepenější než většina ostatních. Musím ho vodit za ručičku.“

„To mi k tobě moc nejde.“

„To bys koukala!“

„Fakt? A myslíš, že to ten Brand někam dotáhne? Třeba že se stane prezidentem a vezme si tě s sebou do Bílýho domu?“

Etta se zachichotala. „Proč?“

„Vždycky jsem chtěla přespat v Bílým domě. Odpověz mi.“

„Vyhraje v příštích volbách starosty. Bude šéfovat New Yorku.“

„Ale volby jsou dost daleko.“

„S mojí profesní orientací musíš plánovat hodně dopředu.“

Dani se k ní otočila a políbila ji na čelo. „Já tvoji orientaci dobře znám.“

„Hmm, pravda. Proč se o Lelanda Branda tak zajímáš?“

„Ten je mi fuk. Zajímám se o tebe. V něčem jsi dost naivní a já jen chtěla, aby sis uvědomila, že už nejsi v Kansasu. A taky mě zajímalo, jak se k tobě Brand chová.“

„Celkem dobře. Poslouchá, co mu říkám, protože v hloubi duše ví, že beze mě by vůbec nevěděl, co se sebou. Je jako tažnej kůň, kterej potřebuje jemnou domluvu a vedení. Potřebuje mě. Čas od času mu to připomenu, i když on si to neuvědomuje.“

Dani se usmála. „Takovou tě neznám.“

„Překvapuju tě?“

„Vůbec ne.“

Etta se už necítila jenom spokojená. Dostala chuť Dani trochu poškádlit. „Děláš si o mě starost, protože jsem každej den vystavená takový dávce testosteronu?“

„Kdepak,“ odpověděla Dani. „Hned ti předvedu proč.“ Její hlava zmizela pod přikrývkou.

Etta Dani o Lelandu Brandovi neřekla celou pravdu. Byla vůči svému klientovi loajální. Nepověděla přítelkyni, že Brand se od ostatních liší v jedné věci, která se jí na něm opravdu líbí – stačilo s ním strávit několik týdnů, aby pochopila, že nemá vůbec žádné morální zábrany. Takové ego a ambice, jaké má on, Etta neviděla ještě u žádného politika. Brand byl ochotný pro své cíle udělat cokoli. Prostě a jednoduše cokoli.

Tyto vlastnosti nebyly u politiků výjimečné, ale Brand měl mnohem menší svědomí a byl mnohem otrlejší, než si sám myslel. Etta se teprve učila, jak ho přimět, aby se projevil. Měl velké možnosti. Představoval pro ni zajímavou výzvu.

Teď o něm však nechtěla přemýšlet.

Dani si častokrát říkala, jak by chytrolínka Etta byla překvapená, kdyby se v budoucnu dozvěděla, co jí zatím zůstává utajeno. Lidé jejího ražení se však málokdy dozvědí pravdu a skoro nikdy se z ní nepoučí.

Dani nechtěla Ettu využít. Nehodlala jí ublížit víc, než by Etta dokázala snést. Možná by kamarádku překvapilo, jak moc ji Dani vlastně má ráda. Dani doufala, že jestli se Etta jednoho dne o její proradnosti dozví, pochopí to a odpustí jí. To by od ní však žádala opravdu hodně. A tak si dávala záležet, aby jejich vztah zatím zůstal beze změny.

Nikdy Ettě neprozradila své skutečné zaměstnání. Vůbec se nezabývala softwarem ani počítači. Pracovala pro farmaceutickou firmu. Právě tam získávala potřebné substance, které Ettě tajně přidávala do drog nebo alkoholu.

Jedna z vlastností, které Dani na své milence oceňovala nejvíc, bylo to, že mluví ze spaní. Když po promilovaném večeru a dobrotách upravených příslušnými prášky tvrdě usnula, byla neuvěřitelně hovorná. V bdělém stavu o svém působení v politice mnoho nenamluvila, zato ve spánku přeochotně sdílela informace.

Dani se při postelových rozhovorech za dlouhých nocí, jako bude i tahle, dozvídala ohromující informace.

Některé z nich dobře prodá.

38

Stacka probudilo zvonění telefonu. Když zamžoural na červené číslice na rádiovém budíku, uviděl, že jsou dvě hodiny a sedmnáct minut. Vleže na břiše napřáhl pravou ruku, jako zázrakem nahmatal zkroucenou šňůru a přitáhl si k sobě sluchátko.

„Stacku?“

Byla to Rica. „Hm,“ zabručel. Uvědomil si, že se mu o ní zdálo, ale nevzpomínal si co. Každopádně to bylo o ní, a ne o Lauře.

O manželce se mu už delší dobu nezdálo. Převalil se na bok a přinutil se posadit, i když zůstal nahrbený.

„Stacku?“

Podařilo se mu kroutivými pohyby vzad trochu se narovnat. Dřevěné čelo postele ho studilo do nahých ramen. Co ta Rica chce? Zašel na služebně moc daleko a vyprovokoval ji k činu? Vyvine se z toho pozvánka na noční jízdu taxíkem k ní do bytu? Nebo sex po telefonu? Stack doufal, že nikoli. Nikdy nechápal, proč lidi…

„Jsi vzhůru, Stacku?“

„Jo, jasně. Jsem vzhůru.“ Spíš tak napůl. Nejspíš se mi ani nepostaví‘ pokud mi právě kvůli tomu…

„Poslouchej, Stacku. Volal mi Ernest Fagin. Povídal, že omylem vytočil moje číslo dřív než tvoje, tak jsem mu slíbila, že ti zavolám. Na hasičskou stanici před chvílí někdo telefonoval a nahlásil požár v mrakodrapu na Východní šedesátý pátý, poblíž První Avenue.“

„Už tam jedu,“ řekl Stack. Rychle se na posteli převalil a příliš razantně vstal. Přitiskl si sluchátko k uchu. Ještě se úplně neprobudil a v ústech měl příšernou pachuť. „Zastavím se u tebe s autem a vyzvednu tě.“

„Je to kousek ode mě, svezu se tam taxíkem. Než se oblíkneš, už tam budu.“

Stack o tom pochyboval, ale nechtěl se hádat. „Tak se tam sejdeme.“ Zavěsil a povzdechl si: „Ach bože.“ Rozsvítil lampu a vyrazil do koupelny.

Zastavil se uprostřed kroku, protože znovu zazvonil telefon.

To bude asi ještě Rica.

Když zvedl sluchátko a ohlásil se, zaslechl povědomý zasmušilý hlas, který mu jednoduše oznámil: „Je to ve věžáku na Východní šedesátý pátý, kousek od křižovatky s První. Pospěšte si.“

Stack na okamžik ztuhl. „Počkejte! Kde…“

Žhář však zavěsil.

Když Stack přestal mít husí kůži, poslechl volajícího a hodil sebou.

Za deset minut už jel k East Side. Najednou zaslechl jekot sirén, který pořád sílil. No co? pomyslel si a rozhodl se k nim přidat. Řítil se téměř opuštěnými ulicemi, ale položil na střechu vozu maják a zapnul sirénu. Pomyslel si, že všechno to noční kvílení, které z různých stran míří do jednoho bodu, mu připomíná vlčí smečku na stopě.

Žhář stál na druhé straně ulice v hloučku lidí z domu naproti hořícímu věžáku. Všichni se přišli podívat, co se děje. Na Manhattanu bylo typické, že se častokrát neznali ani sousedé, kteří bydleli ve stejném domě a na stejném patře. Obyvatelé mrakodrapu se určitě neznají, takže si nevšimnou člověka, jenž mezi ně nepatří.

Oheň skýtal celkem efektní podívanou, protože z oken bytu ve dvacátém prvním patře šlehaly plameny. Ale jenom z toho jednoho bytu, pomyslel si spokojeně Žhář.

Tentokrát se rozhodl zůstat poblíž a ubezpečit se, že se oheň nerozšíří dál. Prevence zaúčinkovala. Nejprve zajistil, aby se požár držel jenom v kuchyni či bytě, pak zavolal hasičům a nakonec pro jistotu ještě Stackovi domů. Mark Drucker žil sám. Kromě něho dnes večer nikdo jiný nezemře. Plán vyšel.

Na rohu poblíž policejního zátarasu zastavil taxík, ze kterého vystoupila vyšetřovatelka Erica Lopezová. Žhář se skryl ve skupině přihlížejících a sledoval, co se bude dít.

To je zvláštní, že Stack, jehož na policii všichni respektují, a dokonce se ho trochu bojí, nepřijel s Lopezovou ani po telefonátu. Žhář otočil zápěstím a podíval se na své zlaté hodinky. V tuhle noční hodinu se z postele nechce ani policajtům. Telefonát Stacka nejspíš probudil a policista si řekl, že nikam nepůjde. Teď se stejně nedá nic dělat. Bude to muset počkat do rána, kdy bude situace přehlednější. Policajti ve službě tráví dlouhé hodiny a není to pro ně nijak jednoduché. Nejsou vždycky v převaze ani nemají plno energie. Stack možná jednoduše vyslal svou partnerku, aby oheň sledovala a zjistila fakta. Vyšší postavení v práci je někdy skvělá věc. A to i pro Žháře, kterému se rozhodně ulevilo, že se ctihodný Stack nedostavil.

Plameny fascinovaly, ale Žhář si jich nevšímal a upíral veškerou pozornost k Lopezové. Byla dost malá a čiperná. Měla rázné pohyby jako nějaká silačka. Nejspíš tráví dost času v posilovně, aby nějak vykompenzovala svou drobnou postavu. Asi to tak bude, protože i když se společenské poměry dost změnily, ženy to u policie stále nemají lehké.

Lopezová přešla přes ulici. Vytáhla odznak, opatrně překročila několik hadic a vyhnula se hasičské výzbroji rozestavené kolem. Jako by si uvědomovala, že není ve svém živlu, a nechtěla se tam zbytečně plést. Po fasádě domu stékala voda a celá ulice byla mokrá. Hasiči v holinách a tmavých pláštích s příčnými žlutými pruhy pobíhali sem a tam a velkými oblouky kropili budovu vodou.

Lopezová se zastavila, aby prohodila pár slov s vysokým štíhlým hasičem. Měl na sobě také plášť, ale jeho přilba se lišila od přileb ostatních a na nohou měl holiny, které se podobaly obyčejným černým galoším. Žhář si vzpomněl, že už ho někde viděl, ale nevybavoval si přesně kde. Není to nějaké velké zvíře od hasičů? Nebo dokonce od policie? Další, koho se má bát?

Tamhle je Stack!

Z ničeho nic se objevil jeho spojenec a protivník v jedné osobě. Stál na druhé straně ulice zády k hořícímu domu a pátravě se díval na byty v protější budově, jako by někoho hledal. Na sobě měl příliš dlouhý a objemný kabát, který se podobal biblickému šatu.

Žháře najednou zachvátil děs. Skoro zpanikařil.

Teď už nemá důvod tady zůstávat. Jenom plameny. Nic jiného. Jsou vysoké a majestátní. Vysmívají se nepřátelům, protože dnes v noci už svou práci odvedly. Nelze je přemoci. Sotva je tady uhasí, objeví se jinde. Působením osudu, s pomocí sirky nebo uhlí. Oheň je nepřemožitelný a věčný.

Žhář se odtrhl od skupiny přihlížejících a poodstoupil stranou. Potom vešel do úzké tmavé uličky, která vedla mezi dvěma cihlovými domy. Zhruba za minutu se tudy dostane k dalšímu bloku a bude mimo ohrožení. Bude v bezpečí před Stackem.

Stackovu pozornost upoutal jakýsi pohyb. Všichni lidé na druhé straně ulice uhranuté zírali na plápolající plameny vysoko nad svými hlavami. Skoro jako by vzývali nějakého prastarého boha. Jejich nehnutá fascinace až zarážela.

Mezi nimi se pohnula temná postava.

Když se Stack trochu víc soustředil na místo, kde ji spatřil, byla pryč.

Od hypnotizovaného, nehybného hloučku na chodníku se kdosi oddělil a zmizel. Stackovi velmi rychle došlo, že mohl odejít jedinou možnou cestou.

Temným ústím úzké uličky.

Zapomněl na to, že se chtěl přidat k Rice s Faginem, a rozběhl se přes ulici. Při každém došlápnutí mu od nohou vystříkla voda a zmáčela mu spodní lemy nohavic a ponožky.

Oběhl stočenou hasičskou hadici a stál přímo na začátku dlouhé uličky. Z vedlejšího bloku do ní dopadalo slabé světlo. Vypadala jako vstup do jiného světa. Stack na okamžik zahlédl siluetu temné běžící postavy.

Cítil, jak se mu zvedla hladina adrenalinu, jako by dostal obrovskou injekci. Zrychlil. Když vběhl do temné uličky, zajel pravou rukou pod kabát a vytáhl z pouzdra pistoli.

Slyšel svůj vlastní hlasitý přerušovaný dech a zvuk svých podrážek na chodníku. Vtom zaslechl cosi před sebou. Krátké zařinčení kovu, jako by někdo zavadil o popelnici anebo z ní shodil víko. Nebylo však vůbec nic vidět…

Tamhle!

Stack ze tří čtvrtin proběhl temnou uličkou a spatřil v úzkém pruhu mdlého světla téměř přízračnou postavu. Zaběhla za roh a na chodníku se dala vpravo. Někdo tam je. Stack věděl kdo. Věděl to určitě.

Neměl u sebe vysílačku, ale to bylo docela jedno. Teď musí běžet ještě rychleji než zamlada. Ví, že to zvládne. Ví to. Hrudník se mu prudce zvedal a nohy pod těžkým vlněným kabátem zabíraly jako o život. Pravým stehnem o něco zavadil, možná o stejnou popelnici, do níž předtím narazil uprchlík. Znovu zařinčel kov.

Vyběhl z uličky a ocitl se u dalšího bloku domů. Podíval se vpravo a na poslední chvíli zahlédl člověka, kterého se snažil dohnat. Na křižovatce zahnul za roh a zamířil zpátky k hořícímu domu.

Stack zastrčil bradu a zhluboka se nadechl. Mně neutečešty hajzle!

Nevnímal bolest v plicích ani ve stehnech. Letěl k rohu jako šíp.

Tam uklouzl a málem upadl.

Zůstal stát na místě a prudce oddechoval, až se mu u úst srážely obláčky páry.

Za rohem nikdo nebyl. Nepovaloval se tam ani bezdomovec na kanálu, aby se zahřál, ani tam nepostával nespavec s cigaretou v ruce nebo se psem na vodítku. Otevírala se před ním temná studená ulice s několika zaparkovanými auty.

Stack se rozběhl k vedlejšímu bloku a podíval se do ulice, kde hořelo. V záři světlometů a plamenů ohně se nedalo rozlišit, zda některá ze siluet na chodníku není Žhář.

Ten tam nebude, tak hloupej není.

Stack se rozhodl, že to riskne a rozběhl se k dalšímu bloku.

Ulice byla skoro stejně úzká jako ta, jíž před chvílí proběhl. Po jedné straně stálo několik zaparkovaných aut. Stack do ní vběhl, po několika metrech se zastavil a zadíval se do šera před sebou.

Nic se tam nehýbalo.

Pak zaslechl tichý rytmický zvuk. Že by kroky?

Zhluboka se chrčivě nadechl a rozběhl se za zvukem. Představoval si, že tam někdo je. Doufal v to.

Dostat se tak zpropadeně blízko a pak…

Opravdu spatřil nějaký pohyb! Byl si tím jistý.

Byl si jistý, že viděl někoho běžet směrem k ulici, kterou od hořícího domu dělila jediná budova.

Když dorazil na křižovatku, zjistil, že ulice je zablokovaná policejními zátarasy, ale vůbec nikdo ji nehlídá. V tuto brzkou ranní hodinu to ani nebylo potřeba.

Stack proběhl kolem zátarasu a pokusil se zrychlit. Podařilo se mu trochu zmenšit vzdálenost mezi sebou a pronásledovaným. Pokud ho nedoběhne, aspoň se ho pokusí utahat. Dostane ho prostě tím, že se nenechá setřást a postupně ho unaví. Jeho zrychlený dech se proměnil v zuřivé lapání po vzduchu. Nohy ho bolely a hrozivě mu ztěžkly. Podrážky jeho bot na chodník dopadaly v trochu jiném rytmu než předtím. Nejprve ztěžka došlapoval na paty a teprve pak na celá chodidla.

Záhy pochopil, proč jsou v ulici zátarasy. Noční větřík k němu nesl kouř a vháněl do ulice černou mlhu. Stackovi se hůř dýchalo. Místo čerstvého nočního vzduchu do plic vtahoval hustý čpavý kouř.

Jak mu docházel kyslík, pociťoval stále ostřejší bolest v boku. Klopýtl a musel zpomalit.

Kouř se na okamžik rozptýlil a Stack několik desítek metrů před sebou spatřil tmavou postavu, kterou pronásledoval. Stejně jako on běžela s hlavou dolů a klopýtala, ale nezpomalila.

Stack se pokusil vykřiknout, ale nedokázal se ani dostatečně nadechnout, natož vydat jediný zvuk. Pozvedl zbraň a chtěl vystřelit, ale pak si uvědomil, že to nejde. Netušil, jak daleko a kterým směrem kulka zaletí, pokud se netrefí. Navíc už postavu neviděl. Spíš jenom tušil, kde je.

Nesmí ztrácet hlavu. Nemám cíl. Nemám žádnej cíl, do háje! Mohl bych vystřelit pro výstrahu… Zparchantělý směrnice!

Sklopil zbraň a rozběhl se rychleji. Pořád nabíral tempo… Snažil se tak zoufale nadechnout, že se málem rozplakal. Oči ho pálily a slzely mu. Neustával v běhu. Cítil, jak mu po tvářích stékají slzy a umdlévají mu nohy. Zaslechl třesknutí pistole o chodník a hučení ohně. Padal stále hlouběji do kouře nízko nad zemí. Do tmy.

Žhář se zapotácel, jako by byl opilý. Nohy se mu pletly a obličej měl brunátný a celý uslzený. Musel mhouřit oči, aby vůbec něco viděl.

Trvalo snad celou věčnost, než se dostal k autu, odemkl ho a zhroutil se na sedadlo spolujezdce.

Díkybohu, že je tak pozdě. A taková tma.

Ale ta bolest! Bylo to opravdu o fous. Unikl jen o vlásek.

Tohle už nikdy nesmíš udělat. Nikdy se nesmíš vrátit, aby ses podíval na oheň. Opravdu nikdy.

Všechno páchlo kouřem a smrtí, definitivním koncem. Jednoho dne se to nevyhnutelně stane, ale dnes ne… Dnes ještě ne…

To je bolest!

Unikl opravdu o vlásek.

„Stacku…? Stacku…! Stacku!“

Otevřel oči a spatřil, jak se nad ním tyčí nějaké postavy. Na noční obloze za jejich zády zářilo několik hvězd. Pak si uvědomil, že mu cosi zakrývá ústa i nos, a zakroutil hlavou ze strany na stranu, aby se toho zbavil a mohl se pořádně nadechnout. Kdosi mu tu věc pevněji přitiskl k bradě, takže měl zakrytou celou spodní polovinu obličeje. Několik dalších párů rukou ho přitlačilo k zemi. Co to ksakru…

„Dejchej, Stacku, prosím tě, hlavně se uvolni a dejchej.“

Poslechl a přestal se vzpírat. Opatrně začal zhluboka dýchat. Už věděl, že ta věc na jeho tváři je respirátor.

Sledoval postavy nad sebou a pokoušel se rozpomenout, co se vlastně stalo. Určitě se nad ním sklání Rica, i když jí v šeru a kouři nevidí do obličeje. Vedle ní je někdo v hasičské přilbě a přidržuje mu na obličeji respirátor. V pruhu světla vedle nich se tyčí štíhlá postava Ernesta Fagina.

Stack se úplně uvolnil na znamení, že je v pořádku a už se nebude vzpouzet. Pomalu, odhodlaně napřáhl ruku vzhůru a chytil hasiče za zápěstí, aby mu přestal k obličeji tisknout respirátor.

Zvládne dýchat úplně sám! Nadechne se chladného čistého vzduchu. Newyorského vzduchu, který nikdy nepovažoval za znečištěný. Několikrát prudce zakašlal, pak se uklidnil a ještě jednou se nadechl toho nejsladšího vzduchu na světě.

„Už je to lepší, Stacku?“ zeptala se ho Rica.

Rozhlédl se kolem sebe a uvědomil si, že je několik metrů od místa, kde nejspíš upadl. Mezi ním a hvězdnou oblohou se vznášel kouř, ale rozhodně ho bylo méně, než když stál poblíž hořící budovy ve vedlejším bloku. „Co se to…“

„Dostal vás ten kouř,“ řekl Fagin, „Můžete už dejchat normálně?“

„Jo,“ odpověděl Stack. „Honil jsem…“

„To nám došlo,“ přerušila ho Rica.

„Kde mám pistoli? Upadla mi a asi vystřelila.“

„Taky že jo,“ potvrdila mu Rica. „Ten výstřel nás sem přivolal. Zabil jsi jeden starej chevrolet.“

Stack se zvedl na loktech.

„Lehněte si,“ přikázal mu Fagin. „Už pro vás jede sanitka.“

„Ale ne,“ odporoval Stack. „Já žádnou sanitku nepotřebuju.“

„Nevíme, kolik kouře jste vdechl.“

„Cejtím se dobře.“

„Jasně, ale nadejchat se kouře není žádná legrace. Řekněte mu, ať si lehne, Rico.“

Rica se na Stacka chvíli dívala a pak zamítavě zavrtěla hlavou. „To nemá smysl. Musíme to nechat na něm.“

„Ježkovy oči,“ prohodil Fagin. „Tyhle drsňáci od policie. To platí i pro vás, Rico. Povídám, že ho naložíme do sanitky.“

Hasič, který Stackovi tiskl k obličeji respirátor, vstal. Stack se přidržel jeho nohy a klekl si. Podařilo se mu vstát. Kdosi ho vzal za loket a pomohl mu. „Heledte, fakt mi nic není. Vážně,“ ohradil se.

„To není tak jistý,“ oponoval Fagin. „Možná vás budou muset ošetřit. Minimálně půjdete na pozorování.“

„Nepůjdu,“ odsekl Stack. „Nic mi není, krucifix!“

„Vy jste tak příšerně paličatej!“

„Poslouchejte, já zvládnu…“

„Vy poslouchejte!“ okřikl ho Fagin.

„Já ho vezmu k sobě domů,“ vložila se do toho Rica.

„Jedině pokud bydlíte v Rooseveltově nemocnici.“

„Dohlídnu na něho, a pokud bude mít nějaký potíže, zavolám záchranku. Slibuju.“

„Vy jste taky doktorka…“

„Když říká, že mu nic není, tak mu to musíme věřit.“

Fagin si předloktím otřel saze z obličeje a podíval se na Stacka znechuceně a ustaraně zároveň. „Takže pojedete k ní domů. Vyhovuje vám to, Stacku?“

„Jo, to jo. Díky, Erneste. A teď se vraťte ke svýmu ohni.“

„Už jsme ho zpacifikovali,“ řekl Fagin.

Rica Stackovi podala jeho pistoli. Vzal si ji od ní a zastrčil ji zpátky do pouzdra.

„Kde jsi nechal auto?“ zeptala se ho Rica.

Pověděl jí to a vydal se s ní nejistým krokem směrem, kde stál zaparkovaný neoznačený policejní vůz. Trochu se motali a Rica musela Stacka podpírat.

Stack si najednou uvědomil, že je Fagin určitě pozoruje. Rychle se narovnal a dál kráčel sám.

39

Když se Stack probudil, zjistil, že má hlavu zabořenou mezi Ričinými obnaženými ňadry.

To je v pohodě, pomyslel si vyřízené, když si vzpomněl na události předešlé noci. Víc než v pohodě.

Aniž by se pohnul, jedním okem se rozhlédl po ložnici. Spatřil jednoduchý světlý nábytek ve skandinávském stylu. Bílé stěny s minimalistickou výzdobou. Visely tam obrázky zimní krajiny, které se dobře doplňovaly s nábytkem. Na oknech nebyly žádné záclony ani závěsy, jenom bílé dřevěné žaluzie. Rica je natočila tak, aby v místnosti bylo šero. Stack doufal, že je to i kvůli soukromí. Vzpomínal si, že podlaha je z tvrdého dřeva a studila ho do bosých nohou, dokud nešlápl na jeden ze tkaných koberečků.

Polkl. Na patře mu pořád ulpívala pachuť popela a v nose ho dráždil čpavý zápach spáleniny, který včera v noci visel ve vzduchu. V krku ho však neškrábalo, jak se obával.

„Není ti nic?“ zeptala se ho najednou Rica. Hlas měla trochu ochraptělý. Stackovi připadal vzdálený, protože ji slyšel jenom jedním uchem.

„Ne. Jak víš, že jsem vzhůru?“

„Cítila jsem, jak jsi mrknul.“

„Aha.“ Stack trochu pootočil hlavou, políbil ji do žlábku mezi ňadry a pak na každou bradavku.

„Jsi rád, že jsem tě vzala k sobě domů?“ zeptala se ho Rica.

„Co myslíš?“

„Myslím, že jo. Je to tu lepší než v nějakým starým špitále. Kromě toho nejsi nijak vážně zraněnej. Jenom ses trochu nadejchal kouře.“

Stack se od ní odtáhl a zatvářil se naoko zraněně. „Taky bys mohla mít trochu víc soucitu a pochopení, když už mě tu máš.“

„Viděls, jak vypadá?“

Stack se jí nemusel ptát, koho má na mysli. „Ne. Jenom jsem ve tmě někoho zahlídnul. Většinou nebyl vidět kvůli tomu kouři.“

„Možná to ani nebyl Žhář.“

„Byl,“ oponoval Stack. „V noci mi zavolal, hned po tobě. Aby mi řekl, že hoří.“

„Cože? Děláš si legraci?“

„Nedělám.“

„Byl to ten samej hlas?“

„Stoprocentně.“

Rica mlčela a přemýšlela. „Jenom jsem se chtěla ujistit,“ řekla po chvíli.

„Aha.“

Rica si olízla rty a konečky prstů si odhrnula prameny vlasů z čela a očí. „Vyhořelej byt vypadal přesně podle očekávání. Oběť se jmenuje Mark Druckner. Ležel na podlaze v kuchyni a vypadal jako kus chleba zapomenutej v toasteru. Byl svázanej černou látkou a politej nějakou hořlavinou. V domě není žádnej hasicí systém, takže tam nebyl ani žádnej deštník.“

Stack se vymanil z teplého sevření jejího pevného těla a převalil se do studených přikrývek. Podepřel se loktem a začal: „Jak…“

„Probudila jsem se dřív a zavolala jsem na pár míst.“

„Dřív? Kolik je hodin?“

„Bude deset.“

„Ježíšmarjá!“ Posadil se. „Jdeme.“

„Kam?“

„Máme práci. A potřebujeme do materiálů přidat zápisy ze zasedání družstevního představenstva v domě, kde včera hořelo. Pokusíme se je dostat bez soudního příkazu a pak musíme poslat pár uniforem, aby si promluvily se sousedama. Jsou to svědci. Potřebujeme o tom Druckerovi něco zjistit…“

„Stacku?“

„Co?“

„Chceš ještě jedno číslo?“

„Taky mě to napadlo.“

Odpoledne už měli většinu potřebných informací. Policejní i hasičské hlášení potvrdilo, že Drucker je další Žhářovou obětí. Měl i stejný profil jako ostatní – byl úspěšný, padesátiletý a rozvedený. Měl titul profesora a vyučoval na Newyorské univerzitě urbanismus. Prožíval vášnivou aférku s posluchačkou kurzu Třídní a majetkové rozvrstvení a byl oblíbený u většiny kolegů. Zasedal v různých výborech, které řešily rozvoj města, a nedávno mu skončilo členství v představenstvu bytového družstva. Ostatní členové, které Druckerova smrt ohromila a rozesmutnila, policii ochotně poskytli zápisy z měsíčních zasedání za poslední dva roky.

Stack s Ricou si už vyslechli 0’Reillyho kázání. Kupodivu nebylo tak drsné, jak očekávali, protože šéf sám už byl zmatený a unavený nejen Žhářovým řáděním, ale i velkým byrokratickým tlakem shora. Vyjádřil mírné zklamání nad tím, že Stack ze Žhářova telefonátu nevydedukoval nic nového, ale opravdu jenom mírné.

Stack a Rica strávili většinu odpoledne nad zápisy ze zasedání představenstev.

Stack se nakonec narovnal. Podrbal se vzadu na krku, natáhl obě paže a protáhl se. Znovu se podíval na stohy papírů na svém stole a pak na Ricu. „Něco jsem našel,“ řekl. „Teda možná.“

Rica odložila dokument, který četla. Rukou si protřela oči a zamžourala na něho přes stůl.

Stack vůbec nechápal, jak je možné, že si dosud nevšiml, jak krásně a zranitelně vypadá, když je vyčerpaná. Vzápětí myšlenku rychle zaplašil. „Všimla sis, jak často se v těch zápisech objevuje jméno Myra Ravenová?“

„Jo, ale nepřijde mi zvláštní, že se tam objevuje často, ale spíš že je v zápisech skoro z každýho družstva.“

Stack pocítil zvláštní pýchu nad tím, že Rica je o krok napřed před ním. Dosud nic podobného nezažil.

„Vlastně to není tak hrozně zvláštní,“ řekla Rica. „Je to nějaká slavná realitní makléřka. Slyšel jsi už o firmě Myra Ravenová

& spol.?“

„Asi jo,“ řekl Stack. „Má hodně inzerátů v novinách, ne?“

„Přesně tak. Má nejúspěšnější realitku ve městě, takže je celkem normální, že se její jméno objeví v zápisech.“

„A připadá ti možný, aby její firma koupila nebo prodala nějakou nemovitost skoro v každým družstvu, který postihl požár?“ zeptal se Stack. „Totiž zajímalo by mě, kolik nemovitostí je její realitka schopná za určitou dobu prodat.“

Rica se roztržitě pohladila na bradě v místě, kde se o ni ráno ramenem otřel Stack. Neznatelně se pousmála. Pak se vrátila k práci. „Já vím, kam míříš, Stacku. Ale stejně to nemusí vůbec nic znamenat,“ pokrčila rameny.

„Měli bychom si s ní promluvit a ujasnit si to. Aspoň ji vést v patrnosti. Když už nic jinýho, tak by pro nás mohla být dobrým zdrojem všeobecnejch informací o newyorskejch družstvech vlastníků.“

„Souhlas,“ řekla Rica. Sevřela ruce před tělem a mírně se předklonila. „Všiml sis, jak na nás ten pitomec Mathers skoro celej den čumí?“ zeptala se tišším hlasem.

„Bobr? Ne, to jsem si nevšiml.“

„Něco ví. Ví o nás. Vidím to na něm.“

„Já myslel, že je ti to fuk,“ podotkl Stack.

„Taky že je. Jenom si říkám, že bychom neměli 0’Reillymu zbytečně nahrávat. Je dost blbej na to, aby zahájil kárný řízení nebo aspoň chtěl znát všechny podrobnosti.“

„Nevšiml jsem si, že by s náma Mathers byl včera v noci nebo dneska ráno ve tvý ložnici,“ řekl Stack, „takže ať si myslí, co chce. Klidně ať 0’Reillymu nabulíkuje, co ho napadne.“

„Jo. Prostě budeme dělat, že jedna paní povídala.“

„Přesně tak.“

Rica se usmála. „Připadá mi, že vůbec ničeho nelituješ.“

„Taky že ne,“ odpověděl Stack. „Stálo to za to…“

Rica to vzala jako kompliment. Sama dobře věděla, do čeho jde, a také nelitovala. „Stacku…“

Na stole zazvonil telefon a Stack zvedl sluchátko.

Rica naslouchala, jak volajícímu jednoslabičně přitakává, odporuje a vyjadřuje údiv. Pak mu slíbil, že někam dorazí ve čtyři, což bylo za půl hodiny.

Když zavěsil, tvářil se rozpačitě a zaujatě zároveň. Rica ten výraz znala. Už ho na Stackově tváři několikrát viděla. Podobně se tváří kočky, když se dají do hry s myší.

„To byla Gertruda Kreigerová,“ oznámil jí Stack. „Vdova po Ottovi Kreigerovi z Belmire Tower. Chce s náma mluvit. Nechtěla mi do telefonu povědět, o čem.“

„A proč?“

„Nevím, ale řekl bych, že nám nedůvěřuje a navíc se bojí, že by rozhovor mohl někdo nahrávat. Nedůvěřuje policii. Chápeš to?“

„Po včerejšku dovedu pochopit leccos,“ odpověděla Rica. „Pořád si něco představuju. Vybavila se ti někdy po sexu minulost, Stacku?“

„To je strachem,“ řekl Stack a zadíval se kamsi přes Ričino pravé rameno.

„To mluvíš o mně?“

„Ale ne. O Gertrudě Kreigerové přece.“ Stack vstal od stolu a přesvědčil se, že má košili pořádně zastrčenou do kalhot a popruh pouzdra na zbraň nemá zkroucený. „Půjdeme si s ní promluvit a zeptáme se jí, z čeho má takovou hrůzu.“

Chips se nejdřív vyděsil tak, že se málem podělal. Viděl svou fotografii v televizi i v novinách. Byl to on, i když dneska už vypadá úplně jinak. Přímo pod fotkou bylo napsané jeho jméno. Podezírali ho, že je Žhář. Jeho podobenka zrovna byla na televizní obrazovce jako pozadí za pěknou blonckou, která se tvářila hrozně vážně a říkala, že pokud někdo má informace o tom, kde se zdržuje, má zavolat na níže uvedené telefonní číslo. Mirabella zrovna vešla do obýváku a viděla to.

„To jsi ty?“ zeptala se a na místě se zarazila.

Chips se vnitřně celý třásl, ale ovládl se. Zasmál se. „No jasně. Jak dopiju tady to pivko, hned to tady podpálím, víš? Hele, Mirabello, jediný, co jsem v životě spálil, byl steak. Na okrajích se rychle zahřeje. Koupím gril a předvedu ti to.“

Naklonila hlavu ke straně a pozorněji se zadívala na televizi. „No to mě podrž. Ten chlápek vypadá jako tvoje dvojče, akorát má tmavší vlasy.“

„To říkáš, protože se jmenuje skoro stejně jako já.“

„No nekecej.“ Mirabella se znovu zadívala na obrazovku. „Proboha! Vždyť se tam píše Lawrence Chipsl Fakt jsi to ty.“

„No tak, Mirabello. Jen se na toho oškliváka pořádně koukni. Kdybys mu oholila vousy a knírek, vůbec by se mi nepodobal. Akorát jsi jeho fotku viděla v telce a tvoje podvědomí pod ni automaticky dosadilo moje jméno.“

Mirabella se podívala na televizi, pak na něho, potom zase na televizi a zpátky na Chipse. „Ale ty jsi…“

„Každopádně,“ pokračoval Chips, „v rodným listě mám napsáno prostě Larry. Moje matka by mě nikdy nepojmenovala Lawrence. Zní to moc nóbl.“

„Měl bys zajít na policii a vysvětlit jim to,“ navrhla Mirabella. „Je dost pravděpodobný, že tě někdo uvidí, vzpomene si na toho Lawrence a práskne tě.“ Opravdu mu na to skočila? Chips si nebyl jistý. Věděl, že Mirabella mu chce věřit, takže teď asi bere to, co jí nabulíkoval. Bude na ní muset ještě zapracovat a trochu svůj výmysl vyšperkovat pro případ, že by zakolísala.

„Popřemejšlím o tom,“ řekl. „Poslyš, kdybych si nechal narůst vousy a kníra, jako má on, obarvil si vlasy na hnědo a česal si je jako on – jako jsem to měl v Kalifornii – nebyli bysme si nijak podobný. Navíc já se doopravdy nejmenuju Chips, ale Chiperella. Zkrátil jsem si to, protože to zní líp. Ty se fakt jmenuješ Mirabella?“

„Maureen,“ přiznala. „Když jsem začínala jako tanečnice, připadalo mi to exotičtější.“

Chips se zašklebil. „Taky že to je exotičtější, brouku, to mi věř.“ Vstal z pohovky, přistoupil k ní a pevně ji objal. Byl rád, že se mu nepokusila vymanit. „A ty jsi celá exotická a erotická a tak vůbec.“ Políbil ji a přitom ucítil, jak mu její horký jazyk přejíždí po rtech jako nedočkavý plamen. Možná ani nepotřebuje dál přesvědčovat, ale on jí to stejně dopřeje.

Bavilo ho mít nad ní navrch. Mít navrch nad každým. Jeho sláva byla nebezpečná, ale Chips viděl, že má své výhody.

Když Chips přesvědčil Mirabellu, že není Žhář, trochu se uvolnil. Skutečně se své staré fotografii vůbec nepodobal. Byl starší, hladce oholený a vlasy měl přírodně blondaté. Kdepak plnovous a hustej knír! Ty jsou přiblblý. Bez nich vypadá líp. Je Larrym Chiperellou.

Od té doby však pro jistotu vycházel z domu výhradně v kšiltovce a brýlích s čirými skly a tmavými obroučkami. Na kšiltovce bylo logo Yankees. Vzadu měla plastový pásek, aby se dala upravit její velikost. Brýle ukradl z pultu v oddělení oční optiky v hypermarketu v New Jersey. Kleštičkami na nehty přeštípl plastovou šňůrku s cenovkou, nasadil si je na nos a vyšel z obchodu.

Když došel k Mirabellinu starému autu, vklouzl za volant a brýle si sundal. Zastrčil je do kapsy košile, kterou měl pod bundou, a nasadil si sluneční brýle, jež našel v palubní přihrádce a nosil je vždycky, když řídil.

Odjel od hypermarketu a zamířil na Manhattan. Chvíli se tam projížděl a proplétal se ulicemi plnými aut. V tomhle městě jsou mnohem horší zácpy než v Los Angeles, ať si lidi říkají, co chtějí.

Při odbočování vlevo na Třetí Avenue ho málem rozmašíroval popelářský vůz a pěkně mu pocuchal nervy. Pokoušel se uklidnit a přitom šlápl na plyn ve chvíli, kdy naskočila červená. Kousek od něho s řevem zastavil taxík, jehož řidič začal zuřivě troubit. Chips sebou při náhlém zvuku prudce škubl a narazil hlavou do střechy Mirabellina maličkého auta. Taxíkář, který vypadal jako Arab, na něho zazíral, stáhl okénko auta a vyklonil se ven. Začal Chipsovi nadávat v jakémsi cizím jazyce.

Chips rychle zatočil kličkou okna a vystrčil z něj napřažený prostředník, aby ho taxíkář dobře viděl. „Já si dobře pamatuju, co jste provedli s Dvojčatama, ty svině!“

„Jmenuju se McGregor, ty debile!“ opáčil taxíkář s hutným skotským přízvukem.

„Jasně, já taky.“

Taxíkář si ho prohlédl přimhouřenýma očima a pak šlápl na plyn. Za skřípění pneumatik proletěl těsně před Mirabelliným autem. Zabahněný taxík se řítil pryč a ještě na poslední chvíli na další křižovatce chytil zelenou. Chips se trochu uklidnil. Měl pocit, že konfrontaci skvěle zvládl. Zahnul za roh do ulice s plynulejším provozem. Zajel ke straně a několik minut pozorně hleděl do mapy, kterou si vzal s sebou. Potom pomalu projel kolem domu, který hledal.

Obkroužil blok a minul dům ještě dvakrát, aby si ho pořádně zapamatoval a vtiskl si do paměti i okolní obchody, malá bistra a staré domy, které se mezi novějšími věžáky krčily jako upejpavé staré panny. Okolí bylo důležité. Dávalo mu pocit, že místo zná jako celek, a usnadňovalo mu plánování postupu. Než se někam vloupal, potřeboval znát okolí domu, jeho vnější vzhled a plán podlaží, lim se mohl vyhnout nečekanému setkání s nějakým spáčem nebo se psem, který byl moc milý, dokud ho nenaštvalo, že se mu tam někdo motá. Leckterý hafan si bránil své teritorium*

Jednou nevěděl, že v bytě bude pes, a narazil na prašivého pudla, který byl mnohem drzejší, než by člověk čekal. Měl zuby, které nehodlaly pustit, jakmile se zakously. Vrčel a skočil po Chipsovi ze stínu pod židlí. Chips byl připravený a hodil mu hrst mletého syrového hovězího.

Psisko však maso jediným dechem zhltlo, ani se nezastavilo, a vrhlo se na něho. Zakouslo se mu zezadu do kotníku. Mělo zuby jako jehličky. „Nech toho!“ zařval Chips a zuřivě se tu potvoru snažil setřást ze své nohy. Ta zatracená bestie si snad myslí, že je nějakej podělanej pitbul! „Fuj! Sedni! Čekej! Lehni!“

Pes nebyl cvičený a Chipsovi zůstala na noze jizva od jeho zubů.

Chips se od té doby pokaždé zašel na místo nejdřív podívat, aby si ho pevně vtiskl do paměti, než tam půjde naostro. Věděl, že v životě se vždycky může přihodit něco nečekaného – skočí po něm zuřivý tříkilový pudl nebo vyhraje na automatu. Musí být připraven na špatné, na dobré, na všechno. A tak si chtěl zapamatovat okolí a pokud možno zjistit, jak to vypadá v příslušném poschodí.

Díky tomu pak bude znát únikovou cestu.

40

Mirabella nevěděla, jestli si Chips doopravdy myslí, že je úplně hloupá.

To mu vážně měla věřit, že není Lawrence (Larry) Chips, o kterém v novinách i televizi tvrdí, že ho policie potřebuje vyslechnout kvůli Žhářovu řádění? Že by to byl jiný chlapík se stejným jménem? To určitě! V rodném listě prý má napsáno Larry, ne Lawrence. A stará fotka toho druhého Chipse v novinách a televizi se mu ani moc nepodobá. Všechno to bylo naprosto věrohodné – pokud člověk nepřemýšlel.

Lhal jí? Opravdu si myslel, že ho nepozná, jenom protože Chips v televizi má hnědé vlasy, plnovous a knír? Vypadal jako její Chips převlečený na maškarní.

Otázkou zůstávalo, co si s tím má Mirabella počít. Doopravdy nevěřila, že by její Chips dokázal někoho zabít. A pokud je na té fotografii opravdu on, pak podle policejních záznamů nemá násilnické sklony. Mirabella měla s policisty dostatečné zkušenosti, takže Chipsovi neporadila, aby si sehnal právníka, ohlásil se na policii a pověděl jim pravdu. I když třeba opravdu není Žhář, stejně by ho mohli odsoudit. A co by pak bylo s Mirabellou, která mu celou dobu poskytovala přístřeší? Věděla, jak by to mohlo dopadnout, protože úřady vždycky všecko dokážou skvěle překroutit, jen aby to odpovídalo jejich představám. Nejdřív má člověk pravdu na své straně. Ta pak najednou přeběhne na druhou a připne si odznak nebo si navlékne černý talár.

Samozřejmě existovala velice malá možnost, že Chips nelhal a opravdu není Larry Chips z fotografií ve zprávách. A já jsem papež. Nebo že to je on a je Žhář. To by zase mohl papež být on. Anebo je to tentýž Larry Chips, akorát nikoho neupálil. To je nejpravděpodobnější a taky nejuvěřitelnější.

Ať je to jak chce, Chips každopádně neskončí v její náruči, ale v náruči zákona.

Má tedy zavolat na příslušné místo? Má ho udat? Je to její chlap, a pokud to udělá, za co jako ženská stojí? Měla by při něm stát, přesně jak se to zpívá v jedné písničce.

Mirabella se však nepovažovala za naivku. Nemohla vyloučit, že Chips opravdu může být nebezpečný.

Co má udělat? Když to nechá být, možná to bude chyba. Na druhou stranu, pokud svého chlapa udá na policii, místo aby při něm stála, a oni pak za Žhářovo vraždění zatknou někoho jiného, bude to mít na talíři do konce života. Je to skutečné dilema.

Mirabella se zamyslela.

Vypila přitom hodně tequily.

Nakonec usnula.

Nekompromisní rozhodnutí nebyla její parketa.

Gertruda Kreigerová byla dlouhonohá prsatá třicátnice s načechranými rezavými vlasy a tváří poznamenanou tragédií. Pod smutnýma hnědýma očima měla tmavé kruhy. Stack si nedokázal pomoci, ale připomínala mu zoufalou roztleskávačku. Našla dočasné útočiště v prázdném bytě o tři patra níž, než kde uhořel její manžel. Když otevřela dveře, omluvila se Stackovi s Ricou, že tam nemá žádný nábytek.

Vybídla je, aby se posadili na pohovku, ale Stack dvakrát odmítl, a tak nakonec kývla a zasmušile se nad jeho mužskou tvrdošíjností usmála. Rica by se vsadila, že její manžel byl hodně tvrdohlavý. Gertruda jí připadala jako duch rusovlasé panenky Barbie s kreditkami místo mozku.

Gertruda se posadila do rohu pohovky a Rica si sedla na jedinou židli v místnosti. Byla dřevěná a tak nepohodlná, že ji nejspíš musel navrhnout člen nějakého přísně asketického mnišského řádu, který pohodlí považuje za hřích.

Kavalír Stack zůstal stát s rozepnutým kabátem a rukama v kapsách kalhot. „Vaše ztráta nás velice mrzí,“ řekl. „Můžeme pro vás něco udělat?“ Rica věděla, že odpověď na svou otázku dávno zná. Znal ji každý policista.

„Chci, abyste chytili toho, kdo ho zabil,“ řekla Gertruda Kreigerová.

Teď je na řadě Stack, pomyslela si Rica a mlčela.

„Věřte mi, že pro to děláme úplně všechno, co je v našich silách,“ řekl.

„Já vám to věřím,“ ujistila ho Gertruda. Sepnula ruce jako při modlitbě, svěsila je mezi kolena a pevně je jimi stiskla. Stack podobný způsob sezení viděl u obětí znásilnění.

„Do telefonu jste mi říkala, že pro nás možná máte nějaké informace,“ připomněl jí jemně.

„Nejdřív jsem si nebyla jistá, ale chci opravdu udělat všechno, co budu moct, abych vám pomohla dopadnout Ottova vraha.“

„Samozřejmě, toho si nesmírně…“

„A cítím zodpovědnost vůči ostatním, které se ten šílenec chystá zapálit jako…“ Sklonila hlavu a pevně zavřela oči, aby počkala, až se v ní přežene citová bouře. „Netuším, co to udělá s manželovou pověstí – a s jeho památkou –, ale musím vám povědět o obálce, kterou jsem našla zastrčenou pod kopií jeho závěti v sejfu ve zdi u nás v bytě. Bylo na ní moje jméno a uvnitř byl klíč od sejfu v bance se vzkazem, že jeho obsah je můj. Měla jsem tam zajít, vyzvednout ho, pak schránku zrušit a nikomu o tom neříkat.“

Rica pozorovala Stacka. Celkem bez zájmu přenesl váhu z jedné nohy na druhou. Ruce měl stále vražené do kapes. „A poslechla jste ho?“

„Samozřejmě. Ve schránce byly peníze. Padesát tisíc dolarů, většinou ve dvacetidolarových bankovkách.“

„Panečku! Bylo tam ještě něco jiného?“ zeptal se Stack s neměnným výrazem ve tváři. Rica mlčky přihlížela. Opravdu ho moc ráda pozorovala při práci.

„Vůbec nic,“ odpověděla Gertruda. „Žádný vzkaz ani žádné vysvětlení. Jenom ty peníze.“

„A kde jsou teď?“

„V tom, co zbylo z našeho… mého bytu. V tom sejfu ve zdi.“

„Máte tušení, kde k těm penězům váš manžel mohl přijít?“

„Ani nejmenší. A taky nevím, proč je přede mnou do smrti tajil.“ Zadívala se s nadějí v očích na Stacka a začala slzet. „Myslíte, že to nějak souvisí s jeho vraždou?“

„Možná ano,“ odpověděl Stack.

„Budete je brát jako důkaz? Musím je odevzdat na policii?“

„Myslím, že by bylo dobře, kdybyste to udělala,“ řekl Stack. „Samozřejmě jenom na určitou dobu. Teď se na ně budeme dívat jako na obnos, který vám manžel chtěl darovat a o němž se nemáte nikomu zmiňovat. Mohl k tomu mít své vlastní, zcela legální důvody. Bankovky bývají zdrojem otisků prstů nebo nějakých jiných hmatatelných důkazů jen výjimečně, ale stejně bychom se na ně měli podívat, jestli mají platná sériová čísla a tak podobně. Budou v dobrých rukou a samozřejmě vám na ně vystavíme potvrzení.“

„Ano,“ řekla Gertruda, „potvrzení.“ Zavrtěla hlavou a svraštila obočí, jako by si uvědomila, že po manželově smrti má život ve vlastních rukou a musí si zvyknout jednat sama za sebe. „Jenom doufám, že vám to nějak pomůže chytit toho, kdo páchá ty hrozné vraždy.“

„Zachovala jste se správně,“ řekla Rica.

Gertruda se na ni podívala, jako by zapomněla, že tam s nimi je. „Ano, jistě…“ Vstala. „Pojdte se mnou do našeho bytu, ať vám je můžu dát.“

Opustili její dočasné útočiště a vyjeli výtahem o tři patra výš. Pořád to tam páchlo kouřem a smrtí. Gertruda zaváhala.

„Nechci jít dovnitř,“ řekla a ucouvla. „Aspoň dokud to tam nově ne vymalují.“

Stack s Ricou se na sebe podívali.

„Oběma vám věřím,“ pokračovala Gertruda. „Když vám povím, kde je sejf a dám vám číselnou kombinaci, zajdete tam pro ty peníze? Nic jiného v sejfu stejně není.“

Stack ji vzal za pravou ruku a něžně ji poplácal. „Ale jistě, určitě…“

Rica s Gertrudou zůstala na chodbě, zatímco Stack zašel do vyhořelého bytu, aby se odtamtud za pár minut vynořil s objemným papírovým sáčkem.

„Budeme to muset spočítat,“ řekl Gertrudě. „Je to součást běžného policejního postupu.“

Gertruda ho ujistila, že chápe, a nechala se odvést do svého dočasného příbytku. Tam Stack s Ricou přepočítali jejích padesát tisíc a ještě jednou jí poděkovali. Stack jí pak vypsal potvrzení a opatřil ho svým podpisem.

„Mimochodem,“ řekl už na odchodu, „nezmínil se před vámi manžel někdy o ženě jménem Myra Ravenová?“

Gertruda se zadívala na podlahu a zamyslela se. „Ne, určitě ne. Ale to jméno mi připadá povědomé.“

„Má jednu z nejúspěšnějších realitních kanceláří na Manhattanu,“ objasnil jí Stack. „Možná jste její jméno viděla v nějaké reklamě.“

„Ano, to bude ono. Asi jsem ho viděla v novinách nebo na billboardech v metru.“

Rice její poznámka připadala trochu zvláštní. Gertruda Kreigerová nepůsobila jako typ ženy, která často cestuje metrem.

I když podzemka je pro všechny.

„Mě by zajímalo, jestli jste si náhodou s manželem nekoupili byt přes její realitku,“ prohodil Stack.

„Ne, koupili jsme ho přímo od majitele. Ottovi se nechtělo nikomu platit provizi za zprostředkování.“

Ještě jednou jí poděkovali a odešli.

„Trochu mi to připomíná dvacet tisíc v Dannerově sejfu,“ řekla Rica, když čekali na výtah. Poklepala na objemný papírový sáček, který měl Stack složený v pravém podpaží.

„Možná,“ přitakal Stack. „Anebo tu mám peníze, který Otto schoval, aby z nich jeho vdova nemusela platit daň. Oba víme, že existuje velký množství možností. Kvůli penězům nakonec máme pořád co dělat.“

Když v přízemí vystoupili z výtahu, narazili na velice hezkého třicátníka s hustými blondatými vlasy a kouskem náplasti na krku, který čekal na zdviž. Když spatřil Ricu, zarazil se a pak se na ni mile usmál.

Stack nechal Ricu vystoupit z výtahu jako první. Když za ní vycházel, všiml si, že hezoun stiskl tlačítko s číslem poschodí, ve kterém Gertruda Kreigerová truchlila ve svém dočasném příbytku.

Myra seděla za psacím stolem a hleděla na tmavnoucí oblohu venku. Jeden z jejích makléřů, o jehož schopnostech nějakou dobu pochybovala, jí přinesl návrh na kontrakt s velice významnou burzovní společností, která po tragédii Světového obchodního centra stále hledala další kancelářské prostory. Jednalo se o složitý případ, do něhož by bylo zapojeno několik věřitelů, ale Myřina agentura by za uzavření smlouvy dostala ohromnou provizi. Za normálních okolností by se o něj živě zajímala a udělala z něj svou prioritu. Všechno ostatní by odsunula stranou a věnovala by se především tomu, jak kontrakt uzavřít. Dnes večer však na nemovitosti neměla ani pomyšlení. Zatímco za dveřmi její kanceláře se zbytek firmy balil k odchodu domů, majitelka seděla za psacím stolem s hlavou plnou starostí.

Pohledem sledovala vzdálená světla letadla vysoko nad městem. Jaké by to bylo, kdyby seděla v aeroplánu a vysokou rychlostí odlétala od svých problémů?

Sledovala letoun, dokud nezmizel.

Billy Watkins. Potřebuje se vidět s Billym.

Zrovna když se v kancelářském křesle otáčela, aby sáhla po telefonu, ozvalo se tiché zaklepání a dveře kanceláře se pootevřely.

Objevila se v nich hlava Amy Marksové. Tvářila se nervózně.

„Pojd dál, Amy. Co se stalo?“

Amy vstoupila, a napřáhla k ní ruku s podlouhlou bílou obálkou. „Zrovna jsem začala otevírat odpolední poštu a tohle v ní přišlo,“ řekla. Přistoupila blíž ke stolu, aby Myra mohla obálku vzít do ruky. „Nebylo to označené jako do vlastních rukou,“ dodala. „Kdyby na obálce bylo tvoje jméno, tak bych si to nepřečetla.“

„To je v pořádku, Amy.“ Podle firemních pravidel měla Amy otevírat jenom poštu adresovanou společnosti a pak ji rozdat příslušným osobám, jimž byla určená. Myra se podívala na obálku, kterou nahoře čistě rozřízl Amym nůž na dopisy. Nad adresou realitní kanceláře nebylo uvedené žádné jméno.

Ve složeném vzkazu uvnitř však objevila své. Stálo tam:

MYŘE RAVENOVÉ:

V OHNI A SMRTI JE VŠE STEJNĚ ČISTÉ.

Podpis chyběl.

Myra se pokusila nedat najevo znepokojení. Zprávu složila a zastrčila ji zpátky do obálky. „Trochu záhadné, co?“

„Mně to připadá dost děsivé,“ odpověděla Amy. „Když si vezmeš, že tu řádí ten Žhář a tak. Možná bys měla zavolat na policii. Třeba se jim povede zjistit, kdo ti to poslal. Dokážou z papíru sejmout otisky a možná i identifikovat stroj, na kterém to bylo napsáno.“

„Pokud ten stroj najdou,“ poznamenala Myra. Velice dobře věděla, že vzkaz v žádném případě nemůže předat policii. „Nepřipadá mi, že by ta zpráva byla tak závažná. Ničím mi nevyhrožuje.“

„Ale ano. Úplně mi to nahání hrůzu.“

„Viděl ten dopis ještě někdo jiný?“

„Ne. Jakmile jsem zjistila, že je osobní a je pro tebe, hned jsem ti ho přinesla. Nikomu jinému jsem ho neukázala ani jsem o něm nikomu neřekla.“ Nepřítomně si na prstu otočila jednoduchý snubní prsten, který pořád nosila na ruce. „Opravdu bys měla zavolat na policii.“

Myra se podívala na obálku, která ležela uprostřed jejího stolu. „Možná máš pravdu. Budu o tom přemýšlet. A ty o tom zatím nikomu neříkej.“

„Jistě,“ přitakala Amy. Chvíli rozpačitě přešlapovala na místě. „Budeš chtít ještě něco?“

Myra se na ni usmála. „Nebudu. Děkuju, žes mi to rovnou přinesla. Jako vždycky jsi udělala přesně to, co se má, Amy.“

Když v kanceláři zase osaměla, ještě několikrát si vzkaz přečetla. Někdo si s ní zahrává. Pokouší se ji varovat? Líčí na ni past? Nebyla si jistá. Ale ten dopis určitě něco znamená.

Když vyšla z kanceláře, pořád se cítila nejistá. Sjela výtahem do podzemních garáží a vyrazila se svým SUV do mokrých a trochu namrzlých ulic. Mířila k domovu.

Byla doma teprve několik minut, když si uvědomila, že v její nepřítomnosti v bytě někdo byl.

Zachvátil ji vztek a zvědavost. Prošla celý byt a usoudila, že v něm vůbec nic nechybí, ale mnoha věcmi, od nábytku po úplné titěrnosti, někdo trošičku pohnul. Zvláštní. Jako by vetřelec vůbec nic nehledal. Spíš jako by tam někdo v rychlosti zrevidoval inventář.

Ale proč by to kdo dělal? Protože se hodlá vrátit? Ví ten člověk, že na sebe Myra nemůže upoutávat pozornost policie?

Zkřížila ruce na hrudi a lokty si opřela do dlaní. Pohledem zalétla přes místnost k chladné noční obloze nad Central Parkem.

Jako zkušená realitní makléřka věděla, že stojí přesně v geometrickém středu svého vysoko položeného domova, jehož klid někdo narušil, i když nijak nepoškodil nákladné zařízení. Cítila se zoufale osamělá.

Poprvé od chvíle, kdy si v kanceláři přečetla výhružnou zprávu, se její znepokojení proměnilo v nefalšovaný strach.

Bylo už pozdě a Stack s Ricou se chystali odejít ze stanice, když na stole zazvonil telefon.

Když Stack zvedl sluchátko, hlas seržanta Redda mu v něm oznámil, že má další hovor ohledně Žhářova řádění. Nebylo na tom nic zvláštního. Policie byla telefonáty zahlcená. Stovky lidí jim schválně volaly zavádějící nebo jinak nepoužitelné informace o Žháři a desítky z nich navíc ještě zvráceně předstíraly, že jsou Žhář. „Chtějí na chvilku zazářit jako pochodeň,“ poznamenal jednou Bobr. Seržant Redd bral vážně jenom minimum hovorů a ty pak přepojil ke Stackovi nebo Rice.

„Tak o co jde?“ zeptal se ho Stack.

Redd věděl, proč se ptá. „Novej úhel pohledu. Ta ženská má zvláštní hlas.“

A ty máš svůj instinkt, pomyslel si Stack. „Tak mi ji přepoj,“ řekl. „Tady detektiv Stack,“ představil se do telefonu.

„Haló?“ ozval se ve sluchátku nervózní hrdelní ženský hlas.

„Tady detektiv Stack,“ zopakoval Stack trpělivě neutrálním tónem. Někdy si nepřipadal jako policajt, ale jako moderátor v rádiu, kam volají posluchači s tipy a dotazy. „Prý pro nás máte nějaké informace.“

„Ano, o Žháři.“

„A jaké, madam?“ otázal se a schválně se ženy nezeptal na jméno. Na druhé straně bylo ticho. To se Stackovi líbilo, protože to znamenalo, že žena znovu zvažuje své rozhodnutí pokračovat a povědět mu všechno, co má na srdci. Potřebovala se ujistit, že to opravdu chce udělat. „Myslím, že se tomu říká dát tip.“ Teď už mluvila klidně. Překonala prvotní strach. „Jestli chcete najít Žháře, hledejte u starosty v kanceláři.“

Tomu se říká novej úhel pohledu! „Máte na mysli starostu New Yorku?“ zeptal se, aby ji trochu zdržel. Potřeboval, aby ještě chvíli mluvila.

„Samozřejmě, že New Yorku!“

„A v jeho kanceláři?“

„Ano. Mezi jeho poradci.“

„A kterého konkrétně máte na mysli?“

„Vy jste policajti, takže byste si to měli umět zjistit. Kdybych vám řekla jméno, dalo by se snadno přijít na to, od koho ho máte, a to by mi mohlo ublížit.“

„Jaký vztah k tomu člověku máte?“

„To si radši nechám pro sebe.“

„Ale jistě víte, že než začneme na základě vaší informace jednat, musíme si ověřit důvěryhodnost zdroje.“

„To je vaše věc. Já jsem vás jenom chtěla informovat.“

„Podobných telefonátů tu denně máme desítky,“ prohodil Stack.

„To mě vůbec nepřekvapuje.“

„Mohla byste svou informaci aspoň trochu upřesnit?“

„Ne.“

Zvrtal jsem to. Ztrácím ji. „Jenom potřebuju, abyste mi řekla něco, kvůli čemu bych vám – na rozdíl od ostatních – mohl věřit. Chci toho tolik?“

Ticho. Odešla od telefonu a nechala ho vyvěšený?

„Smím vás poprosit, abyste mi sdělila své jméno, madam?“

‚ „Klidně proste, o co chcete. Nemusím odpovídat.“

„V tom asi máte pravdu, ale já skutečně potřebuju…“

Ozvalo se cvaknutí a po něm hlasitý tón, který zněl jako bzučení rozzuřené vosy. Žena nečekaně zavěsila.

Stack položil sluchátko do vidlice telefonu. „Tak co?“ zeptala se Rica.

„Volala nějaká ženská, že máme Žháře hledat u starosty v kanceláři.“

„Jako jestli se náhodou neschovává pod jeho psacím stolem?“

„Takhle přesně to asi nemyslela.“

Rica si dopnula kabát a měla se k odchodu. „Další bába padlá na hlavu.“

„Nejspíš. Ale jako blázen mi nepřipadala.“

„To je u většiny stejný.“ Rica zvedla bradu, omotala si kolem krku dlouhou červenou šálu a nechala si jeden konec splývat po zádech.

„Asi to byl jen další úchylnej telefonát,“ řekl Stack.

„Takže bychom se na něj měli vykašlat.“

„Jako na ty ostatní.“

Jako na ty stovky ostatních.

Telefon zazvonil znovu.

Ve sluchátku se ozval hlas seržanta Redda: „Volala z automatu v Greenwich Village.“

Stack mu poděkoval a sáhl po kabátu.

Dani zavěsila, vrazila pěsti hluboko do kapes kabátu a se skloněnou hlavou rychle odcházela od telefonního automatu. Věděla, že policie zjistí, odkud volá, a vyšle na místo nějakou hlídku. Proto nechtěla dlouho mluvit.

Byla ráda, že jim zavolala. Přesvědčovala sama sebe, že se zachovala správně. Nešlo o žádné dohady.

Zvedl se studený vítr a hnal po chodníku odpadky. Dani se na nárt levé kozačky na okamžik přilepil kus novin.

Přešla Bedfordskou ulici a spěchala po Christopherově směrem k Bleeckerově ulici. Myslela přitom na telefonát. Co mohla detektivu Stackovi říct, aby to policie vzala vážně a začala jednat? Nic podstatného vlastně neví. Všechno jenom vydedukovala z hovorů s Ettou, a ta ve většině případů pod vlivem prášků mluvila ze spaní. Byly to vlastně jenom blouznivé útržky, které byly možná pravda a možná sen.

Dani měla neodbytný pocit, že Ettě hrozí nebezpečí. Měla o ni starost. Bála se o ni. Samotnou ji překvapilo, jak moc jí na přítelkyni záleží.

Rica byla tak unavená, že jakmile došla domů, nejradši by padla do postele a spala až do rána.

Pak si všimla psacího stolu u okna. Byl to detail, jaký zaregistrovalo pouze trénované oko policisty. Rica vždycky, úplně vždycky, dovírala zásuvky. Kdosi jí jednou řekl, že to je nějaká obsese. Možná.

Jedna zásuvka stolu byla maličko pootevřená. Zrovna ta, ve které měla poznámky o Žhářově případu.

Nejdřív se rozhlédla a pak přistoupila ke stolu.

Všechno bylo v naprostém pořádku, jako vždycky. Až na stínidlo lampy, které viselo trochu nakřivo, jako by do něj někdo nechtěně strčil, když procházel kolem. Možná to byla ona, když odcházela z domova, a nevšimla si toho.

Rica nepatřila k lidem, kteří postávají na místě a lámou si hlavu. Rychle prošla celým bytem, což vzhledem k jeho rozměrům netrvalo nijak dlouho. Žádné strašidlo na ni nevyskočilo. Všechno se zdálo na svém místě.

Vrátila se do obýváku a prohlédla psací stůl.

S obsahem zásuvky někdo nepochybně hýbal. Poznámky ležely v trochu jiném úhlu vůči stěnám zásuvky a chyběla kancelářská spona, která stoprocentně ležela navrchu.

To byl určitě Stack. Přišel dovnitř a podíval se do jejích poznámek k případu. Kontroluje ji v jejich novém důvěrném soužití. Co je její, patří i jemu.

No a co?

Vzápětí si vzpomněla, že Stack od jejího bytu nemá klíče. Usmála se. To by pro zkušeného policajta, jako je on, nebyl žádný problém.

Takže Stack. Dobře, že to o něm ví. Třeba jí podá nějaké vysvětlení. Rica si počká a uvidí, co se stane.

Pak si řekla, že by si měla odpočinout, protože myslí a jedná pod vlivem vyčerpání. Ta věc se zásuvkou se určitě snadno vysvětlí. Je zbytečně paranoidní. Stack si možná potřeboval osvěžit paměť a připomenout si nějaký aspekt případu, a tak se u ní zastavil, když nebyla doma. Proč by to nemohl udělat, když spolu spí? Přece ho nebude podezírat, že kontroluje její práci.

Ještě jednou se přesvědčila, že zamkla dveře, a potácela se do ložnice. Cestou se svlékala.

V posteli myslela na to, co se přihodilo. Možná jenom není zvyklá na ničí blízkost, takže dělá z komára velblouda. Když člověk žije sám a jeho práce mu je vším, může se to snadno stát. Takové věci se dějí. Obzvlášť když je hodně unavený a nepřemýšlí jasně…

Než usnula, přestala se na Stacka zlobit. Stísněný pocit zmizel.

Stejně jako obezřetnost.

41

Chips druhý den odpoledne odvezl Mirabellu do práce a na poslední chvíli, těsně předtím než za sebou zavřela dveře auta, jí řekl, že má večer schůzku kvůli práci a zůstane přes noc ve městě. Nabízejí mu místo konzultanta. Domů se vrátí zítra dopoledne a Mirabella si o něj nemá dělat starosti.

Dobře na ní však viděl, že si starosti už dělá.

Místo konzultanta! On si snad vážně myslí, že jsem úplně pitomá. „Hele, Chipsi, proč mi neřekneš na rovinu, že…“

„Já ti to pak vysvětlím,“ přerušil ji a rychle se ohlédl. „Nemůžu tady parkovat, brouku. Hrozně nerad budu přes noc bez tebe, ale obchod je obchod.“

„Ale jakej…“

„Už musím jet, lásko.“ Za Mirabelliným autem kdosi rozzuřeně zatroubil, až sebou leknutím trhla. To se hodilo. „Vidíš, blokuju dopravu. Ohrožuju ostatní řidiče.“

„Ale Chipsi…“

„Tak zejtra dopoledne, lásko.“ Poslal jí vzdušný polibek. Řidič za ním dvakrát dlouze zatroubil.

„Jed si troubit někam do…,“ vykřikla na něho Mirabella. Chips se odlepil od chodníku a odjel. Bylo mu jasné, že Mirabella je naštvaná. Zrychleně dýchal, ale jinak mu bylo fajn. Zenskejm se nedá stoprocentně věřit, ani blbkám, jako je Mirabella. Až se vrátí do baráku v New Jersey, sbalí si kufr a strčí ho do auta spolu s tím, co bude potřebovat k práci. Možná odjede do Philadelphie, auto tam nechá v garáži na letišti a koupí si letenku do Boise. Má tam známýho a policajty v životě nenapadne pátrat po někom, jako je Chips, v takovým místě, jako je Boise. I když on tam vlastně nikdy nebyl.

„Rádi bychom s vámi mluvili,“ řekla Rica Myře Ravenové. Skoro celé odpoledne strávila u telefonu na Stackově psacím stole, ale slavné realitní makléřce se dovolala teprve deset minut po čtvrté. Podle recepční měla Myra celé odpoledne jednání. Rica by se vsadila, že recepční má nos jako Pinocchio.

„Se mnou? Policie? A o čem?“

Rice tón Myřina hlasu připadal podezřelý. Proč jen mám dojem, že se paní Ravenová tomuhle rozhovoru snažila vyhnout? „Jde jenom o běžnou záležitost, týká se to toho Žháře. Připadalo nám logické položit vám pár všeobecných otázek o realitách v New Yorku.“

„Ale proč zrovna mně?“

Rica se naoko zakuckala smíchy. „Přece protože vlastníte nejúspěšnější realitní kancelář ve městě a každý, s kým jsme o tom tématu mluvili, nám vás doporučil.“ Znovu se zasmála, přesně podle Stackova vzoru. „Jste pro nás odbornice na slovo vzatá.“

„Asi jako odborná svědkyně?“

„Až takhle bych to nenazývala. Spíš jsme si říkali, že když budeme víc vědět o newyorském trhu s realitami, třeba se nám bude líp pátrat. Máte příležitost prokázat službu veřejnosti. Nebudeme vás moc otravovat. Zajdeme za vámi a já vám slibuju, že vás neobereme o moc času.“

„No…“

„Skvěle by to posloužilo propagaci vaší společnosti. Pokud ovšem nebudete chtít náš rozhovor uchovat v tajnosti.“

Nemůžeš odmítnout, dámo. Ledaže bys chtěla vzbudit podezření.

Myra Ravenová mlčela. Rica také. Věděla, kdy je lepší zůstat zticha.

Myra po dlouhé odmlce odevzdaně řekla: „Budu trvat na utajení. Kvůli obchodu.“

„Sama nejlíp víte, proč to děláte,“ řekla Rica a doširoka se usmála. „Můžeme k vám dorazit za čtvrt hodiny, ať to máme z krku.“

„Už dneska?“

„Víte, volám vám z mobilu a náhodou jsme zrovna jen pár bloků od vás.“

Myra si do telefonu hlasitě povzdechla. „Tak dobře. Udělám všechno, abych policii pomohla zastavit ty příšerné požáry. Nejenže jsou to lidské tragédie, ale navíc hrozně škodí obchodu.“

„To si dovedu představit,“ řekla Rica. „Takže za chvíli nashle.“ Zavěsila dřív, než si to Myra Ravenová rozmyslí. Pak se podívala na Stacka, který stál vedle psacího stolu a rozhovoru naslouchal.

„Kecáš jedna báseň,“ pochválil ji s úsměvem.

„Mám skvělýho učitele.“

„Chvíli pojedeme s majáčkem a houkačkou,“ řekl Stack.

„Třeba se tam dostaneme dřív než za čtvrt hodiny. I když jestli má důvod být nervózní, bude jedině dobře, když dorazíme trochu pozdějc a necháme ji chvíli čekat.“

Ve stejném okamžiku Larry Chips v New Jersey s námahou zdvihal svůj kufr na zadní sedadlo Mirabellina auta. V zavazadlovém prostoru byl dostatek místa, ale Chips nechtěl, aby jeho šaty načichly hořlavinou.

Zavřel auto a zašel do garáže. Na ponku leželo pět nepropustných sáčků na led, jaké se používají v nemocnicích na otoky a při bolení hlavy. Byly vyrobené z měkkého plastu a uložené v pouzdrech z modrého pogumovaného filcu. Jakmile je naplní a přilepí si je páskou k vnitřní straně stehen, k pasu a na kostrč, přizpůsobí se jeho tělu, skryjí se pod tříčtvrtečním kabátem a nebudou upoutávat pozornost. I když jsou plastové, kapalině potrvá dlouho, než je tialeptá natolik, aby začaly propouštět. Chips je používal celé roky. Pokud je musel objednat u výrobců zdravotních potřeb, uváděl falešné osobní údaje. Zdravotnické sáčky na led se pro jeho potřeby hodily ideálně.

Vzal kovový trychtýř a opatrně jím přelil většinu hořlaviny z lahví od pomerančového džusu do sáčků na led. Pak ještě naplnil dva další, aby je mohl zastrčit do velkých postranních kapes svého kabátu. Neukápla mu ani kapička.

Když skončil, rozložil nadité sáčky na ponku a poodstoupil od něj. Se svými přípravami byl spokojen a pořád se cítil klidný, ačkoli věděl, že zanedlouho bude vzrušený přesně tak, jak to má rád.

Jeden sáček mu zbyl. Odnesl ho do domu, zašel s ním do kuchyně a vyndal z mrazáku trochu ledu. Lednička nepatřila k těm, které vyrábí drcený led, a tak musel do dřezu položit několik plat a led z nich dostat sekáčkem. Hrozivě jím dřez poškrábal, ale bylo mu to úplně jedno. Trochu ledu nacpe do jednoho pytlíku, přidá k němu vodu a pak si sedne na pohovku, pytlík si dá na oči a čelo a v klidu si projde plány na večer. Tímhle způsobem se úplně odreaguje, počká na vzrušení. Studený pytlík mu pomůže relaxovat a zároveň ho udrží v bdělém stavu.

Vědomí, že večer odjede z New Yorku, mu dělalo dobře. Už tady odvedl pěkný kus práce a ukázal se příliš mnoha lidem. Ačkoli jeho stará fotka, kterou policajti a média pořád všude ukazují, se mu už moc nepodobá, pořád existuje možnost, že ho nějaký bystrý občan pozná a zavolá do pořadu Na stopě nebo nějakého jiného, podobně zhovadilého. Chips si pamatoval na jednoho dědka, jmenoval se Ernie. Pořád se bál, že se v něčem podobném uvidí, takže se nebyl schopen dívat ani na fotbal, protože se děsil, že najednou vyskočí upoutávka…

Ten led už stačí. Chips otočil kohoutkem se studenou vodou a sáček pod ním podržel. Fajn. Pořád mu neukápla ani trocha. Zvládl těžký bojový úkol. To znamená, že dneska večer bude mít kliku. Začal na plný sáček šroubovat bílé plastové víčko.

„Chipsi.“

Rychle se otočil a ucítil, jak mu studená voda vyšplíchla na ruku.

Ve dveřích kuchyně stála Mirabella. „Ježíši, lásko, tys mě vyděsila! Myslel jsem, že jsi v práci.“

Tváří se divně. Není to zrovna zlost, ale ani strach. „Bolí tě hlava, Chipsi?“

„Vlastně jo. Chtěl jsem si pustit nějakou muziku, lehnout na kanape a pokusit se odpočívat s tímhle pytlíkem na hlavě.“ Mluvil nenuceně. „Jak to, že jsi doma? Není ti nic, vid?“

„Přišlo mi hloupý, jak jsme se rozešli, jak jsi říkal, že večer nebudeš doma. Že budeš pryč celou noc. Ale on je večer a ty tu jsi.“

„Přišel jsem si pro nějaký věci. Pak se vracím do města.“

„To těžko, když ležíš na pohovce s ledem na hlavě.“

„Neplánoval jsem, že mě začne bolet.“ Přinutil se k úsměvu. „Proč mě tak zpovídáš?“

„Hodně jsem přemejšlela, Chipsi. O nás.“

Přikývl. „Já na to myslím pořád.“

„Viděla jsem, že máš v autě kufr.“ Popošla dál do kuchyně. Možná se doopravdy začíná zlobit, nebo ji to bolí. „Viděla jsem, že dveře garáže jsou otevřený, a tak jsem šla dovnitř. Na ponku jsou další takovýhle pytlíky. Jeden jsem otevřela, abych se podívala, co v něm je.“ Přistoupila k němu o krok blíž. „Nejsem blbá, Chipsi. Vím, kdo doopravdy jsi. Jsi ten Žhář. Jenom chci, abys…“

Ježíšikriste! Kde se tam vzal ten sekáček na led? Jak to, že ho zase držím v ruce?

Jako by si nástroj žil svým vlastním životem a měl vlastní poslání. Jako by Chipse tahal za ruku a přinutil ho, aby ho vrazil Mirabelle nízko mezi ňadra a pak ho táhl vzhůru k srdci, až ji málem nadzvedl nad zem. Udělala jenom tiché „Uuhh“, trochu se zaklonila a svezla se na podlahu. Sklouzla ze sekáčku.

Chips často slýchal, že jakmile člověk jednou zabije, pak mu to už vždycky připadá jednodušší. Teď si uvědomil, že to nejspíš bude pravda. Dokonce se pokoušel cítit výčitky svědomí, ale nešlo to. Jeho mysl, plně zaujatá pudem sebezáchovy, už ubíhala vpřed, aby mohla zkoumat nový terén.

Mirabella svým způsobem představovala problém, který se teď Chipsovi podařilo vyřešit. Problém, o který nestál. Proč by měl mít výčitky svědomí? Vždyť mohla každou chvíli začít blbnout a zavolat na něho poldy. Takhle o ní aspoň má přehled. Leží na podlaze v kuchyni a nehýbá se. Provinění? Na to Chips sere. Proč by měl cítit něco takového?

Těžkou hlavu mu dělalo a trochu mu i nahánělo hrůzu to, jak se Mirabella tvářila, když jí sekáček zajel do těla. Nevypadala, že by ji to překvapilo. Jako by čekala, že se něco takového stane. Jako by zrovna kvůli tomu přišla domů.

Chips se v ženských vyznal. Věděl, že se schválně vrátila domů, aby ho usvědčila ze lži, aby jí musel dokazovat, že ji miluje natolik, že ji nezabije. To chtěla, ale doopravdy to nečekala. Dostala to, co čekala. Vmanévrovala ho do situace, v níž neměl na vybranou.

Zadíval se na její tělo na podlaze. Ležela na boku vedle skříněk pod dřezem. Sukně, která se jí při pádu vyhrnula až na stehna, jí pevně obepínala nohy. Jednu lodičku měla skoro zutou. Držela jí jenom na palci. To je průser! Co jinýho jsem ale mohl dělat?

Vysypal z plastového sáčku led, vylil z něj vodu do dřezu a odnesl ho do garáže.

Zpátky se vrátil s plným sáčkem. Odnesl ho do kuchyně a znovu se podíval na Mirabellino tělo. Káča jedna pitomá! Tak strašně ho rozčílila, rozzuřila ho tím, co mu provedla, že by ji nejradši zkopal. Už už napřahoval nohu, ale pak se zarazil.

K čemu by to bylo dobré?

Změnilo by se tím něco?

42

Rozhovor s Myrou Ravenovou nedopadl podle jejich očekávání.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se Rica, zatímco Stack s neoznačeným vozem projížděl ucpanými ulicemi města.

„Myra je tvrdej oříšek. Navíc je chytrá.“

„Dělala, že není,“ podotkla Rica.

Stack se vyhnul stojící květinářské dodávce s blikajícími výstražnými světly. Sotva zahnul za roh, musel znovu přibrzdit a zařadit se mezi stojící vozy. Rica sledovala jeho strnulé rysy ve světlech reflektorů projíždějících aut. Věděla, že za kamennou fasádou neúnavně pracuje čilý mozek. Musím ho nechat chvíli přemýšlet.

Počkala, až šnečím tempem objedou dva bloky, a pak se konečně zeptala: „Tak jak to vidíš?“

„Nepustíme Myru ze zřetele,“ odpověděl Stack.

„To je všechno? Nepustíme ji ze zřetele?“

„Ne, není to všechno,“ pokračoval Stack. „Ještě jednou si projdeme ty družstevní zápisy, ve kterejch figuruje její jméno. Promluvíme si s jejíma zaměstnancema, jestli třeba některý z jejích makléřů něco…“

Ve služebním rádiu to zapraskalo a ozval se přerývaný hlas, v němž Rica poznala Matherse. „Stacku, zrovna nám nahlásili vraždu v obchodě s elektronikou mezi Padesátou šestou a Lexington Avenue. Řekl bych, že vás to bude zajímat.“

„Zrovna jsme kousek odtamtud,“ řekl Stack a šlápl na plyn.

Strážník Dennis Blainer sloužil u policie už šestnáct let. Seděl na velkém kufru poblíž dveří a pořád mu nešlo z mysli, jak se to vlastně všechno seběhlo. A co z toho pro něho může vyplynout.

Začalo to taháním za kliky. Tak začínalo hodně věcí, když byl člověk na obchůzce. Tiskl kliky domů, aby se ujistil, že dveře jsou řádně zamčené. To byla podstata práce pochůzkáře. Většinou, vlastně skoro pořád, to byla nuda. Strážník musel obejít všechny obchody, rukou v rukavici chytal za chladný kov klik a rychle je tiskl anebo tlačil do létacích dveří, aby se ujistil, že jsou zamčené.

Dělat pochůzky v téhle části města byla automatická, skoro hypnoticky jednotvárná záležitost.

Dokud jedna klika nepovolila.

Takže majitel anebo vedoucí zapomněl při odchodu zamknout. Nic novýho pod sluncem.

Blainer zavřenými dveřmi nakoukl do tmavého obchodu. Viděl jenom nehybné stíny. Jako na fotce.

Zrovna se otáčel, že půjde dál, když jeho zrak upoutal matný záblesk, jako by se uvnitř něco pohnulo a zachytilo minimum světla, které v obchodě bylo. Opravdu to viděl. Byl si tím jistý.

Cítil, jak mu poskočilo srdce v hrudi. Ustoupil, aby na něho nebylo zevnitř vidět. Potom vysílačkou zavolal posily, vytáhl z pouzdra pistoli, sebral odvahu a vešel do obchodu.

Podobných obchodů s elektronikou, ve kterých se prodávala i zavazadla, plastové Sochy svobody, makety Empire State Building a deštníky, bylo v jeho okrsku hned několik. Většinu obratu tvořily fotoaparáty, hodinky, mobily, přehrávače a různá ruční elektronická zařízení sloužící k nejrůznějším účelům od čtení románů po surfování po internetu.

Blainer věděl, jak se má v takové situaci chovat. Věděl, že musí natáhnout ruku vzhůru a vzít do dlaně zvonek, který možná visí nade dveřmi, aby ho neprozradil cinkáním. V obchodě však žádný zvonek nebyl. Místo něj majitel někam namontoval fotobuňku, která krátce, ale velmi hlasitě zapípala. Blainer si okamžitě v duchu vynadal. Co jsi čekal v takovýmhle obchodě, ty blbe?

Zůstal nehnuté stát ve dveřích a naslouchal vlastnímu dechu a vzdálenému šumu městského provozu. Splývaly mu v jeden rozmazaný zvuk. Pak zaslechl ještě jakési tiché škrábání, které vycházelo odněkud zezadu z obchodu. Jako by někdo do něčeho narazil a pak to táhl po betonové podlaze.

Strnulý strachem se přinutil odejít ode dveří, aby neskýtal snadný cíl. Docela rád by udělal několik kroků vzad, vyklouzl ze dveří a utekl odtud co nejdál. Ale to nesmí. Za to ho neplatí.

Pomalu se pohnul směrem, odkud zaslechl tichý zvuk. Vetřelec, který tam je, mu brzy uteče zadem, pokud obchod nějaký zadní východ má. Nebyl na sebe pyšný, ale v hloubi duše doufal, že tam ten vchod je.

Pomalu se sunul hustou tmou směrem ke dveřím zakrytým tlustým závěsem. Nepochybně se tudy vchází do skladu.

Tehdy ucítil výpary. Zápach připomínal benzín.

Neslyšel za sebou žádné posily. Věděl, že kolegové k případu vloupání pojedou s vypnutými majáky i sirénami. Možná už jsou blízko. Třeba už dorazili.

Přistoupil ke dveřím a osahal jejich rám, jestli nenahmatá panty. Žádné nenašel. Takže dveře, které někdo vysadil, se otevírají z Blainerovy strany. To znamená, že vypínač bude kousek od místa, kde stojí. Pokud ho najde a rozsvítí, zůstane ve tmě, zatímco vetřelec ve skladu bude stát v plném světle.

Chce to plán. Nějakej zatracenej plán…

Blainer zadržel dech a pomalu natáhl ruku do tmy. Dlaní nahmatal drsný štuk a pak umělohmotný páčkový vypínač. Srdce se mu prudce rozbušilo v hrudi, ale hlavu si zachoval chladnou. Skoro jako by stál stranou a zpovzdálí sledoval, co se tam děje.

Ani hnout! Vždycky jsem toužil vykřiknout: Ani hnout!

Rychle pohnul páčkou vypínače a pak se přitiskl ke stěně vedle dveří, aby ho bylo co nejméně vidět. Namířil pistoli do skladu. Podíval se dovnitř přes hlaveň v místě, kde byl závěs odhrnutý.

„Ani hnout, ty hajzle!“

Do prdele! Vždyť tam na zemi leží chlap s hlavou v kaluži krve! Blainer si najednou uvědomil, že v místnosti je ještě někdo jiný a dívá se přímo na něho.

V jediném okamžiku spatřil v mužově obličeji vyděšený výraz lapeného zvířete a v jeho ruce zbraň. Ten člověk je… Jasně, Chips. Přesně ten Larry Chips, po kterém všichni tak pasou.

Muž napřáhl ruku s pistolí. Z hlavně vyšlehl plamen.

Kulka škrtla o rám dveří a zaryla se Blainerovi do ramene. Zavrávoral vzad a dosedl na podlahu. Výstřel jako by zpomalil čas. Blainer si nevšímal toho, že mu zvoní v uších, a rozhlédl se.

Vedle pravé nohy mu ležela služební pistole. Zrovna po ní sahal, když Chips vyrazil zpoza závěsu, až ho vytrhl z úchytů, a proběhl kolem něho.

Blainer zase začal vnímat skutečnost. Závěs mu přistál na hlavě. Strhl ho ze sebe, nahmatal pistoli a vystřelil na Chipse, který rozrazil dveře obchodu a vyskočil na ulici. Zaslechl, jak vyjekl. Trefil ho!

Blainer se pokusil vstát a vyrazit za uprchlíkem, ale když se chtěl opřít o pravou paži, projela jí příšerná bolest. Dopadl zpátky na zem. Na okamžik se domníval, že ho Chips znovu zasáhl.

Ležel na podlaze a nadával. Potom se znovu pokusil vstát, tentokrát pomaleji a opatrněji.

Povedlo se mu to, ale věděl, že už je pozdě. Pokud Chipsovi svou ranou neznemožnil rychlý pohyb, bude dávno pryč a bude získávat náskok.

Blainer se dopotácel k několika velkým kufrům uprostřed obchodu a na jeden se posadil. Předklonil se a chytil se za rameno těsně pod místem, kde krvácelo. Přímo do rány si sahat nechtěl.

Zvenku k němu dolehlo slabé kovové skřípění a šustění gumy na asfaltu. U chodníku prudce zastavilo auto.

Ve dveřích se objevila nehnutá postava, která se přitiskla ke straně. V rukou měla namířenou zbraň. Blainer rozeznal tmavé oblečení, výstroj zavěšenou na opasku a služební čepici. Zahlédl záblesk odznaku. Dorazily posily.

„Je to čistý,“ řekl Blainer. „Pojdte dovnitř.“

Policista si na Blainera posvítil, pak vstoupil do obchodu a rozsvítil.

„Smrdí to tu benzínem,“ řekl. Byl mladý, podsaditý a pod čepicí mu bylo vidět vlasy ostříhané na kratičkého ježka. Vypadal jako chlap, co má pro strach uděláno. „Nebo technickým lihem.“

„Radši na nic nesahej,“ řekl Blainer. „Vzadu na podlaze leží člověk. Mrtvěj.“

„Majitel?“

„Tipoval bych to tak.“

„Co pachatel?“

„Zivej, hned mi utekl. Možná má v těle kulku.“

Policista si až teď všiml, že Blainerovi krvácí rameno. „Zavolám sanitku,“ řekl. „Pak to oznámím kriminálce, dojdu pro žlutou pásku a zajistím to tady jako místo činu.“

Taky že už to je místo činu, ledaže by ses chystal ještě něco spáchat, hochu, pomyslel si Blainer. Nahlas nic neřekl. To jsou ti mladí policajti!

Sanitka na místo dorazila pět minut po prvních detektivech z kriminálky. Záchranáři se zrovna chystali Blainera naložit do vozu, když k nim přistoupil statný muž a zeptal se, jestli si s raněným může chvíli promluvit, než ho odvezou do nemocnice. Blainer ho znal – byl to Stack. Už o něm slyšel. Vlastně o něm slyšeli všichni. Záchranáři mu pověděli, že zranění není vážné, a tak jim zdravou paží naznačil, aby odešli, a pověděl Stackovi, co se přihodilo.

„Jste si jistej, že to byl opravdu Chips?“ zeptal se ho Stack, když domluvil.

„Na sto procent. Četl jsem oběžníky, znám jeho fotku, vždyť ji pořád ukazujou v televizi. Na rozdíl od fotky má oholený vousy, přesně jak se píše v oběžníku. A na hlavě měl modrou kšiltovku. Myslím, že na ní bylo napsáno Yankees. Je to fakt škoda, že mi upláchl.“

„A opravdu jste ho zranil?“

„Určitě. Slyšel jsem ho zařvat a myslím, že kulhal.“

„Jste si jistej, že kulhal?“

„Tím ne, ale tím, že zařval, jo.“ Do obchodu vešla vyšetřovatelka, která přijela se Stackem. Říkal jí Rico. Sexy kousek se skvělým zadkem. Blainer byl rád, že dokáže myslet na takové věci. Znamená to, že není nijak vážně zraněný. Teď krasavice z obchodu zase vyšla.

„Přímo mezi dveřma je dost krve,“ řekla. „Možná, že Chips dostal pořádnej zásah.“

Stack Blainera chytil za zdravé rameno a uznale mu ho stiskl. Pak kývl na záchranáře, kteří čekali opodál.

„V obchodě to smrdí benzínem,“ řekla Rica. „Celý je to tam politý hořlavinou, hlavně ten mrtvej. Chips to tam chtěl zapálit.“

„Jasně,“ poznamenal Stack a díval se za červenobílou sanitkou, která odvážela Blainera. Prudce zatočila a s rozsvíceným majáčkem se řítila po Lexington Avenue. „To on dělá rád. Zapaluje ohníčky.“

„A střílí lidi,“ doplnila Rica, která si vzpomněla na zatykač za vraždu z Los Angeles.

„A střílí lidi,“ přitakal Stack.

Etta a Dani seděly naproti sobě v zšeřelém boxu vzadu v kavárně Shebob’s v Greenwich Village. Etta usrkávala daiquiri a Dani pila černé pivo. Etta si dělala starosti. Dani jí zavolala a navrhla jí, aby se tam dnes večer sešly. Naznačila, že si s ní chce o něčem promluvit. Takhle končívají vztahy, pomyslela si Etta, když zavěsila.

V Shebob’s bylo příliš teplo a Etta neměla chuť pít. Nejradši by zaplatila a odešla s Dani do jejího nedalekého bytu.

„Předpokládám, že ses se mnou chtěla sejít tady, a ne u tebe z nějakýho důvodu,“ řekla znepokojeně.

Dani se na ni usmála. „Bojíš se?“

„Jo. Mám dobrej důvod?“

„Bojím se já, Etto.“

„Ty?“

„Bojím se o tebe, aby se ti něco nestalo.“

Ettu její slova zmátla. „Co by se mi mělo stát?“

„To přesně nevím.“ Dani natáhla ruku přes stůl a sevřela Ettě dlaň.

Dani měla ruku mokrou od sklenice piva. Ettě se nelíbilo, kam jejich rozhovor směřuje. „Co mám teda dělat? Jak tě mám uklidnit?“

„Uklidníš mě, když změníš práci. Když přestaneš dělat poradkyni Lelandu Brandovi.“

Ettu její slova ohromila. Tohle vůbec nečekala. „Ty myslíš, že mi kvůli práci hrozí nějaký nebezpečí? Ale proč?“

Právě na to jí Dani nemohla odpovědět. Kdyby Etta věděla, že zavolala policii na základě postelových hovorů, o kterých Etta nemá nejmenší tušení, znamenalo by to konec jejich vztahu. Teď musí být rozhodná. To na Ettu vždycky zabíralo. „To ti nemůžu a ani nechci říct. Ale ber to tak, že chci, abys ty práce nechala.“

„Brand to beze mě nezvládne,“ namítla Etta.

„Možná to bude dobře.“

„Mysli si o něm, co chceš,“ řekla Etta. „Je to úplně jedno. Politika je jenom o různejch úrovních moci. Jsou v ní dobrý lidi a špatný lidi, ale konečnej výsledek je vždycky stejnej. Dobrý lidi jenom víc trpěj a snažej se všechno rozumově odůvodnit. Nakonec se stejně dopracujou k tomu samýmu výsledku jako ty špatný. V dlouhodobým horizontu je úplně jedno, jestli pracuju pro nějakýho světce, anebo pro Lelanda Branda.“

„To je pěkně cynický.“

„Dělám v cynickým oboru. Nemůžu za to, jakej je.“

„Tohle všechno je mi fuk, Etto. Prostě pro toho chlapa přestaň pracovat.“

Etta se kousla do spodního rtu. Snažila se pochopit, proč Dani najednou tak nečekaně obrátila. Musela se zeptat: „Nebo…?“

Dani do sebe hodila zbytek piva a zpříma se na Ettu zadívala. „To si domysli sama,“ řekla.

Za pět minut už spolu kráčely studenou nocí do Daniina bytu.

43

Když včera odpoledne policisté odešli, Myra se celá třásla. Žaludek jí sevřela ledová ruka strachu a nepustila ho po zbytek večera ani dnes. Už hodně dlouho se jí nestalo, aby se k ní někdo choval tak neuctivě. Nebyla na to zvyklá, nezasloužila si to a bylo jí to proti srsti.

Ta vyšetřovatelka, ta zatracená Rica Lopezová, jí do telefonu lhala. Když jí Amy oba detektivy přivedla do kanceláře, Myra žasla. Lopezová vypadala spíš jako sexbomba než jako policajtka a Stack jako ošuntělý filmový herec, kterému by sedly role Harrisona Forda. Myra od první chvíle věděla, že s nimi bude špatné pořízení. Jenom netušila, jak moc špatné.

Po několika všeobecných dotazech o newyorských nemovitostech se konverzace nenápadně, ale rozhodně začala ubírat jiným směrem. Všechny Stackovy otázky byly dvojsmyslné a Myra jejich skutečný význam pochopila příliš pozdě. Detektiv na ni působil uklidňujícím dojmem a byl tak zrale hezký, zdvořilý a zdál se přirozeně laskavý, že z Myry odpovědi padaly samy od sebe dřív, než si je stihla promyslet. Lopezová se výslechu neúčastnila, jenom občas Myru vyvedla z rovnováhy nějakou poznámkou. Stack pak mluvil ještě medověji a nakonec po ní skočil jako dravec po kořisti. Ti dva to hráli opravdu skvěle.

Myra hodlala lhát na přímé otázky, ale ani jediné se nedočkala. Stack jí jen tak mezi řečí a dotazy naznačil, že vraždy mají určité schéma a Myra do něj možná nějak zapadá. Dali jí možnost, aby jim o tom sama něco řekla a usvědčila se. Nic takového samozřejmě neudělala. Vlastně ani nemohla. Neodpovědět nebo se nezmínit o schématu vražd však znamenalo riskovat. Pokud jim všechno došlo a vědí to, co ona, možná by měla potvrdit, že určité schéma existuje. Jinak to bude vypadat, že se cítí vinna.

Doufala, že když dnes večer zůstane dlouho v kanceláři a zabere se do práce, pomůže to. Jenomže se mýlila. Celý den byla čím dál tím nervóznější a situace se nezlepšila ani navečer.

Když vešla do svého bytu, hodila kabelku na stolek u dveří, přistoupila k příborníku a začala si připravovat martini. Pak si to rozmyslela a nalila si skotskou bez ledu.

Po prvním doušku se jí trochu ulevilo. Uklidnila se, ale stejně byla zničená. Připadala si jako dům, který někdo rozebírá cihlu po cihle. Jako by jí rvali z těla jedno kilo masa za druhým. Zula si lodičky a odkopla je stranou. Levá narazila do zdi, odrazila se od ní a zanechala na ní tenkou černou šmouhu.

Náhlým pohybem a pitím se trochu uvolnila. Může to přece promyslet a udělat, co je potřeba. Dělá to tak celý život, tak proč ne teď?

Zašla do ložnice a převlékla se do džínsů, plandavého šedého svetru s velkými oky a sportovních bot. V koupelně si jednou rukou přitiskla na čelo mokrou studenou žínku a druhou rukou si vyčistila zuby. Kalíšek z mléčného skla, který používala k vyplachování úst, stál na mramorovém pultu umyvadla nalevo místo napravo jako jindy, ale Myra si toho nevšimla.

Vrátila kartáček do držáku, poplácala se po čele a odložila žínku. Konečně se cítila trochu svěžejší.

Dala si ještě jednu skotskou, i když měla v ústech chuť mentolové pasty na zuby. Potřebovala zklidnit nervy a přitom být schopná přemýšlet. Posadila se v obýváku na pohovku a napila se z broušené sklenice. Přitom se z velkého okna zadívala na osvětlené město. Tady se jí myslelo nejlépe, tady se vyrovnávala se skutečností a vytvářela strategie svých životních bitev. Bylo jí jasné, že situace se musí začít řešit. Musí jednat. Není žádná naivka. Ví, že ji možná sledují a čekají, co udělá. I když vezme v úvahu budoucnost a zváží rizika, musí jednat.

Podívala se na velké hodiny na stěně. Ještě pořád má čas. Udělá to dnes večer, nemá smysl čekat. Kdyby vyčkávala, mohlo by ji to zničit. Takže dnes večer.

Dům, ve kterém bydlela, měl postranní dveře, které skoro nikdo nepoužíval. Pokud ji někdo sleduje, možná o nich neví. Nechá si na sobě džínsy, doplní je tmavě modrou bundou a pletenou čepicí, takže i když ji někdo uvidí vycházet z budovy, třeba ji nepozná. Nebude se maskovat žádným převlekem, ale zdálky si nebude podobná. Nesmí se snažit působit nenápadně. Možná se jí podaří nepozorovaně proklouznout.

Postavila nedopitou sklenku stranou, vstala a přistoupila ke skříni. Vytáhla z ní kabát a čepici. Oblékla se a pak si řekla, že se budou hodit i rukavice. Černé kožené rukavičky.

Před odchodem z bytu se na sebe podívala do zrcadla. Vypadala jako moderní žena středního věku. Byla štíhlá a trochu hranatá a v tmavých barvách působila drsně atraktivně. Chytrá, arogantní a odhodlaná. Taková taky jsem, řekla si. Taková jsem.

Zamkla a zavřela i bezpečnostní závoru. Démony nejistoty a pesimismu nechala uvězněné v bytě. Vyrážela do světa a byla odhodlaná jednat. Něco dělat.

Aktivita je prospěšná, i když to může být chyba.

Žhář z protější strany ulice sledoval, jak Myra Ravenová zahýbá za roh a chvátá pryč. Ozvalo se cvaknutí stříbrného zapalovače, objevil se plamínek a vzápětí zase rychle zmizel. Cvak! Ještě jednou. Cvak! Myra zapalovač nejspíš ještě nezačala postrádat, a pokud ano, škoda. Vlastně si takový osud nezaslouží. Ale teď už je to jedno.

Jak si mohla Myra Ravenová myslet, že si jí nikdo nevšimne, když svou štíhlou postavu zahalí objemným kabátem? Jak chtěla zamaskovat svou téměř mužskou chůzi, z níž čiší autorita? Kráčela způsobem, jakým běhají maratonci – každičký pohyb jejího těla směřoval k cíli. Neudělala jediný úkrok stranou, který by ji mohl zpomalit. Její rozhodná, rytmická chůze byla ošidně rychlá. Myra Ravenová se dostane do cíle dřív, než plánovala.

Cvak!

Žhář se vyhoupl ze stínu dveří a šel za ní.

Myra měla čím dál větší strach. Stack a mrcha Rica se nespokojí s jediným výslechem. Bylo naprosto zřejmé, že jim nestačil. Pokud si myslí, že je Myra neprohlédla, škaredě ji podcenili. Nikdy se jich nezbaví, nedají jí pokoj.

Neměla po sobě nechávat žádné důkazy. Otřásla se zimou a spěchala od stanice metra k budově, kde měla kancelář. Kvůli důkazům si musela vést pečlivé záznamy. Potřebovala je mít, potřebovala vědět, jakých přestupků se kdo dopustil pro případ, že v budoucnosti bude čelit žalobě. Chtěla mít v ruce nějaká fakta, kterými se bude moci hájit. Tomu se říká prevence.

V soudním procesu kvůli zločinu se však z jejích záznamů může snadno stát důkaz viny. Myra si zapisovala data, časy, jména a platby, které se do jedné uskutečnily v hotovosti. Kryjí se s jinými informacemi. Mohly by vést k dalším otázkám, jimiž by ji zahrnula média, pokud by tak neučinil soud. Myra věděla, že v New Yorku platí tak trochu za celebritu, i když byla pravda, že si svou pověst sama zaplatila. Její jméno se denně objevovalo v médiích a každý víkend se v realitní sekci nedělních Timesů skvěla její fotografie. Její úspěch, to, kým se stala, by z ní teď udělal velké téma. Pořádně velké.

Přišly by další otázky a odpovědi, další informace o Myře. Reportéři by se hrabali hluboko v její minulosti a doširoka by probírali její současnost. Neptali by se jenom na nelegální hotovostní transakce a prodeje nemovitostí. Tyhle otázky by zničily firmu Myra Ravenová & spol. Ty další by odhalily Myru Ravinskou a zničily by samotnou Myru Ravenovou.

Když došla ke kancelářské budově, nejdřív se do ní chtěla vkrást skrz garáž. Z podzemí by se dostala k výtahu a možná by nepozorovaně vyjela až do patra, kde sídlí její společnost. Ale to by byla chyba. Proč by měla dovnitř chodit tajně? Tohle od ní přece očekávají. Domnívají se, že se bude chovat provinile. Vyťukala tedy kód na venkovní klávesnici, aby aktivovala interkom a bzučák.

Za skleněnými dveřmi se objevil noční hlídač Barry. Chvíli na ni mžoural, ale pak ji poznal a usmál se.

Prošel vestibulem k řadě zamrzlých otáčivých dveří a odemkl obyčejné dveře vedle nich.

Barry byl statný Hispánec s hřívou bílých vlasů a krásným úsměvem. Jednou se Myře pochlubil, že má osm vnoučat. „Paní Ravenová? Zapomněla jste něco?“

„Jako vždycky,“ odpověděla a omluvně se usmála. Ve skutečnosti se do kanceláře už několik měsíců pro žádnou zapomenutou věc nevrátila. Nezvyklý úkaz. Právě po těch policie pase a pak jich řádně využije. „Navíc jsem nemohla usnout, a tak jsem si řekla, že dodělám nějaké resty. Samé papírování,“ dodala.

„Měla byste si pořídit takovej ten malej počítač, co je jako dlaň, a dělat to doma. Prostě využít technologii.“

Koukej to nějak okecat. Policie se bude vyptávat. „Já ho už mám, Barry, ale právě ten jsem tu zapomněla.“ Jen to pěkně zamotej…

„Tak vidíte,“ řekl Barry a stiskem tlačítka jí přivolal výtah. „Teď eště aby vymysleli novou technologii, která by člověku připomněla, že si to udělátko má vzít domů, co?“

Myra za necelých pět minut vstoupila do kanceláří své firmy a rozsvítila. Ani si nesvlékla kabát a rovnou kráčela k sobě.

Světla v kanceláři se rozsvítila ve stejné chvíli jako světla ve foyer, a tak rovnou přešla ke svému velkému psacímu stolu, na němž neležel jediný list papíru ani žádné zbytečnosti. Až na telefon a psací podložku s koženými rohy byl prázdný. Myra se nad ním nahrbila a vdechla vůni drahého, lehce naolejovaného dřeva. Uklidňovala ji. Sáhla pod desku stolu a stiskla tam malou páčku. Ozvalo se téměř neslyšné cvaknutí a z bočnice stolu vyjel nenápadný okraj skrytého panelu. Myra ho uchopila a vytáhla ven. Objevil se ohnivzdorný sejf, ve kterém uchovávala zápisy určené výhradně jejím očím.

Stačilo několik vteřin, aby zadala jednoduchou číselnou kombinaci a otevřela opancéřovaná ocelová dvířka.

Zalapala po dechu a ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Snažila se pochopit význam toho, co vidí.

Sejf byl prázdný. Někdo všechny zápisy odnesl.

Zaslechla za sebou jakýsi šepot, jako by mezi listy stromů zaševelil letní vánek. Tajnosti z dětství, vlhká sklepení. Někdo jí dýchá za krk!

Myra si uvědomila, že za ní někdo stojí. Pokusila se otočit a zároveň i narovnat. Vzadu v hlavě jí vybuchla ostrá, studená bolest, která se jí v ledových jehličkách rozlila do celého těla. Netušila, jestli se jí vůbec podařilo vztyčit, ale věděla, že se propadá dolů. Ztrácela vědomí, ale hrůzu cítit nepřestala.

Nesmí nad sebou ztratit vládu! Ze všech sil se snažila udržet při vědomí. Zkrátka být.

S překvapením zjistila, že klečí. Pokusila se otevřít ústa a protestovat, ale nedokázala rozevřít čelisti. Zaslechla tlumený zvířecí zvuk. Nebo ho sama vyloudila?

Ucítila další ránu. Tentokrát mířila níž, do týla. Tahle bolest je jiná. Otupuje. Věděla, že už nemá smysl bránit se bezvědomí. Vítala ho. Hlavně už mě netlučte! Prosím! žadonila v duchu Myra Ravinská. Opravdu to není nutné…

Poslední, co spatřila, když dopadla tváří na zem, byl složený deštník v koutě.

Nebyl její.

Panebože!

Blížila se půlnoc. Stack s Ricou většinu předešlého večera a skoro celý den strávili rekapitulací známých informací o vraždě v obchodě s elektronikou a o Chipsově útěku poté, co po sobě s Blainerem vystřelili. Zavražděný se jmenoval Aran Ahib, bylo mu dvaačtyřicet, byl ženatý a měl dvě děti. Jeho žena ráno přijela z New Jersey a identifikovala ho.

Policie teď měla na Chipse spadeno dvojnásob. Jeho jméno a fotografie byly úplně všude a jeho dopadení se stalo prioritou pro všechny policisty v okolí. Nejspíš byl Žhářem. Zabil člověka a chystal se ho upálit v budově, kde předtím spáchal zločin. Při útěku vystřelil na policistu a zranil ho.

Jedině Stack, který původně tlačil na to, aby Chipse označili za hlavního podezřelého, si byl stále méně jistý, i když se všichni ostatní zdáli být přesvědčení, že právě on je skutečně Žhář.

„Opravdu chceš pokračovat s těma zápisama, co je v nich Myra Ravenová?“ zeptala se ho Rica. Už byla unavená. Kolegové za jejich pyromana považovali Chipse.

„Myslíš, že bychom se měli soustředit na Larryho Chipse?“

Jak je možné, že Stack vůbec nevypadá utahaně? „Jistě. Jako všichni ostatní,“ odpověděla.

Opřel se na židli a zadíval se na ni. Kouká se na ni jinak od té doby, co spolu…

„Ale Žhář žádnou jinou oběť nezastřelil,“ zdůraznil Stack. „Tenhle oheň měl hořet v obchodě. Oběť bydlela v New Jersey.

A vsadím se, že nám zejtra z laboratoře přijde, že hořlavina není totožná s tou, kterou byly polity ostatní oběti,“

„Taky mě to už napadlo,“ řekla Rica. „Ale máme jenom Chipse, kterej je navíc podezřelej z vraždy a je na útěku. Když ho dostaneme, rozhodně to nebude ztráta energie, i když třeba není Žhář.“

Stack si položil nohy v černých služebních botách na stůl a zašklebil se na ni. „Rico…“

Povzdechla si. „Já vím…“ Na novou dimenzi jejich vztahu si zvykala pomalu. Zhodnotila ho rozpačitým pohledem, jako by si právě koupila staré auto s vysokým počtem najetých kilometrů. „Uvažoval jsi někdy, že by sis koupil mokasíny?“ zeptala se.

„To má být nějaká politicky korektní past?“

„Ne. Víš, jak to myslím. Mluvím o botách. O mokasínech se špičatou špičkou a třeba nějakým střapcem.“

„Aha. Nikdy jsem o nich vážně neuvažoval. Hodláš mě celýho změnit, Rico?“

„Úplně do mrtě.“

„Hmm.“

Usmála se a zavrtěla hlavou. Potom došla do spisové skříně pro záznamy z porad představenstev. Věděla, že se Stack dívá, a tak schválně pořádně zavlnila boky. Sehnula se ke spodní zásuvce, aby se jí na pozadí pořádně napnula látka těsné červené sukně.

„Nějak hodně nosíš červenou,“ poznamenal Stack.

Rica se napřímila s několika složkami v rukou a upřela na něho nevinný pohled. Věděla, že ji má prokouknutou. „Máš proti tomu něco?“

„To ani ne, ale výraz v civilu znamená…“

Stackovi na stole zadrnčel telefon. Zvedl sluchátko, aniž by z Ricy spustil zrak. „Stack,“ ohlásil se. Nepřestával se na ni upřeně dívat. „Jo, jo.“ Výraz jeho očí se změnil. Přestaly Ricu vnímat. „Fajn. To bude asi ono. Jasně, mám to. Díky.“ Zavěsil a řekl: „Máme další požár ve věžáku a další tělo.“

„Myslíš, že je to zase Chips?“ Rica složky odložila na stůl.

„To nevím.“ Sdělil jí adresu, kde hoří.

„Tam sídlí Myra Ravenová & spol.“

„Spíš už jenom & spol.,“ podotkl Stack.

44

Už bylo po ohni a o stůl stál opřený černý, napůl složený deštník.

„Skoda toho stolu,“ prohlásil patolog. „Byl to krásnej kousek.“

Stacka jeho slova trochu zarazila vzhledem k tomu, že v místnosti zemřela žena. Rozhlédl se kolem sebe. „Kde je tělo?“

„V Rooseveltově nemocnici,“ odpověděl doktor. „Zrovna ji tam odvezla sanitka. Mě sem zavolali, protože policajti, co dorazili jako první, si mysleli, že oběť je po smrti. Živě opravdu nevypadala a do zejtřka nejspíš mrtvá bude. Na většině těla má popáleniny druhýho a třetího stupně.“

„Může mluvit?“

„Děláte si srandu?“ opáčil patolog. „Navíc má na hlavě několik ran. Vypadá to, že ji někdo pořádně praštil, pak ji svázal čemejma kravatama a zapálil.“ Podíval se na deštník. „Toho vašeho pyromana asi vyděsil noční hlídač. Potom se spustil hasicí systém, kterej oběť udržel při životě, dokud hlídač nepřiběhl s hasičákem.“

„Je nějaká naděje, že bude schopná mluvit…“

„Myslíte, než zemře? Těžko. Pochybuju, že se vůbec probere. Je jen otázkou času, kdy přestane dejchat. Rovnou to můžete považovat za vraždu.“

Stack patologovi poděkoval a rozhlédl se po zčernalé kanceláři a ohořelém koberci nasáklém vodou. Spatřil zbytky koženého kabátu a několik cárů černé látky v místě, kde nejspíš Myra ležela v plamenech.

Byla spoutaná pánskými kravatami. Měl snad 0’Reilly nakonec pravdu, když tvrdil, že kravaty značí sadomasochismus? Byly šikovným způsobem, jak někoho svázat, aniž by mu na těle zůstaly podlitiny, a daly se pořídit bez větších problémů a zbytečné pozornosti okolí. Teď už začínal věřit, že v případu hraje určitou roli erotika. Sérioví vrazi obvykle jednají na základě psychosexuálních pohnutek.

Stack polkl příšernou pachuť, která se mu dělala v ústech, a snažil se nedýchat moc zhluboka, aby nemusel čichat nasládlý pach spáleného lidského masa. Zápachu, ba dokonce chuti těchto požárů se nedalo přivyknout. Neustále zintenzivňoval, až ho člověk nemohl snést. Stack začínal chápat vegetariány.

„Takže Myra je mimo okruh podezřelejch,“ poznamenala Rica sklesle. „Pokud v něm vůbec někdy byla.“

Stack se na ni podíval. „Vážně?“

„Nehraj si se mnou na záhady, Stacku. Kdybys neměl výdrž a velkýho…“

„Rico!“

Jeden z techniků, kteří se činili v kanceláři, se na Stacka podíval a usmál se na něho způsobem, který se detektivovi vůbec nezamlouval. Jestli ten chlápek…

„Viděli jste už ten stůl?“ zeptal se technik.

Co všichni mají s tím stolem? Stack se otočil a podíval se na něj.

„Poblíž místa, kde ležela oběť,“ řekl technik.

Stack konečně pochopil, co má na mysli. Rica také. Ztěžka přešli po nacucaném koberci a podívali se na stůl. Jedna bočnice o několik centimetrů přečuhovala. Stack do mezery zastrčil propisovačku a desku vysunul.

Dvířka mělkého ocelového sejfu, který se ve vzniklém prostoru ukrýval, byla také pootevřená. Stack uátoupil a pomalu je propisovačkou otevřel dokořán.

Sejf byl prázdný. To znamenalo, že Myra Ravenová byla zavražděna právě kvůli jeho obsahu. Myra možná není pachatelem, ale je v případu namočená až po uši. Pokud ještě nějaké má.

Stack s Ricou se na sebe podívali.

„Ještě jsi unavená?“ zeptal se Stack.

„Ani ne,“ odpověděla Rica.

Věděla, že se neptá kvůli milostným aktivitám.

Vzadu v baru hotelu Edmundton na Manhattanu si Milton Fedders dával už čtvrtý bourbon se sodou. Nikdo si ho moc nevšímal, protože vypadal jako obyčejný, trochu obtloustlý byznysmen středního věku, jakých tu vídali desítky. Na sobě měl pomačkaný oblek a na krku povolenou kravatu, jako by měl perný den, musel až do večera zůstat v práci a teď zapíjí svůj žalostný osud. Anebo vypadal jako obchodník, který musí hodně cestovat. Právě se mu podařilo uzavřít velice významný kontrakt a nechce se mu letět zpátky do kanceláře. Byl hladce oholený, vlasy mu řídly a dělal se mu podbradek. Na Miltonu Feddersovi nebylo nic neobvyklého ani zajímavého. Nikdo neviděl do jeho hlavy, v níž řádila nefalšovaná, krutá bolest.

Aran je mrtvý. Když Fedders najímal Chipse, tohle si nedomluvili. Doopravdy ne. S loktem přilepeným ke stolu zvedl sklenici s naředěným bourbonem a dlouze se napil. Nic se nemělo pokazit. Nic se přece nemohlo pokazit.

Ale stalo se. Aran je mrtvý, jeho žena Zel je vdova a jejich děti… Ježíšikriste, ty děti!

Chips byl takový optimista! Feddersovi ho doporučil spolehlivý zdroj ze západního pobřeží a vychválil ho i předchozí zákazník. Když se pak sešli osobně, Fedders nabyl dojmu, že zvolil správně. Chips mu tvrdil, že má bohaté zkušenosti. Všechno mu vždycky vyjde, protože je to velice jednoduchá záležitost. Majitelé s ním vždy spolupracují. Navíc je profík a na svou práci je pyšný. Fedders mu uvěřil.

Chips Feddersovi také zjevně uvěřil, když mu Fedders tvrdil, že jeho obchodní partner a spolumajitel obchodu o jejich dohodě ví, ale nechce se v ní pokud možno angažovat. Zalhal ještě o něco víc, když mu pověděl, že chce Arana ochránit, protože má trochu slabší nervy a nemá takovéhle věci rád. Bojí se nechat obchod podpálit kvůli pojistce, i když bude mít záruku, že se nikomu nic nestane.

Pravda byla taková, že Fedders ten nápad před Aranem nahodil jen jedenkrát a úplně ho tím vyděsil. Rychle ho ujistil, že jenom žertoval a uvažoval nahlas. Aran byl roztomile naivní poctivec. Určitě si myslel, že tím je to vyřízeno a že budou dál vydělávat méně, než dluží bance. Úroky z půjčky je mezitím zničí, takže z nich nakonec budou žebráci.

A tak se Fedders rozhodl jednat na vlastní pěst a najal Chipse. Říkal si, že i kdyby Aran začal mít nějaké podezření, že má v příhodném a výnosném požáru prsty, nikdy se ho na to nezeptá, protože se s ním nebude chtít hádat a přijít přitom na něco, o čem radši nechce vědět.

Všechno mělo proběhnout hladce. Fedders s Aranem teď měli inkasovat peníze z pojistky, splatit dluhy a ještě jim mělo něco zůstat.

Jenže Aran je mrtvý. Fedders si zoufal. Chips je zraněný a nejspíš ho brzy chytnou. Policie se domnívá, že je Žhář. To znamená, že ho bude neúnavně hledat, dokud ho nenajde. Když potom přežije přestřelku, ke které určitě dojde, jistě policistům všechno poví, aby ho spravedlnost ušetřila. Bude se snažit zachránit si krk. Všechno se prozradí.

Ne že by na tom teď nějak záleželo. Nejdůležitější byli Aran, Zel a jejich děti. Fedders si možná zaslouží lecjaký přídomek, ale vrahem nikdy nebyl. Až doted. Vraha z něho udělal Chips.

Pak si vzpomněl na postřeleného policistu. Za to může také on, Milton Fedders. S lidmi zodpovědnými za vraždu policisty se nikdo nemazlí. Z novin ani televize se nedá odhadnout, jak vážně je někdo zraněný. Jestli ten policajt zemře… Budou to už dvě úmrtí. Fedders se stane několikanásobným vrahem.

Nahlas zaúpěl a pak se rozhlédl, aby se ujistil, že si ho nikdo nevšiml. Rozložitý černoch v červené vestě za barem dál stál na svém místě a povídal si s chvastounem, který tvrdil, že pochází z Detroitu. Dobře oblečený pár v boxu u dveří blízko průchodu do foyer si nikoho nevšímal a navíc nemohl nic slyšet. Nikdo vlastně nevěděl, že tam Fedders je. Fedders vražedník. Aran…

Kdykoli se přinutil nemyslet na Arana, začal myslet na to, co má v pravé kapse saka. Když souhlasil, že za předváděcí model CD přehrávače přijme devítimilimetrový revolver, bylo to skoro jako zlá předtucha, jako řízení osudu. Jako kdyby Fedders nebo sanktusák, který pistoli přinesl s nepravděpodobnou historkou, že ji našel v koši, nějakým způsobem vycítili, že se mu zbraň bude hodit. Milton Fedders celé roky nedržel pistoli v ruce a vlastně ani neměl zbraně rád, protože si myslel, že jsou svým majitelům nebezpečné. Nikdy žádnou nepotřeboval.

Teď se mu ale pistole hodí. Bude se mu hodit, až dopije tuhle nebo ještě jednu, dvě sklenice. Určitě rozpozná správný okamžik. Chvíli, kdy bude načase, aby Milton Fedders, vrah Arana Ahiba a svůdce Zel Ahibové, zalezl do svého auta a přiložil si pistoli ke spánku.

„Už vědí, kdo to je,“ řekl Leland Brand Ettě. „Je jen otázka času, kdy toho hajzla dostanou živého nebo mrtvého.“ Osobně nepochyboval o tom, že spíš mrtvého. Přesně to Brand chtěl – aby Žhář, Larry Chips, zemřel. Chtěl definitivní řešení. Voliči mají rádi jasné konce. „Krásně nám to hraje do ruky, Etto. Můžeme to udělat, jak jste navrhovala, a jasně říct, že Žhářovo řádění skončilo díky mé angažovanosti, mému rychlému zásahu a tlaku, který jsem vyvinul na policii.“

Etta stála u zavřených skleněných dveří na balkón a dívala se na chladné, jasně osvětlené město.

Brand za jejími zády řekl: „Zmínila jste se, že mi chcete něco povědět, Etto.“

Chvíli se ani nepohnula, soustředila myšlenky a hledala slova. Ujišťovala se, že je opravdu pevně rozhodnutá. Pokud člověk chce něco získat, často se musí vzdát něčeho, co má menší cenu. Vyžaduje to silný žaludek. Pokud je člověk dostatečně chytrý, nikdy se pak neohlíží zpátky. Tohle vštěpovala většině svých klientů. V určité fázi života to platilo pro každého. Teď došlo i na ni. Když se člověk přiblíží k životnímu rozcestí, nesmí se zastavit. Je třeba si vybrat jednu cestu, aby neprohrál.

Konečně se otočila čelem k Brandovi.

„Bývalý policejní náčelník je jeden z vašich pravděpodobných rivalů v kandidatuře na starostu,“ řekla. „Myslím, že bychom ho mohli dát do souvislosti s fondy, které před pěti lety zmizely ze vzdělávacího výboru. Ta spojitost není stoprocentně jistá, ale postačí. Ať je to pravda, nebo ne, jakmile se nám to na něj povede hodit, má utrum.“

Brand se zašklebil. „Vy opravdu myslíte dopředu, Etto. Hodně dopředu.“

Etta se usmála. „Za to mi taky platíte, Lelande. A ne málo.“

Stack s Ricou se s novou vervou pustili do zápisů z porad a s radostí pozorovali, jak se zvětšuje složka o Myře Ravenové a její realitní kanceláři. Zrovna seděli u Stackova psacího stolu. Stack ve svém kancelářském křesle a Rica na polstrované pojízdné židli, kterou si tam dotlačila z jiné kanceláře.

Nebyli si přesně jistí, po čem vlastně v případě Myry Ravenové pátrají, ale oba předpokládali, že na to přijdou, když pečlivě pročtou zápisy a porovnají je s informacemi o Myře a jejím podniku.

Připravili se na to, že nad prací stráví celou noc. Vybavili se na to konvicí čerstvé kávy a obrnili se čirou odhodlaností. Tahle fáze vyšetřování bude vyžadovat neskonalou trpělivost. S jistotou věděli, že objevili příslušnou kupku sena. Teď už v ní jenom musí najít ztracenou jehlu.

„Já bych byla tak ráda, kdybys v mých poznámkách našel něco, co by ten případ rozlousklo,“ prohlásila Rica.

„No jo,“ přitakal Stack roztržitě. Potom se na ni podíval a zeptal se: „Co jsi to říkala?“

„Zašel jsi ke mně do bytu a prošel sis moje poznámky. Mně to nevadí. Měl jsi na to právo, nejen protože jsme partneři. Myslím v práci.“

Stackovi přeběhl mráz po zádech. „Chceš říct, že někdo byl ve tvým bytě a hrabal se ti ve stole?“

„Přesně tak. Ty…“

„Já jsem to nebyl, Rico. Nechod tam. Dneska večer přespíš u mě. Domů nepůjdeš.“

Rice také naskočila husí kůže. „Ten hajzl byl u mě doma a hrabal se mi ve věcech…“

„Vypadá to tak.“

„Najdeme ho,“ řekla Rica. Hrůzu vystřídala zlost. Vzala ze stolu několik zápisů. „I kdybych tu měla sedět celou noc a k týhle blbý židli přirůst.“

Stack se na ni díval. Měl o ni strach. Už zase mu na někom až příliš záleží. Zase jsem zranitelný.

Nebyl si jistý, jak se má cítit.

Neuběhla ani hodina, když se Rica najednou narovnala, vstala a odnesla jednu složku ke stolu s počítačem. Stack to zachytil jenom koutkem oka a ihned pochopil, že si Rica myslí, že učinila významný objev. Něco podobného se jim oběma už několikrát stalo, ale v průběhu dalšího ověřování se pokaždé ukázalo, že pro domnělé vodítko existuje jasné vysvětlení.

Stack nechal práce a sledoval, jak Rica zírá na zářící monitor a levou rukou ťuká do kláves. Pravou posunovala myší všemi směry na podložce, která hlásala, že technologie není pro sraby.

Najednou se zarazila a přestala hýbat snad i tmavými zorničkami, které se upíraly na obrazovku. Vypravila ze sebe: „Ježíšikriste!“

„Máš něco?“ zeptal se celkem zbytečně Stack.

Otočila se a podívala se na něho s výrazem, který v její tváři zaznamenal jen při sexu.

„Mám úplně všechno,“ odpověděla.

45

ŘÍJEN 2001

Amy Marksová se se smrtí manžela a dvojčat nikdy nevyrovnala. Po půlroce od tragédie se její zármutek z ostrého bodání v břiše změnil v tupou bolest, ale neodezněl. Klinické deprese se zbavila, ale denně dál brala koktejl různých léků. Přestala docházet do psychoterapeutické skupiny, ale rozhodla se k tomu sama, bez své psychoanalytičky. Stejně tak vloni přestala navštěvovat svou analytičku a zapsala se na akademii pro realitní makléře v Montrose, kde se připravovala na státní zkoušku, která jí umožní prodávat nemovitosti.

Myra Ravenová se k ní po Edově smrti a smrti dvojčat zachovala skvěle. Sehnala Amy nový byt a našla jí doktora, který při léčbě spolupracoval s psychologem. Zaplatila všechny účty za léčbu. Dokonce financovala i Edův pohřeb. Amy si uvědomovala, že Myřino jednání částečně motivuje pocit viny, protože še cítí do značné míry zodpovědná za to, co se stalo té noci, kdy Ed a dvojčata zemřeli. Kdyby smlouva š bytovým družstvem na byt, o němž se s Edem domnívali, že si ho koupili, byla uzavřená, Amyinu rodinu by nezahubil oheň.

Amy si několik měsíců po požáru připadala jako v pekle. Potom se její bolest proměnila. Amy se jí poddala a nechala se unést do stavu otupělosti, která by ji zabila stejně jako plameny Eda a její dcerky, kdyby jí Myra nenabídla práci archivářky ve své firmě. Chtěla, aby Amy něco dělala a neutopila se v bolesti. Práce jí vnesla do života řád a nějaké peníze. Měla jednoduchou povinnost, kterou dokázala plnit i přes svůj zármutek.

Když se její kolegyně vdala a odešla z práce, Amy dostala na starost rozsáhlejší agendu. Musela být zodpovědnější a disciplinovanější. Jakákoli chyba se mohla realitní kanceláři prodražit a hůř se napravovala. Snaha udržet všechno v chodu jí dělala dobře a Amy se poprvé od požáru cítila užitečná. Dodalo jí to sílu dívat se do budoucnosti a zapsat se na akademii v Montrose.

Noc, kdy vypukl požár, ji však neustále pronásledovala. Neopouštěl ji obraz plamenů a ledové vědomí, že nad nimi svá křídla roztáhla smrt. Pořád před sebou viděla Eda, jak se vysoko nad chodníkem snaží zachránit si život, a slyšela svůj vlastní křik. Donekonečna se to opakovalo a vůbec nic se neměnilo. Někdy měla pocit, že v náruči svírá lehounká tělíčka dvojčat a pevně je tiskne k sobě. Ani nedutají a nehýbou se, zatímco ona se vrhá do náruče smrti, jako by ji chtěla přiživit. Měla tu bolestnou noc zasunutou kdesi v mysli. Pořád ji pronásledovaly myšlenky na ni, zdálo se jí o ní, dokázala proměnit jasný den v hrozivý soumrak. Jediné, co jí pomáhalo, bylo usilovné studium na Montrose, kde se dozvídala pořád víc o oboru, ve kterém se pohybuje.

Čím víc se toho dozvídala, tím víc přemýšlela o zrušené smlouvě, která její rodině uzavřela cestu k bytu, který se pokoušela koupit, a zahnala ji do malého činžáku bez hasicího systému a hlásičů kouře. Když se ve firemním počítači tajně podívala do archívů, aby v nich neuskutečněnou transakci vyhledala, kupodivu tam o ní nenašla jediný záznam. To bylo zvláštní, když si člověk uvědomil, jak se ve firmě pečlivě kontroluje každý tok peněz a každá položka se dá snadno zjistit. Nejdřív byla složena záloha, kterou pak vrátili, a byt nakonec prodala jiná realitní kancelář, ale pod hlavičkou firmy Myra Ravenová & spol.

Možná to není až tak divné, řekla si Amy po dlouhém přemýšlení. Studuje přece prodej, ne účetnictví, takže o tom nic neví.

V účtárně se na to zeptat nemůže, protože by si mohli myslet, že je podezírá z neschopnosti. Ani s tím nemůže zajít za Myrou, která jí několikrát důrazně připomněla, že lpěním na minulosti, na Edovi a dvojčatech se jenom zničí. A tak se Amy mlčky řídila radou, která nejspíš byla dobrá, a snažila se nejitřit staré rány.

Asi za týden bez zaklepání vešla k Myře do kanceláře, aby jí předala odpolední poštu. Na Myře bylo zjevné, že ji nemile překvapila. Jedním bokem se natlačila proti svému psacímu stolu a vrhla na Amy zřetelně nepřátelský pohled. Vzápětí se rychle uklidnila. Udělila Amy dlouhou přednášku o tom, že její soukromá kancelář je nedotknutelná a před vstupem dovnitř je vždy nezbytné zaklepat.

Amy její výtku přijala. Tiše a trpělivě ji vyslechla, ale pak si uvědomila, že si určitě něčeho všimla, když se Myra opřela o psací stůl. Zaslechla tiché, ale docela zřetelné kovové cvaknutí. Jako když se zasune dobře naolejovaná západka.

Čtyři dny za sebou chodila do práce dřív než ostatní. Pak našla způsob, jak se do budovy nepozorovaně dostat i o víkendu, a strávila v Myřině kanceláři dvě nedělní odpoledne. Odhalila původ kovového cvaknutí i zdroj Myřina tajnůstkářství a nepřátelství, když ji tehdy vyrušila. Na vnitřní straně jedné bočnice z třešňového dřeva byl panel, za nímž se ukrýval sejf z lesklé oceli.

Sejf byl samozřejmě zamčený a hledání psaného kódu bylo marné. Amy ale věděla, že každá číselná kombinace musí být někde zaznamenaná, případně se vztahuje k osobním číselným údajům majitele, aby se nedala snadno zapomenout.

Posedla ji touha dostat se do sejfu. V práci, v metru i před usnutím v posteli se snažila přijít na to, jaká čísla si Myra zvolila jako heslo. Při každé příležitosti pak vytvořené kombinace na sejfu zkoušela. Různé varianty Myřina data narození. Adresu realitní kanceláře. Číslo Myřina domu a bytu, její telefonní číslo… Neúnavně vytvářela nejrůznější číselné řady.

Nakonec v čtyřbarevném letáku společnosti objevila datum založení Myřiny společnosti. Různě číslice kombinovala a sejf se jednoho dne otevřel.

Jeho obsah všechno změnil.

V průběhu následujícího týdne Amy využila každé příležitosti zůstat o samotě v Myřině kanceláři a všechno vstřebat. Byla tam jména a adresy vlivných členů družstevních představenstev, kteří od Myry přijali úplatek, aby při výběru zájemců o koupi bytu prosadili její klienty na úkor jiných. Našla tam data, zaplacené částky a mnoho detailních poznámek. Sejf skrýval tajné doklady o tom, jak se Myřina firma stala nejúspěšnější realitní kanceláří ve městě. Nebylo divu, že Myra chtěla obsah schránky udržet v tajnosti. Měla ho jako pojistku proti případným výhružkám svých spoluviníků. Zároveň si uvědomovala, že je natolik kompromitující, že by se kvůli němu mohla dostat do vězení.

Jedno jméno Amy obzvlášť zaujalo – Hugh Danner. Bydlel v Ardmont Arms, kde Eda s Amy odmítli.

Amy hleděla na jméno i adresu a pročítala detailní poznámky o tom, jak její a Edovy peníze prošly Myřinýma rukama k Dannerovi, který Myru podvedl. Svůj rozhodující hlas dal někomu jinému a peníze si nechal.

Hugh Danner zabil Amyinu rodinu.

Amy seděla v tureckém sedu na koberci v Myřině kanceláři a zírala na papíry rozložené před sebou. Cítila, jak se znovu začíná rmoutit. Jako by její žal měl křídla a kroužil po nebi času jako temný dravec, jehož někdy zahlédla ve snech. Trpělivě mával křídly, vyčkával a sílil, aby se na ni mohl znovu vrhnout.

Ostrým zobanem vyhledal její křehkou smrtelnou duši a začal ji trhat. Uvolnil stavidla jejího vzteku.

46

BŘEZEN 2002

„Všechno se mi to spojilo, když jsem si všimla, že mezi zaměstnancema Myry Ravenový figuruje jméno Amy Marksový,“ řekla Rica, aniž by vstala od počítače na stole za Stackovými zády.

„Zápisy ze zasedání představenstva v Ardmont Arms,“ řekl Stack, který už před ní stihl získat náskok. „Hugh Danner byl proti a taky hlasoval proti tomu, aby družstvo přijalo Amy a jejího muže Eda jako rezidenty.“ Vstal a najednou se vůbec necítil unavený. Zvýšený adrenalin únavu spolehlivě zahnal. „Dannerův hlas o všem rozhodl. Amyin muž Ed byl policajt, že jo?“ Uvědomil si, že hřbetem ruky smetl hrneček s kávou ze stolu, ale nehodlal tomu věnovat přílišnou pozornost. Nic moc v něm stejně nebylo a ani se nerozbil. Nechal ho ležet u zdi, kam s třesknutím dopadl.

„Jo. Zemřel při tom požáru, pamatuješ?“

Stack si vzpomínal na zprávy o hořícím bytě i o smrti obou nemluvňat a jejich otce. Jako většina policistů i on přispíval značnými částkami do fondu pro vdovy a sirotky po policistech. „Někde o tom bude záznam…“

„Mám tady hlášení. Ed Marks zůstal uvězněnej v hořícím bytě. Sundal si kravatu a jeden konec přivázal k radiátoru. Druhý konec visel ven z okna kuchyně ve čtvrtým patře. Ed doufal, že když se před seskokem na ulici spustí na kravatě, možná se při pádu nezabije. Jenže kravata nebyla dost dlouhá. Amy Marksová se na to dívala a přitom v náruči svírala svý mrtvý dcerky.“

„Ježíšikriste! Právě na takový věci se člověk snaží zapomenout.“

„Jenže když je člověk Amy Marksová, tak na to myslí pořád.“

„Můžeš to mít někde v hlavě a třeba o tom ani nevíš.“

„Ed Marks by stejně nepřežil popáleniny,“ řekla Rica. „Možná byl mrtvej, ještě než dopadl na zem.“

„Uhořel…“ Stack zvrátil hlavu vzad a opřel se zkříženýma rukama o okraj stolu. „Žhář svý oběti svazuje černejma kravatama. A černý kravaty nosej pochůzkáři newyorský policie. Jsou součástí uniformy.“ Narovnal se a šel ke své židli, aby se zase posadil, ale zjistil, že nemůže. Skoro vibroval napětím. Vycítil, že vyšetřování se blíží k cíli, že hon za chvíli skončí. Jako když šelma zvětři pach krve. „Amy, určitě viděla zamítavý stanovisko představenstva, kde seděl Danner, jako příčinu zkázy svojí rodiny. Kvůli němu museli bydlet v tom starým baráku. Takže se mu šílená smutkem pomstila za smrt svejch dětí a muže.“

„Taky bych řekla,“ přisvědčila Rica. „Pak našla obsah Myřina tajnýho sejfu a z jejích zápisků zjistila, že existují další Dannerové – další členové představenstev, který berou úplatky a odmítají naprosto vyhovující zájemce o byty.“

„A nedokázala se přestat mstít za smrt svý rodiny.“

„Vypadá to tak,“ řekla Rica, „ale jak si tím můžeme být jistý?“ Poprvé pocítila stín pochybnosti. Byl to jen stín, ale neodbytný. „Jednu vraždu bych pochopila. Ale ty ostatní?“

„Já si jistej jsem,“ prohlásil Stack. „Požáry v kuchyni, symbolický černý kravaty… Je to typ vraždy, ze kterýho se vyvine pevný schéma a pachatel ho dodržuje. Oheň a pomsta… Na obojím se dá vypěstovat závislost, která časem začne být nutkavá.“

„Jako u psychopatů, co vražděj ze sexuálních pohnutek? Já nevím, Stacku…“

„Zeptej se nějakýho žháře,“ řekl Stack. „Každej ti poví, co dokáže oheň, jak se dokáže nečekaně šířit.“

Rica vstala od počítače. „Tak to asi budeme muset udělat.“

Na rozdíl od Stacka si pořád nebyla jistá, že pachatelkou je Amy Marksová, ale už se mu naučila důvěřovat. Navíc se shodli na jedné nevyhnutelné věci.

Byl nejvyšší čas navštívit vdovu po policistovi Marksovi.

Zhruba v půli cesty se v rádiu auta ozval 0’Reillyho chraplavý hlas: „Kde jste, Stacku?“

Stack mu popsal jejich polohu: „Pohybujeme se jižně po Druhý Avenue, poblíž Šedesátý třetí.“

Sledoval auta před sebou. Jejich zadní světla se na lesklé mokré ulici zahalené v jemném oparu rozpíjela jako stříkance krve.

„Pokračujte tím směrem,“ instruoval je 0’Reilly. Potom jim nadiktoval adresu na dolním Manhattanu a řekl jim, ať jedou tam.

Stack už měl 0’Reillyho manýrů dost. Teď nebyl vhodný okamžik na to, aby plnili jeho pomýlené instrukce. „Nemyslím, že je to zrovna…“

„Na tý adrese je v jednom bytě uvězněněj Larry Chips. Chystáme se tam vtrhnout a dostat ho.“

„My?“

„Kriminálka a FBI. Federálové budovu obklíčili a chystají se zahájit akci. Potřebujeme, aby tam byl někdo od nás.“

Jenom kvůli kariéře, pomyslel si Stack. Kvůli 0’Reillyho kariéře. Stěrače zapnuté na cyklovač zašustily po předním okně. Stack si řekl, že Chipse mohou klidně přenechat FBI. Stejně už se do toho případu dost zamotala. Šlo o útěk za hranice státu a o pojistné podvody. „Máme jiný závažný podezření, který potřebujeme prověřit. Zrovna jedeme na místo.“

„To ani náhodou!“ vyjel na něho 0’Reilly. „Tady jde o toho zatracenýho Žháře.“

Stack s Ricou se na sebe podívali.

„Amy počká,“ řekla Rica tiše. Mohli se vzepřít, ale teď na to nebyla vhodná chvíle. „Poslechni ho.“

Stack po ní zavile střelil pohledem.

Mužští! Jsou jako kohouti! Obzvlášť Stack.

„Stejně nechceme, aby to doopravdy byla Amy,“ řekla. Ze všech sil se snažila, aby Stack nevyvedl nějakou hloupost, na což nebyl zvyklý. „Třeba má ten pitoměj 0’Reilly pravdu.“

„Cože?“ ozvalo se z rádia. „Co jsem to slyšel? Co to Rica říkala?“

Stack si uvědomil, že mikrofon přepnul příliš brzy. Nechal to tak. „Něco o tom, že máte pravdu. Jedeme na místo.“

Stiskl tlačítko mikrofonu a chvíli ho držel, aby 0’Reilly slyšel, že zapnuli sirénu. Pokud je Chips opravdu Žhář, jejich jednotka si bude moci připsat část zásluh na jeho dopadení. Pod 0’Reillyho velením. Návštěva u vdovy po Edu Marksovi bude muset počkat.

Tomu se říká kompromis.

Stackovi připadalo, že po něm zůstává jenom pachuť v ústech.

Smutek, zuřivý vztek a strach se v Amy mísily jako leptavá chemická sloučenina. Nemohla jíst, spát ani se úplně vyrovnat s bolestí, která ji spalovala jako oheň. Myslela si, že se jí uleví, až bude konečně po všem, ale mýlila se. Věděla, že teď už po všem je.

Vstala z rohu pohovky, kde se krčila, a dovlekla se do ložnice. Otevřela skříň, z jedné police vzala krabici od bot a otevřela ji.

Uvnitř ležela jediná věc, jež jako zázrakem přežila požár, který Amy připravil o rodinu – Edova služební pistole. Vybalila ji z umaštěného hadru, ve kterém ji uchovávala, a oběma rukama ji potěžkala. Pak se posadila na okraj postele a zadívala se na ni. Její hladkost a chladná výkonnost, vůně skvěle opracovaného kovu a lehkého oleje ji zvláštně uklidňovaly.

Nakonec vstala a přistoupila k toaletnímu stolku. Otevřela mělkou horní zásuvku a podívala se na její různorodý obsah: byl tam hřeben a malá šperkovnice s náušnicemi. Hodinky, které dostala od Eda a jež se dávno zastavily. Štos fotografií z doby před svatbou a krabička s náboji.

Amy pistoli uložila k nábojům a zavřela zásuvku. Přistoupila ke skříni a vrátila krabici od bot na polici.

Ještě jednou se podívala na zavřenou zásuvku toaletního stolku, pomalu došla do obýváku a posadila se.

Znovu vstala.

Začala přecházet po místnosti.

Nemohla spát, ale byla vyčerpaná a musela si sednout.

Nedokázala to. Nebyla schopná sedět v klidu. Zvládla jenom chodit sem a tam. Její duši jitřily strach, zármutek a zlost. Bolest ji pálila jako oheň.

Na první pohled to vypadalo, že cihlový dům bez výtahu, ve kterém je obklíčený Chips, je prázdný. Nebyl. Jak se Stack s autem pomalu blížil k polorozpadlé stavbě, v některých oknech za potrhanými závěsy a zažloutlými žaluziemi probleskovalo světlo. Stack vypnul sirénu pár minut poté, co přerušil spojení s 0’Reillym. Několik bloků od inkriminovaného domu vypnul maják, sundal ho ze střechy a schoval ho do auta. Pokud se Chips podívá z okna, vůz neupoutá jeho pozornost a nevzbudí v něm žádné podezření.

Stack na konci bloku zahnul za roh a narazil na strážce zákona. Stálo tam asi šest policejních aut a několik neoznačených Fordů Taurus. Stack věděl, že fordy patří FBI. Opodál parkovala dodávka zvláštního zásahového oddílu. V okolí domu stálo několik postav v objemných tmavých uniformách.

„Už na vás čekáme,“ řekl vysoký muž v černém kabátě, když Stack s Ricou vystoupili z vozu. Ukázal jim průkaz a představil se jako Matt Perriman, zvláštní agent pověřený vedením akce. Stackovi by bylo jasné i bez ceremonií, že patří k FBI.

Perriman zběžně přehlédl Stackův a Ričin odznak a řekl: „Až dám znamení, z obou stran blok uzavřeme a vběhneme do domu za zvláštním oddílem.“

„Jste si jistej, že tam Chips opravdu je?“

„Oznámil nám to informátor, na kterýho byl zatím vždycky spoleh.“

Stack se nechtěl dál vyptávat. Věděl, že spolehlivému informátorovi je nutno věřit. Perriman jim nehodlal sdělit víc a Stack ho naprosto chápal.

„Chips je v bytě 2 C, to je poslední na jižní straně, druhý patro.“

„Má okna do dvora,“ podotkl Stack.

„Zadní trakt domu hlídáme,“ řekl mu Perriman a podíval se na hodinky. „Chcete jít jako první?“

Stacka jeho dotaz překvapil. „Vy se s náma nechcete předhánět o zásluhy?“

Perriman se pousmál. „Dneska na takový věci už není čas. Řekl bych, že po poctách jde spíš váš šéf. Já chci jenom vyčistit ulice od týhle špíny.“

„Uděláme to společnejma silama,“ prohodil Stack. „Když jste se teď zase přidali k andělům strážnejm.“

„Taky to trvalo,“ odtušil Perriman. Otočil se a nachýlil hlavu kupředu, jako by mluvil do vysílačky. Pak se otočil zpátky a zeptal se Stacka: „Nechcete svejm lidem říct, ať zaujmou místa?“

Když Stack viděl agentův temný výraz, došlo mu, že to vlastně není otázka. Kývl na Ricu, která odchvátala k zaparkovaným policejním autům. Dvě z nich během okamžiku téměř neslyšně odsvištěla a zahnula za roh bloku za hlídaným domem.

Když se Stack ohlédl, zjistil, že objemné postavy členů zvláštního oddílu zmizely.

Perriman se znovu podíval na hodinky. „Takže teď půjdeme klidně ulicí a pak se dostaneme dovnitř předním vchodem. Tam už budou hoši ze zvláštního oddílu. Půjdeme za nima až k bytu a oni tam drsně vtrhnou. My zase až po nich.“

Stack s Ricou přikývli a vykročili spolu s Perrimanem po tmavém mokrém chodníku. Z ulice zmizela poslední auta a stejný klid panoval i ve vedlejším bloku. Stack doufal, že si Chips neuvědomí, že okolní ulice najednou ztichly.

Vstoupili do pochmurného vestibulu starého domu. Stack ucítil silný zápach čpavku ze zaschlé moči, ale neměl čas na nějaké úvahy. Zvláštní oddíl už na ně čekal. Jeho členové se odlepili od stěn jako oživlé stíny a potichu se vydali nahoru po schodech.

V čele šli dva muži s beranidlem zavěšeným na popruzích.

Vydali se bez váhání vpřed. Stack s Ricou následovali Perrimana a rozložité stíny k bytu označenému 2 C. Několik stínů ustoupilo stranou a zastavilo se, ale dvojice s beranidlem zrychlila krok a rozhoupala mohutný válec vpřed, vzad a zase vpřed. Jako by tančili do rytmu hudby, kterou slyší jenom oni dva.

Měli to dokonale secvičené. Beranidlo do starých dveří bytu udeřilo s obrovskou silou, rozštíplo je a vyrazilo z pantů. Muži vběhli dovnitř s vytaženými zbraněmi.

Stack s Ricou si vyměnili pohledy – muži na ně udělali dojem. Stejně jako Perriman vytáhli zbraně.

Perriman nejspíš tiše napočítal do tří, potom dal rukou znamení a jako první skočil do dveří. Stack si stoupl před Ricu. Rozčílil ji, protože věděla, že se ji snaží chránit. Vběhli do bytu otvorem po vyražených roztříštěných dveřích.

Uvnitř bylo ticho, klid a šero… Napětí by se dalo krájet…

„Je to čistý!“ vykřikl jakýsi hlas.

Všichni si sborově oddechli.

Členové zvláštního oddílu, kteří stáli v maličkém obýváku, sklonili zbraně. Perriman, Stack a Rica zastrčili ty své do pouzder.

Někdo rozsvítil.

V místnosti byl nepořádek. Stálo tam několik málo kusů bazarového nábytku, televize s rozbitou obrazovkou a po podlaze byly rozházené zažloutlé noviny a španělské pornografické časopisy. Stack si všiml, že to tam také páchne močí.

Nebylo to všechno.

Ve dveřích se objevil muž v černé kšiltovce ze zlatým znakem. Pohybem ruky naznačil Perrimanovi, Stackovi á Rice, že mají vejít do místnosti, z níž se vyklubala ložnice.

Na posteli ležel na zádech Larry Chips. Nohy měl natažené jednu vedle druhé, takže se dotýkaly vnitřními hranami chodidel. Ruce měl pokojně složené na prsou, jako by zaujal polohu nebožtíka, aby to hrobníkovi co nejvíc usnadnil. V břiše přímo pod hrudní kostí mu zela obrovská nehezká díra po výstřelu.

Takže Blainer se přece jenom trefil.

„Proboha,“ ujelo Rice. Když tak koukala na pozici Chipsovy mrtvoly, na něco si vzpomněla.

Stack se na ni zadíval. Obvykle se jí při pohledu na mrtvého muže špatně nedělalo. Obzvlášť po tom, co viděli v poslední době. „Není ti nic, Rico?“

„Ten pohřeb,“ řekla Rica. „Pohřeb malý Eden Wilsonový. Amy na něm byla. Když jsme ji zahlídli v kanceláři v realitce, nenapadlo mě to, ale teď jsem si jistá, že jsem ji tam určitě viděla.“

„O co jde?“ zeptal se Perriman.

„Ještě přesně nevíme,“ odpověděl Stack. „Asi máme další vodítko, ze kterýho nakonec nic nebude.“

Byl si teď mnohem jistější, že musí navštívit Amy Marksovou, než když odjížděli z policejní stanice.

Z předsíně a obýváku se ozvaly hlasy a kroky. Média byla příslušně informována a dorazila s plnou parádou.

„Dál nesmíte,“ řekl novinářům policista u dveří do ložnice. „Dál než sem teď nikoho nepustím. Za chvilku dostanete prohlášení.“

Rica viděla, že krev v okolí rány na Chipsově košili a proleželé matraci je tmavá a sražená. Měla skoro černou barvu. Jeden člen zvláštního oddílu Chipsovi přesně podle předpisů těsně pod uchem přitiskl prsty na krk, aby nahmatal pulz. Mrtvému se sesunula hlava ke straně. Posmrtná strnulost byla ta tam.

Rice nikdo nemusel vysvětlovat, že Chips je mrtvý už delší dobu. Musel být po smrti už ve chvíli, kdy začínala hořet Myra Ravenová. Věděla, že Stackovi také nemusí nikdo nic vysvětlovat.

Už nebylo pochyb o pravdivosti toho, čemu se oba zdráhali uvěřit.

47

Stack i Rica cestou přes město mlčeli. Oba věděli, že všechno podstatné už bylo řečeno. Stack chvíli zvažoval, jestli s sebou nemá vzít Perrimana a FBI, zvláštní oddíl a supy z médií. Ale věděl, jaký by to mělo následek. Amy Marksová byla vdova po policistovi a zasloužila si dostat šanci. Společnost Edu Marksovi něco dlužila. Stejně tak něco dlužila Amy za ztrátu manžela a dětí. Média, ministerstvo vnitra a komise pro občanskou způsobilost by nejspíš nesouhlasily, ale Stack to považoval za svou povinnost a hodlal se jí se ctí zhostit.

Před Ricou se o svých úvahách nezmínil. Nebylo to třeba.

Amy Marksová bydlela ve skromném, ale dobře udržovaném bytovém domě na Západní osmdesáté čtvrté ulici. Měl kamennou fasádu a nad okny v přízemí markýzy ze zeleného plátna. V takových domech obvykle nemívali recepčního. V ozdobných kamenných květináčích u vchodu byly dlouho zanedbávané, uschlé chryzantémy. Zhruba v polovině oken se svítilo.

Stack zaparkoval v nákladní zóně opodál. Nesklopil stínidlo s emblémem, který by prozradil, že vozidlo patří policii. Bylo docela dobře možné, že Amy je venku, projde kolem auta cestou domů, všimne si stínidla a rychle se vzdálí opačným směrem.

Stack s Ricou cestou studenou nocí nepotkali ani živáčka. Když vešli do malého vestibulu, zjistili, že je tam stejná zima jako venku. U dveří se skvělo černé graffiti, jehož sprosté poselství se někdo zbytečně pokusil pozměnit na neutrální zvolání PIKO!

Dál do domu se dalo dostat pouze s použitím interkomu. Bylo nutno zazvonit a nechat se z příslušného bytu vpustit dovnitř. Tlačítka zvonků se nacházela pod několika řadami mosazných schránek na dopisy. Stack zjistil, že A. Marksová bydlí v bytě 8 D v nejvyšším patře. Prozkoumal jmenovky na schránkách a zrovna se chystal zazvonit na správce, když se za nimi otevřely dveře a do domu s námahou vjela žena s dětským kočárkem.

Stack okamžitě přiskočil k těžkým dveřím, aby je před ní podržel. Rica sebrala jeden z několika papírových sáčků, které ženě upadly na zem. Uvnitř byl bochník chleba a balení rohlíků. Stack se jí chystal polichotit, jak hezké má dítě, ale zjistil, že v kočárku jsou jenom dvě plné nákupní tašky. Byl připraven ukázat jí odznak a zmírnit její případné podezření, ale žena se na ně jenom vděčně usmála a na nic se neptala. Zavedla je do hlavního vestibulu a odtud k výtahu. Stack si pomyslel, že by lidé měli být opatrnější.

Žena ze zdviže vystoupila ve třetím patře a ještě jednou se na ně zdvořile usmála. Oba policisté její úsměv opětovali. Stack podržel dveře výtahu, aby ji nepřiskříply, až potáhne plně naložený kočárek ven.

„Milá ženská,“ poznamenala Rica přihlouple, aniž by věděla proč. Že by nervy?

Stack mlčel.

Do nejvyššího patra vyjeli sami. Rica cítila, jak jí prudce buší srdce. Její tělo už vědělo něco, co její mysl zatím neodhalila. Teď ale neměla čas to rozebírat.

Dveře výtahu se otevřely. Rica se Stackem vystoupili a kráčeli chodbou k bytu 8 D. Stack na jeho dveře tiše, ale neúprosně zaklepal.

Chvíli se nic nedělo. Potom Rica zaslechla, jak na druhé straně tiše zavrzala podlaha. Maličké kukátko ve dveřích ztmavlo. Někdo je pozoroval.

Když kukátko zase zesvětlalo, Stack s Ricou předpokládali, že Amy ustoupila ode dveří a otevře jim.

Jenomže dveře zůstaly zavřené a zevnitř se žádný další zvuk neozval.

Rica se podívala na Stacka a zašeptala: „Ví, jak vypadáme.“

Stack s tím počítal. Amy je viděla v kanceláři u Myry a kromě toho jejich fotografií byly plné noviny i televize. Amy byla vdova po policistovi, takže bylo jasné, že ji bude zajímat, kdo její případ vyšetřuje, kdo po ní jde. Pravděpodobně je sleduje už několik týdnů. Pozorovala je i té noci, kdy hořelo na Východní padesáté deváté, kdy ji Stack honil a málem chytil.

Ještě jednou zaklepal na dveře, tentokrát hlasitěji. Ustoupil stranou a pohybem ruky naznačil Rice, aby se zachovala stejně.

Ticho. Ale Amy tam je! Určitě tam je.

Teď už zbývá jediná možnost.

Stack vytáhl z pouzdra pistoli a počkal, až Rica udělá totéž. Kývla na něho. Přiskočil ke dveřím a těsně pod klikou do nich pořádně kopl pravou nohou. Dveře se rozletěly a klika se zámkem z nich s rachotem vypadly na podlahu. Stack s Ricou byli uvnitř bytu, ještě než se dveře odrazily od stěny.

Nikde nikdo.

Viděli před sebou malý, hezky zařízený obývák. Byl prázdný a nedalo se v něm schovat. Stála tam modrá pohovka a na stěně byly dřevěné police s knihami a televizí. Na stolku zářila lampa a na stěně visela zarámovaná reprodukce od Moneta.

Byl tam studený průvan.

Stack naznačil Rice, že má zůstat za ním. Přitiskl se ke stěně a opatrně se blížil ke dveřím. Oběma rukama sevřel těžký revolver a udělal několik rychlých kroků do maličké kuchyně ve tvaru písmene L.

Okamžitě jim bylo jasné, proč je v bytě zima. Okno vedle sporáku bylo otevřené dokořán. Jedna průsvitná záclona se vlnila, druhou noční větřík tiskl k okennímu rámu.

„Únikový schodiště!“ ozvala se za Stackovými zády Rica.

Přistoupil k oknu a opatrně vyhlédl ven. Opravdu uviděl železné únikové schodiště. Zvedl nohu a přehodil ji přes parapet. Na okamžik zaváhal a zaposlouchal se, jestli neuslyší nějaký zvuk nebo neucítí vibraci od toho, jak po schodech někdo běží dolů.

Nic.

Přistoupil k zábradlí a vyklonil se nad něj, aby se podíval přímo dolů.

Schodiště bylo prázdné.

Vždyť jsou v osmém patře! Stihla by se Amy za tu chvíli dostat až dolů?

Když se otočil a chystal se vrátit do bytu, všiml si úzkého černého žebříku z oceli, který byl připevněný k cihlové zdi za jeho zády. Únikové schodiště vedlo až na střechu.

Stack začal šplhat po žebříku. Přitom zahlédl, jak se z okna pod ním vysunuje Ričina ruka, pak noha a bok. Rica lezla ven za ním.

Když se dostal na střechu, pomalu zvedl hlavu, aby se podíval přes kachlíkovanou římsu. Ricu měl přímo za sebou. Levou rukou se držela chladného železného stupínku v místě, kde měl Stack pravou nohu.

Zaslechla, jak Stack říká: „Amy Marksová! Tohle přece není nutné, moje milá,“ Jeho rozložitá postava se pomalu pohnula a zmizela na střeše.

Rica ho rychle následovala, Chtěla vědět, co se nahoře děje.

Amy Marksová stála na opačném konci střechy. Byla bosa a měla na sobě jednoduchou bílou halenku a dlouhou modrou sukni. Stack byl několik metrů od ní a díval se na ni. Rice se na Amyině sukni něco nezdálo. Po chvíli jí došlo, že látka, z níž je vyrobená, je zvláštně tmavá a zplihlá. Byla celá promočená, stejně jako halenka, která se jí lepila na tělo, takže jí bylo vidět malá ňadra s tmavě hnědými bradavkami.

Rica pomalu, zlehka přistoupila ke Stackovi. Z Amyina obličeje byla v měkkém odrazu světla vidět jenom ústa s pokleslými koutky a veliké oči rozšířené hrůzou. Vypadala jako maska. Vítr se obrátil a donesl k Rice slabý odér. Poznala, co to je, a pochopila, od čeho je Amy mokrá.

Namočila své oblečení do hořlaviny, kterou polévala své oběti, než je zapálila.

„Nechcete si přece ublížit, moje milá,“ pokračoval jemně Stack. „Naprosto vás chápeme. Jsme policajti jako váš milující manžel a chceme vám pomoct. Nemáte se čeho bát.“

„Jestli se ke mně přiblížíte, skočím,“ řekla Amy.

„Tím ničemu nepomůžete. Ale to přece dobře víte, ne?“

„Jedině takhle se všechno vyřeší.“

Stack se rozhodl, že ji přinutí trochu přemýšlet. Naznačí jí, že existuje možnost rozhřešení. „Myra Ravenová bude žít.“ Několik málo hodin.

„To mě nepřekvapuje. Vlastně jsem ráda. Nechtěla jsem ji zabít, ale začínala mě podezírat. Tím jsem si jistá. A to i když jsem jí dala výhružnej dopis a dělala jsem, že přišel firemní poštou. Tak jsem si na ni počkala a šla jsem za ní do firmy. Praštila jsem ji do hlavy, svázala jsem ji a pak jsem ji zapálila. Do kanceláře zavolal noční hlídač a naléhal na ni přes záznamník, ať se mu ozve, jestli se jí něco nestalo. Nemohla jsem mu vůbec nic říct. Zná mě, můj hlas, takže by mu hned bylo jasný, že jsem se vetřela do budovy. Myslela jsem, že možná volá z mobilu a jede nahoru výtahem,“

„Taky že ano,“ potvrdil jí Stack. „Našel Myru ještě včas a zachránil jí život.“

„To jsem ráda. Je to fajn ženská. Zachovala se ke mně hezky.“

„Možná si neuvědomujete, že jste dost blízko okraje střechy, moje milá,“ řekl jí Stack starostlivě jako laskavý strýček. „Myslím, že bude nejlepší, když uděláte pár kroků k nám.“

Amy jenom zajela rukou do kapsy sukně.

Rica s napětím čekala, kdy bude muset pozvednout zbraň a vystřelit. Věděla, že Stack je také připravený. Určitě ano.

Ještě ne… Ještě ne… Musíš si být jistá… Nedá se to vrátit…

Amy z kapsy vytáhla malý předmět. Nebyla to pistole.

Když ho pevně sevřela v ruce a přejela po něm palcem, nebylo pochyb o tom, že je to zapalovač.

„Povídala jsem, že se ke mně nemáte přibližovat.“ Její hlas dostal prosebný tón.

Stack se k ní však přiblížil. Trochu se naklonil stranou a stáhl s sebou Ricu, jako by měl v kapse magnet. Doufal, že si toho Amy nevšimne. Snažil se ji svými slovy ukolébat. „Skutečně vás chápeme, věřte nám. Když je člověk policajt nebo jeho žena, vždycky je to tak. Patříme do jedné rodiny, má milá, a když se jeden z nás dostane do maléru, my ostatní mu pomůžeme. A teď chceme pomoct vám. A dokážeme to, to vám slibuju.“

Rica viděla, jak se výraz Amyina obličeje proměnil. Netvářila se už jako polapené, vyděšené zvíře. Její maska vyjadřovala klid. Rica věděla, co to znamená. Ze střechy se dalo dostat dvěma způsoby a Amy si jeden z nich právě zvolila.

V ruce, která držela zapalovač, se objevila nejdřív jiskra a potom plamen. Amy na tančící oranžovočervený plamínek s úžasem zírala, jako by poprvé v životě viděla oheň.

„Amy!“

Stack na ni stihl jedinkrát zavolat jménem. Plamen přeskočil na její sukni i halenku a zesílil. Hladově ji olízl a zakousl se do ní. Amy se otočila, a vrhla se ze střechy. Malátně natáhla jednu bílou paži vzhůru, jako by se chtěla dotknout měsíce, a pak, zahalená v jasných plamenech, zmizela.

Stack ani Rica se za ní nešli podívat.

Rica místo toho pohlédla na Stacka a spatřila v jeho očích slzy. Zatínal zuby a spodní ret se mu chvěl. Nebyl to hezký pohled.

Rica zastrčila pistoli do pouzdra a pokřižovala se.

Stack se na ni zadíval s nevýslovně smutným úsměvem. „Zase se projevila dobrá katolička,“ poznamenal. Napřáhl k ní ruku a jemně se dotkl jejího ramene.

„Neboj, to přejde,“ řekla Rica.

48

ČERVENEC 2002

Svatba byla malá a bez posvěcení jakékoli křesťanské denominace. Kněz Rice vysvětlil, že v očích církve je pořád vdaná za svého prvního manžela. Rica to chápala a věděla, že se s tím nedá nic dělat, ale v zásadě jí to nevadilo.

Obřad provedl kaplan z dvacátého sedmého okrsku. Přišli Mathers s Faginem, seržant Redd a zbytek osmdesátky i jednotky rychlé odezvy. Rica poslala pozvánku i Myře Ravenové, která by přišla, kdyby nebyla stále hospitalizována kvůli plastickým operacím popálenin. Obě ženy se sblížily, když Myra, která sama čelila obžalobě, vypovídala a tím uvrhla žalobu i na vyděrače v představenstvech bytových družstev. Myra úplně ohromila doktory, kteří o ní říkali, že takovou bojovnici ještě neviděli. Jako by z nepřízně osudu čerpala nové síly a měla neuvěřitelnou vůli přežít. Oslepla na jedno oko a zůstane do smrti zohyzděná, ale bude žít a bude se moci dostavit k soudu kvůli realitním podvodům. Stackovi bylo jasné, že určitě najde způsob, jak dosáhnout osvobození. Pak možná zažaluje žalobce a vyhraje.

Po obřadu následovala recepce v sále Americké legie, protože Rice připadalo, že nejlepší svatební hostiny, na jakých kdy byla, se vždycky pořádaly právě tam. Nebyla nóbl, ale stačila. Všechno bylo v pořádku. Rica si připadala vdaná.

Věděla, že tentokrát to vydrží.

Na svatební cestu vyrazili do Cancúnu a měli se tam skvěle. Bydleli v pěkném hotelu, plavali, milovali se a jedli hodně garnátů. Ani jednomu se neudělalo zle z vody. Což byl úspěch.

Měli prodlouženou dovolenou, takže když se po týdnu vrátili z Cancúnu, začali se v New Yorku poohlížet po bytě, který by byl prostornější než ty, ve kterých dosud oba žili. Protože ani jeden z nich nebyl náročný, brzy se jim povedlo najít vhodný příbytek. Jelikož ani jeden z nich neměl moc věcí, celkem rychle a bezbolestně se přestěhovali. Zvolili si byt v Upper West Side, ve třetím patře s výhledem na koruny stromů za okny hlavní ložnice. Platili nájem. Nechtěli byt kupovat. V tak nejistém světě by to nebyl dobrý nápad.

Stackovi připadal natolik nejistý, že nechtěl mít děti.

Rica s ním zdaleka nesouhlasila.

Když se vrátili do práce, do životů jim zasáhly policejní směrnice. Manželé nesměli pracovat jako partneři, a tak Ricu převeleli na oddělení vražd v jižním Brooklynu. Stackovi to nebylo nevhod a Rice to také nevadilo.

Všichni byli jedna velká rodina.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai