Mrazivá noc

John Lutz

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

New York paralyzuje strach ze sériového vraha, který se rozhodl naplnit vlastní zvrácenou představu spravedlnosti. Zabíjí rychle a tiše a na tělech svých obětí nechává podpis – červené písmeno S. Jeho oběti mají jedno společné – byly porotci v neslavně známých soudních procesech, v nichž byl vrah díky právnickým kličkám shledán nevinným. Netrvá dlouho a pachatel, jenž sám sobě říká Spravedlivý, drží celé město v šachu. A existuje jen jeden člověk, který ho dokáže odhalit a chytit.

Legendární detektiv Artemis Beam proslul jako jeden z nejúspěšnějších pronásledovatelů sériových vrahů. Pak ho ale zasáhla kulka ozbrojeného lupiče a navíc šlápl na pár kuřích ok lidem ve vedení newyorské policie, takže nedobrovolný odchod do penze na sebe nenechal dlouho čekat. Teď se ale ukazuje, že by mohl být znovu užitečný – a pokud dopadne Spravedlivého, mohl by se vrátit k práci, kterou stále miluje.

Počet mrtvých stoupá, právní sy-stém kolabuje a Spravedlivý má pocit, že policisty přelstil. Jenže Artemis Beam už není policajtem, a proto se nemusí řídit žádnými pravidly…

John Lutz

Americký spisovatel John Lutz (narozen v roce 1939) má na svém autorském kontě více než třicet knih a dvě stovky povídek. Je nositelem dvou prestižních literárních cen a v roce 1992 byl podle jeho knihy natočen film Spolubydlící s Bridget Fonda v hlavní roli.

Na úspěch Spolubydlící navázal Lutz nervy drásajícím thrillerem Exmanželka (česky vydalo DOMINO v roce 2007), po níž následovala celá řada románů, za které obdržel Edgarovu cenu a především si získal přízeň čtenářů na celém světě. V DOMINU vyšly kromě výše uvedené Exmanželky tyto Lutzovy thrillery: Noční pavouk, Noční strach, Noční host, Na zabití a Noční vraždy; k vydání připravujeme horkou novinku s názvem Noční mstitel, která se objeví v knihkupectvích na podzim roku 2009.

MRAZIVÁ

NOC

John Lutz

2009

DOMINO

Copyright © 2006 by John Lutz

Translation © 2009 by Hana Čapková

Cover design © 2009 by DOMINO

Z anglického originálu CHILL OF NIGHT,

vydaného nakladatelstvím Pinnacle Books, New York 2006,

přeložila Hana Čapková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková úprava: Hana Kneblová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v červnu 2009

ISBN 978-80-7303-453-5

Věnováno Eunici Popeové

V srdci mám mstu a smrt mě svrbí v dlaních,

v hlavě mi buší krev a msta a smrt.

Shakespeare, Titus Andronicus

Dávejte každému, co jste povinni.

Římanům, 13:7

Nechť sebechudším jest, přec drahý vznět – ó, nad vše dražší – každý zná či znával, slz hodný, vzpomínek i touhy zpět!

Byron, Childe Haroldova pouť

1

Zdání vždycky klame.

Garáž byla označená žlutou policejní páskou a měla být prázdná, ale Beam koutkem oka za jedním ze zaparkovaných aut zahlédl pohyb a vyrazil za ním.

Sotva stačil udělat krok, postava, která se schovávala za zaparkovaným mercedesem, vyrazila a běžela k výjezdu. Beam podle pohybů usuzoval, že je to mladý muž, asi tak kolem dvaceti. Beamovi bylo třiapadesát a vzhledem ke svému věku by měl za uprchlíkem zaostávat. Jenže on byl v dobré kondici, a místo aby se zadýchaně zarazil, pomalu začínal mladého muže dohánět.

Tělo oběti už odvezli. Technici a ostatní detektivové odjeli. Beam měl ve zvyku na chvíli zůstat o samotě na místě činu a v hrobovém tichu a strnulosti, která následovala po násilné smrti, vstřebat co nejvíc dojmů. Občas takhle na něco přišel.

Stejně jako teď. Jeho zjištění mělo zásadní význam – nejspíš zahlédl vraha.

Běžel jako o život. „Stůj! Policie!“ zařval.

Pachatel se rozběhl ještě rychleji. Byl to hubený mladík v džínsech, tmavém kulichu a černé bundě. Mohutně zabíral rukama do vzduchu a dělal mílové kroky. Mířil k obrovskému obdélníku světla, který představoval únikovou cestu z garáže na svobodu. Jakmile se tam dostane, zmizí v zalidněných newyorských ulicích. Beam na něho zatím nemůže vystřelit a pomalu ho ztrácí z dohledu. Mládenec nejspíš zabil obsluhu garáže a teď uniká před spravedlností.

Nesmí mu utéct!

Beam musel rychle zareagovat, jinak riskoval, že se nestrefí, jeho kulka se odrazí ode zdi a vyletí ven na chodník. „Stůj, nebo střelím!“

Má dát jenom výstražnou ránu do stropu? Anebo má prchajícího mladíka složit dřív, než bude pozdě? Musí se rychle rozhodnout, jestli se kvůli tomu nechá rozcupovat v médiích.

„Tak sakra stůj!“

Podezřelý přidal do kroku. Adrenalin ho poháněl vpřed rychlostí raketového motoru.

Beam se zastavil, doširoka se rozkročil a napřáhl pravou ruku s revolverem. Levou rukou zbraň přidržoval v ose.

Nastal čas rozhodnutí.

Beamovi ale nepatřil.

Prchající sklouzl po betonové podlaze garáže a na místě se zarazil. Otočil se a klekl si na jedno koleno. Pohyboval se ladně, jako by tančil. Něco takového dokáže jenom mladý člověk.

Ozval se výstřel.

Jako by Beama praštili do stehna kladivem.

Ani nevěděl, jak se ocitl na tvrdém betonu. V pravé noze ucítil palčivou bolest. Natáhl krk a zadíval se k výjezdu z garáže. Mladík mu unikal.

Zvenku zaslechl kvílení pneumatik a tupý úder. Jakási žena se rozkřičela a pořád opakovala cosi, čemu Beam nerozuměl.

Sáhl po pageru. Kdyby ten zatracený krám fungoval i v garáži, mohl by přivolat pomoc a toho hajzla možná ještě dostat.

Bolest mu odčerpávala sílu.

Pak se mu zatmělo před očima.

Lani…, pomyslel si Beam.

2

„Jak dlouho jsi doma, bráško?“ zeptala se Beama jeho sestra Cassandra. „Týden?“

„Devět dní,“ opravil ji Beam. Před devíti dny ho propustili z nemocnice a na cestu domů mu hezky svítilo slunce. Pravá noha nepřestávala bolet a byla mnohem slabší než levá. Během polehávání v nemocnici shodil přes devět kilo a oblečení na něm viselo, jako by ho zdědil po starším bratrovi.

Měl na sobě světle šedou košili s vyhrnutými rukávy. Jeho pohublý obličej připomínal lišáka. Zářily z něj dvě modré oči, které dokázaly druhé očarovat i vyděsit. Beamova tvář měla neustále zvědavý výraz a byla trochu nesouměrná, protože mu chyběl pravý ušní boltec, o nějž přišel při hospodské rvačce v prvním roce služby u policie. Zkrátka vypadal jako člověk, se kterým se život moc nemazlí.

Kulka, jež ho zasáhla v garáži, příliš nepoškodila kost, takže Beam bude brzy schopen chodit bez hole. Právě se svou sestrou Cassií obědval v restauraci poblíž její psychiatrické ordinace u západní části Central Parku. Od centra města, kde vyrostli, to bylo dost daleko.

Stoly v restauraci byly malé, kulaté a pokryté bílými krajkovými ubrusy. Podnik se koupal v jasném slunečním světle. Čekali, až jim obsluha přinese obložené croissanty. Beamovi připadalo, že nic jiného tu ani nepodávají.

Od stolu u okna pozorovali davy kolemjdoucích. Bylo to snazší než konverzace.

„Stejně jsi chtěl jít do důchodu,“ řekla Cassie.

Beamova starší sestra se rodičům moc nepovedla. Na rozdíl od svého vysokého, šlachovitého bratra byla malá a zavalitá. Postavu si nedokázala vylepšit ani dietami. Měla i tmavší oči, které teď na Beama upírala zpod černé ofiny.

„Chtít a opravdu něco udělat jsou dvě různý věci,“ odpověděl Beam.

Cassie se na něho usmála. Měla velké mezery mezi zuby. „To říkáš ty mně?“

Beam se také neubránil úsměvu. „Promiň. Občas zapomínám, čím se živíš.“

„Postřelení takhle brzo po Lani, to je jako dvojitej direkt.“

„To má být nějaká psychoanalytická hantýrka?“ otázal se Beam. „Dvojitej direkt?“

Cassie se napila z láhve limetkové minerálky. „Teď nemluvím jako psychoanalytička, ale spíš jako sestra. Nějaká analýza by ti určitě prospěla, ale musel by ji s tebou dělat někdo jinej.“

„Já to zvládnu sám,“ ujistil ji Beam. Jeho žena Lani po třiadvaceti letech manželství z nejasných důvodů skočila z balkónu kamarádčina bytu, kam byla jako obchodní partnerka pozvaná na charitativní večírek. Pět měsíců nato Beama během vyšetřování ozbrojeného přepadení a vraždy překvapil hlavní podezřelý a střelil ho do nohy. Mladíkovi bylo teprve dvaadvacet, ale v trestním rejstříku už měl záznam za ozbrojené přepadení a loupež. Když vyběhl z garáže, srazilo ho auto. Byl na místě mrtvý. Žádného dalšího zločince už Beam nedopadne.

Pro legendárního detektiva z newyorského oddělení vražd Artemise Beama to nebyl zrovna nejlepší závěr kariéry. Proslavil se jako policajt, který dokáže přesně odhadnout myšlenkové pochody sériových vrahů, a díky tomu je chytit. Měl hodnost kapitána a najednou ho bez okolků penzionovali. Nemohl kvůli tomu spát, a tak večer polykal prášky. Ve dne pak zmateně bloumal od ničeho k ničemu a nevěděl, co si má jako důchodce počít.

Cassie mu jako první řekla, že se neumí přizpůsobit změněným životním podmínkám. Měla dar dopředu vycítit nadcházející potíže a věděla, že Beam se v důchodu zblázní. Jako obvykle měla pravdu.

Beam pořád oplakával Lani.

Noha ho nepřestávala bolet.

Chybělo mu vzrušení z honu na pachatele.

Servírka před něj položila croissanty.

3

Látka byla heboučká jako motýlí křídla.

Lois Bannerová stála před rolí husté tkaniny a znovu na ní uhladila sotva viditelný záhyb. Látka obsahovala vysoký podíl vlny, a přesto byla neuvěřitelně měkká. Měla tmavě šedou barvu s nenápadnými černými skvrnami a dokonale by se hodila na některé podzimní modely, které Lois minulý týden viděla na módní přehlídce. Výrobce látku velice trefně nazval Večerní Paříž. Lois si při pohledu na ni vybavila své rozpustilé mládí, které v koketním městě prožila.

Kdysi pracovala jako modelka. Teď jí bylo skoro čtyřicet a vážila o osm kilogramů víc, než bylo na molu přípustné. V některých modelech pro příští sezónu by ale stejně vypadala dobře. Vlastně skvěle. Pořád měla ostře řezané rysy a její krásné modré oči neztratily nic ze svého lesku. Tmavé vlasy nosila uhlazené dozadu, aby vynikly její vystouplé lícní kosti. V době největší slávy svému okolí připadala exotická. Vlastně taková zůstala, jen stačilo, aby se příslušně oblékla. Jenomže ji to přestávalo bavit.

Lois se radši než svému vzhledu věnovala sledování módních trendů a obchodování s nádhernými látkami. Z předešlých dob si uchovala hodně kontaktů a její zákazníci u ní rádi nakupovali ve velkém, aby se mohli blýsknout žhavými novinkami. Ve světě módy se neustále objevovaly nové trendy, což pro Lois mělo zásadní význam.

Ústředí firmy Loisiny látky sídlilo na Sedmé ulici. Sklad s prodejnou se nacházel v ateliéru kancelářské budovy na Západní čtyřicáté šesté. Většina rolí s navinutými látkami stála, aby se ušetřilo místem. Lois se svými sto sedmdesáti osmi centimetry všechny štočky lemující velkou místnost převyšovala. Nastal večer a venku se setmělo. Část ateliéru obrácená do ulice se utápěla ve stínu. Tu a tam ho narušoval paprsek světla pronikajícího dovnitř nemytými okny. Zbytek prostoru tlumeně osvětlovaly staré mosazné lustry zavěšené od stropu na řetězech. Lois by si sem v žádném případě nepořídila zářivky. Příšerně zkreslují barvy.

Dnes večer na sobě měla jednoduché pohodlné oblečení, které sestávalo z černých capri kalhot a halenky. K tomu si vzala bílé sportovní boty bez ponožek. Kreace na ní vypadala dražší, než ve skutečnosti byla.

Na holé kotníky jí zavanul chlad, jako by někdo otevřel dveře. Do ateliéru se ale dalo dostat jenom výtahem. Jediné dveře vedly na únikové schodiště na jižní straně budovy.

Nenápadná změna teploty Lois osvěžila paměť. Podívala se na drahé náramkové hodinky, které kdysi dostala od jednoho obdivovatele. Bylo skoro osm hodin. Lois měla v devět schůzku se zákazníkem. Za hodinu sotva stihne dojet domů, osprchovat se a převléct.

Měla by už jít. Nedokázala odolat a ještě jednou pohladila Večerní Paříž.

Najednou zaslechla tichý zvuk a podívala se doleva.

Prudce se nadechla. Mezi vysokými rolemi látek uviděla temnou postavu. Vypadá skoro jako hlídač kukuřičného pole. Venkovský obrázek, který se jí zjevil před očima, ji překvapil a nepříjemně jí připomněl dětství v Ohiu. Začala se bát. Patří sem! Do New Yorku nebo do Paříže, do Berlína. Už dávno není malou Lois Banionovou. Ta přestala existovat.

„Kdo…,“ začala přiškrceně.

Postava se k ní přiblížila. Byl to muž. V pravé ruce držel neforemný předmět, ve kterém Lois rozeznala pistoli s tlumičem.

Přinutila se promluvit: „Jestli chcete peníze, tak tady žádné nenajdete.“

Muž jí cosi nesrozumitelně odpověděl.

„Cože?“

„Spravedlnost,“ pronesl tiše a zvedl pistoli. Vyčítavě ji na ni namířil jako zdvižený ukazovák.

„Proboha,“ řekla Lois tenounkým hláskem. „Co jsem provedla?“ A co jsem neprovedla?

Ježíšikriste, zapomněla jsem něco udělat?

Pistole v mužově ruce poskočila, Lois na hrudi ucítila horko a pak už nic. Skácela se na zem. Celá vyděšená se pokusila vstát, ale zamotala se do látky. Znovu se snažila postavit na nohy. Přála si žít dál. Chtěla vstát.

Světlo pomalu dohasínalo. Lois zírala na visací mosazný lustr. Připadal jí jako vzdálená hvězda, která jí pozvolna mizí z dohledu.

Uvědomila si, že vůbec necítí bolest. To je neuvěřitelné! Necítím bolest! Byla vděčná aspoň za to.

Když mě nic nebolí, čeho bych se bála?

Večerní Paříž ji zahalila jako krásný, teplý rubáš.

4

Artemisi Beamovi přátelé i nepřátelé říkali prostě „Beam“. Ella, servírka v bistru Žrádýlko na Amsterdamské třídě, mu v duchu přezdívala „Tvrďas“, protože jedl zásadně vajíčka natvrdo. Navíc jí připadalo, že ho to dobře vystihuje.

Beam jako obvykle seděl v boxu u okna, odkud viděl na ulici. Před sebou měl kávu a složené Titnesy, ale místo čtení sledoval uspěchané davy na ulici. Sám žádný cíl neměl, ale říkal si, že kdyby to bylo třeba, dokázal by také pořádně přidat do kroku. Sice ještě kulhal, ale noha už ho moc nebolela. Pořád byl v dost dobré formě a dovedl se rychle pohybovat.

Newyorská policie Beama před čtyřmi měsíci nepřiměla odejít do důchodu jenom kvůli postřelené noze. Byl to politický tah. Beam se s byrokracií nikdy nesžil, a newyorská policie byrokratická byla. Podařilo se mu šlápnout několika nesprávným lidem na kuří oko.

Beamovi následné potíže nijak zvlášť nevadily, ale mrzelo ho, že manželka kvůli jeho práci v minulosti trpěla depresemi. Nakonec se rozhodla skočit z balkónu domu kousek od Lincolnova střediska. Od osudné chvíle uplynul necelý rok.

Beam svoji ženu stále oplakával a pořád se nevyrovnal s krutou pravdou, že zemřela, že ji temné víry její zmučené mysli nakonec úplně pohltily. A že to částečně zavinil i on. Tím, jak žil, tím, že od policie neodešel dřív. Protože neudělal a neřekl jí plno věcí, které měl na srdci. Teď už k tomu nedostane příležitost. Lani odešla a nechala ho napospas chladnému světu, ve kterém pro něj neexistuje žádná útěcha.

Ještě byl zpola omámený práškem na spaní, jejž si večer vzal. Usrkával kávu, pozoroval davy a díval se na ranní zácpu na Amsterdamské třídě.

Tohle byl New York. Jeho město, které kdysi chránil a stále miloval. Tady se narodil otci židovského původu a matce z Irska. Vyrostl s Cassií ve Východní čtvrti. Otec pracoval u policie.

Jeho město potřebovalo neustálou ochranu a napravování křivd. Bylo odbojné, hlučné a někdy smrtelně nebezpečné.

K čertu s ním! Jeho věc už to není.

Beam si pomalu odvykal myslet na minulost, ale hrozně se bál uvažovat o budoucnosti. O své budoucnosti v osamění.

Pořád mu bylo jedno, jestli někomu šlape na kuří oka. Koketovat s newyorskou policií se mu už nechtělo.

Věděl, že Andy da Vinci po něm bude právě tohle chtít.

Beam přimhouřil oči před ostrým ranním světlem venku a výlohou bistra sledoval da Vinciho, jak se obratně proplétá mezi auty a snaží se dostat na druhou stranu ulice dřív, než na semaforu na křižovatce naskočí zelená, rozeřvou se motory, začnou houkat klaksony a jemu bude hrozit, že ho někdo přejede. Vesele se šklebil. Podle všeho se dobře bavil.

To je ale blbec, pomyslel si Beam. Da Vinciho měl rád, ale zbytečné hazardování se životem mu zábavné nepřipadalo.

„Mám vám dolejt?“

U boxu se zastavila Ella s kulatou skleněnou konvicí v ruce a tázavým výrazem v hranaté telecí tváři.

„Jasně,“ odpověděl Beam.

Venku zuřivě troubily klaksony. Da Vinci nestihl přeběhnout celou ulici a teď doslova tančil mezi auty. Ladně uhýbal nárazníkům a blatníkům, pochechtával se a občas zamával rozlícenému řidiči nebo na něj udělal obscénní gesto.

„Koukněte na toho pitomce,“ řekla Ella a zadívala se ven. Přitom Beamovi nalévala kávu do hrnku. „Dyť se zabije.“

„Vsadte se, že ne.“

„O co, že jo?“

„Znám ho,“ řekl Beam. „Jde sem. Nalijte mu taky kafe. Určitě si rád dá.“

„Já s dovolením počkám, jak to dopadne, a naleju mu až pak,“ opáčila Ella.

Poodešla k nedalekému pultu pro čistý hrnek. Než se s ním vrátila a naplnila ho, da Vinci už stál v bezpečí na chodníku před bistrem.

■■■

„To je moje?“ zeptal se da Vinci a ukázal na kouřící hrnek. Jakmile vešel do bistra, protáhl se do boxu a posadil se naproti Beamovi. V podpážích jinak čistě bílé košile měl kruhy od potu. Čekalo je pěkně parné léto.

„Přesně tak. Zvu vás,“ odpověděl Beam.

Da Vinci se na něho hezky usmál a potřásl si s ním rukou. „Rád vás zase vidím, kapitáne,“ řekl.

„To už je minulost,“ opáčil Beam.

„Já si na to pořád nemůžu zvyknout.“

„Zrovna jsem se sázel se servírkou, jestli se dostanete přes ulici.“

„Panečku! A věřil jste mi, vidte?“

„Znám vás,“ řekl Beam. „A jen tak mimochodem, pro mě jste pořád zástupce policejního náčelníka.“

„To jsem rád.“

Da Vinci si do kávy nenalil smetanu, ale hodil si do ní tři vrchovaté lžičky cukru. Rád hazardoval se životem.

„Snídal jste?“ zeptal se ho Beam.

„Kdepak. Zásadně nesnídám. Bylo by mi zle. Přišel jsem si s vámi popovídat.“

„Zato mně je zle, když vás vidím,“ podotkl Beam.

Da Vinci ochutnal kávu a usmál se. Byl hezký. Klidně by mohl být hercem. Měl tmavé vlnité vlasy, nos trochu nahoru, širokou bradu a bystré šedé oči. Vypadá jako Tony Curtis zamlada, pomyslel si Beam.

Da Vinci byl nejmladším zástupcem náčelníka v historii newyorské policie. Byl chytrý a nestoudně ambiciózní, ale aspoň to nijak neskrýval. Beam ho měl rád, i když se někdy choval neomaleně a manipuloval s lidmi. Da Vinci se jevil jako neúplatný člověk oddaný své věci, za což ho Beam obdivoval. Také se o něm říkalo, že když před osmi lety začínal u policie, pronásledoval na motorce jednoho mafiána a bez milosti ho zastřelil. Vůbec mu nedal možnost se vzdát, protože zloduch za úplatu zastřelil šestiletou dcerku zástupce okresního prokurátora. Da Vinci pak podle předpisů musel před revizní komisi, ale ta jeho čin bez problému omluvila. Beama to potěšilo.

„Tak začněte, než vám dojde kafe,“ pobídl da Vinciho.

„No co, tak mi servírka zase dolije,“ opáčil da Vinci.

„Když jí naznačím, že odcházíte, tak ne.“

„Nic si nenamlouvejte, Beame. Ženské mě milují, s kafem nebo bez. Stačí, abych jí řekl, a vyžene vás.“

„Nemá zástupce náčelníka náhodou na práci důležitější věci než se v bistru handrkovat se starým vysloužilcem?“

„To máte úplnou pravdu. Což znamená, že ten starý vysloužilec by se měl zajímat, proč jsem tady.“

„Nalijte tady mému kamarádovi ještě trochu kafe,“ řekl Beam Elle, která s konvicí v ruce míjela jejich box.

Da Vinci mlčky sledoval, jak se jeho hrnek plní kávou. Při tanci mezi auty se vůbec nezadýchal. Musí být v hodně dobré kondici.

„Chci vám říct jenom dvě slova,“ pravil da Vinci, když Ella odešla. „Sériový vrah.“

„To nejsou moje oblíbená slova.“

„Ale jste jediný, kdo se těmhle šílencům dokáže skvěle dostat do hlavy. Zvlášť mstitelům, kteří si myslí, že napravují nějaké hrozné bezpráví.“

Beam věděl, o čem da Vinci mluví. Před čtyřmi lety dopadl Ctihodného Smrťáka, který byl posledním sériovým vrahem svého druhu ve městě. Zabíjel majitele sex shopů, protože mu připadalo, že město příliš otálí se zavíráním jejich podniků.

„Řádí tu stejný pokrytec, jako byl ten poslední,“ řekl da Vinci. „Před dvěma dny zastřelil nějakou Lois Bannerovou v jejím skladu látek. Jsou to dva týdny, co oddělal daňového poradce B. Edera“

„Co znamená to B?“ zajímal se Beam.

„Nic. Jako u Harryho S. Trumana.“

„Jenže Trumanovi nikdo neříkal S.“

„To je jedno. Dva týdny před B. Ederem zabil prodavače fitness strojů, nějakého Harryho Meyerse.“ Da Vinci se napil kávy a podíval se na Beama. „Všechny oběti byly zastřelené.“

„Stejnou zbraní?“

„Stoprocentně. Je to sériový vrah. Naštěstí se toho zatím nechytila média.“

„To brzo přijde. Newyorská policie je na úniky informací mistr.“

„Takže brzo nechají uniknout i velké S.“

„To má být něco jako Trumanovo S a Ederovo B?“ otázal se Beam.

„Ne. Domníváme se, že to něco znamená. Na všech místech činu se našlo velké písmeno S. Zaměstnanci Lois Bannerové našli její tělo pod nějakou látkou a na ní leželo S vystřižené z červeného materiálu.“

„Jsou všechna ta eska z červené látky?“

„Z látky ne, ale všechna jsou červená. Ten poradce ho měl napsané na čele červenou fixou. Prodavač měl v náprsní kapse zastrčené červené S vytržené z nějakého časopisu,“ odpověděl da Vinci.

„A vy nevíte, co by to S mohlo znamenat?“

„Nejsme si jistí. Možná Sionista. Eder byl Žid. Meyers ne, ale vrah by si podle příjmení mohl docela dobře myslet, že ano. U Bannerové je to totéž, i když se ve skutečnosti jmenovala Banionová.“

„Takže antisemitismus. To vůbec nevypadá dobře.“

„Pokud je to opravdu náboženský nebo politický fanatik,“ poznamenal da Vinci a zadíval se do svého hrnku, jako by mu jeho obsah nechutnal. Potom hrnek postavil na podšálek a podíval se přes stůl na Beama. „Je mi úplně fuk, proč to dělá, Beame. Chci toho hajzla zastavit.“

„Proč ten zapeklitý případ nedáte kriminalistovi ve službě a místo toho s ním jdete za dědkem, co si užívá důchod?“

„Vy si ho neužíváte. A k tomu se na takovéhle vyšetřování hodíte nejlíp. Budu k vám upřímný – když se vám to povede rozlousknout, a vám se to určitě povede, nahoře mi budou připisovat zásluhu za to, že jsem vás přivedl na stopu. Mohli by mě povýšit na náčelníka.“

„Líbí se mi na vás, že se nijak netajíte svými ambicemi.“

„A taky si myslím, že jste hodně specifický typ policajta, Beame.“

„Takový jako vy?“

„Ano, ale mnohem víc. Vy jste takový starozákonní polda. Občas si zahrajete na Boha. Ví se o vás, že pravidla a někdy i zákony přizpůsobujete svým momentálním potřebám, jen abyste mohl učinit spravedlnosti zadost. Jelikož jste v penzi a víceméně vám o nic nejde, přizpůsobíte si cokoli, jen abyste toho hajzla dostal.“

Beam se musel usmát. „Většinou mi přezdívají spíš Dinosaurus než Bůh,“ poznamenal.

Da Vinci pokrčil rameny. „Kdo tvrdí, že Bůh není dinosaurus?“

Beam se ho radši neptal, co tím myslí. Nechtěl, aby do boxu uhodil blesk.

„Když to vezmete, Beame, budeme vás brát jako najatého externistu s hodností kapitána a dostanete k dispozici veškeré zdroje, jaké newyorská policie má. A dám vám k ruce tým detektivů,“ sliboval da Vinci.

Rychle do sebe hodil zbytek kávy, znovu se znechuceně zašklebil a vstal.

„Mám si to ještě promyslet?“ zeptal se ho Beam.

„Ale ne. Vždyť vás znám.“

„A víte, že to vezmu,“ řekl Beam.

Da Vinci se usmál. „Řeknu právnímu, aby vám připravilo smlouvu,“ prohlásil.

„Nic podepisovat nebudu,“ opáčil Beam.

„Takhle se to nedělá.“

„Ale já to tak dělám.“

Da Vinci se usmál od ucha k uchu a zavrtěl hlavou. „Tak dobře. Dinosauři taky nikdy nic nepodepisovali,“ souhlasil nakonec.

„Budu pracovat, jak jsem zvyklý, a z domova,“ prohlásil Beam.

„Proč?“

Beam pokrčil rameny. „Jsem v důchodu. Ale chci mít přístup do vašich databází.“

„To není problém. Ale detektivy potřebovat budete.“

„Musí být dobří,“ řekl Beam. „A taky někoho v uniformě, pokud to bude potřeba.“

„Takže toho chlapa nehodláte dostat sám?“

„O tom ještě budu muset popřemýšlet,“ odpověděl Beam.

„Fajn. Podrobnější informace dostanete, až se zase sejdeme,“ řekl da Vinci, zakřenil se a zasalutoval. Pak se otočil a vyšel z bistra. Beam sledoval, jak jde přes ulici ke svému autu zaparkovanému na zákazu. Silnice zrovna byla poloprázdná. Da Vinci vypadal, jako by mu to bylo líto.

„O čem jste se to bavili?“ zeptala se Beama Ella, když přišla sklidit nádobí ze stolu.

„O hubení obtížného hmyzu,“ odvětil Beam.

Na nočním stolku začal neodbytně zvonit telefon. Jeho vysoký zvuk Beama vyrušil ze spánku a nedovolil mu znovu usnout.

Beam ve tmě natáhl ruku k nočnímu stolku a podíval se na hodinky, které tam ležely. Bylo krátce po půlnoci. Konečně nahmatal sluchátko, přitiskl si ho k uchu a zamumlal do něj svoje jméno. V ústech měl příšernou pachuť.

„Tady Cassie, bráško,“ ozval se na druhém konci sestřin hlas. „Jenom jsem si říkala, že ti zavolám a povím ti, co se mi zrovna zdálo.“

„To mě se kupodivu nezdálo nic,“ zabručel nakvašeně Beam.

„Ten sen byl o tobě.“

„To je fakt skvělý,“ opáčil Beam. Na Cassiiny mlhavé věštby neměl náladu.

„Teda aspoň si myslím, že byl o tobě. Týkal se postav z bible. Odehrával se v budově s vysokýma kamennýma sloupama, vypadala jako chrám. Rozpoznávala jsem jednotlivý obličeje. Jeden patřil tobě. Ten sen byl o zradě.“

Beam byl vyčerpaný, ale čekal, co dalšího mu sestra vyjeví. „To je všechno?“ zeptal se.

„Bylo to dost nejasný. A pomalý, jako většina mých snů. Ale viděla jsem tě tam. A ještě někoho z tvýho blízkýho okolí. Nevím, kdo to byl, jestli chlap nebo ženská,“ pokračovala Cassie.

„Vysoký kamenný sloupy. Třeba jsem tam byl za Césara a nějakej Brutus mě bodnul do zad. To se mi vlastně stává pořád,“ řekl Beam.

„Nebyl jsi Julius Caesar, bráško. To téma bylo biblický, ne starořímský.“

„A zradí mě někdo blízkej? Jako Ježíše?“

„To ne. Ty jsi právě byl Jidáš.“

„Skvělý.“

„Hele, víš, jak je to se sny. Vždycky se v nich smotá pátý přes devátý. Nejspíš to vůbec nic neznamená.“

„Díky za zavolání.“

„Rádo se stalo.“

Jak má člověk po tomhle usnout?

5

1987

Nebe nad New Yorkem mělo ocelově šedou barvu. Celý týden byla zima a pošmourno. Do hotelu Waldemeyer vešel muž, který jako by nevlídné počasí ztělesňoval.

Byl středně vysoký a měl na sobě tmavý kabát do deště, na němž ulpívaly studené kapky, které padaly z nebe. Nevěnoval nejmenší pozornost pikolíkovu vlažnému pokusu pomoci mu s malým kufříkem, jejž nesl v ruce. Uvnitř skleněných otáčecích dveří se zastavil, rozhlédl se a těžce se vlekl k recepci.

Byla tam cítit plíseň a celý interiér působil navlhle. Waldemeyer byl malý, ale kdysi patřil k lepším newyorským hotelům. Teď už celé roky upadal. Cestovatelé chtěli ubytování blízko divadel, luxusních nákupních center nebo Central Parku. Málokdo toužil bydlet v ošumělém hotýlku v Tribeca, pod jehož střechu se kdysi uchylovali slavní, když do města přijeli inkognito. Tribeca se pomalu stávala vyhledávanou čtvrtí, ale kvůli Waldemeyeru to rozhodně nebylo. Staré domy v okolí procházely rekonstrukcí a vedle nich vyrůstaly nové budovy. Upadající hotel se časem určitě stane obětí komerce a dravého trhu s nemovitostmi. Starobylý desetipatrový Waldemeyer stojí na výnosném pozemku, takže hroznému osudu jistě neujde. Určitě ho strhnou, aby na jeho místě postavili něco, co přinese vyšší zisk, a tím pádem i vyšší daně.

Prošedivělý recepční Franklin, jenž byl skoro stejně starý jako hotel, si příchozího měřil pohledem. Nepřipadal mu nijak výjimečný, ale zvláštně upoutával pozornost. Nerozepnul si kabát. Nevěnoval pozornost vybledlému červenému koberci, zašlému dubovému obložení ani palmám, které měly lepší časy dávno za sebou. Nezajímal ho ušmudlaný, popraskaný mramor recepce. Tvářil se klidně a smutné oči nepřítomně upíral před sebe. Tělem byl ve Waldemeyeru, ale duchem jako by bloudil někde jinde.

Franklina najednou napadlo, že čím dál víc hostů má ve tváři vepsané šílenství. Když se nově příchozí sehnul a postavil svůj kufřík na zem tak, aby na něj nebylo vidět, Franklinovi na mysli neodbytně vytanulo slovo smutný.

„Mám tu rezervaci,“ řekl muž. „Na jméno Spravedlivý.“

Franklin se na něj usmál a podíval se do počítače. „Ano, máte tu pokoj na jednu noc,“ řekl. Výraz mužových očí mu připadal poněkud hrozivý. Když host promluvil, Franklina jeho slova vůbec nepřekvapila.

„Nemám u sebe kartu, ale můžu vám zaplatit hotově.“

„My nad hotovostí nos neohrnujeme,“ odpověděl Franklin a podíval se do haly, odkud bylo dveřmi vidět na ulici. Třeba se tam někde schovává nějaká žena, která za chvíli vpluje do hotelu a nonšalantně vystoupá po schodech nahoru. Pan Spravedlivý vypadal přesně jako chlap, který si na zapřenou vyrazí s chůvou manželčiny nejlepší kamarádky. Anebo se do hotelu protáhne nějaký kluk. Od té doby, co Franklin před pětatřiceti lety ve Waldemeyeru nastoupil jako obsluha vozidel, se svět dost změnil.

„Zaplatím dopředu,“ řekl muž, vytáhl z kapsy chomáč bankovek a odpočítal z něj přesnou částku, kterou si hotel účtoval za jednu noc.

„Takhle je to nejlepší,“ poznamenal Franklin a dal mu podepsat ubytovací kartu.

„Máte pokoj číslo 506,“ řekl Franklin a podal hostovi klíč. Protože zapomněl jeho jméno, rychle přelétl očima kartu a dodal: „Pane Spravedlivý.“

„Měl bych tu mít zásilku,“ řekl muž.

Franklin se podíval pod pult a našel tam hranatou hnědou obálku. Byla na ní adresa hotelu, k rukám pana Spravedlivého.

„Přišlo to dneska,“ pravil Franklin a podal muži balíček, který byl vzhledem ke své velikosti dost těžký. Bylo na něm napsáno, že obsahuje knihy. Možná, že ten člověk je spisovatel. Ti ve Waldemeyeru občas bydlí.

Spravedlivý Franklinovi poděkoval, strčil si balíček do podpaží, vzal kufřík a kráčel k výtahu. Recepční odhadoval, že kufr je levný vinylový model a podle toho, jak ho pan Spravedlivý nese, nemůže být moc těžký.

Ať si ten chlap dělá, co chce, mně je to jedno, pomyslel si Franklin. Nebylo mu nic do toho, proč se pan Spravedlivý tváří jako rozzlobený pohanský bůh. Vlastně ho to vůbec nezajímalo. Nebyl zvědavý ani na obsah tajemného balíčku. Možná v něm jsou pornografické časopisy anebo neobsahuje vůbec žádnou knihu, ale vibrátor. Anebo nafukovací pannu. Bylo to fuk. Když člověk dělá takovou práci jako Franklin, naučí se držet zvědavost na uzdě.

Za panem Spravedlivým se zavřely dveře výtahu a otřískaná mosazná šipka nad nimi se začala pomalu klonit k číslici pět. Franklin se vrátil ke svým rozečteným novinám.

Zase nějakej bordel na Středním východě. Jako vždycky.

Za chvíli zapomněl na to, že recepcí možná projde žena a zamíří rovnou ke schodišti nebo k výtahu.

Vlastně zapomněl i na pana Spravedlivého.

Host v nepromokavém kabátě se rozhodl pro pseudonym Spravedlivý, protože mu to připadalo přiléhavé, i když Mstitel by bylo také výstižné.

Otevřel kufr a rozložil ho na jedné straně velkého dvoulůžka. Potom si svlékl kabát a mikinu a natáhl se na záda na druhou stranu postele.

Nedokázal se uvolnit.

Nemohl klidně ležet, a tak se posadil na kraj postele a sáhl do šuplíku nočního stolku pro telefonní seznamy jednotlivých newyorských čtvrtí. V seznamu Queensu během několika minut našel to, co hledal. Davisonovu autoklempírnu a lakovnu ve Filmontské ulici.

Položil si otevřený seznam na klín a zadíval se na telefonní číslo. Mohl by do lakovny rovnou zavolat a popovídat si s Elvisem Davisonem, který ji vlastní a provozuje. Před rokem pohlavně zneužil a zavraždil Willa, čtyřletého syna Spravedlivého. Soud Davisona osvobodil i přes naprosto jasné důkazy o jeho vině a zločinec ze soudní síně odkráčel s úsměvem na rtech. Vrátil se ke své rodině, do svého podniku. Po nepříjemné, ale krátké přestávce zase žil jako dřív. Zato Spravedlivý a jeho žena April ze soudní síně vstoupili přímo do pekla.

Elvis Davison ještě neměl zavřeno. Možná zrovna vyklepává promáčknuté dveře a přelakovává škrábance. Pedofil a vrah, který běhá na svobodě, protože policie pochybila při prohlídce jeho bytu.

Davison zabil čistou duši, která pro své rodiče byla jediným světlem na tomto temném, ukrutném světě. Spravedlivý ho přijel zabít.

Když proces s vrahem skončil, Spravedlivý i April se domnívali, že je tragédie nějak sblíží. Mohli spolu sdílet aspoň bolest nebo od ní jeden druhému trochu ulevit.

Místo toho zjistili, že zármutek se dokáže zhmotnit a narůst tak, že člověka málem zadusí. Nepolevoval, ani když se s ním urputně rvali dva lidé. Naopak se zvětšoval a bobtnal, protože ho živilo dvojnásobné zoufalství. Spravedlivý se k April marným bojem přiblížil. Zato April se mu pořád víc vzdalovala.

Manželka Spravedlivého, Willova matka, téměř přestala jíst. Její jedinou obživou se stala antidepresiva. Když zrovna nebrala prášky, pila. Když nepila, házela do sebe prášky. Její zármutek nedokázali dostat na snesitelnou úroveň ani dva psychologové a jeden psychiatr. Nemohla spát, a tak v noci chodila po domě. Manžela pronásledovala i ve snech.

Vzal telefon a vyťukal na něm kód pro volání mimo hotel. Potom zadal číslo, které nepatřilo Davisonovu podniku. Zavolal domů.

April zvedla sluchátko po třetím zazvonění a ohlásila se. Mluvila hodně pomalu a Spravedlivý okamžitě poznal, že je pod vlivem léků.

Chvíli mlčel a pak řekl: „To jsem já.“

„Proč nejsi doma?“ otázala se April bez zájmu. Medikamenty jí úplně zkreslily vnímání.

„Říkal jsem ti, že jedu na služebku do Cincinnati.“

„Cincikam?“

„…nati. V Ohiu.“

„Jasně. Jel jsi na služebku. Zapomněla jsem na to.“

„Není ti nic?“

„Jaký nic? Komu nemá být nějaký nic?“

„Večeřela jsi, April?“

„Na véču je brzo,“ zamlela.

Uvědomil si, že má pravdu. V New Yorku bylo o hodinu víc než doma v St. Louis.

„Já si pak něco dám,“ řekla, ale nemyslela to vážně. Spravedlivý věděl, že si místo jídla dá panáka nebo prášek. Anebo si vezme víc prášků, než je zdrávo, jak už to párkrát udělala.

Nejradši by jí pověděl, kde doopravdy je a k čemu se chystá. Určitě by s tím souhlasila nebo by aspoň nebyla proti. Propadla apatii, dávno přestala doufat. Spravedlivý v sobě pořád živil naději. Ještě to úplně nevzdal. Dokázal se ze své bolesti a zármutku dostat a April to určitě také zvládne. Jednoho dne snad. Třeba jim pomůže vědomí, že Davison je mrtvý a za zločin na jejich dítěti zaplatil.

Zvládne ale April překonat smutek bez svého manžela?

„Jsi tam?“ zeptala se ho.

„Pro tebe vždycky,“ odpověděl.

April mlčela a jenom do sluchátka přerývaně dýchala. Možná vzlykala. Zatoužil ji utěšit. Měl by být s ní.

„April?“

„Co?“

„Slib mi něco.“

„No jo.“

„Udělej si k večeři pizzu. Pár jich ještě máme v mrazáku, tak si jednu dej ohřát do mikrovlnky. Uděláš to? Najíš se místo… Dáš si tu pizzu?“

„Jasně, že jo.“

To jistě.

„Můžeme se stokrát snažit, ale Willa nám to stejně nevrátí,“ řekla April. „Nesmaže se to lusknutím prstů.“

Proč to řekla? Copak ví, kde Spravedlivý je? A co má v úmyslu?

Ve sluchátku se znovu ozval její hlas, zpomalený působením léků. „Přesně jak říkal prokurátor. S tím už se nedá nic…“

„Já vím, co říkal,“ přerušil ji.

„Ten hajzl měl pravdu.“

„Jo, to měl,“ přitakal po chvíli.

„Jdu si udělat tu pizzu,“ řekla April a zavěsila.

Spravedlivý položil sluchátko, vstal a přistoupil k prádelníku, kam uložil balíček z recepce. Roztrhl hnědý balicí papír, vytáhl z něj krabičku a otevřel ji. Mezi kusy zmačkaných novin ležel revolver ráže čtyřicet pět. Spravedlivý ho vyprostil ze zajetí papíru. Zbraň kdysi patřila jeho otci, který miloval lov. Pořídil si ji v obchodě v Iowě v dobách, kdy ještě nebylo potřeba mít zbrojní pas a prodané zbraně se neregistrovaly. Spravedlivý na lov nechodil. Když otce před šesti lety pohřbil, všechny pistole a pušky rozdal pomocníkům na ranči a sousedům a na památku si nechal jenom revolver.

Teď mu připadalo, že mu sám osud vnukl myšlenku přijet sem a zabít Davisona. Nabitou zbraň napřed poslal do hotelu. Úřednici na poště řekl, že v balíčku je kniha. Doufal, že revolver projde bezpečnostní kontrolou, a stalo se. Teď ho držel v pravé ruce. Konečně ho mohl namířit na Davisona a stisknout spoušť.

Najednou mu nepřipadalo, že osud chtěl, aby vyrazil do New Yorku. Co se s ním stane, až Davisona zabije, to mu bylo jedno. Záleželo mu však na tom, co bude s April.

Dovedl si jasně představit, jak to s ní dopadne.

Vrátil zbraň do krabice a nacpal kolem ní noviny. Krabici zavřel a zabalil ji do potrhaného hnědého papíru. Oblékl si kabát.

Před hotelem vyhledal odpadkový koš a krabici do něj hodil. Rozpršelo se hustěji, takže na chodníku bylo méně lidí, než když přijel. Určitě si ho nikdo nevšiml. A i kdyby, vypadalo to, že jenom něco vyhazuje do koše. Možná krabičku od dárku nebo prostě obal od zboží, které si koupil po cestě a schoval do kapsy.

Ještě před chvílí v ruce držel revolver. Teď se s úlevou díval na svou rozechvělou dlaň. Přešel ulici a zamířil do blízkého bistra. Dal si tam k večeři zapečený tuňákovy sendvič s hranolky.

Den nato se odhlásil z hotelu a vrátil se do St. Louis ke své ženě, která stále hlouběji zabředávala do černých bažin deprese.

6

SOUČASNOST, NEW YORK

Bev Bakerové bylo osmačtyřicet, ale vypadala o deset let mladší. Stála nahá před zamženým zrcadlem v koupelně a sledovala, jak z něj opar pomalu mizí a na stříbřité ploše se objevuje žena s kapkami vody po celém těle. Prsa jí visela o něco níž než mladé dívce, ale pořád byla hezky zaoblená a kypěl v nich život, jak se před chvílí vyjádřil Lenny Rodman. Dlouhé nohy měla Bev pořád hezky tvarované, stehna i boky štíhlé a břišní svaly zpevněné každodenním posilováním. Kaštanové vlasy měla mokré a rozcuchané. Uličnicky se usmívala.

Stárnu s grácií, pomyslela si. A vůbec nevypadám špatně. Lenny to oceňuje a já si zase cením jeho.

Lenny byl vedle v ložnici. Bev předpokládala, že leží na zádech v posteli a pokuřuje, i když to má zakázané. Lenny se nerad podřizoval pravidlům. Proto se také vydal do hotelu v srdci Manhattanu, aby si to s Bev uprostřed odpoledne rozdal.

Nebylo to poprvé, co si spolu odpoledne zaskočili na jedno číslo. Hezounký třicátník Lenny před třemi měsíci vešel do Království světel a chtěl mluvit s nákupčím. To byla Bev, která zároveň vedla celé obchodní oddělení. Ráno se pohádala s manželem a ještě se nevzpamatovala z některých urážek, kterými ji počastoval. Dneska už věděla, že díky tomu byla zranitelná a snadno padla za oběť Lennymu, který dokázal nešťastnou ženu vycítit na sto honů.

Bevin manžel Floyd byl skoro o patnáct let starší než ona. Stále častěji pobýval mimo domov i společnou postel a pořád si stěžoval na slabé srdce. To byly jasné příznaky toho, že jejich manželství je v troskách. I proto Bev dál chodila do práce, i když Floyd už byl v důchodu. Měl slušnou penzi i sociální pojištění, takže by si mohli žít pohodlně, kdyby Bev také zůstala doma. Jenomže to nechtěla. Netoužila se zahrabat v jejich bytě, a ještě k tomu s Floydem. Oba věděli, že právě proto dál pracuje. Floyd se o ni zajímal, jenom když si na ní potřeboval zchladit žáhu. Protože nebyl žádný hlupák, věděl stejně dobře jako ona, že jejich manželství je loď, která se plnou parou řítí proti útesu.

Bev se proti manželovým nadávkám začala ostře ohrazovat a rozhodla se, že se přestane trápit jeho přehlížením. Románek s Lennym jí připadal naprosto přirozený, až si nakonec nebyla jistá, kdo koho vlastně svedl. Vzala Lennyho do kanceláře nad prodejnou, aby jí v klidu mohl přednést svou nabídku. Byl hezký a uhlazený, měl klidné oči a mile se usmíval. Od samého začátku jí věšel bulíky na nos. Prý nakoupil stovky starých hasičských přístrojů a předělal je na „originální lampy“. Dává na ně slevu, protože se zvýšila poptávka a zmenšily se skladovací prostory, jelikož se nepohodl s jejich majitelem kvůli nájmu.

Bev byla také dobrá vypravěčka a nenechala se snadno oblafnout. Velmi kulantně to Lennymu sdělila. Pochopil, hodil po ní sexy úsměv a přiznal, že má sklad plný lamp z hasičáků a musí je bud lacino prodat, nebo je začít rozdávat zadarmo.

„Dělal jste vždycky do osvětlení?“ zeptala se ho Bev.

Uvelebil se na židli a nenucené zkřížil nohy. Měl na sobě kvalitní šedé kalhoty. Lenny se dovedl obléct, což Bev u mužů oceňovala. Floyd do svého šatníku v poslední době zařadil několik věcí, které vypadaly, jako by je pořídil v charitativním obchodě pro seniory. A když se o tom před ním zmínila… Inu, tak už to chodí.

„Předtím jsem prodával konferenční stolky,“ řekl Lenny. „Udělal jsem úžasnej obchod se správcem hřbitova kousek od Hudsonu. Stěhovali ho a nechávali tam poškozený mramorový desky z hrobů.“

„Proč měli na hrobech celé desky?“ zajímala se Bev.

„Jako těžítka, aby rakve nelezly nad zem, když se v deštivým období zvedne hladina řeky. Nádherně žilkovanej mramor. Tak jsem ty desky koupil, nařezal a vyleštil. Přidělal jsem k nim pěkný nožičky a byly z nich stolky.“

„Jak se prodávaly?“

Lenny se usmál. „Dobře by pasovaly k těm lampám,“ řekl.

„Myslíte k těm, které od vás hodlám koupit?“

„Nelžete?“

Bev se podívala na hodinky. „Pojďte, zajdeme na oběd a dohodneme se na ceně,“ řekla.

Lenny přimhouřil oči a celou si ji prohlédl. Na okamžik se zastavil u jejích prsou. Bev seděla za psacím stolem. Věděla, že by ho zajímalo, jaké má nohy. Rozhodně ho nezklamou. Nohy má rozhodne pěkné.

„Já to platím. Uzavíráme přece obchod,“ dodala.

„V tom případě nemůžu odmítnout,“ odpověděl Lenny.

„Ten pocit znám,“ opáčila Bev.

Na osudném obědě spolu byli před třemi měsíci a Lennyho lampy pořád překážely v prodejně. Neprodala se ani jedna. Kdyby obchodní oddělení vedl někdo jiný, dávno by ho sesadili anebo rovnou vyhodili.

„Neutopila ses tam?“ zavolal na Bev z pokoje Lenny.

„Ne, za chvíli jsem u tebe,“ odpověděla mu přes zavřené dveře.

Neobtěžovala se halit do ručníku. Otevřela dveře a vešla do ložnice, aby Lennymu ukázala, co před chvílí viděla v zrcadle. Dostavil se očekávaný výsledek.

„Pojd ještě na chvíli ke mně,“ řekl Lenny a típl cigaretu ve sklenici, kterou používal místo popelníku.

„Jsou skoro dvě, Lenny. Musím zpátky do práce,“ řekla Bev a přistoupila k židli, na níž měla složené oblečení. Byla moc blízko postele. Lenny jí jemně, ale pevně sevřel zápěstí. Předstírala, že se brání, ale nevytrhla se mu. „Zrovna jsem se vysprchovala.“

„Vysprchovala ses jednou, za chvíli se můžeš vysprchovat podruhy. Stejně jsi svlečená.“

Bev se zasmála. „Neřekla bych, že myslíš zrovna na sprchu,“ prohodila.

Přitáhl ji blíž k posteli. „Ty jsi hotová jasnovidka,“ řekl.

Z pokoje odešli dvacet minut po třetí. Hotel patřil velkému řetězci a vstupní hala byla plná lidí. Bev ani Lennyho si nikdo nevšiml.

Po šeru v pokoji se zataženými závěsy jim svět venku připadal nezvykle jasný a sluneční světlo ostré. Portýr stál jednou nohou na obrubníku, druhou na vozovce a pokoušel se zastavit taxík. Lenny políbil Bev na tvář a zeptal se jí: „Pojedeš do práce taxíkem?“

„Dneska je hezky, trochu se projdu,“ odpověděla. K obrubníku připlul taxík, portýr mu ustoupil z cesty a otevřel jeho zadní dveře.

„Myslel jsem, že jdeš pozdě.“

„To jo. Ale taky jsem vedoucí obchodního,“ odvětila Bev.

Lenny se zašklebil a usedl do vozu. Portýrovi dal spropitné. „Musí být fajn, dělat šéfku,“ poznamenal.

„To máš úplnou pravdu. Zvlášť některý dny kolem poledne,“ opáčila Bev.

Sledovala, jak taxík vyráží do ucpané ulice. Lenny jí zezadu zamával.

Bev vykročila Padesátou první ulicí. Byla vysoká, atraktivní a dobře oblečená. Dojem trochu kazily vlasy, které jí při sušení hotelovým fénem zkrepatěly. Když přecházela křižovatku, zafoukal vítr a celou ji rozcuchal. Muži na ni obdivné koukali, a jeden řidič dokonce zatroubil. Je sice vdaná za Floyda, ale rozhodně není stejná fosilie jako on. To v žádném případě.

Napůl cesty do Království světel začala mít pocit, který ji v poslední době přepadal až moc často. Podivné znepokojení, jako by jí někdo zezadu lehce stiskl krk. Když se pak otočila, měla dojem, že za ní někdo stál, a kdyby byla rychlejší, možná by ho i zahlédla. Jednou byl Floyd mimo město s kamarády z golfu. Bev přišla domů vyčerpaná z práce, vyzula si lodičky a svalila se do koženého křesla. Přísahala by, že sedadlo je teplé, jako by se z něj někdo před pár minutami zvedl a odešel. Nahánělo jí to hrůzu, ale zároveň jí situace připadala jasná.

Floyd něco tušil a někoho si na ni najal. Soukromé očko.

Bev se ušklíbla. Jestli se Floyd chce rozvést, vůbec mu v tom nebude bránit. Když se brali, uzavřeli předmanželskou smlouvu, která jasně vymezovala jejich majetkové nároky. Neexistoval vůbec žádný důvod, proč si najímat detektiva. Ledaže by Floyd chtěl uspokojit svoji zvědavost. O peníze mu rozhodně nešlo.

Samozřejmě existovaly i jiné důvody a jiné druhy uspokojení. Floyd v poslední době nevylézal moc často z postele, ale v hlavě se mu honily nejrůznější nápady.

Ať jde do háje.

Bev beze spěchu přešla křižovatku na červenou, i když se k ní valila kolona aut. Jestli na ni někdo zatroubí, ukáže mu prostředník. Měla odbojnou náladu.

Neozval se jediný klakson.

7

Beam se špatně vyspal, i když si vzal prášek na spaní.

Celou noc ho pronásledovaly děsivé sny. Zdálo se mu, jak Lani skáče z balkónu vysoko nad ulicí. Pak se na něho usmíval da Vinci a ukazoval mu odznak. Potom se mu před očima začaly míhat hákové kříže, budovy ze světlého kamene s vysokými sloupy a mrtvoly s červeným písmenem S na hrudi. A pak zase da Vinci, jak s úsměvem ukazuje na neforemný předmět, který s žuchnutím dopadl na chodník.

Zdálo se mu, že se probudil a uviděl červené stužky vylepené po celém pokoji. Některé byly uvázané do ozdobných mašlí, jiné do smyček a další jen volně visely ze stěn.

Beam se posadil a rozsvítil lampu. Překvapilo ho, že kolem sebe žádné stuhy nevidí.

Ložnice vypadala tak jako vždycky. Jejich ložnice. Zůstal sedět v posteli a přemítal, jaký vnitřní děs jeho ženu přiměl skočit z balkónu. Očití svědci z charitativního večírku tvrdili, že najednou odložila koktejl a úplně klidně vyšla na balkón bytu ve čtyřiadvacátém patře. Byla tam sama a podle všeho přepadla přes zábradlí. To bylo dost vysoké, takže Lani rozhodně nemohla vypadnout náhodou. Proč to udělala? Co ji vedlo k tak závažnému, příšernému rozhodnutí?

Beam dobře věděl, že se mezi nimi něco změnilo. Ale udělala to právě kvůli tomu? Anebo se v ní najednou všechno nahromadilo a ona už nemohla dál? Zavinila to smrt jejich jediného dítěte, o které přišli před mnoha lety? Anebo si svou daň vybraly roky pochybností a obav, jaké prožívá manželka každého policajta?

Po člověku, jenž spáchal sebevraždu a nezanechal dopis na rozloučenou, vždycky zůstalo plno mučivých otázek bez odpovědí. Neurčitý pocit viny. Jeho blízcí museli přivyknout nejistotě a palčivým výčitkám.

Beam nejistotu vždycky snášel špatně. Lani to věděla, a přesto klidně beze slova odešla a odsoudila ho k životu v nekonečných pochybnostech.

Anebo to byla jenom nešťastná náhoda? Nějak…

Věděl, že už neusne. Okraje zatažených závěsů začínalo lemovat bledé denní světlo. Podíval se na budík na nočním stolku a zjistil, že je tři čtvrtě na pět. Bylo ráno. Beam se převalil na posteli, aby mohl vstát. Pohledem zachytil vlastní obraz v zrcadle. Pořád byl štíhlý a svalnatý, ale kolem pasu se mu pozvolna ukládal tuk. Svaly mu tam zůstaly, ale začínaly ochabovat. Na pravém stehně měl jizvu po kulce. Připomínala pěticentimetrový kráter s růžovými okraji. Rukou si prohrábl rozcuchané prošedivělé vlasy a radši se podíval jinam. Dost zestárnul.

Rozhodně nebyl sám. Chabá útěcha.

Měl ve zvyku ráno se osprchovat, oholit a pak zajít do bistra na snídani. Ranní procházkou se snažil dostat aspoň trochu do formy, kterou ztratil během rekonvalescence. Ze začátku měl při vstávání ztuhlé svaly a bolely ho klouby, protože nebyl zvyklý se hýbat, ale rána ho už nebolela. Věděl, že by měl být rád. Už má mnohem větší výdrž. Lani zemřela před několika měsíci, ale Beam měl pořád pocit, jako by byla s ním. V noci se mu o ní pořád zdálo a často na ni myslel i přes den. Věděl, že ještě nějakou dobu to tak zůstane.

Kdyby Lani žila, Beama by důchod možná i bavil. Takhle pro něho představoval zákeřnou chorobu. To byl jeden z hlavních důvodů, proč přijal da Vinciho nabídku převzít vyšetřování sériových vražd. Beam zoufale, opravdu zoufale potřeboval něco dělat. Potřeboval být užitečný, aby aspoň na chvíli nemusel myslet na svůj zármutek.

Osprchoval se a oblékl. Potom vyhlédl z okna a zjistil, že venku mrholí.

Rozhodl se, že nepůjde pěšky, ale sjede výtahem do garáže a vezme si auto.

Než Beam dosnídal, déšť ustal. Když platil u pokladny, podíval se výlohou bistra na ulici a uviděl da Vinciho, jak se založenýma rukama stojí u jeho důstojně stárnoucího černého lincolnu.

„Jak můžete po New Yorku jezdit s takovým monstrem?“ zeptal se da Vinci, když Beam vyšel z podniku.

„Ráno jsem si ho vzal, abych nezmokl,“ odtušil Beam.

„Stojíte přímo před bistrem. Už jsem čekal, že budete mít na palubce policejní ceduli.“

Vzduch po dešti čerstvě voněl. Ulice i chodníky byly ještě mokré. Kolem projelo několik aut se zapnutými stěrači.

„Myslel jsem si, že přijdete,“ řekl Beam.

„Jak jinak. Nechcete se tam vrátit, dát si ještě kafe a trochu si popovídat?“ navrhl da Vinci.

„Probereme to v autě,“ odpověděl Beam a sestoupil z chodníku, aby mohl usednout za volant. Lincoln si koupili před deseti lety. Tehdy byl úplně nový. Zaplatili ho z peněz, které Lani zdědila po zámožných příbuzných z Filadelfie. Když si ji Beam bral, byla dobře finančně zajištěná. Některým z jeho kolegů to dělalo vrásky na čele, ale Beamovi manželčino bohatství umožnilo proniknout do kruhů, kam by se jinak nedostal. Bez problémů mohl mluvit s lidmi, kteří by se s ním za normálních okolností bez oficiálního povolení vůbec nebavili.

Beam stiskl tlačítko na dálkovém ovladači, dveře vozu se odemkly a da Vinci se uvelebil na sedadle spolujezdce. Beam se usadil za volant a zapnul si bezpečnostní pás. Když nastartoval, ozval se alarm a Beam si všiml, že da Vinci se nepřipoutal.

„Zapomněl jste na pás,“ připomněl mu.

„Já si ho nikdy nezapínám.“

„Stydte se,“ řekl Beam a rozjel se. Alarm po chvíli ztichl. „Máte něco nového?“ zeptal se Beam.

„Zítra odpoledne se u vás zastaví člověk od počítačů a napojí vás na policejní síť,“ řekl da Vinci.

„Vsadím se, že napojí neřekl.“

„Osobně jsem s ním nemluvil, ale asi máte pravdu. Pro tyhle lidi jsou kabely přežitek. Každopádně přijde a zařídí, aby všechno šlapalo,“ poznamenal da Vinci.

„Jistě.“ Beam rychle zatočil za roh, aby stihl zelenou.

„Máte skvělý bourák,“ poznamenal da Vinci. „Člověk v něm vůbec necítí díry na silnici.“

„Je jako nový. Moc jsme ho neproháněli. Jezdím s ním spíš jen proto, aby se mi nevybila baterie.“

„Nepletou si ho lidi s limuzínou?“

„Někdy. Když jsem v něm honil nebo sledoval podezřelé a měl jsem na sobě služební čepici, stávalo se mi, že mě lidi měli za šoféra.“

„Zapomněl jsem se vás zeptat, jestli náhodou nejste Žid,“ řekl da Vinci.

„Táta byl Žid. Máma ne.“

„Byl ortodoxní? Nosil jarmulku a tak?“

„Nějakou dobu chodil do synagogy, ale pak s náboženstvím skončil. Jednou jsem se ho ptal proč a on mi na to řekl, že víru ztratil, když byl v Koreji. Jenom mu to hned nedošlo.“

„On byl policajt, vidte?“

„Jo. Seržant. V jižním Brooklynu.“

„A nespáchal…?“

„Strčil si pistoli do pusy,“ přerušil ho Beam. Nenechal dopis na rozloučenou.

„To je příšerné. Proč? Kvůli té Koreji? Nebo kvůli něčemu v práci?“

Beam věděl, co si da Vinci myslí – že jeho blízcí podezřele Často páchají sebevraždy.

„A proto jste se dal k policii?“ zajímal se da Vinci.

„Odpovědi na tyhle otázky přece znáte,“ poznamenal Beam.

Da Vinci se usmál. „Většinu asi ano.“

„Vykašlal jsem se na školu a dal se do armády. Nejdřív jsem byl u vojenské policie a pak jsem se přihlásil sem do New Yorku,“ řekl Beam.

„Kvůli otci?“

„Ani nevím. Přišlo mi to přirozené.“

Chvíli mlčeli. Velký sedan se nad dírami ve vozovce jen vznášel.

„Dám vám k ruce Coreyovou s Looperem,“ prolomil ticho da Vinci.

„Kdo to má být?“

„Dva detektivové, a to hodně dobří. Looperovi bylo nedávno padesát. Ví, že na další povýšení nemá šanci. Je to dobrý polda, ale zavřel si cestu dál.“

„Jaký je jeho nedostatek?“

„Je moc upřímný. Nikdo mu nevěří.“

„A Coreyová?“

„Nell Coreyová. Probírá se z dost hnusného rozvodu. Manžílek ji mlátil. I když svatá není.“

„Dělá zbytečný rozruch?“

„Ne, spíš nic neřeší. A dovede být pěkně paličatá. Navíc měla ten problém s nožem.“

„Zabodla manžela?“

„O tom nic nevím. Ale před jednou večerkou v Queensu ji nahrála kamera, jak moc drsně vyjela po podezřelé osobě. Na záznamu bohužel není vidět, že by ji ta osoba ohrožovala nožem, jak Nell tvrdila. Nůž sebral nějaký čumil.“

„Taková věc se nestala poprvé,“ poznamenal Beam.

„Přesně tak. Ale jelikož se nůž nikdy nenašel, oficiálně neexistuje. Coreyová je v podstatě hodně dobrá policajtka a má detektivní nadání. Problém je jen v tom, že bez toho nože je napořád odepsaná. A ona to ví,“ řekl da Vinci.

Beam hladce zahnul doleva a propasíroval lincoln úzkým prostorem mezi dodávkou, ze které řidič vykládal zboží, a hromadou odpadků u chodníku. Da Vinci sebou zděšeně škubl.

„Andy,“ začal Beam, „je na policii někdo, kdo nechce, abyste ten případ rozlousknul?“

„Jistě, takových je tam plno. Myslí si, že jdu moc rychle nahoru. Víte, jak to chodí. Zavádím novoty a jim se to nelíbí. Chovám se jako rebel, a dokonce tak i vypadám,“ odpověděl da Vinci.

S poslední větou Beam souhlasil. Da Vincimu už bylo přes čtyřicet, ale vypadal na třicet. Vypadal moc mladě, moc dobře, a navíc se nijak netajil svými ambicemi, takže se sotva mohl zamlouvat celému policejnímu sboru. Připomínal moderátora regionální televize, který podloudně získal odznak newyorské policie a dělá si z ní legraci.

„Bude mi v případě potřeby někdo ochotný pomoct?“ zeptal se Beam.

„Jasně, určitě. Už jsem to zařídil. Pár spojenců přece jen mám, Beame.“

„No proto.“

„Ale neptejte se mě, kdo to je. Řeknu vám jenom jedno – dívají se na vás stejně jako já.“

„A to jak?“

„Vědí, že máte pověst tvrdáka, co se nenechá koupit ani přinutit, aby uhnul. Prostě, že když se do něčeho zakousnete, v žádném případě to nepustíte.“

I kdybyste měl porušit zákon.

Beam s kamennou tváří proletěl křižovatkou. Na poslední chvíli se vyhnul taxíku, který do ní vjel na červenou. Da Vinci se podíval z okna, ale tvářil se jakoby nic. Za jeho uhlazeností, pižmovou vůní a leštěním klik se skrývala pořádná dávka tvrdošíjnosti a oddanosti věci. Da Vinci byl ve skutečnosti jedním z hlavních důvodů, proč se Beam rozhodl nabídku přijmout. Měl neomaleného kariéristu a manipulátora rád. Navíc mu byl vděčný, že se kvůli němu před sedmi lety na Floridě chtěl bít se zkostnatělým soudním systémem. Nakonec to nebylo nutné, ale Beam si jeho gesta nesmírně cenil. Život byl vlastně do značné míry nekonečný sled služeb a protislužeb.

V protisměru se syčením zastavil autobus. Na boku měl připevněný obrovský poutač se slavným nadhazovačem klubu New York Mets. Zrovna se rozmachoval k hodu. Beam si uvědomil, že na baseballu nebyl celé roky. Při pohledu na plakát se mu stáhl žaludek a pocítil tlak v hlavě. Florida…

Autobus se s řevem rozjel.

„Pošlete mi Coreyovou s Looperem,“ řekl Beam. „A taky záznamy o těch třech vraždách. Nechci dál marnit čas.“

„Zařídím to,“ slíbil mu da Vinci.

Objeli čtvrť a vraceli se k bistru. Doprava se na chvíli zastavila, a tak Beam sešlápl plyn a rychle zatočil. Ve stejném okamžiku trhl volantem a dupl na brzdu. Obrovský lincoln se prudce zhoupl a smekl se do protisměru. Pak se hladce zastavil, takže da Vinci měl dost místa, aby otevřel dveře a vystoupil.

Da Vinci při Beamově manévru zapřel nohy o podlahu a ruce o palubní desku.

„Někdo by na vás měl zavolat policajty!“ zakřičela z druhé strany ulice postarší žena, která před sebou tlačila nákupní vozík nacpaný taškami s jídlem.

„Někdo by té bábě měl říct, že na nadávky jsme zvyklí,“ ucedil da Vinci naprosto nevzrušeně.

Bev zaspala. Vlastně to moc nevadilo, protože jejich byt ve West Side se nacházel jenom pár bloku od Království světel. I když se jí nepovede chytit taxík, za chvilku tam dojde pěšky. Snídani si může dát později. Možná si někoho ze zaměstnanců pošle do Starbucks pro koláč a kafe.

Ležela sama v manželské posteli. Floyd byl ještě v Connecticutu s kamarády na golfu. Bev spala tak tvrdě, že se v posteli skoro nepohnula a nepomačkala přikrývky. Vystrčila nohy z postele, vstala a svlékla si noční košili, která se jí vyhrnula nad boky.

Rychle se na sebe v ranním světle podívala do zrcadla. Rozdali si to s Lennym trošku drsněji, takže objevila pár modřin, ale Floyd si jich určitě nevšimne. Ne že by jí na tom nějak záleželo, ale neměla náladu na scény. Už jich měla plné zuby.

Byt byl na newyorské poměry velký. Byl zařízený rozmanitými kusy nábytku, které k sobě nepatřily, a vyzdobený nevkusnými tretkami. Jedinou výjimku tvořily lampy. Všechny byly prvotřídní kvality. A lustry jakbysmet. Bev byla pyšná zejména na masivní křišťálové svítidlo zavěšené nad jídelním stolem, ke kterému s manželem usedali jen výjimečně.

Došla nahá do koupelny a rychle se osprchovala. Dávala přitom dobrý pozor, aby si nenamočila vlasy. Včera odpoledne odešla z práce dřív a zastavila se v kadeřnictví. Musela si nechat upravit hlavu, protože Lenny jí dal pěkně zabrat.

Ve sprše se úplně probrala a cítila se zase svěží. Včera si to pořádně užila a dneska by se měla soustředit výhradně na práci. Ve svém oboru se vyznala a práce jí šla, ale měla ubohou docházku. Ve firmě jí kvůli tomu zatím nic neřekli, ale to se mohlo snadno změnit. Všechno má své meze a Bev na své práci lpěla. Měla ji ze všeho na světě nejradši. A pak ještě Lennyho.

Bev seděla v nových lila šatech u toaletního stolku, který si nechala přivézt až z Mexika. Trochu se předklonila a nanesla na rty růž, jejíž odstín skvěle doplňoval šaty – červenou s nenápadným fialovým nádechem. Vtom se jí málem zastavilo srdce v hrudi.

Když znovu popadla dech, otočila se a podívala se na postavu, kterou zahlédla v zrcadle. Silueta v ruce svírala děsivý předmět – malou pistoli s jakýmsi válcem na hlavni. Bev ho znala z filmu a věděla, že je to tlumič.

Nehnuté seděla na čalouněné židli a zírala na vetřelce. Jako by jí v těle měkly vnitřnosti. Zaslechla tiché odkapávání a ucítila teplo v podbřišku. Došlo jí, že se pomočila. Rozplakala se a jednou rukou sevřela opěradlo židle. V druhé pevně držela rtěnku. Prosila ho očima. Musel si toho přece všimnout! Ani se nepohnul, jenom prodlužoval její muka. Bev se pokusila něco říct, ale hlas se jí zadrhl a místo slov jí z úst vyšlo jen několik vzlyků.

„Udělala jsem vám něco? Co jsem vám, proboha, udělala?“

Vzápětí jí to došlo. Floyd! Určitě někoho najal, aby předstíral…

Ozvala se tlumená rána a tence čalouněným opěradlem židle proletěla kulka. Rozsekla Bev páteř a rozervala jí srdce.

Zhroutila se a při pádu na zem se uhodila o hranu toaletního stolku do brady. Kdyby byla živá, strašlivě by ji to bolelo.

Vrah jí z bezvládné pravačky jemně vyprostil rtěnku.

8

Beam mlčky sledoval počítačového mága, kterého k němu poslal da Vinci.

Vypadal na čtrnáct a o počítačích věděl snad úplně všechno. Ve skutečnosti mu bylo něco přes dvacet a podle toho, jak zacházel s Beamovým pět let starým notebookem, bylo zřejmé, že své práci dobře rozumí. Za chvíli vzduchem začaly létat termíny jako RAM, giga, mega a pixely. Beam jenom ohromeně přihlížel, jak se jeho počítač modernizuje a srovnává krok se současnou technikou.

Když mládenec skončil, Beam byl napojený na systém newyorské policie a měl aktivované bezdrátové připojení na síť, aby mohl počítač používat kdekoli v bytě anebo – jak ho mladý počítačový génius ujistil – venku, v některých restauracích a všude, kde funguje bezdrátové pokrytí.

„To je fakt úžasné,“ řekl Beam.

„Vůbec nechápu, proč se ještě někdo obtěžuje s psacím strojem,“ opáčil mladík. „Anebo jak takovou složitou mašinu vůbec někdo dokázal rozchodit.“

„Já na tom taky neumím psát,“ přiznal Beam.

Mládenec soucitně zavrtěl hlavou, sbalil si své nádobíčko a odešel. Beam se díval, jak chodbou kráčí k výtahu.

Zavřel dveře a podíval se na hodinky. Byly skoro čtyři. Da Vinci mu po telefonu oznámil, že v celou k němu přijdou Nell Coreyová s Fredem Looperem, aby se seznámili a rovnou se domluvili na nějaké strategii.

Postavil se doprostřed obýváku a rozhlédl se. Pokoj byl příjemný. Měl prkennou podlahu a na ní pár koberečků. Vévodila mu pohodlná krémová pohovka. Opodál stálo kožené křeslo, menší židle s růžovým čalouněním a konferenční stolek s mramorovou deskou. Na stěnách viselo několik obrazů. Některé z nich si pořídili spíš jen pro dekoraci než jako umělecké kusy. Všechno mu připomínalo Lani. Možná právě proto nechtěl Coreyovou s Looperem brát zrovna sem.

Vzal růžovou židli, která patřívala manželce, a odnesl ji do pracovny.

Židle se do pracovny vůbec nehodila, ale to pro Beama nebylo podstatné. Místnost měla tři stěny obložené dubovým dřevem a čtvrtou vymalovanou světle šedou barvou. Visely na ní zarámované fotografie a čestná uznání. Na stole stál baseballový pohár a další fotografie v rámečcích. Na některých byli Beam s Lani, na dalších s nimi pózoval i jejich syn Bud, který hrál v celonárodní dorostenecké lize a při zápase na Floridě dostal míčkem do hlavy. Den nato zemřel na krvácení do mozku. Bylo mu pouhých devatenáct let. S jeho smrtí v Beamovi i Lani a celém jejich manželství cosi vyhaslo. Buda trefil Rowdy Logan, který se do svého mužstva vrátil po krátkém vyloučení. Už předtím Budovi mířil na hlavu, takže šlo o jasnou snahu poškodit soupeře. Logana za podobné chování na hřišti vyloučili z jiného týmu a teď ho oficiálně obvinili. Jenomže to k ničemu nevedlo. Vražda na baseballovém hřišti se dokazuje těžko.

Právě tohle dlužil da Vincimu. Ten tvrdil, že má na Floridě známé a pomůže jim Logana dostat před soud. Nakonec to nebylo nutné, protože Logana o několik dní později našli nadopovaného barbituráty, pod jejichž vlivem se střelil do hlavy. Kulka na něj zaúčinkovala stejně jako svištící baseballový míč na mladého Buda Beama.

Spravedlnosti nakonec neučinil zadost soud, ale sám vrah. Beamova víra v systém, který zastupuje, zůstala hodně otřesená. A s ní i víra v celý svět.

Stalo se to před sedmi lety. Nejdřív mu odešel Bud a teď i Lani.

Beam růžovou židli postavil k rohu velkého psacího stolu z mahagonového dřeva. U opačného rohu stála židle potažená hnědou kůží. Beam chtěl, aby se oba detektivové posadili proti němu. Jeden druhému tak uvidí do tváře, promluví si a společně vymyslí nějaký plán. Udělají první krok k nalezení a zastavení šílence, který v jejich městě vraždí lidi.

Beamovi se do případu nejdřív moc nechtělo, ale teď začínal cítit, jak se ho zmocňuje starý zápal pro věc. Zase pracuje. Znovu je z něj policajt a žene se za kořistí jako lovec.

Přesně to od něho da Vinci očekává.

■■■

„Jsi doma, Bev?“ zavolal Floyd Baker.

Stál ve dveřích bytu s golfovými holemi přes rameno. Něco tam nehrálo. Nebylo to tím, že se stmívalo a v bytě se nesvítilo. Ani tím, že jeho žena Bev se ještě nevrátila z práce. Často tam zůstávala do večera.

Nelíbilo se mu tam něco jiného.

To nehnuté ticho.

Floyd Baker se v minulosti účastnil vojenské mise v Kosovu. Jednou s kolegou objevili dům s dveřmi dokořán. Uvnitř našli postřílenou pětičlennou rodinu.

Teď měl divný pocit, který mu ten dům připomněl. Stejně jako tam i tady vládlo tísnivé ticho a ve vzduchu byl cítit zvláštní, nepopsatelný pach. Floyd si vzpomněl, co tehdy v domě našli. Ježíšikriste, to bylo něco příšernýho! pomyslel si. Stáhlo se mu hrdlo.

„Bev!“ zavolal. V hlase mu zaznívalo zoufalství.

Opřel vak s holemi o stěnu u dveří, vešel do zšeřelého bytu a rozsvítil stojací lampu.

Manželku nikde neviděl, ale na stolku u dveří spatřil její kabelku. Předtím si jí nevšiml. Znamenalo to, že žena je nejspíš doma.

Při pohledu na kabelku svíravý pocit ve Floydově nitru ještě zesílil.

Prošel obývákem do chodby, minul kuchyň a přistoupil ke dveřím ložnice. Podíval se dovnitř a okamžitě si všiml, že v koupelně se svítí.

Chtěl se tam jít podívat, ale cestou na Bev narazil ve výklenku mezi ložnicí a koupelnou, kde stál toaletní stolek se zrcadlem. Bezvládně ležela na zemi. Floyda nejdřív napadlo, že asi omdlela. Doufal, že omdlela.

Pak na zrcadle uviděl červené písmeno S. Není napsané rtěnkou?

Něco takového by Bev nikdy neudělala.

Floyd přistoupil blíž a pořádně si zrcadlo prohlédl.

„Ježíšikriste, Bev!“

Chtěl se sehnout, aby se jí dotkl, ale vtom si uvědomil, že by to neměl dělat. Pravou nohou stál v kaluži krve. Patřila manželce. Naklonil se nad Bev, aby jí lépe viděl do pravého podpaží. Ruku měla zvednutou, takže jí dlaň ležela vedle hlavy. V místě, kde jí střela vyletěla z hrudi, se jí černala velká díra plná zaschlé krve. Díval se dovnitř jejího těla!

Floyd vstal a vrávoravě ucouvl. Zvedl se mu žaludek. Polkl a otřel si ústa i bradu do rukávu. Uvědomil si, že má pootevřená, úplně strnulá ústa. Olízl si suchým jazykem rty a silou vůle je sevřel.

Otočil se, aby se na tu hrůzu nemusel dívat, a namáhavě se dovlekl zpátky do obýváku.

Určitě se mu to jenom zdá. Je to jenom zlý sen…

Přistoupil k telefonu a pomalu zvedl sluchátko.

Hlas operátora tísňového volání ho utvrdil v tom, že se mu to nezdá.

Floyd nesnil, byla to pravda. Neměnná a věčná.

Ozval se bzučák. Beam zvedl sluchátko domácího telefonu a zeptal se, kdo stojí dole, aby měl jistotu, že tam opravdu čekají Coreyová s Looperem. Potom oběma detektivům otevřel.

Vůbec se neznali, a tak Beam zůstal stát v otevřených dveřích bytu, aby ho nemuseli shánět po chodbě.

Z výtahu vystoupila malá, štíhlá žena v tmavých kalhotách a pomačkaném šedém blejzru. Špinavě blond vlasy měla sčesané dozadu, účes byl spíš praktický než slušivý. Měla tmavé oči a vzpurně vystrčenou bradu. Byla obutá do střízlivých černých bot s nízkými podpatky. Její nahrbená záda a zarputilá tvář připomínaly zápasníka, který se chystá zasadit soupeři úder.

Doprovázel ji vysoký muž s nažloutlou pokožkou. Měl hranatou postavu a kvalitní, avšak špatně padnoucí oblek. Problém nespočíval v obleku, ale spíš v těle, které v něm vězelo. Looper měl postavu manekýna sestaveného z náhradních dílů. Beamovi připadal jako karikatura Freda Astaira, ale možná to bylo jen tím, že měl stejné křestní jméno jako on.

Všichni tři si potřásli rukama. Oba detektivové se přitom Beamovi dívali zpříma do očí. Všiml si, že vlasy Nell Coreyové mají tmavé kořínky. Looperovi z levého podpaží trčely tlusté hnědé složky zapnuté kovovými přezkami – spisy se záznamy o vraždách.

„Nedáte si něco k pití, aby nám to šlo líp?“ zeptal se jich Beam.

Looper zavrtěl hlavou.

„Balenou vodu, jestli nějakou máte,“ řekla Nell.

Beam se omluvil a došel do lednice pro vodu. Potom oba detektivy zavedl do pracovny. Z jednoho z nich táhl pepermint. Beam to tipoval na Loopera. Že by se snažil maskovat závislost na alkoholu?

Když se posadili, Beam si všiml, že se Looper pořád rozhlíží kolem sebe, jako by očima hledal popelník. Když se mu podíval na ruce, zjistil, že má zažloutlý ukazovák a prostředník pravé ruky. Takže nepije, ale kouří. A pravděpodobně si akutně potřebuje zapálit.

Beam si občas dopřál doutník. Otevřel zásuvku, ve které měl schovaný popelník, ale pak se zarazil. „Nebude vám vadit, když si zapálíme?“ zeptal se Nell.

„Po pravdě řečeno bude.“

Looper po ní naštvaně střelil očima.

Beam se usmál a zásuvku zase zavřel. „Dobře. Necháme si to na ven,“ řekl.

Looper se natáhl ke stolu a položil na něj složky. „Tohle jsou vaše kopie,“ řekl. „Každý máme svoje.“

„Už jste si je prošli?“ zeptal se Beam.

Oba detektivové přikývli.

„A co jim říkáte?“

Jako první promluvila Nell. „Stejná zbraň, stejné S.“

„Myslíte, že jde o antisemitu?“ zajímal se Beam.

Nell ho překvapila. „Ani bych neřekla. Připadá mi to trochu přitažené za vlasy,“ prohlásila.

„V tom s vámi souhlasím,“ přitakal Beam.

Nell nervózně polkla, jako by se jim chystala vyjevit nějakou zásadní informaci. „Do noci jsem seděla u počítače,“ řekla. „Procházela jsem různé databáze. Oběti mají něco společného, určitě nejde o náhodu. Všichni někdy předsedali městskému soudu v New Yorku.“ Podívala se na kolegu. „Loopovi jsem o tom už říkala.“

„Nic jiného společného nemají,“ podpořil Looper kolegyni. „Jsou z různých čtvrtí, mají různá zaměstnání, jiné přátele, známé, nejsou ani stejného pohlaví.“

„Ale poroty, kterým předsedali, něco společného mají,“ poznamenala Nell. „Obžalovaní byli ve všech případech skoro stoprocentně vinní, ale soud je osvobodil.“

„Pracovali na některých případech stejní žalobci nebo obhájci?“ zeptal se Beam.

„Vůbec ne,“ odpověděla blondýna s tmavými kořínky sebejistě. Beam její slova bral vážně. Uvažovala podobně jako on.

„Byli mezi nimi Židé?“

„Na první pohled ne,“ odpověděla Nell. „Typický newyorský mix. Některé případy od sebe dělí i několik let. Nejčerstvější případ se stal vloni a ten nejstarší…“ Nell se natáhla pro jednu složku, aby se do ní podívala a osvěžila si paměť.

„Před šesti lety,“ doplnil Looper.

Nell se usadila zpátky a napila se vody.

Beam se opřel do židle a dal si ruce za hlavu. „Tak jak to vidíte?“ zeptal se detektivů.

„Sériový vrah, to je jasné,“ odpověděl Looper. Sáhl si na kapsu u košile, ale zase rychle ruku stáhl. Typický kuřácký tik. „Po obžalovaných kupodivu nešel. Zajímaly ho poroty, tedy hlavně jejich předsedové.“

„Když obžalovaného pustí na svobodu, zodpovědnost za to samozřejmě nese porota,“ zdůraznila Nell. „Ale kdyby si člověk měl vybrat jediného hlavního viníka, tak to logicky bude předseda.“

„Takže náš vrah je proti systému jako takovému,“ řekl Beam.

„Dalo by se to tak říct,“ potvrdila Nell. „Ledaže by existovalo ještě nějaké jiné vodítko, na které jsme zatím nepřišli.“

„A nespojuje něco ty osvobozené zločince?“

Nell s Looperem se na sebe podívali.

Looper se rozkašlal a zvedl zažloutlý prst na znamení, že prosí o chvilku strpení. Na Beama přes stůl zavanul pepermint.

Looperovy plíce se konečně uklidnily. Detektiv ještě dvakrát zachrčel a spolkl nahromaděný hlen. Teprve potom promluvil: „Takže se podíváme na obžalované. Máme tu chlapa, co zavraždil manželku. Pak gangstera, který při zkoušce dospělosti v jednom bistru zastřelil tři lidi. A únosce, který umučil dvacetiletou studentku Newyorské univerzity.“

„Studentku?“ ujistil se Beam.

„Jo. Tři oběti jsou ženské, dvě mužští. Ženské jsou ta manželka se studentkou a jedna oběť z toho bistra.“

„Takže osvobození šťastlivci jsou žárlivý manžel, co zabil svoji ženu, gangster, co se vytahoval před kámoši, a sexuální maniak se slabostí pro holky z vysoké. Nic moc společného nemají,“ shrnula Nell.

„Až na to, že je všechny soud osvobodil,“ podotkl Beam.

„Ale z různých důvodů. Gangster měl falešné alibi, které se nepovedlo vyvrátit. Sexuálního maniaka nedostatečně informovali o jeho právech. A toho vraždícího manžílka prostě pustili, i když proti němu existovaly úplně jasné důkazy.“

„Takže všichni měli bez pardonu skončit za katrem,“ řekl Beam.

Nell se znovu napila vody. „Když si přečtete soudní zápisy, není vůbec o čem diskutovat,“ prohlásila.

Beam spustil ruce dolů a poposedl kupředu. Otočné křeslo pod ním zavrzalo. „Uděláme to takhle,“ řekl. „Ještě jednou si projdeme ty záznamy. Zatím jsem neměl možnost se do nich podívat. A pak znovu zajdeme na místa činu a promluvíme si se svědky. Vezmeme to všechno ještě jednou a uvidíme, jestli si někdo na něco nevzpomene.“ Podíval se na Loopera. „Vy říkáte, že pachatel ve všech třech případech použil stejnou zbraň. Co o ní tedy víme?“

„Má kalibr třicet dva, to je zatím všechno. Laboratoř má k dispozici jenom kulky. Nábojnice se nenašly.“

„Takže po sobě vždycky zahladí stopy. Může to být profesionál?“

„Možná,“ řekla Nell. „Ale do toho nezapadá typ obětí, které si vybírá, a taky to červené S, co po sobě vždycky nechá. To by profík neudělal.“

„Co to S znamená? Spravedlnost?“ zeptal se Beam.

„To si oba myslíme. Anebo možná Soud.“

„Ale nejlogičtější nám připadá Spravedlnost,“ poznamenal Looper.

„Pachatel nesnáší soudní systém,“ řekla Nell, „a zbytečně moc lpí na spravedlnosti.“

„Ale nejde po zločincích, kteří běhají na svobodě,“ poznamenal Looper a znovu začal v kapse košile hledat neexistující cigarety.

„To je povinnost prokurátora,“ řekl Beam. „Zkuste je znovu dostat před soud. Chyťte je na něco jiného a nenechte je uniknout.“

„Jenže oni stejně unikají. Policajti i prokurátoři staré případy odložili a teď mají plné ruce práce s těmi současnými a s prevencí budoucích. Na napravování minulých křivd nemají čas. Trestné činy se páchají pořád. Soudním systémem procházejí další grázlové.“

„Právě ten systém vrah nesnáší,“ zopakovala Nell. „A to znamená?“ pobídl ji Beam s úsměvem. Díval se na ni a čekal.

Nell se zavrtěla, pak najednou znehybněla a uznale se na něj podívala. Oceňovala, že na to přišel dřív než ona. „Snaží se ho změnit,“ řekla.

V místnosti na chvíli zavládlo ticho.

„Možná,“ ozval se nakonec Looper. „To je docela dobře možné.“

„Zatím bychom neměli dělat žádné závěry,“ řekl Beam, „ale…“

Přerušilo ho pronikavé zvonění telefonu na stole.

Beam zvedl sluchátko a ohlásil se. Ke svému překvapení na druhém konci zaslechl da Vinciho hlas.

„Už k vám dorazili Coreyová s Looperem?“

„Ano. Zrovna něco probíráme.“

„Tak máte další bod do diskuze, Beame. Na Upper West Side, kousek od vašeho bytu. S je pro změnu napsané rtěnkou na zrcadle.“

„Byla oběť zastřelená?“

„Podle předběžného ohledání ano.“

„Máte přesnou adresu?“

Da Vinci mu ji nadiktoval. Byt se nacházel v rezidenční čtvrti asi pět bloků od Beamova bydliště. „Místo zajistili policajti v uniformách. Už tam jedou technici,“ řekl da Vinci.

„My taky,“ ujistil ho Beam.

9

„Oběť se jmenuje Beverly Bakerová. Pracovala jako obchodní vedoucí Království světel ve West Side, kousek od svého bytu na Západní osmdesáté deváté. Její manžílek Floyd se asi v půl šesté – před tři čtvrtě hodinou – vrátil z golfového výletu s kamarády. A našel ji doma mrtvou.“

Tohle jim sdělil mladý policajt jménem Mansolaro, který hlídal byt Bakerových. Na neskutečně dlouhé bradě mu rašilo strniště a Beamovi připadal vzdáleně povědomý. Looper ho podle všeho znal.

„Ten manžílek je v obýváku?“ zeptal se ho Beam. V bytě za Mansolarovými zády zaregistroval menšího obtloustlého muže v kostkovaných kalhotách a bílém golfovém triku. Seděl jako hromádka neštěstí na tmavě hnědé pohovce.

Mansolaro přikývl. „Jo, nějaký Floyd Baker. Celý den byl pryč,“ pokračoval Mansolaro. „Hrál s partičkou kamarádů golf.“

„Takže má alibi,“ podotkl Looper.

„A dost dobré,“ přitakal Mansolaro. „Když přišel domů, našel manželčino tělo a zavolal na policii. Vyšlo to zrovna na mě s Alem. Dorazili jsme sem chvilku po telefonátu.“

„A šli jste rovnou dovnitř?“ zeptal se Beam.

„Floyd Baker na nás čekal u dveří. Připadal mi ubrečený. Dovedl nás k tělu a dušoval se, že se ničeho ani nedotkl, jako by se učil ze Zákona a pořádku. Kousek od místa, kde oběť nejspíš seděla, jsem viděl velké S napsané na zrcadle, takže jsme s Alem okamžitě uzavřeli místo činu a brali to jako jasnou vraždu.“

„Kde máte Ala?“

„Dole v recepci, aby nám neutekl recepční. Chceme si s ním promluvit.“

„Výborně,“ pochválil ho Beam. Mansolaro se nafoukl pýchou. Vážnost, v jaké měli někteří kolegové Beama, na Nell udělala dojem. Možná, že jejich nahodile utvořený vyšetřovací tým bude fungovat. Třeba z toho nakonec vzejde něco pozitivního, kromě toho, že se jim povede chytit nebo zabít vraha.

„Vevnitř už jsou technici a doktor,“ řekl Mansolaro. Věděl, na co se Beam nejspíš zeptá, a tak se podíval na hodinky a rovnou dodal: „Jsou tam asi dvacet minut.“

„Vyslechněte sousedy,“ instruoval Beam Nell s Looperem. „Třeba někdo zaslechl výstřel, i když si to hned nespojil. Mohlo by nám to pomoct určit čas smrti.“

Poplácal Mansolara pochvalně po rameni a vešel do bytu.

U umělého krbu s napodobeninami uhlíků stál policista v uniformě s rukama založenýma na prsou. Beam nejdřív kývl na něj a pak na rozrušeného muže na pohovce. Muž jeho pozdrav neopětoval, jenom se na Beama zničeně podíval.

Beam šel do ložnice, kde se činili specialisté. Technici v latexových rukavicích postávali po místnosti, všechno prohmatávali a v předklonu nebo na všech čtyřech hledali stopy. Pečlivě ložnici prohledávali, nanášeli kontrastní barvu a do sáčků na důkazy ukládali miniaturní předměty, jako by to byly vzácné drahokamy nedozírné hodnoty. Jejich nálezy skutečně mohly mít obrovskou cenu. Cenu života a smrti.

Beam uviděl ženskou nohu obutou do střevíce na vysokém podpatku a otevřené dveře koupelny. Teprve když opatrně přistoupil blíž, zjistil, že oběť leží ve výklenku mezi ložnicí a koupelnou.

Koberec byl hodně zakrvácený. Beverly Bakerová ležela ve zvláštní pozici na zádech. Podle všeho spadla z čalouněné židličky s veselým květinovým vzorem, který ostře kontrastoval s hrůzným činem, k němuž tu došlo. V potahu zaobleného opěradla zela díra.

Nad mrtvou se se zaujetím skláněl mužík v černém obleku. Vypadalo to, jako by se s ní miloval. Jakmile Beam spatřil jeho plešatějící hlavu s chomáčem šedivých vlasů místo ofiny, věděl, s kým má tu čest. Byl to patolog Irv Minskoff, jeden z nejlepších soudních lékařů ve městě.

Minskoff vycítil, že vedle něj někdo stojí, a zvedl hlavu. Měl hrozivě zkrabacenou tvář, jejíž nepříjemný výraz trochu zmírňovaly brýle s tlustými skly. „Á, to jsi ty, Beame. Slyšel jsem, že na tom děláš,“ řekl.

„Rád tě vidím, Irve. Tak co jsi zatím zjistil?“

„Je mrtvá od rána. Smrt nastala někdy mezi sedmou a desátou. Jedinou střelou. Kulka do těla vnikla pravou polovinou zad, nejspíš se stočila dovnitř těla a dostala se jí do srdce. Budu vědět víc, až ji otevřu,“ odpověděl Irv.

„Vypadá to na dvaatřicítku.“

„Taky mi to tak přijde. Nemůžu to říct stoprocentně, protože kulka, kterou vytáhli ze zdi, je hodně zdeformovaná. Ale ještě než vletěla oběti do těla, prošla opěradlem židle a díra v dřevěným podkladu vypadá na kalibr třicet dva.“

„Takže musela být zdeformovaná ještě dřív, než ji zasáhla,“ řekl Beam a podíval se na ošklivou ránu, kterou střela vyletěla z těla oběti. Dokázal si představit, jakou kinetickou sílu kulka měla, když proletěla ženiným štíhlým tělem. Podíval se na její hezké nohy, útlý pas a ostře řezané rysy. Než ji střela zasáhla, určitě byla vitální a atraktivní. Všiml si, že má kolem rtů rozmazanou červenou barvu, takže to vypadá, jako by se chlípně usmívala. Umělý úsměv hrozivě kontrastoval s jejíma vyděšenýma očima. Šmouha nebyla krvavá. Měla stejnou barvu jako písmeno S načmárané na zrcadle toaletního stolku plného kosmetiky.

„Má pěkný nohy,“ podotkl Minskoff.

„Napíšeš to do pitevního protokolu?“

Minskoff se na něj podmračeně podíval.

„Dostala to, když si malovala pusu?“ zeptal se ho Beam.

„Asi. Anebo se pachatele lekla a trhla rukou. A pak dostala ránu.“

Bylo to rychlé, pomyslel si Beam. Beverly Bakerová podle všeho neměla čas ani vstát.

Minskoff jako by mu četl myšlenky. „Podle místa, kde jí kulka vletěla do zad, je zřejmý, že pěkně seděla na prdelce na židli, takže možná opravdu zemřela, zrovna když se malovala. Možná ji pohled na vraha v zrcadle tak vyděsil, že sebou trochu trhla a pak úplně ztuhla.“

„Třeba tam viděla někoho, komu důvěřovala, a on na ni mířil pistolí,“ řekl Beam. „Například manžela.“

„Manžel je v takovýchhle případech vždycky jasnej favorit,“ souhlasil s ním Minskoff. „Ale máme tu to písmeno na zrcadle. Tipuju, že na rtěnce nenajdeme ani otisky oběti, ani pachatele, i když ten ji určitě držel v ruce. Smrt nastala okamžitě, ale i kdyby oběť ještě stihla začít na zrcadlo psát nějakej vzkaz, ve kterým by označila vraha, ten by ho určitě rozmazal nebo úplně setřel.“

„Takže detektiv Minskoff je přesvědčenej, že písmeno na zrcadlo napsal vrah.“

Minskoff se zaskočeně usmál. „Jen jsem ti chtěl pomoct, ne si hrát na detektiva. Ale máš pravdu, jsem si tím jistej,“ řekl.

„Nemůžeme vyloučit, že pracuje podle stejnýho vzorce.“

„Podívám se, jestli mu z kapsy náhodou nevypadla šablona,“ opáčil Minskoff.

Beam si řekl, že je načase přestat spekulovat a vyzpovídat Floyda Bakera.

10

Nell s Looperem obcházeli sousedy a vyslýchali recepčního. Beam se v obýváku posadil na pohovku s Floydem.

Vedle pohovky stál z každé strany nízký stolek. Na obou se tyčila zdobená mosazná lampa s dlouhým krémovým stínidlem lemovaným třásněmi. Nábytek v místnosti nijak nevybočoval z průměru, ale lampy byly nádherné.

„Vím, že teď není nejlepší chvíle na povídání.“ řekl Beam zhroucenému novopečenému vdovci, který vypadal, že se každou chvíli rozpláče. „Ale potřebuju si s vaší pomocí ujasnit pár věcí.“

„Chyťte toho hajzla, co ji zabil, a nechte mi ho, ať si to s ním vyřídím,“ řekl Floyd.

„To nám zákon bohužel neumožňuje.“

Floyd se na Beama trochu překvapeně podíval.

„Nemáte tušení, kdo by to mohl být?“ zeptal se ho Beam.

„Vůbec ne. Měli jsme skvělý manželství. Vím, že to zní jako klišé, ale můžete se zeptat kohokoli, kdo nás zná – vlastně znal. Všichni měli Bev rádi. Byla hrozně milá.“

„Nechci být netaktní,“ řekl Beam. „Ale otázky, které vám budu klást, jsou při vyšetřování běžné a já se vás na ně zeptat musím. A vy mi na ně musíte odpovědět. Je možné, že by vaše žena měla milence?“

Floyd zvedl hlavu a podíval se na Beama s kombinací zármutku a hněvu. „My jsme si žádný sviňárny neprováděli. Byli jsme spolu šťastný.“

„Trávili jste spolu hodně času?“

„Bohužel ne, ale za to můžu já. Bev byla taková golfová vdova. Víte, odešel jsem do penze a úplně mě dostal golf. Pro někoho je jako droga. Teď bych si za to nejradši nafackoval, ale dával jsem mu přednost před svojí ženou.“

„A dneska jste taky hrál?“

„Dneska i včera. Přespal jsem v Connecticutu, v motelu kousek od Rolling Acres. Je to úplně úžasný hřiště, s velkýma jezerama a záludnýma greenama. Skoro u každý jamky musíte dávat pozor na vodu a bunkry. Byli se mnou tři kamarádi.“

„Celou dobu?“

„Já žádný alibi nepotřebuju!“

„Nezlobte se, ale potřebujete.“

„V tom případě mi ho poskytnou oni. Byli jsme spolu na hřišti a taky jsme spolu jedli.“

„Ubytovali vás v samostatných pokojích?“

„Ne. Měli volný jenom tři. Spal jsem dohromady s Alanem Jonesem. Teď jsem fakt rád, že to tak dopadlo.“

„A ten Jones by si všiml, kdybyste se v noci vykradl ven?“

„A proč bych to asi dělal? Myslíte jako, že bych vzal auto nebo nasedl na vlak, zajel do města, zabil svoji ženu a pak se v klidu vrátil do motelu?“

„To nezní moc pravděpodobně,“ připustil Beam s úsměvem.

„Heledte, hrozně chrápu. Zeptejte se Alana Jonese. Potvrdí vám, že jsem celou noc byl v pokoji. Ten chudák se asi moc nevyspal. Taky pak hrál jako ponocnej.“

„V tuhle chvíli vás z ničeho nepodezíráme,“ ujistil Floyda Beam.

„Ale houby. Manžel je vždycky hlavní podezřelej. Měl by být.“

„Za normálních okolností by byl,“ řekl mu upřímně Beam. „Jenže já jsem si jistý, že to vaše alibi se potvrdí. A naštěstí pro vás to nesedí ani časově. Ledaže byste si někoho najal, aby vaši ženu zabil,“ dodal s vážnou tváří.

Floyd málem rozhořčeně nadskočil. Potom se nad tou absurdní představou zatvářil trochu pobaveně. „To není můj styl a ani jsem o tom nikdy neuvažoval,“ prohlásil.

Beam mu věřil.

„Ani nevím, jak se takovej střelec shání.“

„Anebo střelkyně. Ptal jsem se vás, jestli vaše žena nemohla mít nějakou bokovku. Co vy, pane Bakere?“ otázal se Beam.

Ve Floydových očích se zračila beznaděj a zuřivost. Beam, který se k němu až dosud choval hezky, na něho najednou zaútočil. „Víte, že jste dost nesympatickej polda?“ prohodil Floyd.

„To mi celkem nevadí. Pro mě je hlavní najít vraha vaší ženy,“ opáčil Beam.

Floyd sváděl vnitřní boj.

Přesnej zásah, pomyslel si Beam. „Myslím, že je načase, abyste vyložil karty na stul a prozradil mi svoje sladké tajemství,“ řekl Floydovi.

„To je fakt poetický.“

„Hlavně je to pravdivé. Vyšetřujeme vraždu, pane Bakere. Nakonec se stejně všechno dozvíme. Já vás jenom prosím o laskavost.“

„O laskavost?“

„No, ano.“

Floyd si zhluboka povzdechl. „Když jsme s kamarádama párkrát vyjeli na golf, občas tam byla nějaká ta ženská. Vlastně dvě. Placený,“ řekl.

„Bylo to teď, v Connecticutu?“

„To ne. Už je to víc jak rok. Pro nás to stejně nic neznamenalo a pro ty ženský taky ne. Vždyť to byly jen…“

„Prostitutky.“

„Tak nějak. Vždycky jsme jim za to zaplatili nebo jsme jim něco koupili.“

Beam se za roky praxe u newyorské policie naučil rozeznat, kdy mu lidé lžou. Byl si jistý, že Floyd mluví pravdu. Stejně tak stoprocentně věděl, že svou manželku miloval a důvěřoval jí a teď je šílený zármutkem. Když se k tomu připočetlo železné alibi, které jistě má, Beam ho klidně mohl vyloučit z okruhu podezřelých.

„Vypadá to, že vaše žena se zrovna líčila, když ji pachatel zabil. Malovala si rty.“

„Měla hodně zodpovědnou funkci. Nemohla do práce chodit tak, jako některý jiný ženský – nenamalovaná a rozcuchaná. Vždyť byla obchodnice.“

„Dovolte mi ještě jednu otázku, pane Bakere. Předsedala někdy vaše žena soudní porotě?“

Floyd se hluboko zaklonil, jako by se chtěl podívat na strop, ale oči měl zavřené.

„Ano,“ odpověděl.

■■■

„Podíváme se na případ Adély Jansonové,“ řekl Beam Nell a Looperovi. Parkovali s lincolnem přímo před hydrantem. Beam na palubní desku položil svůj odznak, aby je nikdo neotravoval.

„To bylo asi před čtyřmi roky, ne?“ řekla Nell. „Otrávila manžela nemrznoucí směsí do chladiče.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Beam. „Pustili ji, protože si najala experta, který přesvědčil porotu, že existuje nemoc se stejnými příznaky jako otrava etylenglykolem.“

„Už si vzpomínám. Obžalovaná měla motiv i příležitost, nehledě na zbytek směsi v kanystru. Ale její právník tvrdil, že manželovi se prostě udělalo zle a umřel.“

„A dva roky nato ji odsoudili za to, že otrávila vlastní dceru,“ řekl Looper. „Po procesu se k oběma vraždám přiznala.“

Beam stiskl tlačítko, aby spustil okno na své straně, a tak se velké černé auto trochu zchladilo. Nablýskaný lak začínal vstřebávat víc slunečního světla, než zvládl odrazit. „První porotě, té, která Jansonovou osvobodila, předsedala Beverly Bakerová.“

„A díky tomu se stala skvělým terčem pro našeho vraha,“ řekla Nell. „Tohle je stoprocentně jeho práce.“

„Máme kromě této jistoty ještě něco jiného?“ zeptal se Beam. „A kromě červeného písmene S?“

Nell s Looperem se snažili. Od sousedů ani od recepčního se nic zajímavého nedozvěděli. Dům nebyl nijak ostře hlídaný, takže se vrah mohl bez problému nepovšimnutě dostat dovnitř i ven. Nikdo nezaslechl nic, co by připomínalo výstřel z pistole, takže pachatel nejspíš měl na zbrani tlumič. O mrtvé všichni mluvili jenom dobře. Byla společenská, přátelská a dávala vysoké spropitné. Sousedé u ní vždycky dostali slevu na svítidla. Měla ráda život a byla jí hrozná škoda. Byl to ohavný zločin. Za povšimnutí stálo snad jen její předsednictví během soudu s Jansonovou, i když to bylo tak dávno, že si na to žádný ze sousedů nevzpomněl.

„Co vám řekli o jejím manželovi?“ zajímal se Beam.

„O Floydovi?“ řekla Nell. „Nic extra. Asi před měsícem se pohádal s recepčním. Nechal si v recepci golfový vak, a když si ho vyzvedl, zjistil, že mu chybí jedna hůl. Ale pak ji našel a omluvil se. Kromě toho byl bezproblémový nájemník. Ale všichni měli mnohem radši Bev, jak jí říkali.“

„Až na jednoho,“ podotkl Beam.

„Máme kulku z projektilu kalibru třicet dva. Ten nám vraždu pomůže spojit s ostatními,“ řekl Looper.

„Pokud opravdu je z dvaatřicítky,“ poznamenala Nell.

„Navíc nám od té patrony chybí plášť,“ zdůraznil Looper. „Vrah po sobě na místě činu nic nenechal. To je pro našeho střelce typické.“

Beam chvíli zíral z auta ven a pak řekl: „Promluvte si ještě jednou s Floydem, Loopere, a pak s ním zajedte do Connecticutu a prověřte jeho alibi. Nell a já zajdeme do toho lampového ráje, kde pracovala Bev, a popovídáme si s jejím šéfem a kolegy.“

Looper otevřel pravé zadní dveře auta a chystal se vystoupit. Pak se zarazil. „Neřeknete mi o Floydovi ještě něco?“ zeptal se.

„Svoji ženu nezabil, ale nemá čisté svědomí. Když na něho půjdete opatrně, řekne vám pravdu.“

Beam sledoval, jak Looper odchází. Roztržitě po kapsách hledal cigarety.

„Než vyrazí nahoru za Floydem, vytáhne jedno cigáro,“ prohodila Nell. „Dělá to každý den. Uklidňuje ho to.“

„Do toho mi nic není,“ řekl Beam, „pokud ho to předčasně nezabije.“

A když, tak pokud možno až skončí vyšetřování, pomyslela si Nell.

Jakmile jim nervní Looper zmizel z dohledu, Beam otevřel dveře auta a chystal se vystoupit. Do zad se mu opřel sílící dopolední žár.

„Myslela jsem, že pojedeme do toho lampářství,“ poznamenala Nell.

Beam v předklonu vylezl z auta. Podíval se na kolegyni a řekl: „Taky že ano, ale půjdeme tam pěšky. Takhle do práce a z práce chodívala Beverly Bakerová. Půjdeme v jejích stopách. Možná několikrát prošla kolem svého vraha.“

■■■

Spravedlivý vyšel z domu Beverly Bakerové, chvíli pokračoval po sluncem zalité Osmdesáté šesté ulici a pak zašel do parku. V nádherném dopoledni na něho kývali úplně neznámí lidé a přátelsky ho zdravili. Spravedlivý jejich pozdravy přívětivě opětoval. Latexové rukavice, které si navlékl, aby v Beverlyně bytě nezanechal žádné otisky, měl pečlivě složené v kapse. Obrátil je naruby pro případ, že by na nich ulpěla její krev. Částečky krve byly pouhým okem nepostřehnutelné, ale v policejní laboratoři je rozeznat dokázali. Některé metody analýzy se podobaly kouzlům.

Kráčel po sluncem ozářených cestách a v duchu si podrobně přehrával vraždu Beverly Bakerové. Jako by se díval na DVD.

Ta potvora byla pěkná a měla hezké, dlouhé nohy. Seděla nahrbená na židličce, jak to ženské dělávají, když sedí u zrcadla a soustředí se na líčení. Když ho uviděla v zrcadle, rychle všechno pochopila. Na chvíli úplně ztuhla a jenom na něj nevěřícně zírala. Uvědomila si, že nastala její poslední hodinka. Všichni reagovali naprosto stejně. Vždycky úplně ztuhli, jako by je vytesali z kamene.

Pokaždé si jejich strnulost náležitě vychutnal. V té chvíli byli zranitelní a obvykle pochopili, proč z jeho rukou nalézají smrt. Určitě četli noviny, sledovali televizi a leccos zaslechli. Newyorská policie o všem dávno informovala média. Celé město vědělo, proč bývalí předsedové porot umírají. Na jejich rukou ulpěla krev nevinných. Stali se nástroji zvůle. Postaral se, aby si ve své poslední chvilce uvědomili, že neunikli spravedlnosti a její ruka je trestá za spáchané křivdy. Jejich smrtí se misky vah opět vyrovnaly a jimi způsobená bolest se zmírnila. Pokaždé jim v očích četl děs z rány osudu, která na ně dopadla. Když z nich začal vyprchávat život, pošeptal jim vyznání své víry – jediné slovo, které je doprovodilo na onen svět. Spravedlnost. Aby nebylo pochyb, proč je tam posílá.

Všichni zemřeli s vědomím své viny. On s ním žil. Napravoval svět. Jeho poslání ho obzvlášť uspokojovalo za dnů, jako byl ten dnešní – když se koruny stromů koupaly ve zlatém slunci a ptáci švitořili jako o závod.

Ještě ho čekalo hodně práce, ale jeho dílo bylo dobré. Velice dobré. A nedokončené.

■■■

„Bev,“ řekla Mary Jane Maltzová, asistentka vedoucího prodeje v Království světel Byla to flegmatická žena s tmavou ofinou a neskutečně širokými boky a stehny. Na sobě měla bílou halenku a hnědé kalhoty. „Všichni jí říkali Bev, ne Beverly.“ Mary Jane si rukou otřela zarudlé oči. Zřejmě plakala. „Byla strašně fajn.“

Beam tomu milerád věřil. Když se rozhlédl, uviděl záplavu lamp, stínidel a lustrů. Skoro všechny svítily. Možná kvůli zákazníkům, možná na počest Bev Bakerové.

„Všichni jsme ji měli hrozně rádi,“ řekla Mary Jane.

Přistoupil k nim postarší muž s knírem, jehož rodina před dávnými roky obchod se svítidly založila. Jmenoval se Don Webb a byl to nadřízený Bev Bakerové. Když Beam s Nell vešli do obchodu, zrovna telefonoval. Před chvílí hovor ukončil a mohl se jim věnovat. Tvářil se zasmušile, ale modré oči za tlustými brýlemi bez obrouček měl suché.

„To, co se stalo Bev, je pro nás všechny hrozná rána,“ řekl. Upřel na Beama oči zvětšené dioptrickými skly. „Byla to nejlepší obchodní manažerka v historii firmy.“

„Myslíte to doslova?“ zeptal se ho Beam. „Teď na chvíli zapomeňte, že o mrtvých se má mluvit jen dobře. Jsme tady, abychom zjistili pravdu. Snažíme se vypátrat, kdo Beverly Bakerovou zabil.“

„Jedna z nejlepších,“ opravil se Webb.

„Skvěle se s ní pracovalo,“ dodala Mary Jane.

Webb se na ni podíval. „Co kdybyste došla do skladu zkontrolovat včerejší zásilku stojacích lamp, jestli některá nemá poškozené stínidlo?“ řekl jí.

Zaměstnankyně trochu zahanbeně přikývla. Natočila se stranou, aby do ničeho nenarazila svými širokými boky, a odplula mořem zářících stolních i stojacích lamp a lustrů zavěšených na řetězech. Beama napadlo, že tu musí mít neskutečně vysoké účty za elektřinu. U firmy prodávající osvětlení to ale asi bylo normální.

Osvětleni nebo spíš osvícení. Kvůli tomu sem přece přišli.

„Nemohl jsem si na Bev vůbec stěžovat,“ řekl Webb, když byla Mary Jane z doslechu. „Byla opravdu moc milá, pracovala s velkým nasazením a šlo jí to pěkně od ruky. Za čtyři roky, co vedla obchodní oddělení, se nám každé čtvrtletí zvyšoval obrat.“ Podíval se na Beama stejně upřímně jako před chvílí. „A navíc nám přišlo vhod, že je atraktivní a umí jednat se zákazníky.“

„Chcete říct, že je uměla oblbnout?“

„Dovedla jim prodat naše zboží.“

„Nevíte, jestli náhodou neměla nějaké nepřátele?“

„Ne. Se svým osobním životem se mi nesvěřovala.“ Nezaslechl Beam náhodou v jeho tónu lítost?

„Nemohla mít třeba dluhy?“

„To vám nepovím, ale pochybuji o tom. Měla dobrý plat a s penězi uměla zacházet. Chytrá ženská. Stála oběma nohama na zemi.“

Přesně ten typ, co se ochotně nabídne jako předsedkyně soudní poroty.

„Nepozoroval jste za poslední půlrok nějaké změny v jejím chování?“ otázal se Beam.

Webb na okamžik zaváhal. „Před několika měsíci si začala protahovat polední pauzu. Někdy se opozdila i ráno. Nikdy jsem jí to nevyčítal. Když totiž přišla pozdě, vždycky tu zůstala přesčas.“

„Proč chodila pozdě?“

„Kdoví. Abych vám řekl pravdu, moc jsem se jí nevyptával. Měla pro mě obrovskou cenu a k lidem, jako je ona, se každá firma chová shovívavě, aby si je udržela.“

Jejich pozornost upoutal rychlý pohyb. Oba se podívali směrem, kde ho zahlédli. Ve dveřích Webbovy kanceláře stála šedovlasá žena, pravděpodobně jeho asistentka. Nad hlavou držela telefonní sluchátko a volnou rukou zuřivě gestikulovala, že šéf má hovor.

„To bude něco hodně důležitého,“ řekl Webb.

„Jen si to jděte vzít,“ vybídl ho Beam. „Díky za pomoc.“

Webb vděčně přikývl a odběhl.

Když Beam a Nell kráčeli k východu, přicupitala k nim mezi lampami Mary Jane, která se mezitím vrátila do prodejny. Beama to potěšilo. Podle všeho měla ještě něco na srdci, ale nechtěla jim to říkat před Webbem.

Mary Jane je zastavila vedle stojací lampy z bambusu a proutí, kterou nabízeli v tropické kolekci. Usmívala se. „Pomohl vám pan Webb?“ zeptala se.

„Možná,“ odpověděla Nell. „To se uvidí až časem.“

„Povídal, že Bev v poslední době chodila pozdě do práce,“ řekl Beam.

Nell radši mlčela a nechala to na něm. Doufala, že když ho bude sledovat při práci, něco se od něj přiučí.

Mary Jane Beamova slova vůbec nepřekvapila. „Řekl vám proč?“

Beam zavrtěl hlavou. „Prý nic neví.“

Mary Jane se najednou zatvářila nerozhodně. Určitě měla něco na srdci, ale váhala, jestli jim to má říct. Nell to dobře znala. Stávalo se to lidem, kteří pro policii měli důležité informace, ale zároveň měli co ztratit. Zkameněl jim jazyk.

Beam napřáhl ruku a zlehka se dotkl stínidla tropické lampy, jako by hladil umělecké dílo. „Krásný kousek. Člověk si hned vzpomene na Floridu,“ prohodil.

Mary Jane si nechtěla povídat o lampách. „Nezmínil se vám pan Webb o Lennym Rodmanovi?“ zeptala se.

„To ne…“ Beam se zadumal. Najednou nevypadal jako neoblomný strážce zákona, ale jako neškodný silák, který náhodou pracuje u policie. Tvářil se, že kromě lampy ho zajímá i to, co mu chce Mary Jane sdělit.

„To kvůli Lennymu,“ prozradila mu prodavačka skoro šeptem.

„Co o tom Lennym víte?“ otázal se Beam s úsměvem a ochotně naslouchal. „Tedy kromě toho, že kvůli němu Bev chodila pozdě do práce.“

„Lampy z hasicích přístrojů.“

„Aha,“ řekl Beam, jako by její slova chápal.

„Lenny nám té příšerné veteše prodal snad tunu a my se jí nemůžeme zbavit. Lampy jsou vyrobené ze starých hasicích přístrojů. Jenom nám tu překáží. Lenny Bev ukecal. Hodil jí návnadu a ona ji spolkla i s navijákem. Byla chytrá, ale srdci poručit neuměla. Láska je hrozně slepá. Myslela si, že ho využívá, když s ním podvádí manžela. A zatím využíval on ji.“

„To je obehraná písnička, a pěkně smutná,“ podotkl Beam. Nell se začínala bát, aby pohoršené nezamlaskal. „Tušil její muž něco?“

Mary Jane se zatvářila nevěřícně. „To myslíte vážně? Ten má hlavu plnou jenom greenu a bunkrů. Zajímal ho jenom bílý míček a na Bev kašlal. Kvůli tomu začali mít problémy.“

„Vážně? Svěřila se vám s tím?“ zeptal se Beam a se zájmem se k Mary Jane naklonil blíž. Najednou z nich byli spiklenci.

„Jenom s něčím. Ale ono to vlastně ani nebylo potřeba. Žena takovou věc vycítí. Určitě víte, jak to myslím.“

Beam to věděl. Také mu došlo, že Mary Jane Lennyho Rodmana neměla ráda, anebo ho naopak měla ráda až moc, jinak by se o něm nezmínila.

Nechtěla se o něm jenom zmiňovat. Byla zralá podat podrobnou výpověď.

Beama a Nell čekaly bohaté žně.

Beam vrhl rychlý, laskavý pohled na Nell a pak na Mary Jane. „Tak nám o tom Lennym povězte.“

11

Beam a Nell seděli v lincolnu a mířili k brooklynskému bytu Lennyho Rodmana. Beamovi v kapse najednou zavibroval telefon. S jednou rukou na volantu zahnul za roh a přitom telefon rychle vytáhl, otevřel a podíval se, kdo mu volá. Looper.

„Zdravím, Loopere.“

Nell blesklo hlavou, že telefonováním za jízdy bez hands free porušují zákon. Užívala si to.

„Mluvil jsem s Floydem Bakerem a zavolal jeho kamarádům z golfu,“ ozval se v telefonu Looperův hlas. Když se obrovské auto při zatáčení rozhoupalo, spojení se málem přerušilo. „Vypadá to na pevné alibi. Přijde mi, že už přestává truchlit. Jakmile bylo jasné, že je mimo podezření, chtěl se bavit jenom o eaglu, co se mu povedl na desáté jamce. Odpálil míček z bunkru, ten se jednou odrazil, trefil fangli a skočil rovnou do jamky. Prý druhou ranou na par čtyři. Věříte tomu?“

„Nevím,“ řekl Beam. „Co ti jeho kamarádi?“

„Ptal jsem se jich a přísahají, že je to pravda.“

„Myslíte, že by to odpřisáhli i u soudu?“

Nell se na Beama pozorně zadívala.

„Ha! Vy jste taky golfista?“ zeptal se Looper.

„Býval jsem. Přinuťte je na to přísahat a pak tomu můžeme věřit.“

Beam ukončil hovor.

„Co je?“ zeptala se Nell zneklidněně. „Upláchl nám?“

„Viděla jste někdy golfistu, aby dal z bunkru eagle rovnou do jamky?“ zeptal se jí Beam.

Nell na něho zmateně koukala.

„Floyd Baker je mimo podezření,“ řekl Beam. „Kamarádi z golfu mu potvrdili alibi.“

„Golf,“ poznamenala Nell. „Jedna z mála nemocí, kterou žádná ženská nikdy od chlapa nechytne.“

Beam jí nejdřív chtěl říct, že to je kvůli tomu, že ženy nedokážou odpálit tak daleko jako muži, ale pak si to rozmyslel. Mnohé ženy navíc golf hrály rády.

Telefon v jeho ruce znovu zavibroval, až se lekl. Otevřel ho a ohlásil se, aniž by spustil oči z aut před sebou.

„Tady da Vinci, Beame. Zjistil jste něco zajímavého o vraždě Beverly Bakerové?“

„Před chvílí jsem mluvil s Looperem. Vypadá to, že Floyd Baker je čistý. Když zabili jeho ženu, byl na hřišti.“

„Kde?“

„Na golfovém hřišti. Vy nehrajete?“

„Ani omylem.“

„Když Beverly zavraždili, Floyd zrovna hrál v Connecticutu golf. Odpálil z bunkru eagle, má na to svědky.“

Da Vincim to nehnulo. „Z balistiky přišlo, že kulka nalezená na místě činu má ráži třicet dva. Přesně jako ty předtím. Pachatel použil stejnou zbraň.“

„Takže mu je asi jedno, že si to dáme dohromady,“ řekl Beam. Když se přiblížili k mostu, dupl na brzdu, aby nenarazil do auta před sebou. „Je dostatečně opatrný, takže po sobě sebere nábojnice a nosí rukavice, aby nezanechal otisky prstů, ale používá stejnou zbraň a nejspíš je mu jedno, že ho podle ní můžeme vystopovat.“

„Třeba žádnou jinou nemá,“ poznamenal da Vinci.

„Třeba. Jak prosté.“ Zácpa se konečně pohnula, ale sotva o píď. Beam pustil brzdu a dlouhý lincoln se posunul vpřed jako černý predátor s chromovými čelistmi. „U takového člověka bych ale tipoval, že si snadno dovede opatřit další zbraň.“

„Jemu je jedno, jestli ho chytíme nebo ne,“ řekl da Vinci.

„Žádný z nich nepočítá s tím, že bychom ho chytili. Tedy pokud se sám nechce nechat chytit. Všichni jsou mnohem chytřejší než my. Podle mého chce, abychom si vraždy spojili pro případ, že se některé S ztratí nebo ho přehlédneme. Kulka snadno pronikne do těla a moc se nezdeformuje, takže na ní v laboratoři najdou rýhy a identifikují zbraň. Ty kulky jsou jako podpis. Potřebuje mít jistotu, že každou další vraždu připíšeme jemu.“

„Jenže se to bohužel dostalo ven,“ řekl da Vinci. „Bál jsem se, že se toho chytí média, a měl jsem pravdu. Zaměřují se hlavně na ten antisemitský podtext.“

„Tak to jsou úplně vedle.“ Beam da Vincimu pověděl o Nellině teorii a dodal, že Beverly Bakerová kdysi předsedala soudní porotě.

„Zajímavé,“ řekl da Vinci. „A vy tomu věříte?“

„Vy ne? Médiím se to taky bude dost líbit.“

„O tom nepochybuju. Jsem přesvědčený, že přesně tohle ten grázl chce. Víte, jak to bývá. Chtějí se proslavit, i když se jejich jméno v novinách neobjeví.“

„Aspoň ze začátku,“ podotkl Beam.

Auta se opět dala do pohybu. Musel se soustředit, aby jel správným směrem a přitom zvládal mluvit do telefonu. Porušoval zákon. Vlastně ne tak docela, protože zákon sám reprezentoval. „Myslím, že byste to měl zveřejnit,“ řekl Beam. „Uspořádat tiskovku a říct médiím, co víme. Stejně jim to někdo vyslepičí, takže bude lepší, když jim to na rovinu řeknete. Přičtou vám to k dobru a budou na vaší straně. Navíc nám publicita třeba pomůže.“

„O těch identických kulkách bych se zatím nezmiňoval. Stačí, když jim předhodíme další červené S.“

„Pokud o nich ještě neví, stejně na ně sami přijdou. A stoprocentně narazí i na předsednictví u soudu.“

„Máte pravdu,“ připustil neochotně da Vinci. „Nějak se mi začínáte ztrácet.“

„Zrovna jsme s Nell v autě a jedeme k mostu, takže tu asi slábne signál. Chcete pomoct s tou tiskovkou?“

„Ještě nevím, jestli vlastně chci inzerovat naše dosavadní výsledky.“

Spojení se přerušilo. Beam zavřel telefon a zastrčil ho zpátky do kapsy, aby mohl řídit oběma rukama.

„Da Vinci asi začíná být pod tlakem,“ zhodnotila situaci Nell.

12

Lenny Rodman bydlel ve zchátralém domě v Klossově ulici v Brooklynu. Ostatní domy v sousedství se mu podobaly jako vejce vejci.

Tak tady se klonování moc nevyvedlo, pomyslela si Nell.

Až na několik výjimek, které jevily stopy po rekonstrukci, byly všechny budovy stejně bezútěšné. Betonové vchody do domů lemovaly úzké pruhy hlíny, na kterých místo trávy sem tam rostlo pár výhonků nezničitelného plevele. Válely se tam zrezivělé tříkolky, prázdné láhve od limonád a plechovky od piva.

Beam zaparkoval opodál Lennyho domu, na palubní desku viditelně umístil ceduli s nápisem POLICIE a doufal, že až se vrátí, auto tam ještě bude stát. Potom spolu s Nell vykročil po hrbolatém chodníku k Lennyho bydlišti. Od ostatních vchodů na ně zevlovalo několik lidí usazených na chodníku.

Na dvoře před domem leželo špinavé červenožluté auto z umělé hmoty, které tam zapomnělo nějaké dítě. Vedle něj skomíral nevysoký bezlistý strom, jehož tenký kmínek podepíraly tři tyčky omotané provazem. Byl obehnaný nízkým drátěným plůtkem. Nell šlápla na rozbitou lahvičku s kokainem a pomyslela si, že stromek má podobnou šanci na přežití jako dítě narozené v tomhle zákoutí. Některé části Brooklynu byly moc hezké a žádané a jejich cena den ode dne stoupala. Klossova ulice k nim nepatřila.

Na schodech před Lennyho domem nikdo neseděl. Prázdno bylo i v malém vestibulu páchnoucím zaschlou močí. Na potřísněné dlažbě se válely další roztříštěné ampulky s kokainem.

Na jedné dopisní schránce byla zašlá cedulka s Lennyho jménem a číslem 2D. Vedle schránek visel bzučák, který byl pravděpodobně nefunkční. Beam ani Nell mu nevěnovali pozornost. Vyběhli po dřevěných schodech do druhého patra, našli dveře označené 2D a stoupli si k nim každý z jedné strany.

Beam na staré oprýskané dveře zabubnoval klouby prstů.

K překvapení obou detektivů se zevnitř okamžitě ozvalo:

„Kdo je to?“

Beam postupoval opatrně. „Policie. Potřebujeme s vámi mluvit, pane Rodmane.“

„Jistě. Hned jsem u vás,“ odpověděl Rodman zvesela.

Beam dobře věděl, co jeho ochota znamená. Pohybem ruky naznačil Nell, aby sešla dolů a hlídala u zadního východu. Pokud má dům únikové schodiště, Rodman se po něm možná zrovna krade dolů.

Nell vyběhla ven a zamířila k úzkému průchodu mezi domy. Na chodníku a kolem zápraží najednou zevlovalo mnohem víc lidí než předtím. Všichni napjatě přihlíželi, jako by očekávali nějaké zábavné představení.

Tady něco nehraje, pomyslela si Nell a zašla za roh domu.

Něco…

Najednou se k ní hrozivou rychlostí přiřítil muž a prudce do ní vrazil. Neohlédl se, natož aby zpomalil. Nell do nosu zavanul čpavý odér levné kolínské a mužova smrdutého dechu. Náraz ji hodil ramenem na tvrdou cihlovou stěnu.

Zapotácela se jako opilá a skoro upadla, ale podařilo se jí zaostřit na běžící postavu v těsných vybledlých džínsech a černém triku s krátkým rukávem. Muž zrychloval a pořádně přitom zabíral dlouhými pažemi. Žádný velký běžec to nebyl, ale bez problému mohl Nell utéct.

Napůl omámená nárazem se na něj pokusila zařvat, ať stojí, že je mu v patách policie. Vrávoravě se za ním vydala, ale nedokázala popadnout dech.

Nemotorně vytáhla pistoli z pouzdra.

Má nejdřív jenom varovně vystřelit?

Jak je to správně podle předpisu?

V hlavě měla temno a nohy ji neposlouchaly.

Ozvalo se skřípění pneumatik. Na rohu dostala smyk malá dodávka a vrazila do poštovní schránky. V těsném prostoru pod vozem se překulilo tělo s rozhozenými končetinami. Nell na okamžik zahlédla bílou kůži, která vzápětí zmizela ve stínu pod dodávkou.

Ten člověk je bos!

Ani se neobul, takže chtěl stůj co stůj uniknout.

Dodávka sebou prudce trhla a zastavila. Tělo pod ní se nehýbalo. Začali se k ní sbíhat lidé, až se na silnici utvořil dav.

Nell přidala do kroku a blížila se k rohu. Uvědomila si, že má v ruce pistoli, a zastrčila ji zpátky do pouzdra. Zapnula si blejzr, aby zbraň nebylo vidět.

„Vyskočil oknem a běžel po únikovém schodišti,“ ozval se vedle ní klidný hlas. Patřil Beamovi.

Nell jeho blízkost trochu uklidnila, ale stejně jí ve spáncích bušila krev. „Chtěl utéct, ale porazilo ho auto,“ řekla.

„Já vím, já vím…“

Když došli na roh, vytáhli odznaky a poručili zevlounům, aby ustoupili. Beam si klekl a podíval se pod dodávku. Vzápětí rychle vstal.

„Je tam nějaká ženská.“

Nell si všimla krvavých šmouh a černých stop po pneumatikách a podívala se na druhou stranu ulice. Rodman vylekal řidiče dodávky a ten přejel chodkyni.

Při nárazu jí spadly boty.

Nell se zvedl žaludek. Musela polknout, aby jí jeho obsah nevystoupal až do úst.

Přiřítilo se k nim policejní auto s majáčkem a zatarasilo ulici. Zavřískla siréna a z protisměru se vyhouplo další auto, zabrzdilo a zaparkovalo kolmo na vozovku. Z obou vozů svižně vyskočili uniformovaní policisté a rozběhli se k dodávce. Přitom se rozhlíželi ze strany na stranu a mapovali situaci.

Beam se prokázal dvěma policistům, kteří k němu stáli nejblíž, a řekl jim, že k němu patří i Nell. Pak jim vysvětlil, co se na místě stalo. Všichni se rozhlíželi po ulici, jako by Rodman pořád byl někde poblíž.

Řidič vylezl z dodávky. Opřel se o přední nárazník a začal na celé kolo lamentovat. Byl malý a snědý. Na sobě měl šedé montérky a o něco tmavší halenu. Vypadalo to, že se každou chvíli pozvrací. Zabil člověka. Jeho pracovní den začal jako každý jiný – rozvážel lidem balíčky a všechno bylo ve svých vyjetých kolejích. Svět se otáčel tak jako vždycky. Pak někoho zabil a úplně všechno se změnilo.

„Rodman neměl záznam v trestním rejstříku, tak proč utíkal?“ řekl Beam.

Nell se na něho podívala a pohladila si pohmožděné rameno. „Protože je to náš člověk?“

Beam se na ni neproniknutelně zadíval. „Vy si vážně myslíte, že on je ten vrah?“

Zamítavě zavrtěla hlavou. „Ledaže by náš podezřelý s každou z obětí nejdřív chodil a teprve pak ji zabil,“ řekla.

Beam se na ni pozorně zadíval, jako by se v duchu ptal, jestli si kromě ramene nenarazila i hlavu. Potom se od ní otočil, možná aby jí dal víc času se vzpamatovat. Prohodil pár slov s jedním z uniformovaných policistů, který měl zajistit místo nehody, a vrátil se k Nell. „A teď se podíváme do jeho bytu, abychom zjistili, jestli k tomu útěku neměl nějaký důvod.“

„Tipovala bych to na drogy,“ řekla Nell.

„To tipuje skoro každý,“ poznamenal Beam, zatímco kráčel vedle ní. „Co vaše rameno?“

„Pořád na svém místě.“

„Mám se vám na to kouknout?“

„Když tak později, jestli to bude potřeba.“

Koutkem oka zahlédla, že se Beam neznatelně usmál.

Cestou do bytu Lennyho Rodmana je nikdo neobtěžoval.

Beam si stejně jako Nell dal dohromady, že Rodman vzal nohy na ramena, a tak se rozhodl rozkopnout dveře bytu. Jejich dřevěný rám byl kolem zámku samá tříska.

Opatrně vešli dovnitř, i když věděli, že kdyby tam s Rodmanem ještě někdo byl, určitě by se také vypařil.

„K rychlému útěku musel mít dobrý důvod,“ řekla Nell.

Rozhlédla se po malé garsonce. Ode dveří se dal obhlédnout celý prostor kromě šatníků a koupelny. Všude byl nepořádek. Na prkenné podlaze ležely hromádky šatstva, rozkládací pohovka zůstala vysunutá a neustlaná. Podle všeho se tu hýbalo nábytkem. Podél jedné stěny byly naskládány velké kartónové krabice.

Beam s Nell nahlédli do dvou vestavěných šatníků, aby se přesvědčili, že se v nich neskrývá žádný člověk a nehrozí jim odtud nebezpečí. V prvním objevili několik kvalitních košil, šedý oblek a dva blejzry. Na podlaze stál pár černých bot a na dřevěné polici ležel štos zažloutlých pornografických časopisů. V druhém šatníku byla jenom drátěná ramínka. Některá visela na tyči, jiná se válela dole na podlaze. Kromě nich tam přebývali dva švábi, kteří se před náhlou záplavou světla utíkali schovat do kouta. I koupelna zela prázdnotou. Z tyče zavěšené na dvou hácích visel potrhaný sprchový závěs. Okno nad vanou bylo otevřené dokořán. Tudy se Rodman dostal na únikové schodiště.

Beam otevřel skříňku na zdi. Na rozviklaných poličkách objevil jednorázový holicí strojek, pěnu na holení, pastu a kartáček na zuby, hřeben, deodorant a kolínskou s vůní citrónu. Nell si vzpomněla na odporně sladkou vůni, která z Rodmana táhla, když do ní v zoufalém úprku vrazil.

„Myslíte, že tu bydlel? Anebo tu měl kancelář a úkryt v jednom?“ zeptala se.

„Možná všechno dohromady,“ odpověděl Beam. „Pojdte, koukneme se do těch krabic.“

„Jestli jsou v nich drogy, tak jsme narazili přímo na zdroj,“ řekla Nell.

Beam z kapsy vytáhl zavírací nožík s kostěnou rukojetí a začal přeřezávat pásku, kterou byly krabice nahoře přelepené. Páska byla tenká, takže Beam nůž za chvíli odložil a začal krabice otevírat rukama. Nell následovala jeho příkladu. Do každé krabice se nejdřív podívali, pak z ní odklopili víko a odsunuli ji stranou.

Záhy zjistili, že všechny obsahují lastury.

„Samé mušle,“ řekl Beam.

„Vypadají jako ty, co se na ně dá troubit anebo si je člověk dá k uchu a slyší v nich šumět oceán,“ doplnila Nell.

„No jo,“ přitakal Beam. „Na Key Westu a jinde jejich obsah smaží a jí. Pražené škeble.“

„Taky jsem o nich slyšela,“ řekla Nell. „Netrčím celý život jen v New Yorku.“

„Takových mušlí se tam dají najít spousty, ale nejsou tak krásné jako tyhle. Všimla jste si, že žádná není rozbitá?“

„Všimla. Na co je tu Rodman skladoval?“

„Von je totiž šlohnul,“ ozvalo se za nimi.

Beam i Nell se otočili a spatřili ve dveřích hubenou, asi šestnáctiletou Afroameričanku. Měla na sobě neforemné červené šortky, gumové sandály a bílý nátělník s nápisem SPRAVEDLIVÉ VOLBY. Kdyby neměla příšerně křivé zažloutlé zuby, byla by hezká.

„Řek mi, že ty škeble šlohnul,“ prohlásila. „Co s nim provedete?“

„Zkusíme ho chytit a zjistit, proč je ukradl,“ odpověděl Beam.

„Ale to já vim. Lenny si totiž děsně rád honí triko, víte. Jako že je hrozně důležitej. Musí furt mít diváky. A taky ňákou buchtu. Sme si dost blízký. Fůru mi toho nakecal. Víte, jak to myslim?“

Beam s Nell se podívali jeden na druhého. Dovedli si to představit.

„Víme,“ řekl Beam. „Nechceme Lennymu ublížit, ale potřebujeme ho najít. Rozumíte mi?“

„Jo, jasně. Kolikrát sem ho varovala. Ale von se mi jenom smál.“

„Víte, kde ty mušle ukradl?“ zeptala se Nell.

„No jo. V New Jersey je takovej kšeft, co je kupuje a vozí je sem z Floridy. Rozbíjej je a pak s nima dlážděj ulice pro pracháče, co bydlej tady a víc na jih. Ale ty co sou dobrý, jako celý, tak ty dávaj stranou a pak je prodávaj do krámků se suvenýrama a tak.“

„Tohle vám říkal Lenny?“

„No jo. Věřte mi. Má pro to svý důvody.“

„Ale vy nám je teď prozrazujete,“ podotkla Nell.

„Vono už je to stejnak fuk. Se už nikdy nevrátí. To tady šicky věděj.“

„Takže Lenny ukradl ty dobré mušle,“ řekl Beam. „Ale proč?“

„Na telefony. Povídal, že z těch škeblí nadělá telefony. Značkový, prej. A děsnou spoustu jich prodá. Aby měl ňáký prachy.“ Dívka se podívala z Beama na Nell. „Víte přece, jak si lidi děsně rádi dávaj škeble k uchu a tak.“

„Jak se vlastně jmenujete?“ zeptal se jí Beam.

Dívka v úsměvu odhalila příšerné zuby. „Candy Ann.“

„A příjmení?“

„Kaneová, s K na začátku. Bydlim rovnou pod Lennym, v 1D, eště se svejma dětma. Čula sem, co se tu děje, eště než mi to Lenny vykecal. Ten vůbec neumí držet jazyk za zubama. Má moc prořízlou papuli.“

„Kolik je vám let, Candy Ann?“ zeptal se Beam.

„Příští měsíc vosumnáct. Lenny mi jeden ten telefon slíbil k narozkám. Ale vykašlal se na mě.“

„Nevíte náhodou, kam mohl utéct?“ zajímala se Nell.

„No tak to teda fakt nevim. Lenny je mistr v zašívání.“

Beam ani Nell o tom nepochybovali.

„Pošlu sem kolegu, aby to tu zaplomboval,“ řekl Beam Candy Ann. „Policie si to tu potřebuje trochu víc prohlídnout. Nepůjdete dovnitř, viďte?“

„Jasan, že ne. Se nebojte. Jestli si se mnou chcete eště trochu popovídat, tak sem rovnou dole. Ale sem čistá. Se zákonem žádný oplejtačky nemam.“

„To jsem rád,“ usmál se na ni Beam. Nell vycítila, že křivozubá nešťastnice je mu doopravdy sympatická.

„Myslíte, že by z toho něco bylo?“ zeptala se jich Candy Ann, když za sebou zavírali poškozené dveře.

„Cože?“ otázal se Beam.

„No, ty značkový telefony. Jestli by je lidi jako fakt kupovali.“

„Těžko.“

Candy Ann se usmála. „Tak přesně to samý si taky řikám.“

13

Nell se u kuchyňského stolu hrbila nad notebookem a procházela všechny možné databáze, které v zemi existovaly. Na okenní tabulky bubnoval déšť hnaný větrem. Vedle jejího pravého lokte stála do půli vypitá sklenice dietní limonády Dr. Pepper s ledem. Polovinu sklenice do sebe před chvílí žíznivě obrátila. Občas si nevědomky olízla horní ret, který lemovala pěna z nápoje.

Po horkém dni bylo v jejím maličkém bytě teplo a vlhko jako v prádelně a k tomu vydatně přispíval i déšť. Klimatizace nainstalovaná v okně se rozbila. Jeden detektiv z jižního Manhattanu jí dal kontakt na chlapíka, který spravuje klimatizace a snaží se uchytit jako herec. Několika policistům už s klimatizací pomohl, a tak mu Nell zavolala. Narazila ovšem na problém – Terry Adams nebyl k zastižení. Určitě je na roztrhání, protože dovede do dusných příbytků přičarovat čerstvý vzduch. Nell jeho zaneprázdněnost zvláštně rozčilovala. Několikrát mu zavolala a nakonec mu v hlasové schránce nechala úsečný vzkaz, že umírá vedrem a aby se jí laskavě co nejdřív ozval.

Na podlaze vedle Nelliny nohy ležel složený New York Post. Titulek na úvodní straně hlásal ŠOKUJÍCÍ ÚDER SPRAVEDLIVÉHO VRAHA. Timesy a Daily News vypadaly podobně. Nell si pomyslela, že vrahovi se přízvisko, které mu dala média, určitě zamlouvá. Právě proto po sobě nejspíš nechává navštívenku v podobě velkého S.

Natáhla krk k zářícímu monitoru. V kuchyni bylo trochu chladněji než v ostatních místnostech, ale stejně už byla na pokraji sil. Prošla už všechny databáze newyorské policie i Národního centra informací o kriminalitě, ale nic pozoruhodného v nich neobjevila. Nakonec ze zoufalství začala brouzdat obskurními stránkami, které s vyšetřovacími agenturami neměly nic společného anebo byly neoficiální. Většinou je spravovali šikovní amatéři a někdy se na ně nedalo moc spoléhat. Ale dohromady s prověřenými databázemi mohly poskytnout užitečné informace. Člověk nemusel být zrovna počítačový génius, ale rozhodně potřeboval mít zájem a výdrž. Ta Nell pozvolna opouštěla.

Blížila se půlnoc a bouřka proti oknu hnala mocné přívaly deště, až se skleněné tabulky rozdrnčely. Starý dřevěný rám navlhl a objevila se pod ním kapka. Pomalu se po zdi kutálela k podlaze, ale v půli cesty se vsákla do omítky. Zpod okna se vyloupla další kapka, zachvěla se a vydala se na nejistou cestu k zemi. Nell na ni strnule hleděla, prsty na klávesnici se jí zastavily. Doteče dál než ta předchozí?

Dostane se až…

Co to ksakru…?

Trhla sebou a probrala se. Zvedla oči k monitoru. Uvědomila si, že usnula a ruka jí sklouzla z klávesnice do klína.

Dávno už měla ležet v postelí.

Nell zaťala ruce v pěst, zatlačila ramena dozadu a protáhla si rozbolavělá záda. Pravé rameno ji pořád bolelo od nárazu do stěny, na kterou ji při útěku odhodil Lenny Rodman. Měla na něm ošklivou fialovozelenou modřinu, ale byla si jistá, že zranění není vážné. Nell už několik vážných zranění měla a věděla, že tohle se s nimi nedá srovnávat.

V bytě bylo pořád jako v sauně. V koutcích očí ji pálil pot. Webová stránka, která se pomalu otevírala, když usnula, teď byla na monitoru celá. Jmenovala se Temný severovýchod a obsahovala informace o nevyřešených závažných zločinech spáchaných v severovýchodních státech.

Nell se úplně probrala, a dokonce se cítila svěží. Dala se do hledání. Zadávala úmyslně zanechané stopy, jména a pohlaví jednotlivých obětí, způsoby zabití, zda k vraždě došlo v interiéru nebo venku, ve dne, v noci, v autě, ve městě, na předměstí nebo mimo město.

Úplně ji omráčilo, když se na monitoru objevilo skoro dvacet případů zastřelení, k nimž došlo v noci a v interiéru a vrah po sobě úmyslně zanechal nějakou stopu.

Zadala New York City.

Zobrazilo se to, co potřebovala.

Během okamžiku se v databázi dostala o několik let zpátky a našla, co hledala. Před čtyřmi roky byla ve svém bytě v Greenwich Village nalezena zastřelená Rachel Cohenová. Na čele měla červenou fixou napsané S.

O pouhé dva roky později se ve výtahu jednoho domu v Upper East Side našlo tělo bohaté Iris Seligové, která zrovna jela do svého luxusního střešního apartmá. I ji někdo zastřelil. Na zrcadle ve výtahu se skvělo S vyvedené její rtěnkou.

Další oběti Nell nenašla. Pak si uvědomila, že když usnula, nechtěně klikla na hlavičku „Rasově motivované vraždy“.

Tehdy se mělo za to, že obě ženy byly zavražděny kvůli židovskému původu. Nell dokonce objevila několik starých článků z Village Voice a Timesů, jejichž autoři po vraždě Iris Seligové ostře kritizovali nárůst rasově motivovaných zločinů v New Yorku a posílení antisemitismu.

Nell to nepřipadalo nijak mimořádné. New York vždycky měl velkou židovskou populaci. Když vzala v potaz poslední dvě oběti, pořád mezi nimi nenacházela žádnou spojitost, která by poukazovala na rasovou nesnášenlivost. Vrah si oběti nevybíral podle původu.

I když Seligová i Cohenová byla židovská příjmení. Uložila si stránku do oblíbených a vrátila se k tradičnějším zdrojům informací. Úplně se probudila. Mnohem závažnější otázkou bylo…

Zanedlouho odhalila, že Seligová i Cohenová předsedaly soudním porotám, které řešily trestné činy spáchané v New Yorku.

Tomu se říká objev!

Nell hlasitě oddechovala a zuřivě bušila do klávesnice. Potřebovala by rychlejší internet!

Za půl hodiny měla informace, po kterých pátrala – obě poroty soudily obviněné z vraždy prvního stupně a oba obžalovaní byli zproštěni viny.

Nell na to přišla! Písmeno S v případě Seligové i Cohenové stoprocentně znamenalo Spravedlnost. Žádná lepší interpretace se nenabízela.

Další dvě oběti také předsedaly soudní porotě. Vedly procesy, jejichž výsledky vrahovi nepřipadaly uspokojivé. Neodpovídaly jeho zásadám a utvrdily ho v jeho přesvědčení.

Nell se opřela dlaněmi o stůl a vstala. Od několikahodinového sezení měla ztuhlé tělo, ale začala rychle přecházet po kuchyni. Značně jí stoupla hladina adrenalinu. Byla připravená okamžitě jednat. Cítila se skvěle. S počítačem vždycky zacházela jen průměrně, ale tohle se jí opravdu povedlo. Člověk vždycky mohl sám sebe příjemně překvapit. Bylo to skvělé. Je vážně dobrá!

Několika dlouhými kroky se přenesla k telefonu. Pak se podívala na hodiny a zarazila se. Bylo už po půlnoci. Beam nejspíš spí a Looper jakbysmet. Ten určitě poklidně oddechuje vedle manželky, pokud chrápání, které Nell musela snášet při hlídkách v autě, paní Looperovou nevyhnalo z ložnice. Představa chrápajícího partnera byla sice nepříjemná, ale Nell stejně na chvíli rozmarně zauvažovala, jaké by to bylo znovu se vdát. Tentokrát ale za milujícího muže, který by se k ní choval hezky. Samota se jí čím dál víc protivila. Osamělý člověk se životem ploužil jako stín.

Pitomost! Je přece nezávislá, a to není k zahození. Má práci, nevysedává doma. Jednou se snad vyrovná i se střelbou a neexistujícím nožem. Udělala to tehdy dobře, to je bez debat.

Neměla by se zbytečně vrtat v minulosti.

Když se podívala na monitor, znovu se jí zvedl adrenalin a zrychlil se jí puls.

Nell se zhluboka nadechla a pozvolna vydechla.

Uklidnila se a dívala se na věci objektivněji. Při hledání na počítači narazila na zlatou žílu. Co to znamená? Že vrah po sobě zanechal další dvě oběti. Děsí New York už čtyři roky, ale teprve teď nabírá tempo.

To se u sériových vrahů dalo předpokládat. Nic nového pod sluncem.

Možná, že Beama s Looperem její objev tolik nenadchne. Třeba jí připadá tak zásadní jenom proto, že už je utahaná a nemyslí jí to. Když se svým úspěchem bude chtít okamžitě pochlubit, nejspíš se jenom zesměšní. Měla by počkat do rána. Vlastně to není tak žhavé, aby to nevydrželo do zítřka.

Nell se tedy rozhodla, že nikomu volat nebude. V tuhle hodinu by to bylo nevhodné. Pak si to rozmyslela.

Zvedla telefon a vyťukala Beamovo číslo tak rázně, až ji rozbolely prsty.

14

Melanie Taylorová byla pátou členkou a zároveň předsedkyní poroty, která měla posoudit zločin spáchaný Richardem Simmsem, raperem s uměleckým pseudonymem Zmetek.

Melanie byla rozvedená devětatřicetiletá vedoucí kanceláře ve společnosti Regal Trucking, jež se zabývala nákladní přepravou a sídlila na jižním Manhattanu. Melanie za sebou měla krátké manželství s mužem, který ji přestal milovat ve chvíli, kdy se zjistilo, že je neplodná. Rozvedli se před patnácti lety a Melanie o další sňatek nestála. V manželství vždycky šlo hlavně o děti.

Měla srdcovitý obličej, zářivý úsměv a hezky zaoblenou postavu, takže nabídky k sňatku se jí jen hrnuly. S několika nápadníky chodila, ale žádného si nevzala. Žila sama v malém bytě ve čtvrti Tribeca a zrovna s nikým nechodila. Po posledním hořkém rozchodu se rozhodla odpočinout si od lásky, a to možná napořád.

„…není pochyb, že svou ženu Edii Piaf velice miloval,“ říkal zrovna raperův právník Robert Murray.

Melaniin pohled zabloudil od Murraye k Richardu Simmsovi, o němž dosud uvažovala pouze jako o Zmetkovi. Znala od něho pár písniček. Všechny byly otevřeně agresivní a jejich texty skoro bodaly do uší. Zmetek si v nich drsně bral na mušku celou společnost, především ženy. Na lavici obžalovaných nepůsobil ani trochu rozzlobeně, natož hrozivě. Vypadal mírumilovně. Byl to třicetiletý Afroameričan s příjemnými, pravidelnými rysy a lesklýma černýma očima. Vlasy měl ostříhané nakrátko a byl oblečený do dobře střiženého střízlivého obleku šedé barvy. Pod ním měl bílou košili a modrou kravatu. Na Melami působil spíš jako pojišťovací agent nebo postgraduální student než jako autor a interpret hitu Zkrouhni tu práskačku! Žalobce zdůraznil, že písnička propaguje nevhodný způsob užití nože vůči ženě, která spolupracovala s policií. Jenže Zmetek se před soudem neocitl, protože by svou ženu, zpěvačku Edii Piaf, pořezal nebo pobodal. Údajně ji zastřelil.

Murray byl klidný a usmíval se. Měl rezaté vlasy a stejně zrzavý, pěkně upravený plnovous. Rázoval před porotou sem a tam a vyrovnaným hlasem vyjmenovával raperovy nesčetné úspěchy na poli hudby, zdůrazňoval jeho štědrost vůči méně nadaným nebo méně šťastným umělcům a informoval o jeho účinkování na dobročinných koncertech na podporu nemocných AIDS a hladovějících dětí.

„Námitka!“ vyhrkl hlavní žalobce Nick Farrato a vyskočil ze židle jako panáček na pérku. „Pan Murray se nám tu místo zahajovací řeči snaží Zmetka prezentovat jako světce. Přitom obžalovaný píše písničky o vraždění žen a své texty bere natolik vážně, že úkladně…“

„Koukej sklapnout, ty zatracenej lháři!“

Celá porota včetně Melanie se ohromeně otočila k robustní Afroameričance, která se vztyčila uprostřed plné soudní síně. Nevysokého Farrata, který byl oblečený do tmavě modrého obleku a obvykle se naparoval jako Napoleon, její výbuch na okamžik vyvedl z míry.

„Ty vo mým klukovi víš úplný kulový, ty jeden tupej parchante. Jestli si nedáš pozor na tu svoji nevymáchanou hubu, tak dá k soudu von tebe.“

V soudní síni zašuměl nervózní smích.

Soudkyně Ernestina Moodyová, zádumčivá Afroameričanka s šedými vlasy a ostře řezanými rysy, byla jediná, kdo se netvářil překvapeně ani šokované. S podobnými scénami nejspíš měla bohaté zkušenosti.

„Žádám vás, abyste se posadila a chovala se ukázněně, madam,“ řekla ženě, která způsobila rozruch v soudní síni.

„Já vám vokážu, takhle zvostuzovat mýho kluka!“ pohrozila jí žena. Smích v síni vystřídal zkoprnělý údiv.

Melanie se dovtípila. Ta žena byla Zmetkova matka. Táhlo jí na padesátku, měla příšernou nadváhu a děsivý vkus a byla rozčílená na nejvyšší míru. Připomínala přetopený kotel těsně před výbuchem.

Soudkyně ani nepohnula brvou. „Madam…“

„Tu madam si nechte vod cesty! Akorát pomáháte policajtům a těmhle všivejm právníkům s těma jejich vylhanejma nesmyslama, abyste mýho kluka mohli šoupnout do lochu. A já tu mám sedět a jenom na to koukat, co?“

„Madam…“

„Tak to ste na velikým vomylu!“

Murray se k matce svého klienta nenápadně blížil, usmíval se a gestikuloval na ni, aby se posadila.

Soudkyně si jenom povzdechla a kývla na urostlého soudního zřízence s plavými vlasy a ten kývl na uniformovaného strážníka na druhé straně síně. Strážník jediným gestem zastavil Murraye a spolu se zřízencem se prodírali k raperově matce.

Zmetek se najednou vymrštil ze svého místa. „Koukejte mámu nechat na pokoji! Jestli na ni jenom sáhnete, oběma vám rozkopu koule na kaši.“

Zpoza lavice pro obžalované se vyhoupli další policisté v uniformách – svalnatý muž a malá, odhodlaně se tvářící žena. Popadli rapera a zatlačili ho zpátky. Farrato začal pobíhat kolem, mával krátkýma buclatýma rukama a proti všemu měl námitky. Nakonec jenom vykřikoval: „No to je skandální! Skandální!“

Když se zřízenec se strážníkem dostali k raperově matce, žena se okamžitě uklidnila, jako by jí píchli mírné anestetikum. Nechala se muži vzít z každé strany v podpaží a bez odporu se jimi nechala vést ven ze soudní síně. Když dospěli ke dveřím za galerií, najednou se otočila, jako by do ní ještě naposledy vjela trocha energie.

„Všichni tady lžou!“ vykřikla.

Nepřestávala hlasitě vykřikovat, ani když ji vyvedli na chodbu.

Soudkyně Moodyová rozpřáhla ruce dlaněmi do síně a řekla: „A teď se všichni uklidněte a posadte se.“

„Je to jenom divadýlko pro média!“ zaburácel Farrato. „Laciná senzace nastrojená obhajobou.“

„Vy se taky posadte, pane Farrato. I vy, pane Murrayi.“

„Jistě, Ctihodnosti.“ Zdálo se, že Murray vystřízlivěl. Předchozí událost ho poněkud znepokojila.

„Dál budeme pokračovat v klidu,“ prohlásila soudkyně.

„Děkuji vám, Ctihodnosti.“

„Mlčte, pane Murrayi.“

„Ctihodnosti…“

„Jakékoli námitky během úvodní řeči se zamítají, pane Farrato,“ oznámila soudkyně. „V průběhu soudu budete o obžalovaném mluvit jako o Richardu Simmsovi, ne jako o Zmetkovi. Porota samozřejmě nebude přihlížet k tomuto… incidentu.“ Obhájci řekla: „Až se paní Simmsová, matka obžalovaného, uvolí chovat, jak se sluší a patří, bude vpuštěna zpátky do soudní síně.“

Murray se blaženě usmál, jako by dosáhl významného vítězství. „Děkuji vám, Ctihodnosti. Vaše uvážlivost je chvályhodná,“ řekl.

„Žádám o krátkou přestávku,“ ozval se Farrato.

„Uprostřed úvodní řeči to není možné, pane Farrato.“

Soudkyně se zlověstně zadívala na Zmetkova obhájce. „Pokračujte, pane Murrayi,“ vybídla ho.

„I přes pokusy o umlčení těch, kdo mého klienta znají jako laskavého a štědrého muže,“ začal Murray, aby Farrata uvedl do rozpaku, „vám obhajoba dokáže, že je naprosto nemožné, aby Richard Simms zavraždil Edii Piaf.“

„Jen do nich,“ řekl v síni jakýsi raperúv fanoušek.

Soudkyně ho umlčela chladným pohledem.

Melanie věděla, že soudkynino rozhodnutí ignorovat incident je pouhá formalita. Copak mohl porotce takovou věc na povel vytěsnit z hlavy?

Ona to tedy nedokázala. Pokud na ní potyčka zanechala nějaký dojem, pak ten, že Zmetek má svou matku velice rád.

Samozřejmě bylo možné, aby člověk miloval svou matku, ale nenáviděl ostatní ženy, a jednu z nich dokonce zavraždil.

Anebo ne?

15

„Tak tohle je fakt skvělé,“ prohlásil da Vinci znechuceně.

Na výsledky Nellina průzkumu nezareagoval tak, jak si Nell představovala. Seděla s Beamem v da Vinciho kanceláři zalité sluncem a po šéfových slovech se na starého detektiva udiveně podívala.

„Teď tu máme další dvě vraždy. Obě spáchal Spravedlivý vrah. Navíc jde o staré případy, které jsme s ním nikdy nespojovali.“

„Ale poskytují nám cenné informace,“ řekl Beam. „Vyjasňuje se nám schéma jeho práce. Navíc je zřejmé, že se začíná rozjíždět co do počtu obětí.“

„Jasně. Přesně po tomhle pasou média. Uvědomujete si, co začnou provádět? A že vás pořád budou otravovat?“

„Tak je předběhněte a oznamte jim to,“ řekl Beam. Da Vinciho otázky nechal bez povšimnutí. „Dělejte, že objev dvou vražd z dřívějška znamená posun vpřed. Ono to tak vlastně je. Tyto oběti už mají svého pachatele, protože Nell přišla na spojitost mezi nimi a Spravedlivým vrahem. Čím víc se toho dozvíme, tím dřív toho hajzla dostaneme.“

„Můžu vás citovat?“

„Jenom to trochu učešte.“

Da Vinci se zašklebil. „A já bych vás zase radši citoval slovo od slova.“

Nell z těch dvou obvykle mívala posvátnou hrůzu, ale teď už jí jejich řeči lezly na nervy. V kanceláři navíc bylo hrozné vedro. Nell se potila, až jí zpod podprsenky začala po žebrech stékat kapka potu. „Tohle nechápu. Zjistila jsem něco užitečného a vy se chováte, jako bych něco provedla. Možná bych s médii měla promluvit já.“

Da Vinci vstal od psacího stolu a Nell sebou trhla. Beam také. „Nemyslela to zle, Andy, i když to nevyznělo zrovna hezky,“ řekl.

„Tohle je dost choulostivá a složitá záležitost. Budeme muset hodně taktizovat Na to se zaměřím já a vy si hleďte vlastní práce.“

„Ale přesně to jsem…,“ začala Nell.

„Nell.“ Beam k ní natáhl ruku a položil jí velkou dlaň na koleno. Na okamžik se pošetile domnívala, že jí ho sevře, aby dokázal její nadrženost. „Téhle fázi hry nerozumíte. Vůbec nic jste nepokazila, naopak jste všechno udělala naprosto správně. Jenže pro Andyho je to velice cenný materiál, kvůli kterému by se mohl dostat do potíží. A my dva to nesmíme dopustit.“

My dva. Nell se to zamlouvalo. Ona s Beamem proti zrůdné státní byrokracii. „Fajn,“ řekla. „Promiňte, náčelníku.“

„Zatím jenom zástupce,“ opravil ji da Vinci a usmál se. Na Nell to zapůsobilo. „Dál se snažte vyhrabat, co půjde,“ řekl da Vinci. „A pátrejte všude, kde to bude možné. Máte pravdu, Nell, musíme věřit tomu, že na to časem přijdeme. Hledání pravdy je koneckonců naše povinnost.“

Nell připadal poněkud patetický. Beam na ni vrhl varovný pohled.

Potom rychle vstal. Nell se na, něj překvapeně podívala.

„My se teď vrátíme k naší práci a vy k té vaší,“ řekl da Vincimu. „Jenom vám povím, že na vašem místě bych o všem informoval média dřív, než se to dozví od někoho jiného. Víte, jak to funguje. Aspoň na nás v budoucnosti nebudou tolik tlačit.“

„Pravda,“ podotkl da Vinci a předstíral, že se probírá důležitými papíry na psacím stole. „Aspoň si budou myslet, že se neflákáme.“

Cestou k autu Beam řekl: „Da Vinci má v něčem pravdu.“

„Myslela jsem, že jste na mojí straně,“ poznamenala Nell.

Beam se usmál. „To taky jsem. Vy máte pravdu úplně ve všem.“

„Tohle vnitřní politikaření je něco příšerného,“ prohlásila Nell. „Nikdy tomu nepřijdu na kloub.“

„Asi máte pravdu. A věřte mi, je to tak lepší.“ Přešli ulici. „Víte, co by nám pomohlo?“ zeptal se Beam.

„Dám se poddat.“

„Kdybychom jednu z těch vražd vyřešili.“

„A po ní i ty ostatní,“ řekla Nell a vzala za rozpálenou kliku lincolnu.

„Přesně tak.“

16

Staré, skoro zapomenuté případy se najednou staly středem pozornosti.

Beam a jeho detektivové si nejdřív prostudovali záznamy o vraždách Rachel Cohenové a Iris Seligové a Beam potom Nell a Loopera vyslal na místo vraždy Seligové. Případ Rachel Cohenové si vzal na starost sám.

Cohenová byla svobodná a pracovala jako nepříliš úspěšná novinářka na volné noze. Finančně ji podporovala její životní partnerka Angela Drakeová, která Rachelinu mrtvolu objevila v jejich bytě na McDougalově ulici. Drakeová se z města dávno odstěhovala a v bytě žil mladý umělecký pár. Noví nájemníci svolili, aby se Beam po bytě trochu porozhlédl, ale jak předpokládal, čtyři roky staré policejní fotografie místa činu si s sebou přinesl zbytečně. Stál tu úplně jiný nábytek a na stěnách byla namísto tapet s liliemi malba.

Beam se vracel zpátky do centra. Zrovna když zatáčel do Čtrnácté ulice, všiml si malého starožitnictví s názvem Dávné časy. Stálo na místě, kde kdysi bývalo klenotnictví. Beam samým překvapením po několika desítkách metrů zastavil u chodníku a vypnul motor.

Před pěti lety se Dávné časy jmenovaly Šperky, s r. o. Obchod vlastnil a vedl překupník Harry Lima, který byl jedním z nejdůležitějších a nejspolehlivějších Beamových informátorů. Díky němu se Beamovi povedlo dopadnout několik zlodějských band, které využily Limových služeb a nabídly mu k prodeji kradené zboží. Když pak chmatáci šli za mříže, neměli nejmenší tušení, že se tam dostali díky svému překupníkovi.

Beam nakonec šlápl vedle, když Limu přiměl, aby ho informoval o aktivitách velice nebezpečné bandy napojené na organizovaný zločin. Přestože Harrymu slíbil ochranu, informátora jeho manévr stál život. Většina jeho těla se našla v kontejneru na odpad. O šest bloků dál objevili jeho useknutou pravou ruku s nápadným diamantovým prstenem, jaký nosil jenom on. V prstech svírala jednodolarovou bankovku a měla být dostatečně srozumitelnou výstrahou ostatním překupníkům. Fotografie ruky s prstenem se dostaly do všech bulvárních novin, kde si jich všimli Harryho kolegové z branže a donášení na policii si dobře rozmysleli. Trvalo přes rok, než se policii podařilo získat nové informátory o krádežích šperků na Manhattanu.

Beama duch Harryho Limy nepřestával pronásledovat. Harry byl jednou z několika zásadních chyb, jichž se Beam za svou kariéru dopustil. Osobně se mu zaručil za bezpečí a zklamal jeho důvěru. Beam vlastně za smrt Harryho Limy nesl zodpovědnost. Zdávaly se mu kvůli tomu děsivé sny.

Beama ale nepronásledoval jenom Harry Lima. Pořád musel myslet na jeho ženu Nolu, která se k Beamovu plánu od začátku stavěla dost skepticky. Vlastně mu nikdy stoprocentně nedůvěřovala. Nola byla neskutečně krásná žena s černýma očima a širokými lícními kostmi, které jasně odkazovaly na indiánské předky. Harry Beama jednou přistihl, jak se na jeho manželku dívá s naprosto neprofesionálním zájmem, a dobře se tím bavil. Začal se chlubit její krásou a vášnivostí, o což Beam vůbec nestál. Přitom mu prozradil, že Nola je napůl Čerokijka. Oba věděli, že Beam u ní nemá šanci. Nejen kvůli Harrymu, ale kvůli její povaze. Nenechávala se druhými zneužívat. Poctivý šperkařský obchod řídila právě ona, a pokud Beam věděl, stála i za nezákonnými transakcemi.

Beam pořád častěji myslel na její vyrovnanou krásu, štíhlý pas, plná ňadra a vznešené držení těla. Nemohl popřít, že ho přitahuje. Nějakou dobu o ni měl takový zájem, že kvůli ní málem zničil své manželství s Lani, i když Nola si ho vůbec nevšímala. Beam věděl, že v něm vidí jenom nebezpečí pro svého manžela. Policajta, který stojí na druhé straně barikády, lháře. Nemýlila se.

Beamův problém spočíval v tom, že měl Harryho Limu opravdu rád, a jeho ženu ještě radši. Nola netušila, že ohrozila jeho kariéru i manželství. Jako jediná žena by si ho dokázala úplně omotat kolem prstu, kdyby mu ovšem věnovala špetku pozornosti.

Beam vůbec nepřemýšlel o tom, co dělá. Vystoupil z auta, do parkovacích hodin naházel všechny své drobné a vykročil k Dávným časům.

Obchod vypadal menší než v dobách, kdy fungoval jako klenotnictví, protože teď byl plný zboží. Na jedné stěně visely několikerý starožitné hodiny, ostatní stěny byly obestavěné vitrínami. Uprostřed obchodu stály regály se sklem, keramikou a dalšími starožitnými nebo sběratelskými kousky od starých petrolejek po pohlednice. Na prodej byly i některé kusy nábytku, na kterých bylo vystaveno menší zboží.

Beam se protáhl kolem starožitného dubového sekretáře, na němž vedle porcelánového umyvadla ležela sada hřebenů. Vedle nich stála dvoudílná petrolejka z malovaného porcelánu. Devatenácté století. Ustoupil vlevo a podíval se za mosazný věšák na kabáty, na kterém viselo několik kusů dobového šatstva. Spatřil ženu sedící za skleněnou vitrínou, na níž stála pokladna s terminálem pro platební karty. Beam na okamžik zatajil dech.

Nola Limová vypadala stejně, jako když ji viděl naposledy. Až na několik šedých vlasů ji zub času nijak nepoznamenal. Seděla a cosi četla. Když zaslechla, jak do obchodu vchází nový zákazník, zvedla hlavu, aby ho pozdravila. Přátelský úsměv jí okamžitě zmizel ze rtů a černé oči se do Beama zabodly jako dvě jehlice.

Beam jako v mrákotách přistoupil blíž. „Jsem…“

„Já vím, kdo jste,“ řekla jasným, překvapivě hrdelním hlasem, který ho přenesl do minulosti. „Jste detektiv Beam.“

„Ne tak docela.“

„Ale ano. Sleduju televizní noviny,“ opáčila.

Mlčel. Nevěděl, co by najednou řekl.

„Přišel jste kvůli starožitnostem?“ zeptala se ho odměřeně.

„Ne. Není to tak, jak si myslíte.“

Usmála se. „Co když se ztratily nějaké starožitnosti a vy jste se sem přišel podívat, jestli moje zboží náhodou neodpovídá jejich popisu?“

„Vůbec ne.“

Pomalu vstala a upustila čtivo na zem. Pořád měla hezkou postavu. Oplývala zvláštní vznešeností, která se nedala získat tituly. Harry Lima měl ohromné štěstí, které ho bohužel opustilo.

„Tak proč tedy?“ zeptala se Nola.

„Doslechl jsem se, že jste si obchod nechala,“ řekl Beam. „A místo šperků jste se dala na starožitnosti. Jel jsem kolem a všiml jsem si vašeho vývěsního štítu. Tak jsem si řekl, že se tu zastavím.“

„A tak jste tady.“

„Proč jste přestala obchodovat se šperky? Vyznala jste se v nich jako nikdo druhý.“

„Po Harryho smrti jsem se obklopila minulostí. To, že se jí začnu zabývat obchodně, bylo logické.“

Beam se usmál. „Dává to nějaký smysl?“

Nola jeho úsměv neopětovala. „Mně ano,“ řekla.

Přenesl váhu z jedné nohy na druhou, jako by se s ní pokoušel srovnat síly. Nešlo to. Přinejmenším ne dnes, v tomhle zatuchlém, přeplněném obchůdku čpícím minulostí. „Jak vidím, nejsem tady vítán,“ okomentoval výstižně situaci.

„Proč by ne? Přinutil jste mého manžela ke spolupráci, lstí jste ho přiměl, aby vám donášel na nebezpečné lidi, a nesete plnou zodpovědnost za jeho smrt.“ Z jejího neproniknutelného, krásného obličeje se nedalo vůbec nic vyčíst. „Hodláte to zkusit i na mně?“ zeptala se.

„To v žádném případě!“

„Tak to po mně asi budete chtít nějakou slevu, ne? Policajtskou? Jinak se tu stane nějaké neštěstí?“ Obešla vitrínu a nebojácně se k němu přiblížila. Její široká, půvabná tvář zůstávala zvláštně klidná. Jako by si kdysi vyměnili názory a ona si to na rozdíl od Beama pamatovala. „Přišel jste snad kvůli tomu, detektive Beame?“

„Přestaňte plácat nesmysly, Nolo.“

Přistoupila ještě blíž, takže je od sebe dělilo jenom několik centimetrů. Beam měl nutkání ustoupit, ale nakonec vydržel. Nola se na něho lhostejně podívala.

„Tak co? Proč jste přišel?“

„Abych se vám omluvil.“

Chvíli se na něho upřeně dívala. „To, že nesete zodpovědnost za Harryho smrt, je naprostá pravda,“ řekla potom.

„To nepopírám.“

Beam by jí rád vysvětlil, jaký vztah existuje mezi policistou a jeho informátorem, jaký vztah fungoval mezi ním a jejím mužem. Harryho Limy si vážil. Svým způsobem byli přátelé. Jenomže každý stál na jiné straně barikády a Harry měl prostě smůlu. Beam měl v popisu práce toho využít, využít Harryho Limu, a také to bez rozpaků udělal.

„Já jsem vám neodpustila,“ řekla Harryho vdova.

„To neočekávám ani vás o to neprosím. Jenom jsem vám chtěl říct, jak se cítím.“

„Jenomže mně to může být jedno.“

„Vlastně máte pravdu.“

„Vzpomínám si, jak jste se na mě díval,“ podotkla, a tím ho překvapila. Zděsil se. Tohle s ní rozebírat nechtěl.

„Jak jsem se na vás díval?“ zeptal se a předstíral, že neví, o čem je řeč.

„Když se Harry nekoukal.“

Proboha! Co tím sleduje?

Čekalo ho další překvapení v podobě pořádné facky. Plácnutí se v přeplněném obchůdku rozlehlo jako rána z pistole.

Beam se ani nepohnul. Levá tvář ho palčivě bolela, jako by ho pobodal roj včel. Nedokázal se zlobit. Nola se ho vůbec nebála. Beam věděl proč. Nic horšího už jí provést nemůže.

„Přišel jste sem, aby se vám ulevilo,“ řekla.

Srdce mu prudce bilo. „Ano.“

„Je vám už líp?“

„Ne.“

„Jděte pryč.“

Chvíli se na sebe upřeně dívali, jako by se jeden druhému pokoušeli dohlédnout až na samé dno duše. Beam nakonec přikývl, otočil se a šel ke dveřím.

„Po Harrym se mi stýská,“ ozval se za ním její hlas.

„Mně taky,“ přiznal Beam a vyšel na rozpálenou ulici.

Myslel si, že za ním zařve, aby se už nikdy nevracel anebo že ho nenávidí, ale Nola mlčela. Nepatřila k ženám, které na druhé křičí.

Beam věděl, že se do obchodu vrátí, protože potřebuje, mu odpustila.

A ona to poznala.

17

Soud obdržel informaci, že svědek William Tufts si oficiálně změnil jméno na Prcek a přeje si, aby ho tak oslovovali. Podle Melanie podsaditý rtuťovitý chlapík malého vzrůstu a rozezlené tváře dělal Zmetkovi poskoka, i když oficiálně byl u rapera zaměstnán jako jeho asistent. Stejně jako Zmetek byl Afroameričan, ale postrádal bohorovný klid svého pána. Pořád se vrtěl.

„Je pravda, že obžalovaný s vámi v den vraždy Edie Piaf obědval ve vašem bytě?“ zeptal se ho Farrato, jako by to samo o sobě vypovídalo o raperově vině anebo alespoň o nějakém temném tajemství.

„Jo, dali sme si voběd.“

„Tím my myslíte…?“

„Prcka se Zmetkem. Měli sme sushi, pivko a…“

„Odpovídejte jenom na otázky, prosím,“ připomněla mu unaveně soudkyně Moodyová. Od chvíle, kdy přísahal na bibli, to dělala už počtvrté. „A pokuste se o sobě mluvit v první osobě místo třetí.“

„Jo, jasně. Ctihodnosti. Prc…, teda my sme měli…“ Mužík se kousl do rtu a zmlkl. Soudkyni tím zjevně udělal radost.

„Nechali jste si ten oběd dovézt do bytu?“ zeptal se Prcka Farrato.

„Ale né, byl to zbytek z předešlýho večera. My sme…“ Když se podíval na soudkyni, radši ztichl.

„A nepřišel na ty zbytky sushi ještě někdo jiný?“ zeptal se ho Farrato a zatvářil se zhnuseně.

„Byli sme tam jenom já a… Ne, nepřišel.“

„Takže jste byl s obžalovaným sám?“

„Ano.“

Farrato se usmál pevně semknutými rty. Hodlal před porotou postupně odhalit, že nikdo, ani recepční, žádný z raperových vokalistů, ani jeho řidič – prostě vůbec nikdo – nemůže u soudu dosvědčit, že Zmetek byl v době vraždy Edie Piaf s Prckem.

Otočil se čelem k svědkovi, který mu ze všeho nejvíc připomínal ropuchu a upřímně ho děsil svou bezelstností. Prcek nepůsobil dost inteligentně na to, aby kvůli kamarádovi přesvědčivě zalhal, ale nepochybně se o to snažil. „Jak dlouho jste obědvali?“

„Zmetek…“

„Richard Simms,“ opravila svědka soudkyně.

„Pan Richard Simms přišel fakt skvěle voháknutej…“

„Stačí, když nám řeknete odkdy dokdy,“ přerušila ho soudkyně.

„Přišel přesně v jednu a vodešel přesně ve dvě.“

„Jste si tím naprosto jistý?“

„No, to jo, protože mám nový rolexky.“ Prcek zvedl levou ruku, aby hodinky všichni dobře viděli. „Prcek se každou chvilku kouká, kolik je. Aby věděl, že je v Greenwich Village, a taky aby se na ně mrk.“

Soudkyně ho protentokrát nechala na pokoji.

Farrato se zatvářil ztrápeně, ale pokračoval: „Může někdo dosvědčit, že Richard Simms s vámi byl mezi jednou a druhou v den vraždy Edie Piaf?“

Prcek se zatvářil zmateně. „Usvědčit?“ zeptal se.

„Dosvědčit,“ zopakoval Farrato.

Prcek se podíval na soudkyni.

„Viděl vás někdo? Nebo s vámi mluvil?“

Prcek se kousl do spodního rtu a usilovně zapřemýšlel. „Ne. Ale my dva sme tam byli. Zmetek v žádným případě nemoh jít do svýho a Ediina bytu a tam ji zabít. Teda jesli se jí to stalo mezi jednou a druhou.“

Melanie věděla, že právě tehdy k vraždě došlo, protože před začátkem přelíčení média odhalila, že Edie ve 12:55 volala kamarádce a nechala jí vzkaz na záznamníku. Její tělo pět minut po druhé hodině objevil osobní trenér, který za ní přišel. Dveře bytu byly otevřené a Edie uvnitř ležela bez známky života.

„Není možné, že by obžalovaný z vašeho bytu odešel těsně před druhou?“ zeptal se Farrato.

„Jo, teda ne. Prcek se kouk na svý – teda na mý – zlatý rolexky, protože…“

„Pane… Prcku,“ ozvala se varovně soudkyně.

„Ne.“ Prcek si založil ruce na prsou a zakroutil hlavou. „Prcek a Zmetek tam byli až do dvou hodin a jedna minuta. Prcek se podíval, protože vteřinovka se na rolexkách hejbe pomalu, víte, že neskáče, a Prcek chtěl…“

„Pane Prcku!“

„Ne. Jo. Neni to možný.“

Melanie se nenápadně ohlédla přes rameno a zjistila, že Zmetkovu matku vpustili zpátky do soudní síně. Usmívala se, protože věděla, že Prckově nevinnému žvanění se dá snadno uvěřit. Tenhle dialog mezi advokátem a svědkem jejímu synovi mohl jenom prospět. Vyměnila si s ním povzbudivý pohled.

Farrata Prckovo divadýlko nijak nezmátlo. Věděl, že mrňous lže. Také věděl, že ještě než proces skončí, dokáže, že pan Richard Simms alias Zmetek neseděl u okoralého sushi, ale u Edie Piaf, zrovna když zemřela. Prcek se snažil udělat dojem na porotu a jistě v tom bude pokračovat, až Murray začne s obhajobou. Ale během křížového výslechu ho Farrato roznese na kopytech. Tvrdohlavý skřet Zmetka zbožňuje a určitě lže, aby ho ochránil. Farrato se pousmál. V příhodnou chvíli dá Prckovi přednášku o následcích křivopřísežnictví a dostane ho.

Melanie viděla, jak se Farrato usmívá. Nebyl jí sympatický. Připadal jí neskutečně arogantní, naprostý opak obžalovaného Zmetka, kterého opravdu ranilo a mátlo, že se ocitl před soudem. Navíc se Ediinou smrtí trápil. Ve tváři se mu zračil zármutek nad ztracenou láskou.

Melanie sledovala, jak se Zmetek podíval na matku, která na něho vrhla pohled plný nefalšované mateřské lásky.

Paní Simmsová nejspíš vycítila, že se na ni Melanie dívá. Loupla po ní očima, pak je sklopila a zahleděla se do klína, jako by jí bylo trapné, že ji předsedkyně přistihla ve slabé chvilce.

Melanie se podívala na své ruce složené v klíně a pokusila se soustředit na Farratova slova. Místo toho ale začala myslet na obžalovaného. Byl velice zajímavý. Psal texty plné násilí, ale zároveň byl básníkem ulice, který zločineckou subkulturu spíš komentoval, než utvářel. Někteří lidé ho dokonce považovali za hudebního génia a možná měli pravdu. Melanie si nebyla jistá. Ale jeho písničky se dobře prodávaly a raper měl na kontě milióny. Melanie tak bohatého člověka nikdy neviděla, stejně jako se nikdy nesetkala s geniálním hudebníkem. A teď ho měla skoro na dosah.

Farrato se soudkyní Moodyovou porotu varovali před mocí slávy. Kladli členům na srdce, aby se na Zmetka dívali jako na obyčejného obžalovaného, kterého mají posuzovat spravedlivě a bez emocí. Na případu jsou důležitá holá fakta, ne to, jestli je obžalovaný slavný.

Melanie si říkala, že přednáška o vlivu slávy byla zbytečná. Lidi jsou prostě lidi. Moodyová měla pravdu, když tvrdila, že v soudní síni jsou si všichni obžalovaní rovni.

Melanie zvedla hlavu a podívala se na rapera. Zjistila, že Zmetek se dívá přímo na ni.

Úplně roztála.

„Tohle může docela dobře být počet dnů, které nám zbývají do vyhazovu,“ řekl da Vinci a zvedl snímek, který pořídil digitálním fotoaparátem z televizní obrazovky a nechal zvětšit.

Stáli v Central Parku, kam da Vinci Beama povolal. Což Beama docela pobavilo. To už se dostali tak daleko, že da Vinci nechce, aby je někdo viděl spolu?

Beam se otočil, aby se mu fotografie v odpoledním slunci neleskla. „Vypadá to jako velká šestka,“ řekl.

„A víte, co znamená?“ zeptal se ho rozčileně da Vinci. Kam se najednou poděl ten chladnokrevný mladý kariérista? „Je to počet obětí, které Spravedlivý vrah zatím oddělal. Vyfotil jsem to před pár hodinami ve zprávách na Jedničce. Mluvili tam o tiskovce, kterou jste mi poradil.“

Beam přikývl a čekal. Netušil, kam da Vinci míří.

„Noviny se k tomu ještě nedostaly,“ řekl da Vinci. „Ale víte, co mě zítra čeká, Beame? Půjdou po mně všechna důležitá média a budou chtít vědět, proč už po tom gaunerovi nejdeme. Jak to, že jsme si doteď nevšimli, že se nám po městě potuluje sériový vrah?“

„Copak vás takovými otázkami nezasypali už na tiskovce?“

Da Vinci zvedl hlavu a podíval se na sojku, která na něho vřískala z nedalekého stromu, jako by ji tam vyslala média, aby mu pořádně zatopila. „Otázky jsem nedovolil,“ odpověděl.

Beama to překvapilo. „A já myslel, že právě kvůli tomu tu tiskovku svoláváte.“

„Kvůli tomu ne. Chtěl jsem novináře jenom informovat, aby mohli veřejnosti tlumočit, co se děje.“

„Ale takhle to vypadá, že se otázkám záměrně vyhýbáte,“ řekl Beam.

„Vždyť taky ano. Já jim totiž nemám co odpovědět. Nedostal jsem od vás a vašich detektivů žádné informace.“

Beam se na něj klidně podíval. „Mám to brát jako pojeb?“

„Ale jasně, že ne. Vím, že to taky nemáte snadné.“

„Tak proč jste mě sem vytáhl?“

Da Vincimu najednou došla slova. Křivě se usmál jako Tony Curtis. Byl nervózní. Beam da Vinciho podezíral, že si je své podoby s hvězdou stříbrného plátna vědom a nacvičil si jeho grimasy. Možná trénuje doma před zrcadlem.

„Chcete ode mě další radu?“ zeptal se.

Da Vinci se uklidnil. Za zády mu prosvištěla hezká blondýna na in-line bruslích, jejichž kolečka na asfaltu rytmicky chrčela. Jak se vzdalovala, zvuk slábl. „Možná to není špatný nápad,“ připustil a ohlédl se za ženou. „Ta má prdelku, co?“ prohodil.

„Všiml jsem si, a to už jsem starý dědek. Poradím vám totéž, co předtím – snažte se je předběhnout.“

„Už jsem to zkusil a dopadlo to takhle,“ opáčil da Vinci. Sojka se snesla na nižší větev. Byla k nim blíž. Stoprocentně da Vinciho pozorovala.

„Měl jste povolit otázky a všechny je zodpovědět,“ řekl Beam a pomyslel si, že sojka da Vincimu určitě v ptačí řeči nadává.

„Stejně by jim to nestačilo,“ odpověděl da Vinci. „Teď se z toho můžu zcvoknout.“

„Tomu byste se stejně nevyhnul. Kdyby to nepřišlo dneska, přišlo by to zítra. Dneska by to bylo lepší, protože byste zarazil zbytečné spekulace v médiích. Žádný zázrak by to nebyl, ale pořád by to bylo lepší než tohle,“ řekl Beam.

„Všichni jsme pod hrozným tlakem. Starosta tlačí na komisaře, ten na náčelníka a ten zase na mě. A já pak na vás a vaše detektivy.“ Sojka zaútočila da Vincimu na hlavu. Ohnal se po ní, ale netrefil se. „Co to s tím ptákem sakra je? Nelíbím se mu nebo co?“

„Těžko říct.“

„Každopádně jste mě slyšel.“

„Zapomněl jste na jednu osobu, která je taky pod tlakem,“ řekl Beam. „Na vraha. Proslavil se, přesně jak chtěl, ale ví, že po něm teď pátrá celá armáda policajtu. S tím se nežije zrovna bezstarostně.“

„Ale sám jste říkal, že ho publicita vzrušuje.“

„To ano, asi tak jako některé lidi vzrušuje chodit po kraji útesu. Díky publicitě ho snáz chytneme.“

Sojka na da Vinciho zaútočila znovu. Praštil ji a pro jistotu poodešel pár metrů od stromu. „Určitě tam má hnízdo,“ řekl.

„Určitě,“ přitakal Beam.

„Všechen ten humbuk v médiích může přinést ještě něco,“ řekl da Vinci. „Sedmičku.“

Beam věděl, že má pravdu. I když mu to připadalo perverzní, na sedmou oběť se skoro těšil. Každá vražda byla tragédií, ale zároveň skýtala možnost pokračovat v započaté hře. Pokud vrah bude pokračovat v rozdělané práci, policie ho snáz zastaví. Ironické.

Beam ironii neměl rád. Byl policista, takže potřeboval, aby všechno bylo přesné, černé, nebo bílé, správné, nebo špatné. Živé, nebo mrtvé.

„Teda,“ řekl da Vinci, „jestli mi ten pitomý pták nedá pokoj, zastřelím ho služební zbraní a bude pokoj.“

Sojka okamžitě zatroubila na ústup.

18

Tina Flittová a její muž Martin Portelle seděli na balkóně svého bytu v jednadvacátém patře mrakodrapu v East Side a dívali se, jak na New York padá soumrak. Připadalo jim, že jim ohromně přeje štěstí.

Martin byl podsaditý plešatý muž s mírnýma šedýma očima a neupraveným plnovousem, jímž se snažil kompenzovat absenci vlasů. Málokdo by v něm hledal úspěšného mladého muže se slibnou kariérou. Přitom byl dobře placeným znalcem ve významné holdingové společnosti.

Jeho manželka Tina měla drobnou postavu, k níž se dopracovala drastickými dietami. Měla pronikavé černé oči a byla svým způsobem hezká. Pracovala jako obhájkyně. Poznali se u soudu, když Martin předsedal porotě v procesu s Danem Maddoxem, nechvalně známým Fantomem podzemky. Tina byla řadovou členkou. Porota Maddoxe zprostila viny.

Martin vzal do ruky dálkové ovládání a vypnul malou televizi, kterou na balkóně sledovali. Dívali se na zprávy na prvním kanálu, kde právě běžel speciál s názvem Šest ve městě. Celý byl věnován obětem, jejichž smrt se připisovala Spravedlivému vrahovi.

„Zatím jich je šest,“ řekla Tina. „Lidi se začínají bát.“

„Anebo nás média chtějí vystrašit.“ Martin se napil martini, které si na balkón přinesl. O nenasytných a paranoidních médiích by mohl vykládat celé hodiny.

„Každý, kdo v posledních deseti letech předsedal soudní porotě, má důvod k obavám,“ řekla Tina.

„Ale jenom pokud soud osvobodil obžalovaného, kterého v médiích prohlásili za viníka.“

„Takových předsedů je docela dost.“

Martin se usmál. „Včetně mne, paní obhájkyně.“

„Mně to moc legrační nepřipadá,“ řekla Tina. Neměla ráda, když jí Martin říkal obhájkyně. Připadalo jí, jako by si její práce nevážil.

V hloubce pod nimi za vyla siréna. Dopravní zácpou si klestila cestu sanitka. Anebo policejní auto?

„Děláš si zbytečné starosti,“ řekl Martin, napřáhl se přes skleněný stul a stiskl Tininu křehkou ruku. Musel dávat pozor, aby ji nesevřel moc silně. Jeho manželka měla slabost pro prsteny a na každé ruce nosila tři.

„Je vidět, že neznáš některé z mých klientu.“

„Ty jim pomáháš na svobodu,“ řekl Martin. „Ne vždycky si to zaslouží.“

„Každý má nárok na právníka.“ Na toto téma spolu diskutovali už tolikrát, že se jim ho už nechtělo načínat.

Martin pustil Tininu ruku a udělal si na židli pohodlí. Byl by radši, kdyby se věnovala jinému právnímu oboru. Před deseti lety Maddox pouhé čtyři měsíce po propuštění z vazby shodil nějakou ženu pod vlak metra. Událost otřásla Martinovou důvěrou v soudní systém i celý svět. Cítil se za ženinu smrt zodpovědný a na šest měsíců upadl do klinické deprese. Několik let docházel na psychoterapii. I když porota rozhodla, že se Maddox má vrátit na svobodu, mezi jejími členy panovalo silné podezření, že je vrah.

Jenomže pouhé podezření nestačilo. Obžalovaný se očividně přiznal pod nátlakem a soudce jeho doznání nepřijal. Neměl jinou možnost. A tak i porota odhlasovala propuštění. Právě to si Martin s pomocí doktorů nakonec uvědomil – jinak to nešlo. Zádrhel byl v soudním systému jako takovém.

Přes balkón se přehnal vítr a pocuchal Martinovi plnovous, takže si ho musel uhladit. Týden po soudu přitažlivé drobounké porotkyni zavolal a pozval ji na schůzku. Z jejich vztahu se vyvinula láska a Tina mu věrně stála po boku, když se kvůli Maddoxovi trápil. To, na co Martin přišel až po roce, věděla od samého počátku.

Vzali se před šesti lety. Tina mezitím dostudovala práva a stala se obhájkyní. Martin se dál snažil získat zpátky ztracenou duševní rovnováhu. Šlo to pomalu a bylo to bolestivé, ale nakonec se dostavil úspěch. Martin mohl pokračovat v kariéře i v osobním životě, postupně si pro sebe vytvořil lepší svět.

Teď se mu staré rány začaly otevírat, ale Martin si to nehodlal přiznat. Pochopil, že Maddoxe neosvobodili porotci, ale soudní systém jako takový. Martin Portelle není osobně zodpovědný za Maddoxovy činy na svobodě.

Napil se martini a znovu se usmál. Tina se od prvního setkání před deseti lety skoro nezměnila. Také se pořád vracela k Danu Maddoxovi, i když už byl nějakou dobu po smrti. Jako by spolu seděli ve stroji času. To jsou věci, pomyslel si Martin. Když se člověk dokázal oprostit od reality, přineslo mu to úlevu. Několika lidem se to i povedlo.

„Bojím se, aby ti někdo neublížil,“ řekla Tina.

„Kdo by mi ubližoval? Maddox? Ten už je dávno v pánu.“

„Třeba někdo, kdo měl rád jeho poslední oběť.“

„Je to skoro deset let, Tino.“

„Pro člověka, který ztratil milovanou osobu, to třeba tak dávno není. Kdyby se chtěl pomstít, přišlo by mu to jako chvilka.“

„Vrah, o kterém se bavíme, chce spravedlnost. Tedy svoji verzi spravedlnosti.“

Tina si pohladila špičatou bradičku, jak to dělávala, když přemýšlela. „Spravedlnost? Zasadili jsme se v Maddoxově případě o to, aby vyhrála spravedlnost?“

„Jistě. Dělali jsme, co jsme mohli.“

„A Spravedlivý vrah to ví?“

U soudu by se s ní setkat rozhodně nechtěl. „Nejsem si jistý. Do hlavy mu naštěstí nevidím, ale budu se řídit procenty. Pamatuješ, jak jsi mi řekla, že nejsem jediný, kdo má potíže? To něco vypovídá o našem soudnictví, ne?“

Tina věděla, že má pravdu, ale nepřiznala to.

Jako správná advokátka změnila téma hovoru.

Kdyby tak Martin věděl…

Šestka byla fajn.

Spravedlivý se doma posadil do hnědého koženého křesla, napil se z láhve bourbonu a zabloudil pohledem k oknu. Byla noc a v jeho skleněných tabulích se odrážel interiér vrahova obýváku. Byl docela obyčejný, vkusně vyzdobený a dobře udržovaný.

Nejvýraznější kus nábytku a středobod místnosti představovalo právě hnědé křeslo.

Muž, který v něm seděl, obyčejný nebyl a ani takový být nechtěl. Měl poslání, bylo v něm pevně zakotvené. Šlo tu o spravedlnost.

Najednou se dostavily pochybnosti.

Vlastně ne pochybnosti, ale neodbytný neklid.

Nepočítal totiž s jednou věcí – že mu vražda Beverly Bakerové přinese uspokojení.

Jeho čin měl nečekaný sexuální podtext. Vybavil si její oči, když ho uviděla v zrcadle a pochopila, že smrti neunikne. Jak strnula a nebyla schopná myšlenky ani pohybu. Vůbec nekladla odpor.

Nadešla jeho chvíle.

Jejich chvíle.

V posvátném okamžiku pravdy Beverly a jejího vraha spojil chladný cit. Lovec zacílil na kořist. Situace stará jako lidstvo samo.

Je opilý.

Vážně?

Ale ne zase tolik.

Neochotně si připustil, že mu nezáleží jen na životě a smrti, spravedlivé odplatě, ale i na moci.

Napil se bourbonu. No a co? Moc a spravedlnost se přece nevylučují. Jsou to dvě strany jedné mince. O tom ví své každý, kdo se ocitne před soudem. A pokud Spravedlivý v pomstě nachází i vzrušení, mění to nějak zásadně situaci?

Proč by se mu to nemohlo líbit?

Znovu se napil a na okamžik se zamyslel.

Hloubal dál. Proč by se měl nechat omezit zažitou představou sériového vraha? Je přece výjimečný.

Vadí mu soudní systém. Krutý, ničivý, arogantní a bezcitný systém, který vůbec nefunguje. Ten se pokouší změnit. A může to udělat několika různými způsoby. Kdo říká, že musí zůstat jen u předsedů porot? Řadoví porotci přece nesou stejný podíl viny jako předsedové. Propustili zločince na svobodu. Hlasovali podle vlastního uvážení. Rozhodnutí o vině obžalovaného musela porota přijmout jednomyslně, ale o zproštění viny se obvykle hlasovalo. Rozhodnutí každého porotce bylo veřejně přístupné. Spravedlivý mezi řadovými porotci a předsedy neviděl žádný rozdíl. Jejich smrt bude mít úplně stejný účinek. Možná ještě větší. Ostatní potenciální oběti se budou víc bát.

Mnoha porotám pochopitelně předsedaly ženy.

Spravedlivý pozvedl sklenku v němém přípitku sedící postavě, která se zrcadlila v okně. Souhlasně kývla hlavou.

Docházelo mu, že obyčejný smrtelník nemůže pravidla děsivé existence na odvrácené straně zákona nikdy pochopit. Záleželo na tom? Vždyť lidé nerozumí ani jeden druhému. Svět, do kterého se dobrovolně uchýlil, skýtá nepřeberné množství výhod. Neexistují v něm žádná tabu, žádné mantinely, pravidla ani omezení, protože o tom, co je morální a povolené, rozhoduje jenom on sám. Čím dál víc si uvědomoval, že své moci může užívat po libosti, že nic není nemožné.

Čím dál víc.

Opřel se do měkkého křesla a zavřel oči.

Spatřil před sebou oči Beverly Bakerové, ve kterých se zračila hrůza, odevzdání a pochopení. Slyšel její tichý, prosebný hlas, který se vůbec neozval: Tak už to zkraťte. Udělejte to, rychle!

Usmál se.

Proč by se mu to nemělo líbit?

19

ST. LOUIS, 1988

Spravedlivý skoro nespal. Myslel a žil roztěkaně. I když si vzal prášek na spaní, během několika hodin se probudil a jeho mysl začala zuřivě rejdit jako brouk uvězněný v krabičce od zápalek. Během dne byl vyčerpaný a nečekaně usínal. Bylo to trapné, a navíc ho začínalo děsit, jak ztrácí kontrolu nad vlastním životem. Přestal vnímat čas. Den mu připadal jako noc a noc se měnila v den.

Ležel vedle Apríl v temné ložnici jejich omšelého bytu a přemýšlel o tom, jestli by nebylo lepší, kdyby oba byli mrtví. Ve tmě se ze stropu ozývalo tiché cvakání téměř neviditelného větráku. Manželka ztěžka, mělce oddechovala. Nevěděl, jaké prášky si vzala. Prohnaně před ním svou závislost skrývala, dovedně mu lhala a mistrovsky před ním schovávala železnou zásobu starých nespotřebovaných pilulek.

Jak se k tomu dopracovala? Jak je to možné? Snad nechce…

April najednou hrdelně zachrčela a probudila se. Nejdřív se na něj podívala, jako by ji překvapilo, že vedle ní leží. Jako by ho ani nepoznávala.

„Není ti nic?“ zeptal se jí.

„Jak to, že jsi vzhůru?“ Vlasy měla rozcuchané a v hlase jí zazněla výčitka.

„Nemůžu spát.“

„Koukal jsi na mě.“

Zvedl se na lokti, naklonil se k ní a políbil ji na čelo. „Protože tě miluju.“ Takovou, jaká jsi byla, jaká jsi…

„Lidi svý blízký nešpehujou.“

„Tohle není žádný špehování.“ Sklonila hlavu. Spravedlivý jí v zšeřelém pokoji pořádně neviděl do obličeje, takže netušil, jak se tváří. Představil si ztěžklá víčka a nepřítomný výraz člověka, který užívá vysoké dávky léků. Beznadějný případ. Někdy míval pocit, že mu nad tím pukne srdce. „Jenom jsem chtěl vědět, jestli ti něco není.“

„Oběma nám něco je a dobře to víme,“ opáčila.

Lehl si zpátky na záda a položil hlavu na polštář. Zadíval se na strop, který připomínal temnou oblohu bez hvězd. Jako by cítil pronikavý odér nenávisti smíchané se strachem a bezedným zoufalstvím čpící z přikrývek a Apriliny propocené noční košile. Někdy ho ucítil, když se k němu ve dne přiblížila. Něco podobného znal z nemocničních oddělení pro beznadějné případy, kam pacienti chodili zemřít.

„Nemůžeme takhle žít donekonečna,“ řekl.

„To mi taky došlo.“

„Potřebujeme změnu.“

„My jsme se změnili.“

„Už mám těch pitomejch slovních hříček plný zuby, April!“

Hrdelně se zasmála jako člověk v agónii. Vyděsila ho. „Jsem strašlivě unavená,“ řekla.

Spravedlivý bez hnutí ležel v teplé, vlhké ložnici páchnoucí smrtí a doufal, že když bude mlčet, manželka zůstane zticha.

Za chvíli už dýchala pravidelněji a pozvolna usnula. Spravedlivý zůstal ve tmě sám.

Jejich život se roztříštil a začal se nezadržitelně rozpadat, když Elvis Davison, násilník a vrah jejich syna Willa, s úsměvem vyšel ze soudní síně jako svobodný člověk. Média o něj rychle ztratila zájem. Soud skončil a on mohl klidně žít dál jako předtím.

Spravedlivý s April stejnou možnost neměli, protože Davison je připravil o smysl života.

„Kdyby Davisona někdo zabil, začnou nás podezírat jako první,“ řekla April.

Netušil, že je vzhůru. Vyděsil se.

Čte mu snad myšlenky? Vidí do jeho nočních představ?

„Nechci ho zabít,“ zalhal.

„Ale chceš. Stejně jako já.“

„Nejde o Davisona, ale o celej systém.“

„Jakej systém?“

„Soudní. O soudce a porotce – o ty hlavně. Nemuseli ho zprostit viny.“

„Jenom se řídili zákonem. Anebo si to mysleli.“

„Poroty jsou zákon,“ řekl Spravedlivý. „Můžou rozhodovat podle vlastního uvážení. Museli vědět, co je Davison zač a…“ Větu nedokončil. Ani jeden z nich nedokázal otevřeně mluvit o tom, co Davison Willovi udělal. „Věděli, že je vinen.“

„Měli důvodný pochyby,“ podotkla April unaveně.

„A ty je máš taky?“

„Ne.“

„Tak jak je mohli mít oni?“

„Nejradši bych je všechny zabila,“ řekla April. „Jenže Willa by nám to nevrátilo a poroty by si nás pěkně podaly.“

„Já jenom nechápu, jak uvažujou a že nemají žádný porozumění.“

„Někdo jim to nařídil. Když vlezli do poradní síně, někdo to vzal do rukou a k takovýmu verdiktu je prostě přinutil.“

„Že by předseda poroty? Myslíš, že to měl na svědomí on?“

„Patří k systému, kterej za to nese zodpovědnost.“

„Předseda poroty…,“ řekl Spravedlivý. Pamatoval si ho. Byl to šlachovitý auditor se zrzavými vlasy jménem Coburn. Na každé přelíčení přišel ve stejném hnědém obleku. Nejspíš ho o víkendech dával do čistírny. Co když má April pravdu? Třeba Coburn jako předseda poroty nese největší zodpovědnost za rozsudek. Má na něm největší podíl viny.

„Kdybychom zabili Coburna, bylo by to, jako kdybychom zabili Davisona,“ řekla April. „Všem by došlo, kdo to udělal, a pak by nás taky zabili. Bylo by mi to úplně jedno.“

„Ale mně ne. Nechci, abys umřela. Nechci zůstat sám.“

„Buď upřímnej.“

„Tak dobře. Nechci se tu sám trápit. Nezvládnul bych to.“

„Jsi srab,“ řekla April. „Kdybys nebyl, tak bys tohle neřekl.“

„Mluvěj z tebe prášky,“ řekl Spravedlivý a otočil se na bok, aby mu neviděla do tváře. Sevřel se mu žaludek, takže musel skrčit kolena. „Chceš se hádat, aby sis na mně mohla vylejt vztek. To je těma práškama.“

„Chtěla bych si vylejt vztek na systému, kterej klidně pouští zrůdy na svobodu a nekouká na to, že někomu ublížily.“

„Jenže my tu zrůdu nedokážeme zabít a přitom zůstat naživu,“ řekl Spravedlivý.

„Ale já nemluvím o Davisonovi. Ten do systému nepatří.“

„Myslíš teda Coburna? Ten moc zrůdnej není.“

„Ale je. Jenže kdybychom po něm nebo některým jiným porotci šli, hned bychom vzbudili podezření. Takže mluvím všeobecně. Možná půjdu a vyhodím ten podělanej soud do vzduchu.“

„Zas ty prášky.“

Aspoň v to doufal.

„Prášky si teď dají šlofíka,“ řekla April a natřepala si polštář.

Věděl, že za chvíli usne. Spánek pro ni byl útočištěm. Utíkala se do něj na celé hodiny, aby unikla svému zoufalství. Někdy jí to záviděl, ale zároveň si uvědomoval, že April svůj klid vykupuje závislostí na lécích. Pokud ji ovládnou, zahubí ji.

Spravedlivý zíral na lopatky větráku, které se otáčely na zešeřelém stropě, a v duchu si říkal, že April má pravdu. Kdyby Davison přišel o život, okamžitě by upadli v podezření. Skutečným problémem nebyl Davison, ale celý systém. V tom měla April pravdu. Byl úplně prohnilý a žádný z jeho služebníků nejspíš nechápal, že případy podobné Davisonovu se šíří jako mor a mají i podobně zhoubný účinek. Dokud zločinci unikají spravedlnosti, zkáza den za dnem bobtná jako houba a jednou všechno zadusí.

Pozůstalí zavražděných jsou také oběti. Jenom umírají pomaleji.

April to věděla a Spravedlivému to také začínalo docházet.

„Ty nespíš?“

April se znovu probudila.

„Ale spím,“ opáčil Spravedlivý.

Kolik lidí trpí stejně jako oni? Skuteční viníci si klidně běhají na svobodě, zatímco rodiny jejich obětí navždycky zůstávají uvězněné ve svém zoufalství.

Spravedlivého špatnost takového systému úplně ochromila. Ležel vedle April a plakal.

Slyšela ho, ale nesnažila se ho utěšit. Musel si to protrpět, aby pochopil to, co ona dávno věděla.

Připadalo jí, že tomu stejně nikdy úplně neporozumí. April mohla udělat jediné, aby mu otevřela oči.

Splnit svou poslední povinnost.

20

NEW YORK, SOUČASNOST

Tři dny po smrti Beverly Bakerové poslal Spravedlivý Beamovi na newyorskou policii dopis a jeho kopii zaslal do New York Times.

Dopis ležel na stole v da Vinciho kanceláři zalité sluncem. Všichni přítomní si ho přečetli, ale žádný z nich se ho nedotkl. Na papíře bylo obyčejnou tužkou úhledně napsáno:

Lovče Beame,

dobře vím, co děláte, co ráno snídáte a o čem se Vám v noci zdá. Jsem opravdu rád, že na mě poslali právě Vás. Velikost muže se vždycky pozná podle jeho protivníků. Vzájemně se potřebujeme. Bůh ochraňuj spravedlivé!

Když už nemůžete šukat s manželkou, nepřesedlal jste náhodou na Nell?

SV

„Aspoň něco o vás neví,“ poznamenala Nell.

Looper seděl vedle ní a usmíval se. Beam stál stranou s rukama zastrčenýma do kapes. Da Vinci seděl v černém kancelářském křesle za psacím stolem. Pátou osobou v místnosti byla policejní psycholožka Helen Imanová. Měla vysokou, atletickou postavu a ladné křivky. Byla to atraktivní žena, která by se hezky vyjímala na hřišti plážového volejbalu. Měla trochu šikmé tmavě zelené oči a ostré rysy, které nestárnou. Helen bude ještě v šedesáti vypadat stejně jako teď. Zatím jí ale do šedesátky chybělo dobrých dvacet let. Stála na druhé straně stolu, naproti Beamovi.

„Takže náš podezřelý je šílenec,“ řekl Looper, když si dopis přečetl, a opřel se do židle.

„Na tom se nejspíš všichni shodneme,“ poznamenal da Vinci.

„Už to měli v rukou technici?“ zeptal se Beam.

„Jistě,“ odpověděl da Vinci. „Ani jim to netrvalo moc dlouho. Na obálce ani na papíře nejsou žádné otisky a obojí se dá koupit v každém papírnictví nebo drogerii, a dokonce i v potravinách.“

„Máte nějaké DNA?“

„Vůbec žádné. Na lepicím pruhu na obálce se při analýze nenašly sliny. Neolíznul ho. Bylo tam pár mikroskopických vláken bavlny, z čehož vyplývá, že přes pruh přejel navlhčeným hadrem. Ale podobná vlákna se dají najít všude, takže nám nejsou k ničemu.“

„A co písmo?“ zeptal se Beam.

„Grafolog povídal, že je hodně pečlivé a souměrné. Možná, že použil pravítko nebo nějaký podobný předmět, aby se mu písmena povedla stejná a nedalo se z nich nic moc vyčíst. U soudu bychom s tím neuspěli. Je to napsané tužkou číslo dvě, tu prodávají na každém rohu. Nejspíš je dřevěná, žádná mikrotužka. V laboratoři tvrdí, že mikrotužka by reagovala jinak.“

Da Vinci vzkaz otočil, aby na něj viděla Helen Imanová. „Vyčtete z toho něco o podezřelém?“ zeptal se. „Třeba jak je vysoký, komu fandí v baseballu nebo jakou má rád barvu?“

Helen da Vinciho sarkastickou poznámku přešla s obdivuhodným klidem. V práci se s podobným přístupem setkávala běžně. Někteří policisté, většinou staří harcovníci nebo vysoko postavení kriminalisté jako da Vinci, psychologické profilování podezřelých nebrali vážně.

Helen přistoupila blíž ke stolu a ještě jednou si vzkaz pozorně přečetla.

„Poví nám o něm všechno,“ posmíval se jí da Vinci. „Včetně toho, jestli nosí slipy nebo trenky.“

Helen měla sto chutí odseknout, že vrah nosí určitě stejně příšerné trenky jako on.

„Je to okultista,“ řekla. „Ví, o čem se kapitánu Beamovi zdá.“

Da Vinci se na ni zadíval. Očekával, že se bude usmívat. Helen zůstávala vážná.

„Jak by zareagoval, kdybych mu na ten dopis odpověděl a nechal to otisknout v Timesech?“ zeptal se psycholožky Beam.

„Nejspíš by byl nadšený, že jste odpověď na jeho dopis zveřejnil. Vypadalo by to, že jste spoluhráči a rozjíždíte velké drama. Pro vás je vyšetřování práce, ale pro něho je to velkofilm.“

„Napíšu mu, že jenom konám svoji povinnost,“ řekl Beam. „S šílenci, jako je on, jsem už měl tu čest a určitě to není naposledy. Až ho strčím za mříže nebo ho zastřelím, půjdu dál a po něm neštěkne ani pes.“

Helen se usmála. „Něco takového by četl hrozně nerad. Obzvlášť o tom šílenství.“

„Mohl by si to hodně brát?“

„Určitě. Myslím, že se vám co nejdřív ozve. Moc rád by s vámi komunikoval veřejně.“

„Vzkážu mu, že si promluvíme, až mu budu číst jeho práva.“

„A zopakujte mu, že je magor,“ navrhl Looper.

„Jednou to úplně stačí,“ řekla Helen a podívala se na da Vinciho. „Co tomu nápadu říkáte?“ zeptala se.

„Psycholožka jste vy,“ odpověděl. „Co tím získáme?“

„Rozzlobí ho to. Možná do té míry, že udělá chybu. A začne kapitána Beama nenávidět ještě víc. A taky si ho bude víc vážit.“

„Začne se ho víc bát?“

„Ano, ale nezapomeňte, že si ho vybral právě proto, že z něj má strach.“

„Budu rád, když se mi na ten dopis podíváte, než ho pošlu,“ řekl Beam Helen. „Jestli vám to nebude vadit.“

„Ale vůbec ne.“ Helen si Beama také začínala vážit. Pokud Spravedlivý vrah stojí o silného protivníka, vybral si dobře.

„Bude kvůli tomu znovu vraždit?“ zeptala se Nell.

Helen pokrčila rameny. „Možná to udělá dřív, než měl v plánu, ale osobně o tom pochybuju. Zabíjet znovu každopádně bude. Nepřestane, dokud ho nezarazíme. Svým způsobem to od nás očekává, protože ví, že sám to nedokáže. Proto je rád, že vyšetřování vede kapitán Beam. Po šesti vraždách se možná dostal do fáze, kdy bude nepozorný. Zatčení nebo smrt z ruky policajta ho má proslavit. Ví, že se začíná blížit k cíli, a je pevně přesvědčený, že kapitán Beam ho nezklame.“

Da Vinci se radostně zasmál a zavrtěl hlavou. „To je to vážně tak komplikované?“ zeptal se.

Helen se na něj spiklenecky ušklíbla, jako by sdíleli nějaké tajemství. „Možná ne,“ odpověděla.

„Šílenci ale bývají komplikovaní,“ ozval se Looper.

„Nejsem si jistá, že je šílenec,“ řekla Helen. „Přinejmenším neodpovídá obvyklé představě, že takový člověk se neovládá a jedná naprosto iracionálně. Z dopisu to nevyplývá. Spíš bych řekla, že šílenství jenom předstírá.“

„A bude se na ně odvolávat, až ho chytíme?“ zeptala se Nell.

„Možná. Anebo to dělá jenom kvůli efektu.“

„Nepříčetnost mu u soudu bez problémů uvěří,“ podotkl Looper.

„Pokud to opravdu jenom hraje,“ řekl Beam.

Helen se na něj podívala a přikývla. „V tuhle chvíli sice nic nevíme jistě, ale něco mi říká, že to opravdu jenom předstírá.“

„Vím o šesti lidech, kteří by s vámi nesouhlasili,“ řekl da Vinci. „Kdyby ovšem mohli.“

Martin Portelle rád jezdil do práce a z práce metrem, i když si mohl dovolit taxík. Anebo si klidně mohl na firmě vydupat auto s řidičem. Měl by na něj nárok. Zpracoval totiž výbornou analýzu malé slévárny na Středozápadě, která byla schopná s minimální investicí navýšit zisk o padesát procent.

Škoda, že mu nevyplácejí provize za všechny úspory, které firmě přináší. Možná by se stal nejlépe placeným zaměstnancem. Pan Kravers se o něm několikrát zmínil jako o největším talentu ve firmě. Martin dokázal v účetních uzávěrkách objevit nesrovnalosti, které ostatním analytikům unikly. Jako by byli napůl slepí, ale on viděl perfektně.

Martin nejen uměl skvěle ždímat peníze z malých firem, ale dovedl odhalit i sebemenší odchylky od normálu. Právě proto v něm v posledních dnech narůstal strach.

Vlastně to nebyl obyčejný strach, ale něco víc – nevýslovný děs.

„Bojíš se něčeho?“ zeptala se ho Tina, když se jí to pokusil vysvětlit. Seděli na balkóně vysoko nad ulicí s vychlazeným koktejlem v ruce. V nadcházejícím soumraku připomínali dvě malinké mušky na stěně.

Martin začínal pochybovat, že udělal dobře, když se Tině se svými pocity svěřil. Manželka byla nebojácná, praktická žena, ale dělala si o něho starosti, a proto jí pověděl, co se s ním poslední dobou děje a jak se cítí.

„Tak dobře. Nejsem tak namyšlený, abych to nepřiznal. Připadá mi, že vidím… Jak bych to řekl? Prostě divné věci.“

„Jak to myslíš?“

Strašně obtížně se to vysvětlovalo. „Třeba vedle sebe někoho zahlídnu, a když se líp podívám, zmizí. Nebo když vstupuju do místnosti, najednou z ní někdo vyjde a mně se zavřou dveře před nosem.“

„Ale to se stává každému.“

„Je to jenom pitomost, ale mně se to stává nějak moc často.“ Napil se martini. „Pět dnů po sobě proti mně v metru třikrát seděl jeden a ten samý chlap. Jaká je pravděpodobnost, že se to člověku stane?“

„Malá.“ Tina se napila koktejlu. Klidně vražedný nápoj popíjela, aniž by jevila známky opilosti. Samozřejmě ho nesměla vypít moc. „Jak vypadal?“

„Normálně, úplně normálně. Pokaždé měl sluneční brýle.“

„Na tom není nic zvláštního,“ řekla Tina. „Vždyť je léto. Byly to vždycky stejné brýle?“

„Ano… Já vlastně nevím. Byly úplně obyčejné, nosí je každý druhý. Trochu připomínaly letecké brýle. Ale možná neměl pokaždé ty samé.“

„A vždycky si sedne naproti tobě?“

„Ne přímo naproti. Ale vždycky na protější stranu, aby na mě viděl.“

„A kdyby seděl na stejné straně jako ty, tak by sis ho nevšiml?“

„Jistěže ne.“ Martina její vyptávání dráždilo. Tina se mu pokoušela naznačit, že kdyby si sedl na druhou stranu, možná by tam uviděl jiného podobně podezřelého člověka. „Taky mívám pocit, že mě pořád někdo sleduje. Táhne se za mnou jako stín. Když jdu z metra, do metra, někdy po cestě na oběd.“

„A je to vždycky stejný muž?“

Martin postavil sklenici na stůl a položil si hlavu do dlaní. „Nevím. Nikdy jsem se mu nepodíval přímo do obličeje. Buď je tak šikovný, anebo jsem já tak paranoidní. Jestli si myslíš, že se mi to jenom zdá, možná máš pravdu. Ale jsem z toho úplně rozhozený. Když jsem včera zase měl ten hrozný pocit, že mě někdo sleduje, dokonce jsem zašel za policajtem, co tam stál, a dal jsem se s ním do řeči.“

„Tys mu řekl, že tě někdo sleduje?“

„Ne, s tím jsem nechtěl začínat.“

„Měl bys zajít na policii a požádat o ochranu.“

„Ty si myslíš, že by mě dokázali doopravdy ochránit? Nebo kohokoli jiného?“

„Teoreticky ano,“ odpověděla Tina. „Ve skutečnosti sotva. Ale když ses bál, že jsi v nebezpečí, šel jsi za policajtem.“

„Jenom jsem věděl, že pokud mi někdo chce ublížit, nepokusí se o to, když vedle mě stojí policajt. Navíc se mi to třeba opravdu jenom zdá. Možná jsem paranoidní. Rozum mi říká, že se bojím vlastního stínu, ale když jsem se s tím policajtem bavil o počasí, připadal jsem si bezpečněji. Nikdy v životě jsem to nezažil.“

„Nemyslím, že jsi paranoidní,“ řekla Tina. „Když jsem si tě brala, rozhodně to nebylo kvůli tvé bujné fantazii.“

Martin otevřel oči a podíval se na ni skrz rozevřené prsty. „Právníci mají mluvit jasně. Co tím chceš říct?“

„Jen to, že si myslím, že možná máš dobrý důvod k obavám od chvíle, co ten psychopat, co se mu říká Spravedlivý vrah, začal zabíjet bývalé předsedy porot. Nezapomínej, že jsme osvobodili Maddoxe. Ty jsi tehdy byl předseda. A Maddox pak znovu vraždil.“

Martin si přestal skrývat tvář v dlaních, vzal do ruky sklenici s martini a zhluboka se z ní napil. „Nejen v New Yorku, ale i jinde ve Státech se bohužel stává, že naprosto jasní viníci musí být propuštěni na svobodu, protože se přijde na nesrovnalosti v soudním řízení anebo protože žalobci, soudci nebo porotci jsou úplní pitomci. Takhle to tu funguje. Všichni máme určitá práva daná ústavou a plno zločinců jich zneužívá, aby se nedostali za mříže, i když tam patří anebo by si zasloužili rovnou popravit. Plno z nich. Z čehož logicky vyplývá, že mám asi stejnou šanci, že mě ten šílenec zabije, jako že vyhraju v loterii.“

Tina se na něho upřeně zadívala přes okraj sklenice. „Ale v loterii logicky vždycky někdo vyhraje.“

Martin se podíval na město, které se pomalu začínalo nořit do tmy. Chápal, proč je jeho žena tak dobrá obhájkyně. „Právě proto se asi bojím,“ řekl.

„Já o tebe taky mám strach.“ Tina postavila sklenici na stůl a naklonila se k manželovi. „Ale ty obavy jsou celkem zbytečné, Martine,“ řekla.

„Chceš mě zase přesvědčovat, že bych měl odjet z města a vrátit se, až toho šílence chytí?“

„Vždyť je to přece jasné! Aspoň si trochu odpočineš. Máš už nárok na dovolenou.“

Martin se usmál. „V mojí branži máš nárok na dovolenou až v důchodu.“

„Ale to přece není neměnné pravidlo. Když to panu Kraversovi vysvětlíš, určitě to pochopí.“

„Ten spíš uvítá, když zůstanu tady.“

Tina se na něj zadívala. „Tohle není žádná legrace, Martine. Nechci, aby tě ten blázen zabil. Kravers je určitě dost inteligentní na to, aby chápal, že jsi pro něho mnohem cennější živý. Tak to vidím já. Víš, kdo se chová, jako by si to neuvědomoval?“

„Nechci to slyšet.“

„Mohl bys zaletět do Chicaga, podívat se na svého bratra Irva. Vyslechnout si jeho lamentace kolem rozvodu a vytáhnout ho i s dětmi na pár baseballových zápasů. Tam se za tebou žádný vrahoun vláčet nebude.“

„A na chicagském hřišti mě žádný ostrostřelec neohrozí,“ poznamenal Martin, který věděl, že chicagský baseballový tým si v lize moc dobře nevede.

Tina se ušklíbla. „Tak vidíš. Smysl pro humor jsi neztratil, takže to s tím strachem nebude tak hrozné.“

„Já vlastně nemám strach,“ řekl Martin. „Spíš mám… takový divný pocit. Jako kdybych nějak podvědomě tušil, že se stane něco hrozného.“

„V Chicagu se budeš cítit líp. A Irv a jeho potomci tě hrozně rádi uvidí.“

„Jak vidím, tak budu vážně muset odjet. Možná bych měl vyrazit do Miami nebo Sarasoty, cpát se humry a zevlovat na pláži.“

„Mně je úplně jedno, kam pojedeš, Martine, hlavně když zmizíš z New Yorku. Budu pak mnohem klidnější. Tvrdíš, že tě možná někdo sleduje, a já tomu věřím. Možná víc než ty. Míluju tě, Martine, a nechci tě ztratit.“

Musel se tomu usmát. „Nevypila jsi toho víc, než je zdrávo?“ zeptal se.

„Nech toho, Martine. Myslím to vážně.“

„Já taky,“ řekl Martin. „Taky tě miluju, Tino. V práci si to nějak zařídím a pak zavolám Irvovi, jestli u něho můžu nějaký čas zůstat.“

„Zarezervuju ti letenku,“ navrhla Tina úlevně. Martin na ní viděl, že by nejradši okamžitě skočila po telefonu.

„Zařídím si to v práci tak, abych si to mohl odečíst z daní,“ řekl.

Dopili a zašli dovnitř. Slunce zapadlo za obzor.

New York potemněl.

Beam se probudil. V ložnici bylo horko, ale on se celý koupal ve studeném potu. Rozklepal se zimou. Večer si nevzal prášek na spaní a pronásledovaly ho zlé sny.

Jeho sny.

Jako by odzátkoval láhev a vypustil z ní džina svého podvědomí. Zlý duch se z ní vysoukal celý a roztáhl se po místnosti. Nastavil Beamovi před oči kaleidoskop střepin z minulosti, které se v rychlém sledu skládaly do nesmyslných obrazců. Jeho sestra Cassie by se slovem nesmyslný nejspíš nesouhlasila. Beamovi nebylo příjemně po těle, vlastně mu hrůzou vstávaly vlasy na hlavě.

Viděl před sebou Harryho Limu s Nolou. Svíjeli se na zemi. Harry se vítězoslavně šklebil a manželku škrtil. Nola se na něho dívala a vůbec se nebránila. Jako by se nudila. Byl to vůbec Harry, anebo Beam viděl sebe?

Byla to skutečně Nola?

Beam natáhl ruku nad hlavu a rozsvítil. Stíny se rozutekly. Lehl si na záda a rukou si projel vlasy. Byly nasáklé potem stejně jako polštář pod jeho hlavou. Kolem domu pomalu projelo auto nebo možná nákladák s obrovskými reproduktory, ze kterých duněla hlasitá hudba. Beama to kupodivu uklidnilo. Věděl, že venku je normální svět, který dobře zná.

Po chvíli vstal z postele, dopotácel se do koupelny a vzal si pilulku na spaní.

21

Beamova odpověď na dopis od Spravedlivého vraha se objevila ve všech newyorských novinách. Na titulní stránce Postu stálo:

SV,

mám hodně práce a k odpovědi na Váš dopis jsem se dostal až teď. Nepovažuji Vás za svého protivníka, ale za svou povinnost. Náš vztah je vztahem krysy a deratizéra. Vyšinutí vrazi jsou paraziti, které město bez problémů hubí. Až se Vás zbavíme, začneme pátrat po dalším šíleném zabijákovi. Nebude to trvat dlouho.

Kpt. A. Beam

Spravedlivý noviny odložil na sedadlo, kde už ležely čerstvé Timesy a Daily News. Seděl v taxíku a usmíval se. Vůz nadskočil na rozbité vozovce a řidič se na pasažéra rychle podíval.

Spravedlivý se přestal usmívat. „Tohle by se mělo opravit,“ řekl. „Z tohohle musí mít taxíky úplně zničené tlumiče.“

„Až tohle opravěj, tak my dva budem dávno prdět do hlíny,“ podotkl řidič a upřel pohled před sebe. Přibrzdil a zatočil za roh.

„Už se nemůžu dočkat,“ řekl Spravedlivý roztržitě. Pořádně řidičova slova nevnímal, protože nepřestával myslet na Beamovu odpověď.

Oproti vyděšeným článkům zpovykaných novinářů Beamův vzkaz působil naprosto vyrovnaně. Spravedlivý věděl, že přesně tohle měl Beam v plánu. Přesvědčivě předstíral lhostejnost, jako by ho vraždy vůbec nezajímaly a nezaměstnávaly jeho mysl ve dne v noci.

A tak zkušený starý policajt veřejně prohlásil, že vrah je vyšinutý psychopat. Spravedlivý věděl, že se hluboce mýlí, ale vyhovovalo mu to. Policie tak nevědomky přiznávala, že se mu nedokáže dostat do hlavy.

Takhle to je.

Poldové dobře vědí, že není blázen.

Odpověd na jeho dopis mu připadala sesmolená na poslední chvíli. I to byla součást Beamova plánu. Chtěl, aby si Spravedlivý myslel, že ho policie nebere vážně, a rozzlobil se kvůli tomu.

Spravedlivého tón dopisu nezaskočil ani v něm nevyvolal pocit méněcennosti, natož zlost. Měl radost. Beam zareagoval přesné podle jeho očekávání. Vlastně to navlékl docela chytře, když svou opovržlivou odpověď poskytl všem médiím.

Beam ani jeho detektivové stejně nebyli dost chytří, aby dokázali odhadnout, jak bude Spravedlivý postupovat dál. Pořád uvažovali postaru a měli ho za klasického sériového vraha, kterého k zločinům žene neodbytné nutkání. Domnívali se, že přemýšlí i jedná podle téhož schématu.

Ale to se šeredně pletli. Například netušili, že seznam jeho potenciálních obětí se několikanásobně rozšířil.

Znovu se usmál. Nedokázal si pomoci. Poposedl ke straně, aby na něj řidič neviděl ve zpětném zrcátku. Klidně, skoro láskyplně uvažoval, kdo se stane jeho příští obětí. Nejspíš řadový porotce, ne předseda. O tom, který z nich pocítí ránu osudu, ještě nerozhodl. Má opravdu široký výběr a záleží jenom na něm, kdo bude další. Ucítil pnutí v rozkroku a s překvapením zjistil, že má erekci.

Tohle se stát nemělo. To si nenaplánoval.

Bude radši myslet na baseball. V duchu se ušklíbl. Steinbrenner je pitomec. Má prachů, že by s nimi mohl dláždit ulice, a není schopen svému týmu koupit první místo ve světovém poháru. To Mets…

Baseballové intermezzo zafungovalo. Vyboulenina v kalhotách za chvíli splaskla.

Znovu zběžně přelétl očima Beamův dopis v Postu. Obdivuhodný pokus, velmi prostý.

Očekávaný efekt sice neměl, ale to Beam nemohl tušit. Určitě si už stihl přečíst všechny noviny a teď se spokojeně usmívá, stejně jako jeho protivník.

Dnes ráno se oba radují. Beam svou otevřenou odpověď nepochybně považuje za posun v případu. Posun to možná je, ale rozhodně nesprávným směrem. Aspoň něco.

Hlavně, že se něco děje. Spravedlivý Beama přiměl k protitahu.

A o to mu právě šlo.

■■■

Případy Seligové i Cohenové se dávno uzavřely a v Greenwich Village nebylo potřeba začít znovu pátrat, ale Beam si stejně našel důvod k návratu.

Celý zpocený stál u dveří zavřeného knihkupectví a sledoval vchod Dávných časů na protější straně ulice. Občas přes výlohu plnou starožitností a cenovek zahlédl Nolu, jak se za tmavým sklem pohybuje jako ladný stín. Anebo si to Beam jenom představoval a vracel se do minulosti? Po obchodě přece může chodit nějaká úplně cizí žena, zákaznice. Možná se Beam jenom nechává unést vzpomínkami.

Dělá tu ze sebe šaška…

Bylo skoro dvaatřicet stupňů a Beamovi začínalo vedro vadit. Otekly mu nohy a občas se mu zatočila hlava.

Na takovouhle práci už je starý. A nejen na ni.

Do obchodu skoro půl hodiny nikdo nevešel. Vydělá si Nola dost, aby nezkrachovala? Některé místní obchůdky s atypickým sortimentem se uživit nedokázaly. Nad vodou se udržely jen díky tomu, že je skoupili boháči a vedli je, aby se nenudili. Dostala Nola po Harryho smrti hodně peněz z životní pojistky? Pokud nějakou měl, mohla z ní získat pěknou sumu. Za úmrtí nešťastnou náhodou pojišťovny pozůstalým obvykle vyplácely obrovské částky. Možná, že právě díky tomu Nola ještě nezkrachovala. Obchod se starožitnostmi a sběratelskými kusy moc nevynášel.

Beam to nakonec vzdal. Potřeboval si s ní promluvit.

Složeným kapesníkem si otřel pot z obličeje a úhlopříčně přešel ulici. Vysloužil si nadávky řidiče černé dodávky, která s troubením projela kolem.

Když vstoupil do obchodu, zjistil, že Nola je tam sama. Vlastně to čekal.

Nade dveřmi se rozcinkal zvonek a umlkl, až když za sebou Beam zavřel. V obchodě se rozhostilo nepříjemné ticho. Nebylo tam o moc chladněji než venku, ale Beamovi změna teploty připadala obrovská.

Nola stála u pokladny a upřeně se na něho dívala. Měla na sobě červenou halenku bez rukávů, v níž byly vidět její opálené paže. Byly hebké, jako by patřily mnohem mladší ženě. Cvičí Nola pravidelně? Chodí běhat? Anebo fyzickou krásu prostě zdědila po předcích? Beam se o ní toužil něco dozvědět. Vlastně všechno. Harry se o ní občas zmínil, ale většinou jenom v sexuálních narážkách. Vytahoval se, aby Beama popíchl.

Beam se rozhodl, že zkusí taktiku naprosté upřímnosti. „Stál jsem naproti a pozoroval jsem vás,“ řekl.

Výraz Noliny tváře se nezměnil. „Já vím, viděla jsem vás. Proč jste sem přišel?“

Nezeptala se: „Proč jste mě pozoroval?“

Velice dobře to věděla.

Nehnuté se na něho dívala. Mezi hromadami haraburdí vypadala jako zapomenutá indiánská princezna, která se omylem ocitla v Greenwich Village dvacátého prvního století. Čekala na odpověď.

Dočkala se. Beam smířlivě řekl: „Musel jsem vás vidět. Potřebuju, abyste pochopila – a uvěřila že mě vůbec nenapadlo, že by Harryho mohli zabít. Nechtěl jsem, aby mu ublížili.“

„Samozřejmě že ne, měl pro vás přece velkou cenu. Tomu rozumím.“

„V tom s vámi souhlasím. Ale taky je pravda, že jsem podcenil nebezpečí, které mu hrozilo.“

„Riskoval jste jeho život. A teď mi chcete tvrdit, že jste si to tehdy neuvědomil?“

„Samozřejmě že ne. Totiž – věděl jsem, že je to riskantní. Vy přece taky. Nechtěl jsem, aby… Netušil jsem, že ho chtějí zabít. Strašně mi záleží na tom, abyste to věděla.“

„Chcete, abych vám odpustila. Jste gauner.“

Beam měl pocit, jako by do obchodu zvenku zavanul horký vzduch. Na krku se mu perlily krůpěje potu.

„Chci, abyste mě pochopila,“ řekl. „Harry byl překupník, Nolo, a vy vlastně taky. Měli jsme dost důkazů, abychom vás obvinili oba.“

„A teď chcete, abych vám děkovala za to, že jste to neudělali?“

„To ne. Ale chci, abyste se přestala rmoutit a rozčilovat a začala žít v přítomnosti.“ Beam rozhodil ruce. „A nezahrabala se mezi tyhle staré krámy, co vás budou pořád stahovat zpátky.“

„Máte o mě opravdu dojemnou starost.“

„To teda mám, sakra!“

„Proč?“

„Jste Harryho vdova. A věřte tomu nebo ne, ale Harry byl můj kamarád.“

„Lžete. Byl váš informátor. A to s kamarádstvím nejde dohromady.“

Částečně měla pravdu. Harryho přátelství s policistou v jeho osudu skutečně určitou roli sehrálo.

Beamovi by se aspoň trochu ulevilo, kdyby se spravedlivě rozzuřila, zařvala na něho a třeba po něm něco hodila. Jenomže ona zůstávala hrozivě klidná a rozumná. Navíc uhodila hřebík na hlavičku.

„Dobře. Přiznávám se. Chci, abyste mi odpustila,“ řekl.

Nola na sobě nedala znát ani náznak překvapení. Jejím klidem nedokázalo vůbec nic otřást. Ačkoli v obchodě přeplněném minulostí bylo horko k zalknutí, nepotila se. „Myslíte, že si to zasloužíte?“ zeptala se.

„Ano. Možná si to zasloužíme všichni.“

„Zaslouží si to i vrah, po kterém pátráte?“

„Ten ne. To je něco jiného,“ řekl Beam.

„Je jiný než vy?“

Po zádech mu stékaly čůrky potu a lechtaly ho. „Ano,“ odpověděl.

„Takže on si odpuštění nezaslouží, ale vy ano?“

„Jistě. A vy mi potřebujete odpustit.“

Nola to chápala, ale zatím nebyla schopná nic dát ani přijmout. Copak si toho nevšiml? Měl by ji nechat na pokoji. Jenom zbytečně zhoršoval už tak nepříjemnou situaci.

„Jděte do háje, kapitáne Beame,“ řekla.

Ustupoval před jejím upřeným pohledem ke dveřím. Když je otevřel, zvonek nad ním zacinkal, jako by ho varoval před náporem horkého vzduchu. Beam se s Nolou nerozloučil. Z obchodu vyšel mlčky.

Cítil se příšerně.

■■■

Tina v bílém saabu vyjela z garáže jejich domu a zastavila u chodníku, aby do auta mohl z druhé strany nastoupit Martin. Zrovna o něčem debatoval s recepčním Jerrym. Skočil po klice ještě dřív, než vůz úplně zastavil, a nasedl.

Tma se předklonila jen trochu, aby zbytečně neupoutávala pozornost, zamávala Jerrymu a vyrazila. Před odjezdem odtáhla Martinův velký černý kufr do výtahu a odtud přes celou garáž až k autu. Tam ho s námahou naložila do zavazadlového prostoru. Co když dům někdo pozoruje? Nechtěla, aby zjistil, že Martin na delší dobu odjíždí. Mohl by je sledovat na letiště a udeřit dřív, než Martin stihne zmizet. Třeba má zafixovanou představu, že všechny jeho oběti musí zemřít v New Yorku. Sérioví vrazi jednají na základě náhlých nutkavých popudů.

Byli dost nevyzpytatelní. Neuvažovali jako normální lidé.

Tina věděla, že tito vrazi své motivy častokrát sami nechápou a jednají podle jednoho vzorce. Například si vybírají oběti se stejnou funkcí, třeba právě předsedy soudních porot. Opakování zločinu je droga, která vraha nejdřív ukolébá a pak povzbudí k dalšímu zabíjení. Časem Spravedlivého vraha dopadnou. Ale pokud si za další oběť vybral Martina, policie ho možná nestihne zadržet dřív, než udeří. Vrah je ve výhodě. Policii vždycky chvíli trvá, než rozezná jeho modus operandi.

Tina se zařadila mezi ostatní auta a vyrazila k tunelu. Na letiště mohla jet i jinudy, ale automaticky se vydala navyklou cestou.

Zvyk je železná košile.

22

Už se stmívalo a reflektory aut a světlo pouličních lamp protínaly soumrak. Recepční Nell pustil dál, odemkl výtah a policistka vyjela do střešního apartmá J. K. Seliga v pětapadesátém patře.

Výtah bleskurychle šplhal vzhůru a za okamžik zastavil. Dveře se otevřely a Nell se ocitla v hale Seligova bytu.

Ze všeho nejdřív zaznamenala, že je tam příjemně chladno. Doma musela pořád sedět v ložnici, protože to byla jediná místnost s funkční klimatizací, takže Seligova hala pro ni představovala vítanou změnu. Jestli se jí neozve opravář Terry a nepřijde zprovoznit klimatizaci v obýváku, bude muset všude rozhlásit, že není tak spolehlivý, jak se o něm říká.

Vypadalo to, že nikdo není doma. V hale stála malá a nejspíš i pohodlná pohovka. Na naleštěné dřevěné podlaze ležel perský koberec a na severní stěně visela barevná tapisérie. Za zdobeným obloukem se nacházel velký pokoj s dlouhou rohovou pohovkou z bílé kůže. Doplňovala ji květovaná křesla a skleněné konferenční stolky s neforemnými šedými lampami s čtverhrannými stínidly. Podlahu pokrýval světle modrý koberec a na prosklené stěně chyběl závěs. Před Nell se prostíralo obrovské město, jehož světla pozvolna začínala prozařovat soumrak. Pohled na ně uchvacoval.

Stála u výtahu a ohromeně výjev vstřebávala. Vtom se před ní objevil vysoký, štíhlý muž s protáhlým obličejem a hustými, neupravenými bílými vlasy. Měl ostré, pravidelné rysy a dozlatova opálenou tvář. Nell se líbil. Měl na sobě bílou košili, šedé kalhoty a černé mokasíny. Mohlo mu být něco přes šedesát. Usmál se a odhalil řadu pravidelných bílých zubů. Ve výrazném obličeji se mu objevily vějířky vrásek. Upřel na Nell modré oči.

Nell si ho také prohlížela. Na první pohled bylo zřejmé, že Selig nemá nouzi o peníze. Střešní byt v East Side byl možná jenom vrcholkem ledovce.

Napřáhl k ní ruku. „Jack Selig, těší mě,“ představil se.

Nell se na ruku podívala a všimla si, že Selig na ní má prsten s diamantem. „Dobrý den, jsem vyšetřovatelka Nell Coreyová.“ Sáhla do kapsy blejzru pro policejní odznak.

Selig jenom přezíravě mávl rukou. „To není třeba. Eddie dole v recepci si vás prověřil.“ Zvídavýma očima v prověrce pokračoval.

Nell to nebylo nepříjemné. Tohle musí pustit z hlavy, vždyť je mu přes šedesát! Je na ni moc starý.

Pro jistotu mu odznak stejně ukázala a pak ho zase schovala do kapsy. Selig se nepřestával usmívat a pravou rukou Nell pokynul, že má jít dál. Posadil ji na koženou pohovku a zeptal se jí, jestli si dá vodu nebo radši sklenici vína. Nell pití odmítla.

„Mrzí mě, že vám zabili manželku,“ začala nejisté. Podlamovala se jí z něho kolena, i když byl starý. Bohatý vdovec. Má nějaké slabé místo? Není Nell nakonec v hloubi duše zlatokopka?

Selig přikývl. „Jsou to už dva roky. Pořád mi moc chybí.“

„Víte, proč jsme vás znovu kontaktovali?“

Znovu přikývl. „V novinách jsem se dočetl, že podle policie Iris byla jednou z prvních obětí Spravedlivého vraha.“

„Co na to říkáte?“ zeptala se ho Nell.

„Že má pravdu. Jakmile jsem se o tom vrahovi dozvěděl, bylo mi jasné, že se policie začne na Irisinu smrt dívat z tohohle úhlu. Dva roky nejsou tak dlouhá doba. Veškeré informace se dají najít na internetu, takže se dalo čekat, že okolnosti Irisiny smrti někdo spojí s čerstvějšími událostmi… S ostatními činy Spravedlivého vraha.“ Selig potřásl hlavou a zamračil se. „Já tomu člověku nerozumím. Iris jenom konala svoji povinnost. Po předsednictví v porotě nijak netoužila. Proč nejde po obžalovaných, kteří se podle něho neprávem vrátili do normální společnosti?“

„Myslíme, že jeho hněv je namířený spíš na samotný soudní systém,“ řekla Nell.

Selig se nad tím na chvíli zamyslel a spustil z Nell modré oči. „Ach tak.“

„Vaše manželka se naneštěstí stala nedílnou součástí toho systému.“

„Porotě předsedala, ale měla jenom jeden hlas. A proč ten maniak nejde po prokurátorech a soudcích? Vždyť do systému taky patří. Někteří ho dokonce přímo ztělesňují.“

„Až ho chytíme, tak se ho zeptáme, ale jeho odpověď nás nejspíš neuspokojí,“ řekla Nell.

Seligovy rysy ztvrdly. Stačilo se na něho podívat a člověku bylo ihned jasné, že se narodil do bohaté rodiny a celý život požíval výsad majetné třídy. Chodil do nejlepších soukromých škol, měl vlivné známé a dobře zabezpečený majetek.

V žádném případě nepůsobil změkčile. Když se podíval na Nell, v jeho výrazu byla zvláštní tvrdost. „Moc rád bych s ním chvíli byl o samotě. Nejdřív bych mu položil několik otázek a pak bych mu zakroutil krkem,“ prohlásil.

Nell se slabě usmála. „Tohle vám bohužel slíbit nemůžu, ale usilovně pracujeme na tom, abyste se s ním osobně setkal – v soudní síni.“

Selig si povzdechl a pevně sevřel ruce v pěst. Nell ho s velkým sebezapřením požádala, aby jí dopodrobna zopakoval, co se událo té noci, kdy zemřela jeho žena.

Seligovi to zřejmě nevadilo. „Přišel jsem z práce za deset minut půl deváté, ten den jsem pracoval až do večera. Nikde jsem Iris neviděl, tak jsem na ni zavolal. Prošel jsem všechny pokoje, podíval se do koupelny a…“ Selig ztěžka a hlasitě polkl. „A tam jsem ji našel. Ležela na podlaze v kaluži krve… Mezi prsy měla dírku po kulce. Takovou maličkou… Rána nevypadala smrtelně, ale když jsem pak na fotografiích viděl, kudy kulka vyletěla…“ Sklonil hlavu. „Chyběl jí kus zad. Páteř měla…“ Selig vstal. „Nebude vám vadit, když se něčeho napiju?“ zeptal se.

„Vůbec ne,“ odpověděla Nell.

Vykročil po modrém koberci, pak se zarazil a otočil se k ní. „Můžu vám nabídnout…?“

„Já si nic nedám,“ přerušila ho Nell.

„Jste dokonalá profesionálka, jak vidím.“

„Hlavně jsem ve službě.“

Pozorně se na ni zadíval a pak se skoro nepostřehnutelně usmál. „Promiňte.“

„Já to na vás naší politicky korektní policii neřeknu,“ ujistila ho a počkala, až se vrátí. Dívala se na rozzářené velkoměsto za okny. Když k ní Selig přišel, držel v ruce sklenici čiré kapaliny s kostkami ledu.

„Samotného mě překvapuje, jak jasně si to vybavuju,“ řekl a posadil se naproti ní na pohovku, aby si vzájemně viděli do tváře. Připadal jí klidnější, skoro uvolněný. Přehodil si nohu přes nohu a Nell mohla v duchu obdivovat jeho elegantní kalhoty.

„A potom, co jste našel manželčino tělo…,“ začala.

Selig se napil vody. „Zavolal jsem policii, jak jinak.“

„Přes tísňovou linku?“

„Ne, to mě nenapadlo. Ale policie informovala záchranku a s hlídkou rovnou přijela i ambulance.“

„Když jste našel Irisino tělo, nevšiml jste si písmena S napsaného červenou rtěnkou na zrcadle?“

„Ne. Policie se mě na něj ptala později. Řekl jsem jim, že o žádném písmenu nic nevím, ale tehdy jsem – jsme – se domnívali, že se mi Iris pokusila nechat nějaký vzkaz a S bylo počáteční písmeno. Po nějaké době mi sdělili, že tak to být nemohlo, protože smrt nastala okamžitě. Na rtěnce se nenašly žádné otisky. Vrah je bud setřel, anebo měl rukavice. Policie tvrdila, že rtěnku určitě držel v ruce, jinak by po sobě nezahlazoval stopy. Takže písmeno na zrcadlo musel napsat on.“

Nell se rozhlédla po nádheře kolem sebe. „Jak se sem dostal, když návštěvám musí výtah odemknout recepční? Předpokládám správně, že od něj taky máte klíč?“

„Ano. Iris ho taky měla.“

„Podle našich záznamů sem vrah mohl s Iris vyjet.“ Nell ztišila hlas, aby Selig nedošel k nepatřičnému – ačkoli naprosto logickému – závěru, že si manželka přivedla domů milence.

„Recepční si pamatoval, že nahoru jela sama.“

„Eddie?“

„Ne, byl to někdo jiný.“ Selig se na okamžik zamyslel a kousal se přitom do tváře. Potom řekl: „Vzpomínám si, že ve stejném roce tu došlo k několika vloupáním. V některých případech se zloději do bytu dostali nenásilně. Policie celému domu zkontrolovala klíče. Od té doby si je všichni pořádně hlídají, tím jsem si jistý. Dodnes se nepodařilo odhalit, jak se sem vrah dostal.“

„Vyměnil jste zámky?“

„Samozřejmě.“

„Nějakou dobu vás podezírali,“ řekla Nell. Nebylo jí to příjemné, ale věděla, že právě tady je potřeba trochu zatlačit.

Na Seligové tváři se neobjevila jediná známka provinilosti nebo nejistoty. „Já vím. Bylo to naprosto logické, protože manžel oběti je vždycky podezřelý jako první. Ale měl jsem průkazné alibi, protože jsem seděl v kanceláři.“

„Chvíli se spekulovalo, jestli jste si někoho nenajal, aby vaši ženu zabil, a neopatřil jste mu klíč.“

„To se nepotvrdilo,“ odpověděl klidně Selig. „Ale já jsem to neudělal. Svoji ženu jsem miloval a stýská se mi po ní. Neměl jsem k vraždě motiv. Iris byla bohatá, už když jsem si ji bral, a já sám jsem si vydělal dost obchodem s nemovitostmi. Děti jsme neměli. Mohli jsme se kdykoli bez problémů rozvést, ale ani jeden z nás o tom neuvažoval.“

Nell mu věřila, dokonce ho litovala. Tohle tedy není moc profesionální. Chtělo se jí plakat, takže se upřeně zadívala do notesu na svém klíně, aby se trochu vzpamatovala. Dokonalá profesionálka. To se povedlo!

„Poslední dva roky si připadám dost osamělý,“ řekl Selig. „Dal bych cokoli, aby se mi Iris vrátila.“ Zhluboka si povzdechl, až se mu nažehlená košile napnula na hrudi. „Vím, že to není možné a že bych na to neměl pořád myslet, protože se jenom zbytečně trápím. Ale nezabývám se tím každý den. Přece jen už je to nějaký pátek.“

Nell nevěděla, jak nejlépe formulovat další otázku. „Vídáte se s někým?“

„Myslíte, jestli mám přítelkyni? To ne. Pár vztahů jsem sice měl, ale žádný z nich nebyl vážný.“ Po tváři mu přelétl stín smutku. Tenhle hezký muž v nejlepších letech by se hodil na kapitánský můstek jachty, odkud by se bezstarostně díval na moře. Kdoví, třeba nějakou opravdu má. „Dost jsem si vydělal a mám se dobře. Své investice spravuju z domova, většinou jím sám a cestuju taky sám.“

Žádné závazky, pomyslela si Nell. I když jeho přítelkyně si je určitě přály. Tenhle chlap byl pro starší ženskou úžasným úlovkem. Vlastně by…

„Byl jsem vám aspoň něco platný?“ vyrušil ji z myšlenek.

Nell se na něj zase začala soustředit. „Promiňte, co jste říkal?“

„Myslel jsem, že jsme skončili. Nic jste neříkala a zavřela jste blok.“

Nell se podívala do svého klína. Opravdu notes zavřela. Vlastně si do něj neudělala vůbec žádné poznámky. Všechno, co jí Selig pověděl, se přesně shodovalo s dva roky starými policejními záznamy.

„Jen jsem se zamyslela,“ řekla. „Nevíte náhodou, kde bych mohla sehnat toho recepčního, který sloužil, když Iris zavraždili?“

„Před rokem ho přejel autobus,“ odpověděl Selig. „Je pohřbený někde v Louisianě. Posílal jsem jeho rodině květiny.“

V Alexandrii. Nell odpověď znala předem, ale zeptat se musela. Selig zase odpověděl přesně podle pravdy. Nemusela z něj informace páčit lstí, ochotně jí je poskytl sám. Netvářil se provinile. Připadal jí přesně takový, jak se sám před chvílí popsal – bohatý a osamělý. Taková kombinace s sebou nesla určité nebezpečí. Selig byl ideálním terčem pro zlatokopky. Nell by moc mrzelo, kdyby nějaké padl za oběť.

Samozřejmě by se o něho mohly zajímat i jiné ženy než peněz lačné mrchy. Například zámožné vdovy s vlastní jachtou.

Nell vstala.

„Budete ode mne potřebovat ještě nějaké informace?“ zeptal se Selig.

„Určitě,“ odpověděla Nell, ačkoli si neuměla představit, co by od něho v budoucnu ještě mohla chtít.

„To jsem rád,“ řekl Selig, usmál se a doprovodil ji zpátky k výtahu. Hlídal ji, jako by hrozilo, že kabina exploduje.

„To jsem opravdu rád,“ zaslechla Nell, když se výtah rozjel.

Selig po Nellině odchodu zašel do pracovny, kterou nechal předělat na domácí kancelář. Přistoupil k psacímu stolu a otevřel jeho zásuvku. Vyndal z ní několik zarámovaných fotografií a rozložil je na desku stolu.

Několik měsíců snímkům nevěnoval pozornost. Vlastně se snažil zapomenout, že vůbec existují, ale nedokázal je vyhodit. Pět minut si je mlčky prohlížel.

Vyšetřovatelka Nell se neuvěřitelně podobala Iris Seligové zamlada.

Tina nechala auto na krátkodobém parkingu a doprovodila Martina do odbavovací haly. Nejradši by s ním šla až k letadlu a ujistila se, že do něj nastoupil. Čím dál víc se obávala o jeho bezpečí a chtěla, aby co nejdřív zmizel z města. Potřebovala mít jistotu, že odletí.

Letadlo startovalo až za čtyřicet minut, a tak si Martin koupil Newsweek, aby měl po cestě co číst. Pak se s Tinou posadili v hale a pozorovali kolemjdoucí. Někteří z nich nastoupí do stejného letadla jako Martin. Skutečnost, že žádná z obětí Spravedlivého vraha nezemřela v letadle, Tině poskytovala jen chabou útěchu. Možná zbytečně panikaří, ale Martin určitě také není tak klidný, jak se navenek tváří. Sérioví vrazi prý pracují podle stejného vzorce, takže v letadle možná bude v bezpečí.

„Až nastoupíš, oběma se nám uleví,“ řekla.

Martin se na ni s úsměvem podíval. „Asi máš pravdu, ale pořád si nejsem jistý, jestli neutíkám jenom před výplody své chorobné fantazie.“

Tinu jeho slova trochu rozčílila, obzvlášť když se při nich neovládl a podíval se na dlouhonohou blondýnu s neskutečně velkými ňadry, která proplula kolem. Sotva mu trochu otrnulo, začal se v něm probouzet samec. „Donedávna jsi mluvil trochu jinak,“ poznamenala Tina.

„Ale teď je teď,“ opáčil Martin. „A navíc za chvíli budu v letadle, takže klid.“

„Uklidním se, teprve až budeš nad mraky.“ Viděla, jak se za vysokou blondýnou otáčejí všechny mužské hlavy v hale. Ubožáci, pomyslela si Tina. Co když ta ženská poletí s Martinem?

„Ty se mi líbíš mnohem víc,“ řekl Martin. Uhodl, na co manželka myslí.

Tina se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Ty jeden mizero.“

Martin se pousmál, vstal a přehodil si přes rameno popruh příručního zavazadla. „Za chvíli se začne nastupovat do letadla.“

Tina také vstala. „Dojdu s tebou až k bezpečnostní kontrole.“

„Nechceš, abych tě vzal na klín?“

„Kdybych neměla plno práce, možná bych to brala.“

„Ty děláš, jako bych neměl životní pojistku.“

„To nebylo vtipné, lásko.“

Martin pokrčil volným ramenem. „Jo, asi máš pravdu.“ Když vykročili k bezpečnostní kontrole, prohlásil: „Nebral bych nohy na ramena, kdybych neměl zlou předtuchu, že se stane něco hrozného.“

„Ale ty nebereš nohy na ramena.“

„Dobře. Tak beru roha.“

„Ne. Chováš se jako rozumný člověk,“ trvala na svém Tina.

Martin se postavil do fronty u detektoru a políbil manželku na rozloučenou. „Tohle my zbabělci říkáme vždycky.“

„Aspoň jste naživu.“

Tina stála na místě a pozorovala, jak se fronta posouvá. Martin si musel sundat hodinky a dvakrát projít detekčním rámem. Fajn, mají tu hodně citlivé zařízení, pomyslela si Tina. Možná vyhlásili pohotovost kvůli teroristům. Bylo by ironické, kdyby se ukázalo, že letadlo, které mělo Martina dopravit do bezpečí, někdo unesl. Martinova černá příruční taška projela rentgenem. Nikdo ji neotevřel ani Martina nenutil, aby se zul.

Podíval se na Tinu a s úsměvem jí zamával. Pak se vmísil mezi ostatní cestující a odcházel k letadlu. Co když ho vidím naposledy v životě? napadlo Tmu.

Když jí zmizel z dohledu, pocítila úlevu a zvláštní osamění. Byla přesvědčená, že úleva časem zvítězí. Na Martinových smíšených pocitech pramálo záleželo. Muži jsou paličáci a on si jako správný chlap hýčká své ego.

Tina zamířila ke krátkodobému parkingu a nasedla do saabu. Ještě než zastrčila klíč do zapalování, cosi se jí zalesklo před očima. Neušlo jí to, ale nepřikládala tomu žádný význam. Netušila, že se jí před obličejem táhne tenounký, pevný drát.

K oběma koncům drátu byla připevněná dřevěná madla, které Spravedlivý odřízl z násady smetáku. Mohl za ně pořádně zatáhnout, aniž by se přitom zranil. Vztyčil se na zadním sedadle, pevně drátem trhl a pak ho vzadu překřížil a omotal okolo opěrky. Jediným pohybem k ní Tině pevně přitiskl hlavu i krk. Když za drát zatáhl silněji, Tina rychle rozhodila rukama. Pokusila se vykřiknout, ale dokázala jenom zakrákorat jako vyděšená vrána. Drát se jí zařízl do hrtanu a přeťal obě krční tepny. Palubní desku a přední okno potřísnil proud krve.

Spravedlivý nechal drát v Tinině hrdle. Měl na sobě rukavice a nemusel se bát, že po něm zůstanou otisky. Potom natáhl ruku kupředu a špičkou ukazováku několikrát obkroužil Tininu zakrvácenou pravou bradavku. Rozhlédl se po garáži, jestli ho někdo nesleduje, a pak na levé boční okno vzadu načmáral písmeno S. Otevřel dveře, vystoupil a potichu auto zavřel.

Cestou od vozu si rychle svlékl rukavice, nechal je naruby a zastrčil si je do kapsy. Rychle prošel kolem řady zaparkovaných aut ke svému vozu, nasedl do něj a odjel.

Byl spokojený, a tak nikam nespěchal. Tentokrát nezůstalo jenom u erekce.

Po půlhodině si rodina mířící na Floridu všimla bledé, vyděšené ženy za volantem zaparkovaného auta. Seděla strnule a doširoka otevřenýma očima zírala do prázdna.

23

Beam, Nell a Looper přihlíželi, jak technici ze saabu vyprošťují tělo Tiny Flittové. Místo činu už předběžně ohledal patolog se specialisty, a tak mohli mrtvou odvézt. Jeden z techniků malinkými nůžkami na plech odstřihl drát, který jí po obou stranách visel od hrdla. Se zbytkem zaseknutým hluboko do masa hodlali počkat na pitvu. Odstřižené kusy i s dřevěnými madly zaevidovali jako důkazní materiál. Všichni věděli, že na nich nenajdou žádné otisky.

„Koukám, že pachatel zase pracoval v rukavicích,“ poznamenala Nell. „Na autě nebude zvenku ani zevnitř jediný použitelný otisk.“

„Pokud to udělal ten, co po něm jdeme,“ řekl Looper. „Ježíšmarjá, já bych si dal cigáro.“

„Tady jseš na letišti. Kdyby sis tu zapálil, mohli by tě i zastřelit.“

„S na okně je totožné s těmi, co po sobě nechává Spravedlivý vrah,“ řekl Beam.

„Objevily se ve všech novinách a v televizi,“ zdůraznila Nell. „Někdo je mohl napodobit.“

„I to je možné,“ souhlasil Beam, ale nevěřil tomu. Instinkt mu napovídal něco úplně jiného.

Nell zazvonil mobil. Poodešla pár metrů od kolegů. Beam s Looperem přihlíželi, jak se s někým krátce baví, pak strká telefon zpátky do kapsy a vrací se k nim. „Z počítače vyjelo, že na našem seznamu předsedů porot žádná Tina Flittová nefiguruje,“ řekla. „Ale v kabelce má dopis, z kterého vyplývá, že je advokátka.“

„Čili součást systému,“ doplnil Looper. Beam se podrbal na bradě. „Jenže trochu jiná než ty ostatní. Taky na ni použil jinou metodu.“

„Ale to červené písmeno je stejné.“

„Podle adresy na řidičáku bydlí v Upper East Side,“ řekla Nell.

Beam se na drobné, nehybné tělo Tiny Flittové, které záchranáři nakládali do sanitky, radši nedíval. Drát jí málem oddělil hlavu od těla a Beamovi bohatě stačily mrtvoly, na které se musel koukat poslední dobou.

Přistoupil k nim patolog Irv Minskoff. Beam si všiml, že si pod nosem pěstuje hustý šedý knír. Minskoff měl ošlehané tváře a brýle s tlustými skly. Vypadal jako venkovský doktor, který očkuje pacienty proti chřipce a pomáhá dětem na svět. Jeho mluva ovšem venkovského intelektuála nepřipomínala. „Chudák holka, dyť jí skoro ufiknul hlavu.“

„Jakej drát pachatel použil?“ zeptal se ho Beam.

„Těžko říct. Hodně tenkej, ale silnej. Něco jako zubní nit nebo vlasec.“

„Ale ani jedno to nebylo?“

„Ne, byl to drát. Možná struna z piána. Umřela rychle, nejspíš ani moc neřvala.“ Minskoff si ukazovákem z obou stran uhladil knír. „Moc pěkný auto, ale po tomhle ho rovnou můžou odepsat. Je plný krve a svinstva, co z ní vyšlo, když jí povolily svěrače. Strč tam hlavu a z toho smradu se pomalu pobliješ.“ Otočil se a podíval se za odjíždějící sanitkou.

„Zaživa to asi byla pěkná buchta. Štíhlá, celkem pěkný kozy. Sice malý, ale s parádníma bradavkama. Ty vrah zaregistroval taky. Na okno nejspíš čmáral prstem. Vypadá to, že jí nejdřív přejel po pravý bradavce, aby měl čím psát.“ Zavrtěl hlavou. „Věčná škoda, je mi z toho smutno. Máš o ní nějaký informace?“

„Spolíhal jsem, že mi o ní něco povíš ty,“ řekl Beam.

„Tipoval bych, že jí bude kolem pětačtyřiceti. Má na sobě značkový hadry, ty jdou dobře k tomu autu. Vdaná.“

„Jak to víš?“ zeptal se Beam. Odpovědi neotesaného patologa se dopředu trochu děsil.

„Má na ruce snubák,“ odpověděl Minskoff s úsměvem. „Drahej, úměrně jejímu postavení. Ale k věci – je mrtvá necelou hodinu. Jestli někam letěla, tak letadlo bud před chvilkou odlítlo anebo ještě stojí na ranveji. Asi byste sebou měli hodit.“

„Co když zrovna přiletěla a nestihla už vyjet ven?“

„Jo, to je taky možný.“

„Nikam neletěla ani se zrovna nevrátila,“ řekl Beam. „V autě nejsou žádný zavazadla. Nemá u sebe letenku. A navíc stojí v krátkodobým parkingu.“

Minskoff se zatvářil trochu zahanbeně. „Proto ohledávám nebožtíky a ty honíš vrahouny. Nepotřebuješ ještě něco? Třeba příčinu smrti nebo tak?“

Minskoff si nejspíš dělal legraci. Beam jenom němě zavrtěl hlavou. Asi před deseti lety zjišťoval, jestli vrah oběť nevystrčil z okna. Při pitvě se ukázalo, že v hromadě masa, která z mrtvého zbyla, vězí kulka.

„Bezpečnostní pás by ji nezachránil,“ řekl Minskoff a podíval se na saab za policejní páskou. Zvedl ruku na pozdrav a odkráčel k svému autu.

Minskoff chtěl mít v šibeničním humoru poslední slovo. Beam mu ho ochotně přenechal.

Pokynul Nell s Looperem, aby přišli blíž. Looperovi uložil, aby zašel do odbavovací haly a zkontroloval seznamy cestujících, jestli na některém nefiguruje paní Flittová.

Potom přistoupil k autu označenému policejní páskou. Na místě činu zůstali tři technici. „Prohledejte celé auto,“ řekl jim Beam. „Všechno vyfoťte a zjistěte, jestli někde nejsou nějaké otisky. Vezměte to infralampou a vakuem a pak ho nechte odtáhnout na policii, ať se na něj můžeme ještě jednou pořádně podívat. Ten gauner se schoval na zadním sedadle a nejspíš čekal, až oběť sedne za volant. Něco tam po něm muselo zůstat, třeba krvavá šlápota nebo vlas. Když se nám povede najít aspoň vlas, budeme mít vzorek DNA.“

„To mi nemusíte říkat,“ ozval se dotčeně jeden z techniků. Beam ho neposlouchal.

„Mám dát do pytlíku celou kabelku?“ zeptal se další.

„Včetně obsahu. A nezapomeňte na klíčky. Leží na zemi vedle plynu.“

Vrah Tinu Flittovou zabil ještě dřív, než se stačila připoutat a nastartovat. Dobře se na ni připravil. Chtěl ji dostat za každou cenu.

Beam se rozhlédl, všiml si malého předmětu připevněného k nedalekému sloupu a usmál se.

Byla to bezpečnostní kamera.

24

Druhý den dopoledne se sešli v da Vinciho kanceláři. Bylo tam vedro a nedalo se tam dýchat. Místnost páchla, jako by v ní někdo před chvílí kouřil doutník.

Televizní obrazovka ukazovala scénu jako vystřiženou z francouzského filmu.

„Stoupl si mimo dosah kamery a nastříkal na ni sprej na vosy,“ řekl Beam. „Dostříkne šest metrů daleko, abyste stihl utéct, pokud se vám povede vosy rozdráždit.“

„To je úžasný způsob, jak vyřadit kameru z provozu,“ podotkl da Vinci.

„Je to nenápadnější, než kdyby na ten sloup vylezl s plechovkou barvy. Postřik poškodil čočky, ale ne úplně, takže na pásce něco je.“

„Bude nám to k něčemu?“

„Pochybuju,“ řekl Beam. „Ochranka nezaregistrovala hned, že na monitoru není jasný obraz, a když si toho všimla, usoudila, že se kamera rozbila.“

„Jasně. Je to mnohem jednodušší než pátrat po vandalech nebo sériových vrazích.“

Oba chvíli mlčeli a upřeně hleděli na obrazovku.

Přesně jak říkal Beam, insekticid kameru z provozu úplně nevyřadil. Na černobílé pásce bylo patrných několik rozmazaných postav. V garáži bylo šero a projíždělo jí minimum aut. Jasnější zůstala jenom pravá horní část obrazovky.

„Co to bylo?“ zeptal se da Vinci a ukázal na obrazovku, na níž se mihla tmavá postava v uniformě.

„Letištní ochranka,“ odpověděl Beam. „Obcházejí to tam, ale bohužel nebyli v pravý čas na pravém místě. Je jich málo.“ Beam převinul pásku dopředu a pak ji zpomalil na normální rychlost. „Zhruba tehdy došlo k vraždě.“

Da Vinci se nahnul blíž. „Kruci, vždyť není pořádně vidět ani to auto.“

„Tamhle,“ řekl Beam. Zastavil pásku a převinul ji zpátky. Pak ji zpomaleně přehrál a znovu zastavil. „Podívejte.“ Beam ukázal na světlý sedan uprostřed řady zaparkovaných aut. Za jeho volantem byla jasně zřetelná žena a na zadním sedadle za ní se rýsovala černá postava. Obraz se pak znovu rozpil do neurčitá a dostal podobu okna pocákaného barvou.

„To byl on?“ zeptal se da Vinci. V jeho hlase zaznívala úcta spolu se zklamáním.

„Máme za to, že ano. Bylo ho vidět, takže se musel krčit za řidičovým sedadlem a pak se zvednout. Oběť už seděla v autě. Ten drát jí musel kolem krku utáhnout hodně rychle. Jak vidíte, na pásce je udaný čas čtvrt na devět a minuta. Podle parkovací karty do garáže vjela v sedm čtyřicet.“

„Takže byla na letišti šestatřicet minut,“ řekl da Vinci. „V tom případě tam někoho přivezla. Anebo ho jela vyzvednout.“

„Od svědků a z letištních záznamů jsme zjistili, že tam vezla manžela, který letěl do Chicaga. Flittová si nechala dívčí příjmení, když se vdala. Její muž se jmenuje Martin Portelle.“

„Určitě s ním šla k odbavení, proto auto nechala v krátkodobém parkingu,“ řekl da Vinci a zamyslel se. „Moment!“

Odsunul model motorky, na které jezdíval po nástupu k policii, a začal se přehrabovat v lejstrech na psacím stole. Beam se podíval na stěnu, kde visela zarámovaná fotografie da Vinciho v uniformě na tomtéž motocyklu. Vypadal hodně mladě.

„Tady to je,“ řekl da Vinci a vytáhl z hromady papírů potištěný list. „Tohle jsou předsedové porot, kteří by našeho vraha mohli zajímat. Ten seznam je za posledních deset let.“ Přejel po listu ukazovákem a dlaní druhé ruky udeřil do desky stolu. „Říkal jsem si, že mi to zní nějak povědomě. Tady to je – Martin Portelle předsedal porotě, která před šesti lety osvobodila Dana Maddoxe. Vraždil v metru.“ Da Vinci list papíru přisunul přes stůl k Beamovi, aby si mohl přečíst, co je na něm napsáno. „Soustředili jsme se na oběť a na manžela jsme si ani nevzpomněli.“

„Takže to vypadá, že ten pervert změnil taktiku a začíná vybíjet rodiny předsedů,“ řekl Beam. Vůbec se mu nelíbilo, jakým směrem se případ začíná ubírat. Navíc mu jednotlivé části nezapadaly do sebe. Bylo to až příliš šílené.

„Ne tak úplně,“ odpověděl da Vinci. „Když budete číst dál, zjistíte, že Tina Flittová seděla v porotě. Tam se s manželem poznali.“

„Takže byla řadová porotkyně?“

„Přesně tak. Což znamená, že vrah změnil modus operandi.“

„Jenom trochu,“ řekl Beam. „Dál zabíjí lidi, kteří patří do soudního systému. Ale určitá změna tam je. S tím už jsem se setkal. Někteří sérioví vrazi jsou hrozně chytří a čtou odbornou literaturu. Znají svoje slabiny a vědí, po čem policie půjde, takže záměrně mění způsob práce.“

„Všechno změnit nemůžou,“ podotkl da Vinci. „Teda aspoň podle naší policejní psycholožky, co holduje profilování.“

„V podstatě má pravdu,“ řekl Beam, „ale pokud je vrah chytrý, správné vodítko se někdy hledá těžko. A tenhle člověk žádný hlupák není.“

„Nechci vám lichotit, ale to vy přece taky. Proto jsem vám ten případ svěřil,“ řekl da Vinci.

Beam dělal, že jeho poznámku přeslechl. „Na vraždě Flittové se mi nelíbí ještě jedna věc,“ řekl. „Myslím, že vrah má ke změně stylu práce ještě jiný důvod. Připadá mi, že to začíná dělat pro potěšení.“

„Což doted nebyla pravda.“

„Možná, že na začátku měl úplně jiný motiv, ale teď vraždí, protože ho to sexuálně vzrušuje. Když namáčel prst do krve, aby mohl na okno napsat S, dal si načas a pohrál si s bradavkou oběti.“

„Sex… To bych ani neřekl. Nepřijde mi, že toho chcípáka vede zrovna tohle.“

„Řádění sériových vrahů má vždycky sexuální podtext. Pokud se neobjeví hned na začátku, projeví se časem.“

„Sexuální motiv si vymýšlí média kvůli senzaci.“

„Je to důvod, proč sérioví vrazi zabíjí,“ nedal se Beam.

Da Vinci o jeho slovech chvíli zaraženě přemýšlel. Potom se v kancelářském křesle otočil o 360 stupňů a řekl: „Tohle jsou takové sračky! Máme to zapotřebí?“

„Možné pozitivum je, že ho zabíjení začne tak bavit, že ve vzrušení udělá chybu a my ho díky ní chytíme.“

Da Vinciho v tu chvíli žádná pozitiva nezajímala. „Těmi sračkami nemyslím jenom to, že ho to vzrušuje, ale úplně všechno, co dělá jinak. Teda pokud Tinu Flittovou opravdu zabil on. Je vám jasné, že nám to dost komplikuje situaci?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Beam.

„Uvědomujete si, jaký politický dopad to muže mít?“

„Politika je mi ukradená. Pro mě je důležitá moje práce.“

„Pro mě ta moje taky. A pokud ten případ poděláme, můžu o ni snadno přijít. Městské soudy začnou šílet, až zjistí, že všem dvanácti porotcům možná jde o život. Lidi nebudou do porot chtít.“

„Nikdy se do nich moc nehnali,“ podotkl Beam.

Da Vinci se na Beama podíval, jako by za všechno, co se děje, mohl on. „Neměl byste tam pro změnu nějakou dobrou zprávu?“ zeptal se.

„Dali jsme do laboratoře šest lidských vlasů, které se našly na zadním sedadle auta,“ řekl Beam. „Čekáme, až nám řeknou, čí DNA by to mohlo být.“

„To by bylo krásně jednoduché,“ řekl da Vinci. V jeho hlase bylo slyšet, že ještě neztratil naději.

„Madla z té garoty nejspíš pochází z násady smetáku vyrobeného v Číně. Tohle zboží se prodává na každém rohu. Když Tině omotal drát kolem krku, použil je jako táhla, aby účinek byl stoprocentní.“

„Já tu metodu znám,“ řekl da Vinci a zvedl ruku na znamení, že žádná další vysvětlení nechce slyšet.

„Vypadá to, že madla z násady uřízl hodně zubatou pilkou.“

„Tu taky koupíte na každém rohu. Zanechal nějaké otisky?“

„Ne. Zase měl rukavice.“

„Víte určitě, že to provedl náš vrah?“

„Pokouším se to zjistit, ale nikdy nemůžete vyloučit, že někdo jenom fingoval jeho rukopis,“ odpověděl Beam. „Zato můžeme klidně vynechat manžela. Portelle do letadla opravdu nastoupil, bezpečnostní kamery ho natočily, jak s manželkou čeká u bezpečnostní kontroly. Podle času na pásce jeho letadlo v době vraždy rolovalo po startovací dráze.“

„Už se vrátil?“

„Před pár hodinami přiletěl z Chicaga. Nell s Looperem ho zpovídají. Když jsem mluvil s Nell, říkala, že Portelle je úplně v háji.“

V tu chvíli zazvonil telefon na psacím stole. Da Vinci zvedl sluchátko a řekl: „Spojte mi ho.“ Rukou zakryl mluvítko a přidržel si sluchátko dál od těla. „To je komisař,“ řekl. „Máte ještě něco?“

„Už nic. Mám vám tady tu pásku nechat?“

Da Vinci zavrtěl hlavou. „Založte ji do záznamů,“ odpověděl. Beam pásku vytáhl ze zařízení a odešel z kanceláře. Za sebou zaslechl da Vinciho hlas: „Ano, pane. A jak se máte vy, pane?“

Už zase politikařil.

Spravedlivý si zašel na oběd do nové restaurace na dolním Manhattanu. Jmenovala se U Admirála Nelsona a její interiér připomínal bizarní plachetnici. Spravedlivý seděl v boxu ve tvaru rozříznutého záchranného člunu a čekal na jídlo. Napil se martini a přemýšlel, co asi v laboratoři vyčtou z drátu, kterým zabil Tinu Flittovou. Objevil ho na bleším trhu v SoHo. Trčel ze stínidla staré lampy a leskl se v paprscích slunce. Původně na něm byly navlečené korálky, které stínidlo zdobily. Drát se táhl po celém jeho obvodu.

Vlastně pořádně nevěděl, proč ho napadlo, že by drát z omšelé, zažloutlé lampy mohl použít. Pak si uvědomil, že Tinu chce zabít jinak než ty ostatní. O něco… intimněji než kulkou do hlavy nebo kostrče z bezpečné vzdálenosti. Chtěl, aby strnulá hrůzou zemřela jeho vlastní rukou. Její život měl drátem vyprchat přímo do jeho prstů.

Takhle to chtěl. Toužil ucítit poslední záchvěv jejího dechu, a ukojit tak svou touhu po odplatě. Znovu se napil.

Nechce se jenom prachsprostě pomstít.

A tak starou lampu z mosazi a keramiky koupil za dvanáct dolarů, o pár bloků dál ji rozebral, nohu nechal mezi harampádím na chodníku a domů si odnesl jenom stínidlo. Večer ho bez obtíží rozřezal, zbavil korálků a vytáhl z něj drát.

Garota, kterou z něj vyrobil, zafungovala lépe, než čekal.

Možná až moc. Tina Flittová zemřela skoro okamžitě a drát jí v krku zůstal tak hluboko, že se ho z něj radši ani nepokoušel vytáhnout.

Ale cítil, jak z ní vyprchává život. Slyšel to. Dokonce slyšel, jak z ní vystříkl proud krve.

Se sexem se to srovnávat nedalo.

Rychle tu myšlenku zaplašil.

Jeho mise ho začínala bavit, ale to jí nijak neubíralo na významu. Přidal se k bratrstvu sériových vrahů, kteří zabíjí ženy kvůli sexuálnímu uspokojení. Zjistil, že si pohnutky svých souputníků dlouho vykládal mylně. Také pochopil, že jednotliví členové společenstva se od sebe liší.

K zabíjení ho vedly i jiné pohnutky než pouhé vzrušení z lovu a primitivní uspokojení z udolání kořisti. Spravedlivě trestal nefunkční systém, který je třeba změnit. Navíc se nezaměřoval výhradně na ženy. Zajímal se o všechny porotce, ačkoli ženy mezi nimi byly zastoupeny v hojné míře. Nezapadal do klasické šablony typického sériového vraha, o které hodně četl a slyšel. Ostatním kolegům se nijak nepodobal.

Pro vraždění měl své důvody. Pádné důvody.

Z myšlenek ho vyrušila servírka, která mu přinesla jídlo. Byla to atraktivní mladá žena v námořnickém kostýmu. Blondaté vlasy měla sestřižené nakrátko a v jednom uchu se jí houpal velký zlatý kruh jako pirátovi. Na sobě měla červenobíle pruhované tričko s hlubokým čtvercovým výstřihem.

S úsměvem před něj postavila oběd a hodně se naklonila nad stůl. Spravedlivý si všiml, že z protějšího boxu na její plná ňadra civí skupina kravaťáků.

Nemohl odtrhnout oči od jejího hrdla.

25

Melanie z něho nedokázala spustit zrak.

Připadalo jí, že se na ni Zmetek usmál. Nebyla si tím úplně jistá. Jenom zvláštním způsobem poodhrnul horní ret. Co jí záleželo na jeho ústech? Pro Melanii byl důležitý jeho pohled, a ten patřil jenom jí.

Nakonec neochotně odvrátila zrak. Potom, co v soudní síni matka obžalovaného ztropila povyk, se mezi Zmetkem a Melanii den ode dne upevňovalo jakési pouto, kterého si v plné síni nikdo nevšiml. Raper si často vyměňoval pohledy i se svou matkou, která nevynechala jediné stání. Tyhle pohledy ovšem byly jiné než ty, které vysílal k Melanii.

Právě dostala slovo obhajoba. Uhlazený Bob Murray stál přímo vedle rapera, aby na ně viděl svědek. Jmenoval se Merv Clark a u soudu se objevil i přes zoufalé protesty obžaloby.

„Povězte nám, prosím, kde jste byl šestnáctého února kolem čtvrt na tři odpoledne,“ vybídl ho Murray zdvořile, protože Clark byl svědek obhajoby.

„Přesně ve čtvrt,“ opravil ho Clark. Byl to upravený třicátník s tváří mopse a kudrnatými blond vlasy, které měl uhlazené dozadu. Po stranách je měl ostříhané nakrátko a uprostřed pečlivě rozdělené na pěšinku. Říkal, že je kuchař, ale momentálně nemá práci. „Byl jsem venku na procházce a náhodou jsem šel kolem jednoho věžáku na Východní dvaapadesátý. Jsou tamtamy nóbl byty, recepční v uniformě, prostě luxus. Vím přesně, kolik bylo, protože jsem manželce řekl, že se za hodinu vrátím, a ona je na tohle hroznej pedant. Nechtěl jsem přijít pozdě, takže jsem každou chvíli koukal na hodinky. Zrovna jsem se na ně podíval, zvedl hlavu a uviděl jsem ho.“

„Koho jste viděl?“ zeptal se Murray.

„Támhletoho chlapa. Obžalovanýho,“ ukázal Clark na rapera. „Viděl jsem, jak vyšel z toho baráku.“

„Prosím o zápis, že v tom domě bydlí pan Prcek.“

Melanie se naklonila kupředu, aby na Clarka pořádně viděla. Všimla si, že někteří porotci dělají totéž. Svědectví legračního Prcka dokazovalo, že Zmetek Edii Piaf nemohl zabít. Pokud Merv Clark nelže, jeho výpověď se shoduje s tím, co už jim řekl Prcek. Obžalovaný svou ženu v žádném případě nemohl zabít mezi druhou a půl třetí na West Side, jak tvrdila obžaloba.

Murray soud požádal, aby nechal zapsat, že svědek obžalovaného poznal. Potom poodstoupil od svého klienta a zeptal se: „A jak jste věděl, že muž, který vychází z domu, je Richard Simms?“

„Myslíte Zmetka? Hned jsem ho poznal. Přece vím, jak vypadá. Poslouchám jeho muziku. Jsem velkej fanda do muziky, vždycky se koukám na Grammy a tak.“

„A jste si naprosto jistý, že jste ho viděl přesně ve čtvrt na tři?“

„No jasně.“ Clark zvedl levou ruku, takže se mu shrnul rukáv saka a odhalil hodinky ze stříbrného kovu. „Mám nový hodinky. Dostal jsem je od ženy k narozeninám. Jsou na sekundu přesný. Moje žena taky.“ Porota i přihlížející Clarkův vtípek odměnili smíchem. To ho nejspíš povzbudilo, takže pokračoval: „Věděl jsem, že kdybych přišel pozdě, práskla by mě pánví po hlavě.“ Zašel příliš daleko. Nikdo se nezasmál.

Soudkyně Moodyová si v nastalém tichu odkašlala.

„Co je to pánev?“ zeptala se šeptem mladá žena na galerii.

Murray si rychle vzal slovo a obrátil se k svědkovi. Nechtěl, aby se z jeho výslechu stala fraška. „A pokusil jste se zhruba v době smrti Edie Piaf k Richardu Simmsovi přiblížit?“

Napoleon Farrato se zvedl ze židle a vypnul hruď. „Námitka, Ctihodnosti. Otázka je zavádějící.“

Murray skoro nepostřehnutelně pokrčil rameny. „Pane Clarku, mluvil jste s…“

„Zavádějící!“ Farrato pořád stál v pozoru. „Všecko je to zavádějící.“

Soudkyně si povzdechla. „Přijímá se,“ řekla.

Murray tentokrát rameny nepokrčil a zatvářil se soustředěně. „Co jste udělal, když jste obžalovaného uviděl?“

„Chtěl jsem k němu jít a říct mu o podpis, ale on se otočil a šel pryč.“

„Zavolal jste na něho nebo jste za ním šel?“

„Ne. Víte, dost mě překvapilo, že ho vidím. Hrozně dlouho ho obdivuju a představte si to, najednou tam stál přímo přede mnou. Je slavnej a je to skvělej muzikant. Byl jsem z toho úplně mimo. Než jsem se vzpamatoval, byl zase pryč, ztratil se v davu. Ten den bylo venku plno lidí, a tak jsem neměl možnost si se svým idolem promluvit.“

„A k tomuhle došlo zhruba ve čtvrt na tři?“

„Přesně ve čtvrt na tři.“

„Přesně,“ zopakoval Murray trochu roztržitě.

Raper na lavici obžalovaných všemu přihlížel s kamennou tváří. Výraz jeho obličeje se proměnil, jenom když se podíval na Melanii, a pak se otočil, aby se ujistil, že v síni sedí jeho matka. Melanii najednou připadal zranitelný a dobrosrdečný. Ve tváři se mu zračila bolest.

Murray svědkovi poděkoval a posadil se. Farrato vstal, aby začal s výslechem. Upravil si příliš velký uzel na kravatě a začal přecházet sem a tam.

„Stihnete svědka vyslechnout, ještě než pro dnešek skončíme?“ zeptala se ho soudkyně.

„Ano, Ctihodnosti,“ odpověděl bez váhání Farrato, aniž by se zastavil. Na každou stranu udělal čtyři kroky a pak se překvapivě ladně otočil. „Budu stručný. Není nutné věc zbytečně protahovat,“ řekl. Po dvou krocích se zastavil a udělal baletní otočku směrem k svědkovi. „Pane Clarku, je pravda, že bydlíte deset bloků od domu pana Simmse?“

„Ano. Rád se…“

„Úplně mi postačí obyčejné ano, nebo ne,“ přerušil ho Farrato.

„Pane Farrato,“ ozvala se soudkyně unaveně. „Svědky instruuji já.“

„Promiňte, Ctihodnosti, jenom to nechci protahovat.“

„To jsem ráda,“ řekla soudkyně.

Farrato zvedl obočí a netrpělivě se podíval na Clarka.

„Ano,“ řekl Clark.

„Je také pravda, že příští měsíc máte předstoupit před soud za fyzické napadení?“

„Ano, to je taky pravda.“

„Protože jste svoji manželku zbil tak surově, že skoro přišla o oko a bude muset podstoupit plastickou operaci levé lícní kosti?“

„Ehm… Ano.“

„Proč jste se dobrovolně přihlásil jako svědek?“

„V televizi jsem viděl, z čeho Zmetka obvinili. Pak jsem o tom ještě četl v novinách a uvědomil jsem si, že je mojí povinností postavit se na stranu pravdy.“

Z posledních slov bylo patrné, že Murray svého svědka dobře připravil, ale Farrata to rozzlobilo jenom trochu. „Takže konáte svou občanskou povinnost?“

„Přesně tak. Jednak to a pak taky mám rád Zmetkovu muziku. Podle mě je to básník ulice.“

„Slíbili vám něco za svědectví ve prospěch obžalovaného, pane Clarku?“

„Jestli mi něco slíbili?“

Farrato přikývl. „Protislužbu. Sám jste řekl, že Richard Simms je slavný. A k tomu bohatý. A vy potřebujete dobrého právníka. Možná, že pan Simms nebo někdo z jeho lidí se postarají, abyste nemusel platit soudní výlohy. Možná dokonce sám pan Murray bude tak laskav a…“

„Námitka,“ řekl Murray stejně znaveně jako předtím soudkyně, když chtěla právníka umlčet.

„Přijímá se.“

„Slíbili vám něco za vaše svědectví?“ zeptal se znovu Farrato svědka.

„Ne. Rozhodně ne!“

„Miluje vás vaše manželka?“

„Námitka!“ ozval se Murray.

„Řeknu to jinak,“ pravil Farrato, ještě než soudkyně otevřela ústa. „Pane Clarku, domníváte se, že vás vaše manželka miluje?“

Clark se zmateně podíval na soudkyni, která mlčela. „Jo. Teda ano, určitě mě miluje.“

„Lhala by, aby vás uchránila před vězením, ačkoli jste ji skoro umlátil?“

„Nechte si to, jo?!“

„Námitka.“

„Přijímá se,“ řekla soudkyně a otočila se k Farratovi. „Dobře víte, že vaše chování je neomluvitelné, pane žalobce.“

„Nemám další otázky, Ctihodnosti.“

„Výborně. Takže se pomalu blížíme ke konci. Odročuji jednání na zítřek.“

Když soudkyně vstala, všichni přítomní v síni udělali totéž a vyčkali, až odejde. Teprve potom se sami vydali k východu. Melanii to připadalo jako zbytečné lpění na tradicích a ceremoniích. Otrocké dodržování zaběhnutých pravidel mohlo snadno zastínit pravdu.

Poslední otázka, jestli si Clark myslí, že by kvůli němu jeho žena lhala, Melanii zaujala. Přemýšlela o ní, když vstala a spolu s ostatními porotci se chystala k odchodu. Farrato jim vlastně naznačil, že paní Clarková by manželovu verzi potvrdila. Farrato věděl, že pokud by jí porota uvěřila, mohla by snadno uvěřit i Clarkovi. Proto se její případné svědectví snažil dopředu zpochybnit, stejně jako zpochybnil svědectví jejího muže.

Co když Clark lže? Melanii jako křivopřísežník nepřipadal. Měl na sobě střízlivý oblek, hnědou kravatu a v kapse saka kapesník stejné barvy. Z jeho modrých očí ani mopsího obličeje žádná záludnost nečišela. Působil příjemně, jako člověk neschopný podrazu.

Jenže podle Farratových slov zmlátil svou ženu.

Proč by kvůli němu v tom případě lhala? Její muž jí přece ublížil, takže by spíš měla lhát, aby mu uškodila, ne aby mu pomohla. Pokud je Clark prospěchář, který křivě vypovídá, protože od rapera očekává odměnu, sotva se o ni podělí s manželkou, jíž roztříštil lícní kost.

Možná by lhala i pod přísahou, protože se ho bojí.

Anebo by to udělala čistě proto, že Clarka miluje, i když ji bije. Melanie to nechápala, ale věděla, že je to běžné.

Některé ženy jsou kvůli lásce schopny neuvěřitelných věcí.

26

„Žádná sláva to teda není,“ řekl Looper.

„To je tím, že stárneš,“ popíchla ho Nell.

„Dobře víš, o čem mluvím.“

Stáli s Beamem poblíž barevných vlajek na stožárech před Rockefellerovým centrem. V suterénu pod nimi se nacházela restaurace, k níž každou zimu přibylo kluziště. Kolem pobíhali obchodníci v oblecích a vyhýbali se pomalejším a ležérněji oblečeným turistům, kteří zevlovali kolem a všechno fotografovali. Málokdo si všímal hezké drobné ženy s praktickým krátkým účesem, v džínsech a černém blejzru. Stála mezi hranatým mužem v laciném hnědém obleku a vysokým atletem oblečeným do kvalitních šedých šatů. Docela dobře to mohl být bankéř nebo ředitel nadnárodní společnosti. Jen kdyby se nehrbil a neměl velikánské, hromotlucké ruce. Možná se kdysi proslavil jako hráč fotbalu nebo baseballu a turisté by ho měli znát. Pokud ho náhodou nezahlédli v televizi anebo nespatřili jeho fotografii v novinách, vůbec by je nenapadlo, že je to policista, který pátrá po sériovém vrahovi. A tak se k němu žádný z nich nepřiblížil ani na něj nenamířil objektiv fotoaparátu, i když vypadal jako Pan Někdo.

„Technici z té pásky nic moc nedostali,“ řekl Beam. „Vrah nebude žádný drobeček. Pohodlně se vešel do auta Tiny Flittové, a to je dost velké. Ale jelikož se s páskou nedá nic dělat, vůbec nevíme, jak vypadá v obličeji.“

„Jaké je rasy?“ zeptala se Nell.

„Nedá se to poznat. Na nahrávce je z něj jenom stín.“ Beam věděl, že Helen Imanová ho odhaduje na bělocha, ale jen díky tomu, že většina sériových vrahů měla bílou pleť.

Kolem prošel jakýsi muž. Pokoušel si ve větru zapálit cigaretu, ale když se mu to napotřetí nepovedlo, vzdal to. Odhodil očouzenou cigaretu a šel pryč. Cigareta dopadla na zem a skutálela se do kanálu. Looper se zatvářil, jako by se za ní chtěl vrhnout, aby zachytil alespoň závan kouře.

Beam si všiml, jak se Nell na svého partnera opovržlivě podívala. Pátrání je všechny vysilovalo. Doufal, že vrah přestává být obezřetný a oni ho brzy dopadnou. Nell s Looperem si lezli na nervy. Da Vinci cítil čím dál větší tlak ze strany nadřízených i zvenčí a reagoval na něj podrážděně. A pak tu byli ostatní obyvatelé města a také velký počet bývalých a budoucích soudních porotců. Ti všichni se stávali vrahovými potenciálními oběťmi. Beam také začínal být protivný a čím dál tím častěji myslel na Nolu Limovou. Možná chybuje stejně jako vrah, kterého pronásleduje.

Pátrání se mu začíná podepisovat na psychice, což v téhle fázi není neobvyklé, protože se množí části skládačky, které do sebe vůbec nezapadají.

To ale nijak nevysvětlovalo, proč v Beamových myšlenkách i snech Nola pořád víc splývá s Lani.

„Zatím jsme neobjevili nic, co by Spravedlivého vraha spojovalo se smrtí Tiny Flittové,“ řekl. „Máme jenom písmeno S napsané krví na okno auta. Pořád si nejsem jistý, jestli to neudělal někdo jiný a jenom ho nenapodobil.“

„Tak to jsme na úplně mrtvém bodě,“ poznamenal Looper s předstíraným zájmem a naposledy se melancholicky podíval na cigaretový kouř, který se rychle rozplýval nad kanálem. „To písmeno je přece pojítko,“ dodal. Na Beama nebylo dobré moc machrovat.

„Jedno písmeno nám jako vzorek písma nestačí,“ řekla Nell. „Ledaže by psal švabachem nebo něčím podobným.“

„Jako Němec?“ zeptal se Looper.

Nell se neobtěžovala s odpovědí, protože věděla, že ze sebe schválně dělá hlupáka, aby ji naštval. Pohled na kuřáka, jak si pokouší zapálit, ho nabudil. Začal se chovat podrážděně a popuzoval své okolí. Nell to už dobře znala. „Použil jinou zbraň a vybral si jinou oběť – řadového porotce, ne předsedu. Myslím, že Beam má pravdu. Možná ho někdo napodobuje.“

„To určitě. Jenom kvůli jiné zbrani a jiné oběti,“ řekl Looper.

„To krvavé písmeno ho mohlo napadnout dodatečně, aby od sebe odvedl pozornost.“

„Jakou pozornost?“ zeptal se Looper. „Oběť přece byla v porotě, které předsedal její muž. Ta porota osvobodila vraha.“

„A právě proto si napodobitel mohl myslet, že mu to vyjde, když Tinu zabije a její krví napíše na okno S.“

„Měl jsem za to, že jsi povídala něco o tom, že ho to napadlo dodatečně,“ namítl Looper.

Beam se rozhodl jejich debatu ukončit, než se mu poperou před očima.

„V tomhle případě nemůžeme úplně vyloučit, že to někdo nafingoval,“ řekl. „Navíc jsme všichni pod velkým tlakem. Včetně vraha.“

„Co ty vlasy, co se našly v autě Flittové?“ zeptal se Looper, aniž by se podíval na Nell.

No sláva, pomyslel si s úlevou Beam. „V laboratoři říkali, že čtyři z nich jsou její. Další dva, ze zadního sedadla, patří jejímu muži.“

„Myslíte, že si to manžílek v autě rozdával s nějakou jinou než se svojí ženuškou?“ zeptal se Looper.

Nell se na něho znechuceně podívala.

„Nebo že by si to s Tinou rozdával na zadním sedadle?“ spekuloval dál Looper, možná jenom aby popíchl Nell. „Některé páry tohle děsně rajcuje. Možná si u toho připomínají svoje úplně první číslo.“

Nell se mu chystala odpovědět, takže se do hovoru zase vložil Beam: „Nenašly se tam žádné chloupky.“

Looper se zatvářil zklamaně.

„V laboratoři mi řekli, že manželovy vlasy se tam mohly dostat otevřeným oknem nebo klimatizací. Náš problém je, že žádný z těch vlasů nepatří vrahovi.“

„Mohl mít na hlavě čepici, aby po sobě v autě nic nenechal,“ řekl Looper.

„Anebo byl…“

„Já vím,“ přerušil Nell Beam. „Plešatý. Už jsme to s da Vincim probírali. Podle techniků z laboratoře je možné, aby pod čepicí zůstaly vlasy, které by po sobě pachatel jinak zanechal. Každému člověku za den vypadne asi osmdesát vlasů.“

„Úplně každému?“ zeptal se Looper a prohrábl si řídnoucí kštici rozcuchanou větrem.

„Ano,“ potvrdil mu Beam. „V průměru.“

„Pokud není…“

„Plešatý,“ dokončil místo Nell Looper.

„Anebo se nedávno učesal,“ řekl Beam. Vítr zesílil a vlajky nad jejich hlavami začaly pleskat jako plachty lodi. Jejich kladky hlasitě narážely do ocelových stožárů. „V laboratoři zjistili ještě něco – že mezi vlasy, které jsme našli na místech činu, neexistují dva identické. Každý patří jiné osobě.“

Chvíli bylo ticho, jak Nell s Looperem vstřebávali Beamovu informaci.

„Takže to nebyl jeden vrah?“ ozval se nakonec Looper.

„Anebo jeden vrah v čepici,“ řekla Nell.

„Případně s pleší,“ dodal Beam.

Když Melanie stiskla příslušné tlačítko na dálkovém ovládání, na televizní obrazovce se objevil moderátor Geraldo Rivera. Ptal se několika advokátů, jejichž vážné obličeje byly na obrazovce poskládané do mozaiky, co podle nich bude znamenat svědectví Merva Clarka v případu rapera Zmetka.

Melanie dostala instrukce, že nemá číst, poslouchat ani sledovat cokoli, co se tyká soudu. Když zaslechla, jak jeden z advokátů říká: „…problém pro obžalobu. Zmet…,“ přepnula na další program.

„Clark vypověděl…,“ ozvalo se.

Znovu stiskla tlačítko, aby mohla projít ostatní kanály. Ztišila zvuk a sledovala, jak naskakují. Na většině se řešil raperův soud. Melanie se chvilku dívala na zpomalený záběr, ve kterém Zmetek se svým doprovodem vchází do soudní budovy. Smutně se usmíval do kamery.

Z dalšího kanálu k jejím uším dolehlo: „…tvrdí, že soudkyně zvažuje setkání poroty v ústraní.“

Melanie přepnula dál a pak se vrátila zpátky. Na obrazovce běžela reklama s mluvící kachnou.

Vypnula televizi, aby se na ni nemusela dívat ani ji poslouchat. Dnes si dokonce nekoupila noviny. Před zprávami o průběhu soudu však nebylo úniku.

Soudkyně Moodyová zřejmě dospěla ke stejnému názoru, a proto zvažovala možnost izolovat porotu od zbytku světa.

Melanii se to vůbec nezamlouvalo. Nechtělo se jí sedět někde v hotelu, navíc určitě na jednom pokoji s další porotkyní, aby město ušetřilo. Kromě toho by se porotci sotva vyhnuli diskuzím o případu, když by byli zavření v jednom hotelu, nejspíš by jedli společně a každý den by jezdili k soudu a zpátky v jednom mikrobusu.

Kromě toho existovaly i další nevýhody. Soud porotcům dával hotovou almužnu, která jim rozhodně nedokázala vynahradit plat z jejich občanských povolání, jenž se jim až do vyřešení případu pozastavil. Melanii už docházely peníze a ubohá odměna od města jí k přežití nestačila. Účty musela platit dál a peníze jí z konta mizely neuvěřitelnou rychlostí. Měla pocit, že se jí několikanásobně zvýšily výdaje.

Co kdyby použila úspory?

Ani náhodou. Melanie se potřebovala vrátit do práce.

V Regál Trucking ji už určitě nutně potřebují. Nikdo nedokáže řídit chod kanceláře tak jako ona. Mohlo by se snadno stát, že se do kamiónů naloží nesprávné zboží. Nějaký nešika může někam založit konosamenty nebo náklad poslat nesprávnému odběrateli. Ve všem bude hrozný binec a Melanie to bude minimálně měsíc dávat dohromady.

Mnohem horší by ovšem bylo, kdyby všechno hladce fungovalo bez ní. Irma Frinkleová z oddělení pohledávek, která Melanii v době její nepřítomnosti zastupovala, by její post ochotně převzala natrvalo.

Melanii představa sesazení z postu, nebo dokonce ztráty zaměstnání trápila. Vůbec si nepřála prosedět zbytek procesu někde zavřená. Obzvlášť teď, když nabývala přesvědčení o Zmetkově – vlastně Richardově – nevině. Určitě ho zatkli nějakým hrozným nedopatřením anebo to na něj někdo nastrojil. Slavným lidem se takové věci stávají často, obzvlášť takovým, jako je Richard, jehož tvorba je kontroverzní i populární zároveň. Melanie cestou domů dokonce zaslechla útržek jeho písničky, který k ní zalétl z jednoho auta v zácpě: „Ta čubka mě práskla, tak to jí nedaruju, nedala si majzla, teď ji odkrágluju!“ Pak naskočila zelená a auto s dunícím rádiem odjelo. Takový text mohl snadno inspirovat nějakého šílence, aby se na Richarda pokusil shodit vraždu Edie Piaf, jenom aby mu ublížil.

Podle Melanie by se policie měla víc věnovat skutečným zabijákům, jako je například Spravedlivý vrah. Takovým, co krouží po městě a opravdu škodí společnosti. Jestli se najdou další mrtví předsedové, za chvíli nebude nikdo chtít zasedat v porotě. Poslední oběť navíc byla řadová porotkyně, ne předsedkyně. Teď už si vůbec žádný porotce nemůže být jistý životem. A proč by vlastně měli sloužit? Kromě hmotného strádání jim hrozí, že je o práci připraví nějaká Irma Frinkleová – ta čubka! Pokud navíc budou projednávat závažný případ, mohou přijít o život. Melanie rozhodně nepatřila mezi strašpytle, ale Spravedlivý vrah jí občas naháněl hrůzu. A to v případu Zmetka – Richarda – ještě nedošli k žádnému rozhodnutí. Pokud ho porota osvobodí, což se Melanii jevilo hodně pravděpodobné, co se stane potom? Kdy se má začít bát?

Tuhle otázku si poslední dobou kladla každý večer před spaním.

Da Vinci dostal pořádně vynadáno a vůbec se mu to nelíbilo. Respekt, který měl vůči náčelníkovi, dostal značné trhliny, skoro se rozplynul v bouři nespravedlivého obviňování. Da Vinci věděl, že jde o peníze, a chápal to, ale připadalo mu, že se do něho náčelník opřel trochu moc tvrdě. Moc na něj tlačil. Věděl, že se očekává, že na Beama vyvine stejný tlak jako jeho nadřízený na něho.

Beamovi se nadávalo špatně. Seděl před da Vincim a klidně se mu díval do očí. Dobře věděl, o co kráčí, sám to zažil, a dával to nadřízenému jasně najevo. Da Vinci měl silný dojem, že Beam si s tím vůbec nedělá hlavu. Jenom hodlá počkat, až se da Vinci vyzuří.

Tak proč se zbytečně rozčilovat? Da Vinci se rozhodl neplýtvat energií. „Náčelník mě kvůli pátrání po Spravedlivém vrahovi pěkně seřval,“ řekl prostě.

Beam mlčel jako zařezaný.

„Do prdele!“ vyštěkl da Vinci.

„Souhlas,“ utrousil Beam. Dokonce se snad usmál.

„Řekl mi, že komisař chce, abychom to co nejdřív rozlouskli. Lidi se za každou cenu snaží vyhnout službě v porotě a u soudů dochází k prodlevám, že byste tomu nevěřil.“

„Ale věřil,“ odtušil Beam. Rozhodl se da Vincimu poskytnout nějaké sousto pro šéfa, který toužil po povýšení, aby mohl od policie odejít do komunální politiky. „Domníváme se, že Tinu Flittovou zabil někdo jiný.“

„To nemyslíte vážně.“

Beam se znovu skoro nepostřehnutelně usmál. „Naprosto vážně.“

„Zrovna vy! Vždyť přece dobře víte, že ten uchyl klidně mění způsob práce, jak se mu zachce.“

„Vím to mnohem líp než náčelník s komisařem.“

Da Vinci Beamovu šlechetnost jako obvykle rychle odhalil, ale nedal na sobě nic znát. Nedal najevo ani vděk. „No, vyloučit se to opravdu nedá,“ připustil. „Četl jste už zprávu z laboratoře?“ zeptal se.

Beam přikývl.

„Kromě krvavého S nemáme nic, co by dokazovalo, že Spravedlivý vrah byl s Flittovou v autě, když zemřela,“ řekl da Vinci. „Žádné otisky, vlasy, šmouhy ani šlápoty, žádné DNA. Jak to, že po sobě ten hajzl nikdy nenechá vůbec žádné stopy?“

„Je chytrý a umí v tom chodit. Teď už si připadá jako umělec. Každou další vraždu provede líp než tu předchozí.“

Da Vinci si přejel rukou po obličeji. Přitlačil, až ho zabolel nos a začaly mu slzet oči. „Máme vůbec šanci ho dostat?“ otázal se.

„Taky jsme umělci,“ odvětil Beam klidně.

„Pro náčelníka a určitě i komisaře jste pořád policajt, Beame, i když tu nejste trvale zaměstnaný. Mašinérie vás bez rozpaků obětuje. Klidně vás odepíšou.“

„Anebo vás.“

„O tom ani nemluvím.“ Da Vinci najednou bez přemýšlení napřáhl ruku a pohladil naleštěný mosazný motocykl, který stál na rohu psacího stolu jako upomínka na jeho začátky u policie. „Na motorce jsem jezdil hrozně rád, ale nechce se mi k tomu vracet, Beame. Zrovna jako vy byste nechtěl znovu dělat pochůzkáře.“

Poplácal motorku jako psíka a opřel se do křesla. „Chápete, co se vám snažím říct?“

„Pochopil jsem to, hned jak jsem vešel,“ odpověděl Beam. „Pokud budete muset rozhodnout, kdo z nás dvou dostane padáka, budu to já.“

„Přesně tak. Nerad bych tu plácal nesmysly o tom, že vám nic nehrozí. Mrzí mě to, Beame, ale tak to prostě chodí. Člověk je člověku vlkem. Musíme se s tím smířit.“

Beam vstal a chystal se k odchodu. „Tak se mám na co těšit,“ řekl.

„Já vlastně taky,“ podotkl da Vinci.

„Teď plácáte nesmysly.“

Da Vinci se snažil zachovat kamennou tvář, ale musel se tomu usmát.

„Jo, to máte pravdu. Plácáme oba dva. V některých věcech jsme úplně stejní, Beame.“

„Jenom v některých.“

„Všiml jsem si, že Nell s Looperem začínají být podráždění.“

„To my všichni. Hlavně náš vrah.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Jistě. Vím, jak to chodí. Zeptejte se Helen Imanové.“

„Možná vás poslechnu.“

Beam byl výrazná osobnost, takže když odešel, v kanceláři po něm zůstalo téměř hmatatelné prázdno. Da Vinci seděl za psacím stolem a po těle mu vyrážely krůpěje potu. Hřbetem pravé ruky roztržitě polaskal motorku. V hlavě mu divoce vířily myšlenky.

Najednou mu přítele Beama bylo líto. Byl to čestný, tvrdý policajt ze staré školy, nebojácný a doopravdy chytrý. Da Vinci snad nikdy nepotkal lepšího člověka, natož lepšího policajta.

Život si s lidmi krutě zahrával a neuvěřitelně krutě je nechával bloudit v kruzích.

27

Adelaida Starrová seděla v taxíku a obhlížela První ulici. Připadala si silná, pružná a krásná.

Byla připravená.

Nemýlila se. Měřila sice necelých sto šedesát centimetrů, ale měla pevné, svalnaté tělo. V poměru k němu měla příliš dlouhé nohy i krk, takže když vedle ní nikdo nestál, vypadala mnohem vyšší. Hlavu jí zdobila rezavá hříva a z obličeje jí zářily zelené oči. Měla pihovatý nos a hezky tvarovanou bradu, která svědčila o značné odhodlanosti. V divadle vypadala skvěle ze všech míst hlediště. Navíc uměla zpívat. Sice líp tančila a v jejích pohybech se podmanivě snoubila troufalost s elegancí, ale zvládla zazpívat i muzikálovou písničku. Navíc se dovedla prodat, což bylo nejdůležitější.

Určitě brzy dostane větší a náročnější roli, ve které nebude jenom tančit, ale i zpívat. Odejde ze sboru. Co když se to stane právě dnes ráno? Je jí devětadvacet, má talent i půvab, tak proč by to nemělo zrovna dnes vyjít?

„Taky jsem se kvůli tomu dost nadřela,“ řekla nahlas.

„Říkala jste něco, madam?“ zeptal se řidič a podíval se do zpětného zrcátka, aby na ni viděl, a přitom málem narazil do taxíku před sebou. Muž byl snědý a na hlavě měl umně uvázaný modrý turban, ale mluvil čistě, bez přízvuku.

„Jenom si povídám sama se sebou.“ Adelaida se na muže usmála a sledovala výraz jeho černých očí. Taxikář roztál. Jistě, je sebevědomá. Jedna tanečnice z menšího divadla, kde právě vznikala nová muzikálová komedie Odhalení, jí mezi čtyřma očima prozradila, že by ji producenti rádi obsadili do vedlejší role.

Uvelebila se na sedadle a znovu se zadívala na ulici zalitou sluncem. Vtom jí v kabelce zavibroval mobil. Obratně ho vytáhla ven a dávala si přitom pozor, aby si nezlomila nehet. Jediným pohybem telefon otevřela a ohlásila se.

„Tady Barry, Ady.“

Volal jí Barry Baxter, její manažer. Z jeho tónu okamžitě pochopila, že pro ni nemá dobré zprávy. Že to vůbec brala! „Tak povídej, Barry,“ řekla zvláštním tónem. Taxíkář se starostlivě podíval do zrcátka.

„Nedurdi se, vůbec nic se nestalo.“

„Tím si nejsem tak jistá, Barry.“

„Sedíš?“

„Jo. Zrovna jsem v taxíku a jedu do divadla na konkurz.“

„Obávám se, že sis peníze za jízdné radši měla ušetřit. Právě mi volal Gerald, že tu roli už obsadili.“

„Jak je to sakra možný?“ Všimla si, že řidič přimhouřil oči.

„Producent to dal nějaký kamarádce z Chicaga. Je to herečka, jmenuje se Tiffany Taftová. Hraje v nějakým nezávislým kuse, co končí. Gerald povídal, že z ní byli úplně vedle, a navíc k tomu už hrála v nějakým místním divadle. Byla na jevišti jenom deset minut a okamžitě ji vzali.“

„Podělaný Chicago. Posraná Tiffany.“

„No jo.“ Když mlčela, dodal: „Je mi to líto, Ady. Vypadalo to skvěle. V tyhle branži se někdy lže, víš?“

Adelaida se zhluboka nadechla. „Všimla jsem si. Až na tebe je to všechno jeden ksindl. Já se s tím nějak vyrovnám, Barry,“ ujistila ho. Pokud ovšem neztloustne, nenatáhne si šlachu nebo jí úplně neseschne pleť, jako se to stalo Erin McCainové. Ta je také zrzavá a dneska už si ani neškrtne. A Adelaidě je už devětadvacet.

„Já vím, že to zvládneš, Ady. Možná líp než já. Tohle je prostě na pytel. Byl jsem si jistej, že ta role je na tuty tvoje.“

„To já taky.“

„Ale ta hra stejně není nic světobornýho.“

„Je skvělá, Barry.“

„Byla by, kdybys v ní hrála ty. Teď už mi to tak nepřijde. Vážně pochybuju, že nějaká čůza dokáže bejt tak roztomilá jako ty. A přesně to ta role potřebuje – hezkou holku se silným hlasem, která to pořádně rozjede. Je pro tebe jako dělaná, Ady.“

Adelaida se usmála a taxíkář se rozveselil. „Ještě před pár minutama jsem si připadala nádherná,“ řekla. „A teď jsem na prášky. V tyhle branži člověk fakt dostane pořádně zabrat.“ Je jí devětadvacet. Jak dlouho bude schopná hrát roztomilé žáby? „Asi půjdu zapít žal hrnkem dobrýho kafe.“

„Nic jinýho ti zatím nezbejvá.“

„Tak já končím. Jestli vyměknu a zastřelím se, odkazuju ti všechno, co mám.“ Adelaida zavřela telefon a schovala ho zpátky do kabelky. „Zastavte tamhle, u Starbucks,“ řekla zpětnému zrcátku a ukázala na druhou stranu ulice.

Taxík zastavil kousek před křižovatkou. „Pro vás cokoli, madam,“ řekl řidič.

Jo, všechno. Adelaida vytáhla ruku z kabelky a klouby zavadila o kus papíru. Byla to pošta, kterou při odchodu z domova ve spěchu vytáhla ze schránky. Ani se na obálky nepodívala, nacpala je do kabelky a vyběhla ven, protože kolem zrovna jel volný taxík. Mávla na něj, a když nasedala, pomyslela si, že má určitě šťastný den.

Nechala obálky v kabelce, vytáhla peněženku a zaplatila taxíkáři.

Adelaida to s pitím kávy nemyslela vážně, ale když vystoupila z vozu, řekla si, že jedno latte vlastně není až tak špatný nápad. Stejně nemá kam jít. Přehodila si přes rameno kabelku a sportovní tašku s věcmi na tancování a plavně kráčela přes ulici ke Starbucks. Na semaforu pro chodce byla červená, ale auta, která odbočovala z Padesáté čtvrté na První, kvůli Adelaidě sama od sebe zastavila.

Z kavárny už zmizela většina hostů, kteří tam chodili na snídani. Adelaida si objednala velké latte a cestou do boxu si na čtení vzala zmačkané Daily News. Když se cítila hodně mizerně, úplně se ponořila do zpráv o neštěstí druhých a přestala vnímat svět. Adelaida se zásadně odmítala litovat. Vždycky byla pyšná na to, že se z každé rány osudu dokáže otřepat a rvát se dál. Stačilo, aby člověk zvolil správný přístup, byl hvězdou ve své vlastní hře, a všechno se mu dařilo. Musel umět přizpůsobit skutečnost svým potřebám. Navíc má Barry možná pravdu, když Odhalení považuje za propadák.

Během půlhodiny přečetla všechny články, které ji zajímaly. Nálada se jí trochu zlepšila. Chvíli pozorovala uspěchané kolemjdoucí na ulici. Jako by všichni spěli k nějakému cíli. Všichni kromě Adelaidy.

Hlavně nefňukat! Vždyť to není jediný muzikál, který se v New Yorku hraje. Mimo Broadway i na ní.

]e to přece jednoduché. Po hezkých a roztomilých tanečnicích bude vždycky poptávka. Adelaida umí být neodolatelná. Ohromně neodolatelná.

Řekla si, že si ještě přečte něco o Spravedlivém vrahovi. To ji trochu rozveselí.

Pak si vzpomněla na obálky, které si ráno strčila do kabelky. Všechny je vyndala ven a rozložila je na stole jako karty. Byly tři. V první našla nabídku životního pojištění. V druhé dopis od kamarádky z vysoké, s níž nemluvila šest let. Měla ho opsat a poslat dalším pěti lidem, aby nechytila nakažlivou nemoc a měla štěstí. Lidé, kteří to neudělali, dopadli hrozně špatně. Několik jich dokonce přišlo o život. Adelaida si přečetla přiložený dopis. Stálo v něm, že bude zdravější, šťastnější a bude dlouho žít, když bude souložit jedině za svitu aromatických svíček, které může touto cestou získat. Nemusí je kupovat, stačí, když dopis pošle dalším pěti kamarádkám. To určitě.

Adelaida dopis odložila vedle nabídky životního pojištění s tím, že je cestou domů někde vyhodí. Třetí obálku musela rozříznout plastovým nožem, protože si o druhou bolestivě zatrhla fialově nalakovaný nehet.

Ježkovy oči!

Povolávají ji do soudní poroty.

28

Looper jel domů policejním autem bez označení, a tak Nell svezl na metro. Nell za sebou měla dlouhý den, ve vagónu bylo dusno k zalknutí a od stanice domů musela ve vedru ujít ještě pěkný kus cesty.

Hrozně ji bolely nohy, takže když vešla do bytu, dobelhala se k pohovce a vyčerpaně na ni dopadla, i když viděla, že na záznamníku bliká červená kontrolka a oznamuje jí, že má několik zpráv. Nohama si vyzula černé boty s nízkým podpatkem, natáhla nohy před sebe a zahýbala palci.

Má policajtské nohy, možná už jí úplně zploštěly. Stal se z ní trapný prototyp klasické policistky.

Najednou si uvědomila, že něco není v pořádku. Vzadu po krku jí stékaly pramínky potu. Klimatizace v obýváku už zase nefungovala. Poslední dobou se to stávalo pořád častěji. Kde se fláká ten Terry Adams, co pracuje pro policajty a má jí udělat dobrou cenu? Bude muset zavolat někomu jinému, jenomže tu dobrou cenu opravdu potřebuje. Všichni opraváři teď navíc určitě nestíhají a žádný nebude ochotný přijít. Potřebuje, aby se u ní ten Adams ukázal nebo jí aspoň zavolal a pokusil se jí nalhat, že v tom vedru se klimatizace poroučejí jedna za druhou, že se od šesti ráno nezastavil a na Nell co nejdřív přijde řada. Očekávala aspoň něco takového. Od kolegů věděla, že Adams je herec, který opravuje domácí spotřebiče, aby se uživil, když nemá žádnou roli. Ráda by věděla, jestli umí přesvědčivě lhát.

Byl už večer, ale vzduch se pořád neochlazoval, a tak se Nell rozhodla zajít na večeři do příjemného, klimatizovaného bistra na nedaleké Sedmé ulici. Pak se hodlala vrátit domů, zjistit, jestli v obýváku není chladněji, případně zapnout klimatizaci v ložnici a číst si v posteli.

Když se s námahou zvedala z pohovky, všimla si červeného světélka na telefonním záznamníku. Možná, že jí opravář přece jenom zavolal a nahrál jí do schránky nějaké lži. Nejdřív si poslechne vzkazy a potom si do ložnice zajde pro pohodlnější boty.

Na záznamníku byla jenom zpráva od Jacka Seliga, manžela zesnulé Iris Seligové.

Podle přístroje volal před dvaceti minutami. Nell zvedla sluchátko a vytočila číslo uvedené ve vzkazu, dřív než ho zapomene.

Selig se ozval po druhém zazvonění.

„Doufal jsem, že mi zavoláte,“ řekl, když se mu Nell představila.

„Vzpomněl jste si na něco?“ zeptala se Nell.

„Vzpomněl na…? To ne. Vlastně ano.“ Hlas se mu nejisté zachvěl. „Trochu jsem vzpomínal na vaši návštěvu, slečno Coreyová, a napadlo mě, že bych vám mohl zavolat.“

„Týká se to vyšetřování?“

„Týká se to nás dvou.“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, co Selig říká. Chce ji sbalit! Nell se nezmohla na jediné slovo.

„Vím, že je to trochu neobvyklé, ale řekl jsem si, proč to nezkusit. Jsou to už dva roky, co… moje žena umřela. Nemyslete si, prosím, že jsem drzý, a klidně mě odmítněte, pochopím to. Vyšetřujete sérii vražd, obětí jedné z nich byla moje žena. Ale stalo se to před dvěma roky a já myslím, že pár neformálních setkání vyšetřování nijak nenaruší. Nevím, jestli má policie pro takové případy nějaká pravidla…“

„Co bych měla odmítnout?“ přerušila ho Nell.

„Večeři. Jenom vás chci pozvat na večeři, nic víc. Říkal jsem si, že byste si třeba chtěla popovídat i o něčem jiném než o práci.“

Nell si vybavila distingovaného, hezkého a nechutně bohatého Seliga. Dost starého na to, aby byl jejím… Prostě dost starého. Příliš starého. Představila si, jak na druhém konci jako nervózní školák čeká na odpověď. Na to, aby jí zavolal, musel sebrat dost odvahy.

„Pane Seligu…“

„Jenom spolu zajdeme na večeři a popovídáme si,“ ujistil ji. „Vím, že vám určitě připadám hrozně starý.“

„Je mi devětatřicet, pane Seligu. Mně už nikdo nemůže připadat starý.“

Kupodivu se zasmál. „Tak zlé to s vámi není.“

Jeho nápad jí nepřipadal moc dobrý, ale z nějakého důvodu ho nedokázala odmítnout. Bylo to Seligovým bohatstvím? Možná. Nebo jeho vzhledem? Měl půvab zralé filmové hvězdy, ale Nell si po svém boku nikdy nepředstavovala zralého muže.

Možná jenom předbíhá. Povídal, že zajdou na večeři a popovídají si.

Hm.

„Dáte mi čas na rozmyšlenou, pane Seligu?“

„Samozřejmě. Pokud chcete, považujte to za součást vyšetřování. Klidně na mě můžete pálit otázky, pokud s vámi budu moci chvíli pobýt.“

Musela se usmát. „Večeři s vámi bych rozhodně nepovažovala za součást vyšetřování,“ řekla.

„A co kdybychom spolu povečeřeli dnes večer, slečno Coreyová? Na to, jestli jste neporušila nějaké pravidlo, se svého nadřízeného můžete zeptat až zítra.“

„Vy jste ale pokušitel, pane Seligu.“ A k tomu velice okouzlující.

„Jen docela malý, slečno Coreyová.“

Nell cítila, že by to neměla dělat. Na druhou stranu si představila večeři s láhví vína v hezké restauraci, kde jsou na stolech opravdovské ubrusy. Obvykle se stravovala v mnohem levnějších zařízeních, která takový luxus postrádala. Restaurace bez samoobslužného pultu by byla docela příjemnou změnou.

„Co byste řekla Starému ovčínu?“ zeptal se Selig.

On jí snad čte myšlenky!

V Ovčíně byla jenom jednou, před deseti lety. Tehdy si do klína zvrhla žemlovku. Tenhle chlápek tam nejspíš chodí jednou nebo dvakrát týdně. A pokud miluje žemlovku, možná i častěji. Stačí přikývnout a…

„V telefonním seznamu je uvedená i vaše adresa. Řekněte ano a já vás do hodiny vyzvednu. Jste tam, slečno Coreyová? Neváhejte, mám ještě spoustu dalších obdivovatelek, které za vás ochotně zaskočí.“

Nell se zasmála. Selig nebyl podezřelý. Od vraždy jeho ženy uplynuly dva roky. Pokud věděla, nikdy neseděl v žádné porotě a s případem Spravedlivého vraha neměl nic společného. Když s ním povečeří, nikomu tím neuškodí. Může se o tom mezi řečí zmínit Beamovi, protože mu nechce nic tajit. „Zvete mě na rande?“

„Přesně tak, slečno Coreyová. Zvu vás na rande.“

„Mám pocit, že od obyčejné večeře a popovídání směřujeme někam jinam.“

„Budeme směřovat jenom tam, kam si budete přát, slečno Coreyová. Ale nezapomínejte, že už nejsem nejmladší.“

Cítila, že by mu neměla hned vyhovět. Matka jí před lety vštěpovala, že žena musí být pro muže cenná. Také se obávala, aby ze Seligovy strany nešlo jenom o chvilkový rozmar. Na to neměla náladu. Selig je multimilionář a určitě i obratný vyjednavač. Nebylo by moc chytré vzdát se mu rychle a hned souhlasit s každým jeho návrhem. Nell sebou nerada nechávala manipulovat a chtěla si zachovat sebeúctu.

„Co kdybychom šli zítra večer?“ navrhla.

„Skvělé.“

Tak. Přiměla ho ke kompromisu.

„Bude vám to vyhovovat kolem sedmé hodiny?“

Jestli jí to bude vyhovovat?

„Ano.“

Nell zavěsila a zeptala se sama sebe, jestli se nezbláznila. Na druhou stranu proč? Vždyť si jde jenom popovídat u dobrého jídla. Potřebuje přece trochu chodit mezi lidi. Nemůže se úplně obětovat policii. Beam to určitě pochopí, když mu to poví.

Jaké to vlastně bude jít na schůzku s šedesátníkem, který ji oslovuje slečno?

Určitě příjemné.

Adelaida zašla s třemi kolegyněmi na večeři do restaurace nedaleko tanečního sálu, kde trénovaly. Po jídle si daly kávu a víno. Všechny ji litovaly, ale zároveň se shodly, že neúspěch k jejich milované profesi zkrátka patří.

Když odcházely, všechny se po nadměrném množství vypitého vína trochu potácely. Včetně Adelaidy.

Po cestě domů bolest nad ztrátou role v Odhalení trochu polevila. Dobré jídlo, víno a společnost Adelaidě prospěly. Cestou od metra vystřízlivěla a dostala zase hlad.

Vystoupala po betonových schodech a zahnula za roh na spoře osvětlený chodník. Nejasně si uvědomovala, že za ní někdo jde. V tmavé ulici bylo ticho, takže za sebou slyšela lehké kroky, ale neotočila se.

Jazykem horečně dolovala kousek jídla zachycený mezi dvěma stoličkami a v myšlenkách se vrátila do restaurace. Objednala si vlasové nudle, ale moc jich nesnědla, protože se soustředila na hovor a hodně pila. Teď se nad svým nechutenstvím zamyslela. Určitě to způsobily starosti, které má. Co se ale snaží vytěsnit z hlavy – to, že nedostala roli nebo že ji povolali do soudní poroty?

Adelaida v porotě už jednou zasedala, a to asi před šesti lety. Pamatovala si, že když jí přišla podobná výzva jako dnes, hrozně ji to otravovalo. Nejdřív se ze své občanské povinnosti pokusila vyvléknout, ale pak se podvolila. Nakonec to nebylo tak strašné, jak si myslela. Dva dny rokovali o osudu zloděje aut a nakonec ho nechali zavřít. Většinu času museli poslouchat zástupce obžaloby, který donekonečna vysvětloval, jak se kusem drátu odemkne a nastartuje auto. Adelaidu jeho výklad zaujal, ale ne natolik, aby si podobnou zkušenost toužila zopakovat. Užitek jí to nepřineslo žádný, protože se nechystala v budoucnu krást auta.

Zaslechla šoupání kožených podrážek o chodník. Kroky se k ní blížily, ale Adelaida jim nevěnovala velkou pozornost. Plavným tanečním krokem pokračovala v cestě a v ruce pevně sevřela kabelku s povoláním. Byla rozčilená. Střízlivost vystřídala bolest hlavy a nevolnost. Takhle to dopadlo vždycky, když moc pila.

Jednou jí kdosi řekl, že jakmile si ji soudy uloží do databáze, už jí nedají pokoj. Možná proto se tolik lidí vyhýbalo své občanské povinnosti – protože jim pořád chodily obsílky. Adelaida se nechtěla stát jednou z nich, ale obávala se, že už ji stihl stejný osud.

Obávala se.

Na okamžik se zastavila a potom pokračovala v cestě. Nebyla už jen rozčilená. Měla strach. V novinách se pořád psalo o bizarních kouscích, jaké lidé prováděli, jen aby nemuseli zasednout v porotě. Báli se a nikdo jim to nemohl zazlívat. Kdokoli se mohl stát obětí šílence, kterému připadá, že nerozhodl správně. Adelaida byla přesvědčená, že by ji soud vůbec neobtěžoval, kdyby se tolik potenciálních porotců záměrně nevyhýbalo své povinnosti. Většina jejích známých tvrdila, že v porotě nikdy neseděli. Město prý má systém nastavený tak, že na člověka dojde řada jednou za deset let, ne za šest.

Šest let. Neseděla náhodou před šesti lety v jedné porotě poslední oběť, ta Tina, nebo jak se jmenovala? Nebyla předsedkyně, ale prachobyčejná porotkyně, přesně jako teď měla být Adelaida. A zaplatila za to životem. Nesešla ze světa zrovna příjemně.

Nedaleký dům osvětlila přední světla zatáčejícího auta a Adelaida koutkem oka zahlédla dlouhý stín člověka, který kráčel za ní. Potom se ulice zase ponořila do tmy.

Zatraceně! Kdyby tu roli v Odhalení dostala, určitě by do žádné poroty nemusela nebo by to aspoň mohla odložit. Musela by zkoušet a soudci by jistě pochopili, že je pro představení nepostradatelná. Žádné vysedávání ve vydýchané soudní síni a poslouchání nepříjemných tlachů. Žádné obavy, že se jí může něco stát, pokud policie nezabije nebo nechytí pana Spravedlivého.

Experti se shodovali v jednom – že vrah rozšířil své pole působnosti. Adelaida věděla, že se možná ocitla na okraji toho pole. Nehodlala na ně vstoupit ani jednou ze svých hezkých, roztomilých nožek.

Šoupavé kroky se k ní přiblížily a Adelaida vycítila přítomnost další osoby. Nezastavila se. Stín druhého chodce se vpil do jejího.

„Na tomhle místě by ses v noci neměla potulovat sama, holčičko. Nechceš doprovodit?“

Adelaida se zastavila a nehýbala se z místa. Pak se otočila a spatřila obrovského vousatého muže v tmavém roláku a džínsech. Černý plnovous měl zastřižený do špičky. V ruce držel bílou igelitovou tašku s nějakým těžkým předmětem.

Sotva uviděl její tvář, v očích se mu objevil podobný výraz jako ráno taxíkáři. Pokusil se o neodolatelný úsměv. „Jsi opravdu hezounká. Povídal jsem…“

„Jdi do prdele, kreténe!“ vyjela na něho Adelaida.

Muž o krok ustoupil. Ve vousech mu pořád svítil úsměv. Pak se najednou na místě otočil a rozběhl se přes ulici.

„Vůbec nevíš, o co přicházíš!“ křikl na ni z protějšího chodníku.

Adelaida se neobtěžovala s odpovědí. Měla mnohem důležitější starosti. Nehodlala v porotě strávit jediný den. Hned, jak zítra vstane, zavolá Barrymu. Hned, jak vstane.

Vyhrabala z kabelky propisovačku a na levou dlaň si podle zvyku napsala upomínku: Zavolat Barrymu.

Adelaidu totiž něco napadlo.

29

ST. LOUIS, 1989

April ukládala nákup do spíže. „Jsem úplně vyřízená,“ řekla najednou.

Spravedlivého to vůbec nepřekvapilo. April byla vyřízená čtyřiadvacet hodin denně. Částečně za to mohla deprese a částečně prášky, jimiž se pořád cpala. Doktoři nedokázali najít správnou kombinaci léčiv, která by jí konečně přinesla úlevu. Vyzkoušela už plno psychiatrů. V současnosti pravidelně docházela k psychoterapeutovi, jenž s ní její problémy rozebíral, a k psychiatrovi, který jí předepisoval léky. Medikamenty fungovaly spolehlivě jenom v jediném – vysávaly z ní energii. April celé dny prospala a zřídkakdy vycházela z domu. Dneska s ním šla do supermarketu jenom proto, aby si mohla vybrat jídlo, jež jí bude opravdu chutnat a zvýší její apetyt.

Na večeře v restauracích už neměli peníze a bydleli ve zchátralém nájemním domku se šindelovou střechou v nehezké čtvrti. V takovém prostředí se April sotva mohla vymanit ze zajetí deprese, ale ubohý zůstatek jejich účtu jim nic lepšího nedovoloval.

Spravedlivý otevřel ledničku a začal do ní ukládat potraviny. „Mám ti udělat nějaký jídlo?“ zeptal se manželky.

April odmítavě zavrtěla hlavou. „Vezmu si prášek.“

Spravedlivému se sevřel žaludek. V Aprilině případě to znamenalo totéž, jako když zdravý člověk řekne, že si dá šlofíka. Pokud ovšem nezkombinovala nevhodné prášky nebo si nevzala nesprávnou dávku, což se jí stávalo běžně. V takových případech začala vyvíjet přílišnou aktivitu, tvářila se zoufale a pohled na ni rval srdce.

Jednou svou depresi popsala jako pád do temné studny s kluzkými stěnami, která se pořád zužuje a nakonec člověka nadobro uvězní. V April narůstá jistota, že odtud nikdy nevyleze na denní světlo, jež jí už zmizelo z dohledu.

Spravedlivý uložil všechny potraviny na jejich místo. Zaslechl, jak April v koupelně rachotí lahvičkami s medikamenty. Když si do sklenice natočila vodu, aby koktejl zapila, ve starém potrubí zapraskalo.

Dvakrát si omylem vzala moc vysokou dávku, která by ji zabila, kdyby o ní nepověděla manželovi. Poprvé se to stalo v noci, když vedle něho ležela v posteli, a podruhé mu zavolala do práce, když byl zaměstnaný v nonstop supermarketu, který před nějakou dobou zkrachoval. V obou případech zavolal sanitku a April se na poslední chvíli dostala na ambulanci, kde jí dali vypít „uhlokoktejl“, jak tomu oba začali říkat. Neutralizovali obsah jejího žaludku a vypumpovali ho.

Když se to stalo podruhé, doktor Spravedlivému naznačil, že April se možná předávkovala schválně, protože se pokouší o sebevraždu, ale Spravedlivý mu nevěřil. Byl si jistý, že April nechce umřít. Udržoval ji při životě svým vlastním přesvědčením, že musí žít. Časem se všechno vrátí do normálu, i když to bude jiné, protože jejich syn Will se nikdy nevrátí. Půjde to, musí to jít. Spravedlivému lepší budoucnost občas připadala hodně vzdálená, ale rozhodně ne nedostižná.

Vešel do ložnice. April ležela oblečená na posteli, kterou celou věčnost nikdo neustlal. V okně hučela a skřípala stará klimatizace, která na vlhké letní vedro nestačila. Žaluzie na okně byly spuštěné. Špatně těsnily a kolem jejich okrajů do pokoje vnikalo světlo, ale v místnosti aspoň bylo šero. April občas trpěla nesnesitelnými bolestmi hlavy a ulevilo se jí jenom tehdy, když v přítmí nehnuté ležela v posteli.

Spravedlivý se posadil vedle ní. „Jak ti je?“ zeptal se.

Sevřela mu ruku. „Hrozně mě mrzí, že tohle musíš snášet,“ řekla.

Usmál se. „Nebude to trvat věčně.“

„Už to věčně trvá.“

Mlčky seděl na posteli a díval se, jak se jí pod zavřenými víčky pohybují oči. Věděl, že je vyčerpaná, ale nemůže usnout. „Bolí tě hlava?“ zeptal se.

„Ta ne. Ale všechno ostatní.“ Hrudník se jí zvedl a pak zase klesl. „Je to úplně zoufalý.“

Několikrát jí stiskl ruku. „Tohle neříkej. Jenom ti to tak občas připadá.“

„Vím, co kvůli mně zakoušíš,“ řekla se zavřenýma očima. „Není to fér.“

„Třeba se to srovná.“

S námahou se unaveně usmála sinalými rty. V koutcích se jí objevily hluboké vrásky. „Myslíš, že si jednou vyměníme role?“

„Dobře víš, co tím myslím. Náš společnej život se jednou zlepší.“

„Ty tomu věříš? Po tom, co jsme přišli o Willa?“

„Nebude to tak fajn, jako když tu s náma byl, ale může se to vylepšit.“

„No jo, to máš pravdu.“

Rozplakala se. Něžně ji pohladil po tváři, ale odvrátila od něho hlavu.

„Bojím se,“ řekla. „Pořád mám strach.“

„Z čeho?“

„Nevím. Asi z budoucnosti. Z ničeho a ze všeho. Už mě to unavuje.“

„Nemáš se čeho bát.“

„Kdybych…“

„Co?“ Z jejích pevně sevřených rtů pochopil, že má všeho dost, včetně jeho. Věděl, že by si měl lépe rozmyslet, co říká. Kdyby opravdu nebylo čeho se bát, určitě by strach neměla.

„Co kdyby ses trochu projel?“ navrhla. Dělal to vždycky, když oba věděli, že se schyluje k hádce. „Zajeď pro nějakou zmrzlinu.“

„Když jsme byli v obchodě, žádnou jsi nechtěla.“

„Zastav se u Teda Drewese a kup mi kelímek zmrzliny s čokoládovýma kouskama.“

Teď Drewes byl nejpopulárnější zmrzlinář v St. Louis. Když nastalo velké horko, jeho stánek celý den obléhali zákazníci. Dnes horko bylo. „Bude tam hrozně dlouhá fronta,“ namítl Spravedlivý.

April otevřela oči, podívala se na něho a usmála se. Tvářila se jinak než obvykle, když se schylovalo k hádce. „Fronty tam postupujou rychle a mně udělá dobře jenom hlubokozmrazená smetanová zmrzlina.“

„Nebo normální zmrzlina.“

„V tom je velkej rozdíl.“

Spravedlivý se sehnul a políbil ji na studené čelo. „Tak dobře. Jednu hlubokozmrazenou,“ řekl. Vstal a zašel do koupelny, aby si studenou vodou opláchl obličej a zápěstí. Když se vrátil do ložnice, zastrkoval si košili do kalhot. „Říkala jsi, že chceš čokoládovou?“

„S čokoládovýma kouskama,“ opravila ho. Oči měla zase zavřené a vypadala vyčerpaně. Než se Spravedlivý vrátí, April možná usne. Nevadí, kdyžtak zmrzlinu strčí do mrazáku a dají si ji později.

Vyšel z domu a zamkl ho. Potom nasedl do jejich pětiletého forda a rozjel se ke zmrzlináři.

U maličkého stánku bylo rušno, takže musel chvíli kroužit kolem, než se mu podařilo najít místo v odlehlé části parkoviště. Auto mělo mizernou klimatizaci, takže jakmile vypnul motor, dovnitř se vedralo horko.

Postavil se na konec dlouhé fronty u jednoho z okének. Dvacet minut se potil na přímém slunci, aby si mohl v sáčku odnést dvě zmrzlinové speciality.

Zpátky jel dalších dvacet minut.

Když dorazil domů, přistoupil ke dveřím ložnice. April nejspíš spala.

Nakoukl dovnitř a uviděl, že leží v posteli na boku, otočená zády ke dveřím. Zašel do kuchyně a uložil její zmrzlinu do mrazáku. Pak se posadil ke stolu a snědl svou čokoládovou pochoutku.

Něco mu tam nehrálo. V mrňavém, dusném domečku bylo podivné ticho. Dojedl, hodil obal od zmrzliny do koše a šel se ještě jednou podívat na April.

Ležela pořád ve stejné poloze. Chtěl zavřít dveře, aby ji nerušil, až si pustí televizi, když mu najednou došlo, že manželka leží úplně stejně jako předtím. Na pravém boku, s levým ramenem trochu nahrbeným a levou rukou otočenou dlaní vzhůru. Přes Aprilin oblý bok byly vidět jenom konečky prstů.

Spravedlivému se zastavilo srdce v hrudi a nohy mu zdřevěněly strašlivou předtuchou.

Nechtěl si manželku zblízka prohlížet, netoužil vstoupit do jiného, temnějšího světa, ale musel to udělat. Nemohl se vrátit do kuchyně, usednout zpátky ke stolu a předstírat, že o ničem neví. Přešel po prošlapaném koberci a přistoupil k posteli. Nohy mu vypovídaly službu, ale přemohl se. Sklonil se nad April a podíval se na ni.

Měla zavřené oči, ale její pokožka nevypadala normálně. Pomalu voskovatěla. Aprilina nehybnost připomínala strnulost kamene. Na koberci vedle postele se válelo několik prázdných ampulek a lahviček od léků. Původně obsahovaly Aprilinu železnou zásobu prášků, které delší dobu schraňovala. Doktor Spravedlivého varoval, že si je možná schovává. Spravedlivý zíral na prázdné obaly bez víček, na sklenici vedle nich. April do sebe nasypala úplně všechno, co v domě našla.

V pravé ruce držela kus zmačkaného papíru. Možná mu na něj napsala nějaký vzkaz. Když jí ho ale vytáhl z ruky, zjistil, že je to fotografie jejich mrtvého syna Willa, když mu byly čtyři roky. Celý zářil nad obrovským narozeninovým dortem se čtyřmi svíčkami, které se čísi ruka – ruka Spravedlivého – chystala zapálit sirkou. Pohled na synovu momentku ho zasáhl přímo do srdce.

Z posledních sil vytočil tísňové číslo, v krátkosti operátorce vysvětlil, co se stalo, a nadiktoval jí adresu. Když se ho zeptala, jestli si je stoprocentně jistý, že April je po smrti, odpověděl záporně. Nechtěl, aby se k nim sanitka loudala.

Zavěsil, posadil se k manželce na postel a zadíval se na Willovu fotografii. Aniž si to uvědomil, rozplakal se. Mezi vzlyky přerývaně lapal po dechu.

Když dorazila záchranka, nebyl s lékaři vůbec schopen komunikovat. Nedokázal ani sám vstát z postele, aby jim nepřekážel při práci.

Vnímal jejich hlasy jako zpovzdálí. Chystali se April převézt do márnice, jak se to u sebevražd dělalo. Nařizoval jim to zákon. Vzít si život byl zločin. Méně závažný než Davisonův, ale zločin to byl.

Kdosi se nad Spravedlivým sklonil, položil mu ruku na rameno a jemně se ho zeptal, jestli má nějaké příbuzné, kněze nebo pastora. Odpověděl, že žádné příbuzné nemá a v nic nevěří. Nezbylo mu vůbec nic.

Mluvili o něm ve třetí osobě, jako by tam ani nebyl. Došli k závěru, že bude potřebovat ošetření a pomoc odborníka. Byl v hlubokém šoku. Seděl zhroucený na pohovce a sledoval, jak odnášejí April, která spáchala zločin proti vlastnímu životu. Jeden ze záchranářů šel napřed, aby kolegům podržel otevřené dveře.

Tohle se vůbec nemělo stát, na odchod bylo ještě brzy. Měl jí to rozmluvit. Všechno bylo špatně. V mrazáku na ni čekala nenačatá zmrzlina.

A tak se jejich cesty navždy rozešly. April odvezli do márnice a Spravedlivého do nemocniční ambulance.

Všechno definitivně skončilo.

30

NEW YORK, SOUČASNOST

Beam se usadil do měkkého křesla z šedé kůže v Cassiině obýváku. Sestra měla byt i kancelář zařízené v nenápadných, tlumených tónech. Zatímco kancelář byla provedená v různých odstínech hnědé, v bytě převládaly modrá se šedou.

Ve dveřích do kuchyně se objevila Cassiina rozložitá, robustní postava. Od dětství se moc nezměnila. Patřila k lidem, na jejichž vzhledu se čas nijak nepodepíše. Pokud víte, jak vypadali v šesti letech, bezpečně je poznáte i v šedesáti. Pořád jsou stejní. Cassie nesla dvě sklenice martini. Přistoupila k šedému křeslu a jednu podala Beamovi.

„Ty to máš s ginem,“ řekla. „Já s vodkou.“

Usmál se na ni a pozvedl sklenici k přípitku. Oplatila mu to a oba se obřadně napili.

„Vím, že jsi ke mně nepřišel pro pomoc,“ řekla Cassie.

„V práci žádnou nepotřebuju.“ Beam se znovu napil martini. Sestra byla na míchané nápoje odbornice. „Jde o osobní záležitost. Je to skoro rok, co Lani umřela. Jak bych měl… Já nevím, ale jak bych se měl cítit?“

Připadal si jako úplný hlupák, když se ptá na takovou věc.

Cassie se posadila na světle modrou pohovku naproti Beamovu křeslu a pozorně se na bratra zadívala. „Máš novou ženskou,“ řekla.

„Co?“

„Nedělej překvapenýho. Je to tak?“

„Jako jestli jsem překvapenej? To jo. Ale s žádnou ženskou nic nemám. Teda ne tak, jak ty myslíš.“

Cassie se potutelně usmála. „Přestaň mlžit.“

„Nenávidí mě,“ řekl Beam. „Je to moc brzo? Myslím po Lani.“

„Lani je mrtvá, bráško. Je to drsný a mně je to líto. Ale tak to prostě je. Je mrtvá.“

Beam se znovu napil. „Já věděl, že si nebudeš brát servítky. Ty prostě nikdy nezklameš.“

„Jsem přímočará.“

„Jo, pardon. Řekl jsem si o to.“

„Každej to má jinak. Nikde není psáno, jak dlouho musíš držet smutek.“

„Mně je fuk, co si myslej lidi, Cass. Pro mě jsou důležitý moje vlastní názory. A tvoje.“

„Jako bych nebyla člověk. Fajn. Myslím, že pokud vnitřně cítíš, že čekání už stačilo, je to tak správně. Je ti líp?“

„Jo.“

„A poslední problém, kterej nám zbyl, je ta žena. Říkáš, že tě nesnáší. Cos jí provedl?“

„Zabil jsem jí manžela,“ odpověděl Beam.

Vyprávěl sestře, co se přihodilo mezi ním, Harrym Limou a Nolou. Svá slova zapíjel martini, aby se uklidnil.

Když skončil, Cassie vstala a přistoupila k oknu vedoucímu do Pobřežní ulice. „Sice máš průšvih, ale rozhodně mi připadáš jako jeden z nejzajímavějších bratrů na tomhle podivným světě,“ řekla.

„Potřebuju, aby mi odpustila Harryho smrt,“ řekl Beam.

„Takže jsi na to přišel sám.“ Cassie se dál dívala ven. „Co ti mám ještě říct, bráško?“

„Třeba že mě chápeš. A co mám udělat.“

Cassie se otočila a zamíchala zbytkem martini v mělké sklenici. „To první je jednoduchý – chápu tě. Jenom jsi plnil rozkazy. Nikdo není neomylnej, obzvlášť když dělá v tvý branži. Nikdo z nás není jasnovidec.“

„Ty ano, Cass.“

Usmála se na něho řídkými zuby. „Možná do budoucnosti občas nahlídnu. Většinou mi to nepřinese užitek, ale spíš neklid v duši.“

„Takže mě doopravdy chápeš?“

„Ano. Není mi jasný, jak tě někdo může vinit z Harryho smrti. Vybral si určitou cestu, nebo se přinejmenším sám postavil do pozice, ve který jsi ho chtě nechtě musel vystavit nebezpečí. Na průšvih si zadělal sám. Mohl přece obchodovat poctivě. Jeho vdova to samozřejmě takhle objektivně asi nevidí, to je pochopitelný.“

„Vždyť ji neznáš.“

„To ne, ale myslím, že něco málo o ní vím,“ řekla Cassie.

„A co?“

„Potřebuje ti odpustit.“

Beam se usmál. Věřil jí. Vždycky se řídila jakýmsi šestým smyslem, který jí vynesl úspěch v jejím oboru. Věřil i tomu, že někdy opravdu vidí do budoucnosti. Byl si jistý, že někteří lidé takový dar prostě mají. Sám se také spoléhal na instinkt, ale největší zásluhu na rozluštění záhady vždycky připisoval intelektu. Možná to Cassandra měla stejně. Jasnovidný dar se u ní projevoval už v dětství, kdy díky němu vždycky vyhrála v kartách. Nějakým způsobem věděla, kdy zemře jejich otec. Před patnácti lety věděla, že umírá i jejich matka. Den před definitivním koncem to zavolala Beamovi.

A teď zpátky k zapeklitému problému jménem Nola.

„Co mám teda dělat, Cass?“

Její silueta ve velkém okně pokrčila rameny.

„To záleží jenom na tobě, bráško.“

Nell s Looperem seděli v neoznačeném policejním autě na Západní osmdesáté třetí ulici. Procházeli Nellin seznam rodin, které přišly o některého člena a jeho vrah – nebo údajný vrah –od soudu odešel jako svobodný člověk. Na vině byla buď nějaká právní formalita, anebo nepochopitelné chování porotců. Čelní místo zaujímala rodina Dixonových.

Lloyd a Greta Dixonovi měli dospívající dceru Genelle, kterou před čtyřmi roky někdo znásilnil a zavraždil v Central Parku. Ze zločinu obvinili Bradleyho Aimese, jenž se stýkal s dívčinými náctiletými kamarádkami. Pocházel z bohaté rodiny a mohl si dovolit drahého právníka. Tomu se podařilo prohlásit usvědčující důkazy proti svému klientovi za neplatné. Porota tyto důkazy nesměla brát v potaz, ale zcela jistě o nich věděla z médií, která se případem obšírně zabývala, a obviněného zprostila viny, což na veřejnosti vyvolalo obrovskou diskuzi.

„Povídej si s nima ty,“ řekl Looper. „Já budu pozorovat.“

Byl to obvyklý postup – jeden z nich mluvil s rodinou oběti, zatímco druhý rodinu především pozoroval a občas něco dodal. Výraz obličeje někdy dokázal říct to, co dotazovaní skrývali.

Nell neprotestovala. Byla na řadě, a navíc měla případ v živé paměti. Bradley Aimes byl hezký, namyšlený mladík po dvacítce. Sadista, který od samého začátku věděl, že díky penězům a stykům rodičů mu projde i vražda. Nemýlil se. Dixonovi se museli smířit s tím, že jim zprznil a zabil dceru. Nell se obávala, že pokud se z jednoho z nich vyklube Spravedlivý vrah, zachová se naprosto neprofesionálně a nedokáže ho zatknout.

Dixonovi bydleli ve starém cihlovém domě, který potřeboval opravit. Looper zazvonil a ohlásil se jako policie. Ozvalo se zabzučení a instrukce, aby šli do druhého patra.

Když zaklepali na dveře, otevřela jim paní Greta Dixonová. Byla středního vzrůstu a měla tmavé vlasy. Zůstala atraktivní, ačkoli jí ztráta dcery vryla do tváře hluboké vrásky. Nell představila sebe i kolegu a oba paní Dixonové ukázali odznak. Greta si odznaky prohlédla a pozvala je dál.

Vstoupili do skromně zařízeného obýváku s oválným tkaným kobercem na prkenné podlaze. Uprostřed stála rozvrzaná, odřená pohovka, která nejspíš kdysi bývala hezká a drahá. Na jedné stěně visely police s nejrůznějšími knihami a štosem časopisů. Navrchu leželo vydání Time.

Z každé strany pohovky stálo zeleně potažené křeslo. Televize v místnosti byla nastavená tak, aby na ni bylo vidět z pohovky i z obou křesel. U zadní stěny stál okázalý mahagonový sekretář, který se v rodině nejspíš dědil z generace na generaci.

Dveřmi vedoucími do malé předsíně vstoupil hubený, nahrbený muž. Na sobě měl bílou košili s vyhrnutými rukávy a nažehlené kalhoty na šlích. Na první pohled působil jako účetní, který si denně láme hlavu nad chybnými položkami v hlavní knize. Chyběly mu jenom klotové rukávy a zelené stínítko na čele. Něco žvýkal. Když spatřil Nell s Looperem, rychle polkl. Tvářil se tajnůstkářsky, jako by ho nachytali, jak jí zakázané ovoce.

„To je můj manžel Lloyd,“ představila ho Greta.

„Promiňte, asi jsme vás vyrušili od večeře,“ řekla Nell.

„Vůbec se neomlouvejte,“ řekla Greta. „Zrovna jsme dojídali.“

„Jste od policie?“ zeptal se její muž. Na nose mu seděly brýle bez obrouček a ze spodní části obličeje mu vybíhala úzká, špičatá brada. Oba manželé pravděpodobně nedávno překročili padesátku.

„Už to tak bude,“ odpověděl Looper.

„Opravdu vás hrozně neradi rušíme, ale je to součást vyšetřování,“ řekla Nell.

„Vyšetřování?“ zeptal se Lloyd Dixon, jako by to slovo slyšel poprvé.

„Vyšetřování případu Spravedlivého vraha,“ ozval se ode dveří za Lloydovými zády čísi hlas.

Do obýváku vstoupila mladá žena. Okamžitě Nell upoutala svou krásou. Její matka musela vypadat dost podobně, když byla mladší. Neuvěřitelně se podobala fotografiím v novinách.

Ale Genelle Dixonová je přece mrtvá.

„Trochu jsme vás zaskočili, vidte,“ řekla Greta a slabě se usmála. „Tohle je Gina, Genellino dvojče.“

„Možná bude dobře, když si promluvíte s ní,“ poznamenal Lloyd. „Gina s Genelle si byly hodně blízké.“

„To je u dvojčat typické,“ řekla Greta. „Bylo.“

„Znala jste Bradleyho Aimese?“ zeptala se Nell Giny.

„Byl to pěknej hajzl. Určitě se nezměnil.“

„Neposadíme se?“ navrhla Greta smířlivě.

Nejdřív si sedl Lloyd. Vybral si roh rozvrzané pohovky. Nell a Looper se posadili do křesel, takže Gretě s Ginou nezbylo než dělat společnost Lloydovi na divanu. Obě vypadaly jako starší a mladší verze jedné a té samé ženy. V bytě nad jejich hlavami začal kdosi hrát na piano. Potichu, aby neobtěžoval okolí, ale tóny nástroje byly jasně slyšet. Nell připadalo, že poznává melodii, kterou hrávala v dětství, když se krátce učila na piano. Bylo to něco od Beethovena, asi Pro Elišku. Oblíbený výukový materiál.

„Znali jste vůbec Aimese?“ zeptala se Nell Grety s Lloydem.

„V životě jsem ho neviděl,“ odpověděl Lloyd.

Gina se usmála stejně nenápadně jako předtím její matka. „Genelle byla chytrá, takže ho sem nevodila,“ řekla.

„Proč to říkáte?“ chtěla vědět Nell.

„Byl starší než my. Během procesu jsme se dozvěděly, že mu je šestadvacet, ale vypadal mladší. Hádaly jsme mu tak devatenáct.“

„Choval se jako devatenáctiletý?“

„Jako by byl ještě mladší. Chtěl mezi nás zapadnout. Všem nám bylo patnáct, šestnáct. Viděli jsme ho jako kluka, co je jen o trošku starší. Až teď, když je mi jednadvacet, si uvědomuju, jak s náma manipuloval.“

„Bavil se s vámi, protože neměl kamarády mezi vrstevníky?“

„Přesně tak,“ odpověděla Gina. „Nikdo se s ním nechtěl bavit, protože byl úplně pošahanej. Strašnej debil.“

„Gino!“ napomenula ji matka a položila ruku na dceřino koleno.

„Jenom říkám pravdu, mami.“

„Já vím, miláčku.“

Pianista o patro výš dohrál. Podlaha zaskřípěla, možná jak odstrčil židličku.

„Brada jsme využívaly,“ řekla Gina. „Kupoval nám alkohol. Měl občanku, ale tvrdil, že je falešná. Párkrát nám sehnal i trávu a koks.“

„Gino!“

„Vždyť jsi to slyšela u soudu, mami.“

„To je pravda,“ podotkla Nell. „Přečetli jsme si zápis.“

„Tak proč jste sem přišli?“ zeptala se Gina. „Snad si nemyslíte, že jeden z mých rodičů je ten Spravedlivej vrah?“

Nell se usmála. „Oba mají alibi. A vy vlastně taky.“

Gina se zatvářila překvapeně. Nepovažovala za možné, aby ji z čehokoli podezírali, a už vůbec ne ze série vražd.

„Než si s někým promluvíme, vždycky si o něm nejdřív zjistíme nějaké informace,“ vysvětlil jí Looper.

„Ten večer, kdy zabili vaši sestru, jste byla na pyžamovém večírku,“ řekla Nell. „Proč nešla Genelle s vámi?“

„Den předtím se pohádala s holkou, co ho pořádala, a nestihly se udobřit. A tak místo na večírku skončila v parku s tím podělaným Bradleym Aimesem. A škaredě na to doplatila.“

„Dovedete se rychle dostat věci na kloub,“ řekl Looper. „Měla byste se dát k policii.“

„Ani náhodou. Mohli Aimese zastřelit a neudělali to. A pak ho ještě osvobodili, i když dobře věděli, že mi zavraždil sestru.“

„O tom se teď nebudeme přít,“ řekla Nell.

„I kdybychom se přeli, stejně byste prohráli. Genelle je mrtvá a Bradley Aimes si dál vesele paří se svýma prachatýma kámošema.“

„Ono na každého jednou dojde,“ poznamenal Looper.

Gina se nevesele zasmála. „Vážně? To bych fakt ráda viděla.“

„Co teď děláte?“ zeptala se jí Nell.

„Myslíte, jestli někde pracuju? Jenom na poloviční úvazek, jako servírka. Chodím na Newyorskou univerzitu. Po… Po tom, co se stalo, jsem měla špatný období, ale pak jsem si dodělala maturitu a začala zase normálně žít.“

„Nevšiml si někdo z vás v poslední době něčeho neobvyklého?“ zeptala se Nell. „Něčeho, co byste nám třeba chtěli povědět? Nebojte se a rozhodně nic nezavrhujte jako hloupost. Člověk nikdy neví, co se mu nakonec bude hodit.“

Všichni tři se nad tím zamysleli. Greta i Lloyd zavrtěli hlavami. Gina řekla: „Spravedlivej vrah. Pořád doufám, že rozšíří svoje pole působnosti a oddělá i Bradleyho Aimese.“

„To by sis neměla přát, Gino,“ řekl Lloyd unaveně.

„Nechápu proč.“

„Genelle nám to nevrátí.“

„Ale všichni budeme mít lehčí spánek, ne?“

„To máš pravdu,“ povzdechl si Lloyd.

„Lloyde!“ řekla Greta stejným tónem, jakým před chvílí pokárala Ginu. „Odplatu ponecháme Bohu, ano? Ano?“

„Tak dobře,“ souhlasil Lloyd. „Jenom jsem to tak plácnul, abych si ulevil od vzteku. Tihle detektivové to všechno přivolali zpátky. Vzpomněl jsem si na večer, kdy jsme se dozvěděli, co se slalo Genelle.“

„Promiňte,“ omluvila se Nell.

„Já se taky omlouvám,“ řekl Looper Dixonovým. „Naše práce není vždycky příjemná.“

„Děkujeme,“ řekla Greta. „Chápeme to. Co ty, Gino?“

„Jasně, já taky.“

„Gino?“

Gina se na matku podívala. „Co je? Snad jsem řekla, že chápu.“

„I to, že odplata připadá Bohu? Neslyšela jsem, že bys souhlasila,“ řekla Greta.

„Souhlasím,“ odpověděla Gina, ale výraz jejího obličeje vypovídal o naprostém opaku.

Nad jejich hlavami se opět rozeznělo piano. Vybrnkávalo stejnou melodii jako předtím.

Když detektivové odešli, Gina se vrátila k počítači ve svém pokoji a pokračovala ve hře Dobývání hradu, ve které vojenská letka z budoucnosti napadne středověký hrad a technicky vyspělými zbraněmi povraždí několik rytířů. Po několika prudkých výbuších se na obrazovce do všech stran rozletěly kusy těl a naleštěných pancířů. Nádherně rudá podívaná.

Po pouhých patnácti minutách vstala od počítače, natáhla se na postel a zavřela oči.

Návštěva kriminalistů otevřela staré rány, které se nikdy pořádně nezacelily, a podnítila v Ginině hlavě nové, temnější myšlenky na Bradleyho Aimese. Byl jedním ze zlých rytířů, které zlikvidovala ve středověkém hradu. Vlastně byl všemi najednou. Nelítostný a sebestředný jako divoká šelma, takže nikdy v životě nepozná utrpení, kterým prochází ona s rodiči. Nejspíš si na Genelle ani nevzpomene, protože ho soud zprostil viny. Lidé jako Aimes žili v nedobytných tvrzích.

Ale on Genelle zavraždil.

Gina byla o jeho vině skálopevně přesvědčená, stejně jako všichni lidé, které bez ustání oslovovala média a vyptávala se na jejich názor. Aimes zabil její dvojče, její druhé já.

A nijak si to neodpykal.

Zato Gina ano, ta za to platila vlastně dodnes. Cena byla vysoká. Pořád Bradleyho Aimese nenáviděla. Nejenže zabil Genelle, ale Ginu kvůli němu pořád pronásledovaly zlé sny. Dvojčata nebyla jako ostatní lidé. Gina se pořád trápila bolestí, kterou jí způsobila sestřina smrt. Aimesův zločin jí přinesl zármutek, jenž se navždy stal nedílnou součástí její pošramocené duše. Musela chodit na psychoterapii, kde jí nebylo zrovna dobře. Brala léky. V noci se jí o Genelle zdály příšerné sny, které ji trápily ještě během dne.

Gina si velmi dobře uvědomovala smutnou pravdu, již slyšela od jiných dvojčat stižených zlým osudem – když jedno z nich přijde o život, druhé jako by zemře s ním, jenom dál dýchá a tluče mu srdce. Gina žila, ale kus jejího já nenávratně pohřbila minulost. Občas se z její týrané paměti vynořil jako stín, vídala ho v zrcadle nebo ve výloze obchodu.

Pozůstatkem svého nitra toužila po pomstě jako závislý po droze.

Možná právě potřeba pomstít sestřinu smrt byla důvodem, proč Gina hltala veškerou dostupnou literaturu o skutečných zločinech a bedlivě sledovala průběh pátrání po Spravedlivém vrahovi. Věděla, že policie chvíli uvažovala, jestli ho někdo nenapodobuje. Pořád častěji na to fascinovaně myslela. Dopodrobna případy takových vrahů prozkoumala, aby zjistila, co to bylo za lidi a proč zabíjeli. Překvapilo ji, kolik medializovaných případů dokázali využít ke kamufláži. Překvapovalo to většinu lidí, jenom policii ne.

Co kdyby takový člověk zabil vraha její sestry, jejího druhého já? Bylo by to spravedlivé. Dvojí falešná hra.

Neexistoval jediný důvod, proč by musel jednat jenom na základě nutkavého popudu, jak se psalo v knihách, které Gina neúnavně hltala. Nedalo se z toho dělat obecné pravidlo. Takový zločin nemusel nutně pramenit jenom z ublíženého ega, pocitů méněcennosti nebo chorobné touhy po pozornosti.

Mohl vycházet z touhy po pomstě.

Jako u většiny podobných zločinů bude nutno opatřit si alibi. Ginu napadlo, že by jí ho mohla poskytnout Eunie Royceová, kamarádka, se kterou pracovala v restauraci Středosvět v Tribeca. Gina Eunii už několikrát kryla, když podváděla svého manžela Raye. Gina na účtenky psala Euniiny iniciály, aby měla v ruce důkaz pro Raye, že jeho žena opravdu byla v práci.

Kdyby ji Gina požádala, Eunie by určitě zfalšovala její iniciály na pár účtech, a tím by potvrdila, že byla v práci v době… Třeba zrovna v době vraždy. Eunie by se nikdy nepřiznala, a hlavně by vůbec nevěřila, že by Gina dokázala někoho sledovat a pak zabít. Ani Bradleyho Aimese. Nebo by tomu uvěřila, až když by bylo po všem. Navíc kdyby se přiznala, prozradila by se před manželem. Pokud by k takové situaci vůbec došlo.

Spravedlivý vrah rozšiřoval pole své působnosti a Bradley Aimes do něj dobře zapadal. Byl to skutečný zločinec, kterého soud osvobodil.

V tom případě by vrah-napodobitel klidně mohl zabít člověka, který se hodí do schématu Spravedlivého, a nechat policii, aby vraždu přičetla právě jemu. Pokud by pak Spravedlivého nezatkli, ale zabili, o skutečném pachateli by se nikdy nikdo nedozvěděl. Nevyvstalo by ani podezření. Kdyby ho jenom zatkli a postavili před soud, nikdo by mu nevěřil.

Gina otevřela oči. Viděla před sebou vír vlastních myšlenek a tužeb.

Napodobitel zavraždí vraha dvojčete. Dvojí falešná hra. Opojná představa.

Máma s tátou by s tím souhlasili, i když nahlas by to určitě neřekli.

Nemusejí o tom vědět. Bude to tajemství, které navždycky zůstane mezi Ginou, Bradleym Aimesem a Genelle.

Tohle rozhodně stojí za úvahu.

Gina se rychle převalila na bok, vstala a vrátila se k počítači, kde na ni čekala rozehraná hra.

Vrátila se na bitevní pole.

31

Crème brèlée chutnalo skvěle.

Nell na sobě měla sváteční tmavě modré šaty. Těšilo ji, že se do nich pořád vejde a může je hezky zkombinovat se smetanovým sakem a tmavě modrými lodičkami. Jednoduchou, ale slušivou kreaci, která ji při pohledu do zrcadla příjemně překvapila, doplnila šňůrou perel.

Slušivou. Zvláštní výraz. Kvůli Jacku Seligovi se určitě vystrojila nejedna žena. Vypadal jako hrdina z obálky milostného románu. Pro jeho hezké, ostře řezané rysy, pěstěný vzhled a pevné tělo v béžovém sportovním saku by ženy udělaly cokoli. Nemluvě o zlatých hodinkách, které odhalil rukáv košile, kdykoli zvedl ruku. O takovém chlapíkovi snila každá matka, ale ne pro svoji dceru.

„Už jsem vám řekl, že jste nádherná?“ zeptal se jí.

„Nějak si nevzpomínám,“ zalhala Nell a strčila si do úst poslední kousek dezertu. Venku do tmy zářily desítky bílých světélek umně rozvěšených na keřích. Vypadalo to, jako by z nebe na zem napadaly hvězdy. V restauraci bylo příjemné měkké světlo a jídlo i obsluha měly prvotřídní úroveň. Nell začínala věřit, že skutečně existuje svět, ve kterém je kvalita naprosto běžná.

Jack Selig si v něm mohl dovolit žít.

„Berte to tedy tak, že jsem vám to dnes večer řekl poprvé,“ pravil Jack.

Ke stolu přistoupil číšník a dolil jim kávu. Selig z Nell na okamžik spustil oči. Ulevilo se jí. Potřebovala na chvíli uniknout jeho zbožňujícímu zraku.

„Měli bychom k sobě být upřímní,“ řekla.

Podíval se na ni a zatvářil se trochu udiveně. „Samozřejmě. Jsme přece pod přísahou.“

Nell si na žádnou nevzpomínala, ale možná, že jí nějak unikla. „Na co jste před chvílí myslel?“ zeptala se.

„Na to, jak moc se podobáte Iris, když byla mladší.“

Proboha!

„Doufám, že vám to nevadí,“ řekl.

„Ne, totiž vlastně ano… A zároveň mi to lichotí.“

„Takže chápete moje dilema.“

„Ano, ale nejsem si jistá, že zrovna já vás ho zbavím.“

„Já vím. To nedovede nikdo. Ale věřte mi, že jsem rád ve vaší společnosti kvůli tomu, jaká jste, ne protože se podobáte mé zesnulé manželce.“

„Vždyť mě skoro neznáte.“

„Možná vás znám líp, než si umíte představit. Mám styky, Nell, a přiznávám, že jsem jich využil, abych se na vás informoval. Vím, že jste odvážná, štědrá, chytrá a ctižádostivá.“

A také rozvedená. Podle některých lidí dokonce vinna vraždou.

Nell nevěděla, co si má myslet. „Nepřipadá mi to moc výstižné.“

„Výstižnost mě nezajímá, já vás chci poznat. Vím, že jste v minulosti měla problémy v manželství a nejste úplně bez poskvrnky. Měla jste neshody s nadřízenými. Je mi to jedno.“

„Pane Seligu…“

„Jacku.“

„Já nejsem Iris, Jacku.“

„To od vás ani nečekám. Nechtěl bych, abyste se měnila. Nikdy bych to od vás nežádal.“ Napil se kávy a usmál se na Nell. „Tváříte se nějak zmateně.“

„Chcete, abych vám jenom dělala společnost, Jacku?“

„Víc než to, Nell. Ale slíbili jsme si, že k sobě budeme upřímní.“

Vážně?

„A je trapnou pravdou, že budu vděčný za cokoli.“

„Nečekejte, že…“

„Nic od vás nečekám. Vůbec nic.“

Nell se na něho podívala přes stůl osvětlený svíčkami. „Vy neumíte být trapný, Jacku,“ řekla.

Její slova ho velice potěšila. „Máte na mě blahodárný účinek. Právě to potřebuju. Jsem sobec?“

„Jistě. Všichni jsme sobci.“

Když dopili kávu, Selig zaplatil a nechal číšníkovi nehorázné spropitné, asi aby se před Nell předvedl.

Venku se ochladilo a lehký větřík k nim přivanul vůni květin z nedalekých záhonů. Na téměř bezmračné obloze jasně zářil srpek měsíce. Jen pár kroků od nich byl park a za ním se mihotala světla velkoměsta.

„Co kdybych poslal řidiče domů, abychom se mohli projít?“ navrhl Selig.

„Dobře,“ souhlasila Nell. Věděla sice, že z chůze na vysokých podpatcích ji možná rozbolí nohy, ale byla už celá přeseděná.

Sledovala, jak Selig přistupuje k dlouhé bílé limuzíně, která na ně čeká, a krátce něco domlouvá s řidičem. Zaplatil mu a nepochybně i jemu nechal vysoké spropitné. Potom se k ní vrátil. Do restaurace právě vcházely dvě ženy a obě si ho se zájmem prohlížely. Byl upravený a pohyboval se jako mnohem mladší muž. Nell byla přesvědčená, že od ní očekává mnohem víc než pouhou společnost.

„Opravdu se nebojíte v noci chodit po parku?“ zeptal se a nabídl jí rámě.

„Je to jen kousek,“ odpověděla Nell, když vykročili. „A navíc většinou někde poblíž hlídkuje policajt.“

32

Porotci zasedli v jednací místnosti. Bylo tam horko. Melanie si říkala, jestli to není schválně, aby se rozhodli co nejrychleji. Jeden z nich požádal soudního zřízence, který stál za dveřmi, aby nastavil klimatizaci na vyšší výkon. Muž mu s úsměvem vyhověl, ale změna nebyla nijak znát.

Do místnosti pronikalo světlo zamřížovanými okny, kterými skoro nebylo vidět ven. Navlhlý dřevěný nábytek do prostoru sálal další teplo, byl zde cítit pach vosku na nábytek a bolestná rozhodnutí z minulosti. Žádný z porotců neočekával krátké jednání.

Melanie se ujala role předsedkyně především proto, že nikdo jiný se k tomu neměl.

Jedenáct kolegů na ni teď upíralo oči. Všichni očekávali, že je bude vést. Před každým z nich ležel poznámkový blok. Melanie po úvodní diskuzi navrhla, aby hlasovali anonymně a nejdřív zjistili, jak si porota stojí. A tak každý z porotců ze svého bloku vytrhl čistý list papíru a napsal na něj bud vinen, anebo nevinen. Potom ho složil a podal Melanii.

Melanie jeden po druhém otevřela a výsledky hlasování sepsala na žluté desky, které jí zbyly z bloku. Tři porotci se zdrželi hlasování, dva byli pro osvobození a sedm pro odsouzení.

„Já myslím, že je nevinný,“ řekla Melanie.

„Co vás k tomu vede?“ zeptal se třetí porotce, zelinář z Bronxu jménem Delahey. Na nose měl brýle bez obrouček, choval se distingované a byl oblečený do střízlivého obleku. Jako jediný v místnosti vypadal jako vysokoškolský profesor.

Jeho otázka byla logická, jenže Melanie prostě věděla, že Richard Simms alias Zmetek není vrah. „Časová souslednost,“ odpověděla. „Pokud byl Simms viděn před Prckovým domem zhruba v dobu udanou Prckem, nemohl se včas dostat do svého bytu a tam zavraždit svoji ženu. Ani kdyby jel taxíkem nebo metrem.“

„Na to měl málo času,“ řekla porotkyně číslo jedna, lektorka tance Mimi. Na první pohled bylo jasné, že kdysi bývala balerínou. Chodila zásadně v černém.

„Pokud by měl čas hrát ve prospěch obžalovaného, museli bychom věřit Mervu Clarkovi,“ ozval se osmý porotce, zpocený obézní finanční analytik. „A mně po pravdě důvěryhodný nepřipadal. Zrovna jako jeho žena, když nám tvrdila, jaký je úžasný manžel.“

„Člověk by skoro uvěřil, že si ty zuby vyrazila sama,“ podotkla balerína.

„Možná, že Clark mlátí svoji ženu, ale přece jenom mi připadal důvěryhodnější než Prcek,“ řekla druhá porotkyně, spisovatelka na volné noze. Jmenovala se Wilma Kingová a bydlela v Greenwich Village. „Proč bychom měli věřit jediné slovo člověku, který se nechal oficiálně přejmenovat na Prcka?“

„Protože byl pod přísahou,“ řekla Melanie.

Někteří porotci se zasmáli. Jiní se na ni podívali, jako by začínali pochybovat, že sedí na správném místě.

„Nemusíte věřit oběma,“ zdůraznila Wilmě.

„Já vím. Nepřipadalo mi, že Clark lže.“

„Ještě je tu skutečnost, že pachatel Edii Piaf zastřelil,“ řekla Melanie, „Simms na rukou neměl žádné stopy po střelném prachu.“

„Mohl mít rukavice, přesně jak tvrdí obžaloba,“ poznamenal zelinář Delahey.

„Prcek i Clark lhali,“ prohlásila Mimi. „Nahrávali si.“

„Myslel jsem, že se věnujete tanci, ne míčovým hrám,“ poznamenal šedovlasý muž na opačném konci stolu. Byl to dvanáctý porotce Walter Smithers. Jeho poznámce se nikdo nezasmál. Několik přítomných zaúpělo.

„Nejdřív jsem volil vinen,“ řekl Delahey, „ale nejsem si tím stoprocentně jistý. Jsem otevřený rozumným protiargumentům.“

„Já jsem přesvědčený o jeho nevině,“ prohlásil čtvrtý porotce, Afroameričan Harvey, který spravoval obytný dům v centru města.

„Přirozeně,“ řekl Smithers přes celý stůl.

„Žádné přirozeně,“ oponoval Harvey. „Jenom odůvodněně pochybuju o tom, že je vrah.“

„Jak jinak,“ dorážel na něho Smithers.

„Zato vy nepochybujete vůbec, co?“ opáčil Harvey.

„Ani trochu.“

„Přirozeně, že? Vy jste totiž došel k názoru, že Simms je vinen, sotva jste ho uviděl v soudní síni.“

„Anebo jste někde zaslechl jeho muziku,“ zasmála se Mimi.

„Na kterou vy neumíte tancovat, protože jste moc stará,“ řekl Harvey.

Mimi se jenom usmála. „Žertovala jsem. Kdybychom si občas trochu nezavtipkovali, tak bychom se v tomhle vydýchaném kumbálu, co smrdí leštěnkou na nábytek, zbláznili.“

S tímhle Melanie nepočítala. Rychle se rozhlédla po přítomných porotcích. Sedělo tam šest bělochů, jeden Asiat, jeden Hispánec a tři Afroameričané. „Myslím, že rasové hledisko bychom měli vynechat,“ řekla.

Porotkyně černé pleti, zdravotní sestra středního věku jménem Pam, se zatvářila pochybovačně. „Vy jste si nevšimla, že soudíme černého rapera?“ zeptala se.

„Nechte toho,“ řekla Wilma. „Zákon barvy nerozlišuje.“

„Klidně by to mohl být Marťan,“ prohlásila Mimi.

„Nepovídejte,“ neudržel se Harvey. „Kolik Marťanů už newyorské soudy pustily na svobodu?“

„Myslím, že smysl mých slov chápete,“ pravila povzneseně Mimi.

„Jste snad nějaká primadona, nebo co?“ zeptal se jí Harvey, jehož zjevně potěšilo, že může Mimi trochu popíchnout.

„Teď jde hlavně o to, abychom se v rozhodování nenechali ovlivnit tím, co dělá Spravedlivý vrah,“ řekla Wilma. „Jestli si opravdu myslíme, že bychom měli Richarda Simmse osvobodit, tak to musíme udělat.“

„Třeba Spravedlivému vrahovi tajně fandíte,“ řekla Pam.

„Myslím si, že má stejná práva jako všichni ostatní, včetně práva na nezaujatý soud, i když ho baví zabíjet druhé lidi.“

„Hezky řečeno,“ prohodil Smithers. „Co že to píšete?“

„Teď zrovna recenze knih.“

„Vzdalujeme se od tématu,“ vmísila se do hovoru Melanie. „Máme rozhodnout o vině, nebo nevině člověka. A nehledět přitom na rasu.“

„Amen,“ prohodil vytáhlý blondýn s vlasy na ramena. Porotce číslo pět, Harold Evans. Bylo mu kolem čtyřicítky, měl úzké modré oči, vystouplé lícní kosti a dlouhý, kostnatý nos.

„Jste snad kazatel?“ zeptal se ho Harvey.

„Komik.“

„Děláte si srandu?“

„Vůbec ne. Vystupuju po klubech a měl jsem vlastní pořad na HBO. Umělecké jméno Bavič Evans, v soukromí Báva.“

„Tak nám povězte něco legračního, soukromý Bávo.“

„To nebylo špatné, Harveyi. Ale komici v reálném životě nutně nebývají srandovní.“

„Robin Williams je.“

„To je pravda,“ přidala se Pam.

„A co teprv takový Billy Crystal!“ řekl Delahey. „Vsadím se, že kdybyste ho probudili o půlnocí, z fleku by vysekl nějaký vtip.“

„Povídal jste, že vám říkají Báva,“ ozval se desátý porotce, daňový poradce Hector Gomez. „Tak nás trochu pobavte, ať přestaneme myslet na to příšerné leštidlo.“

Všechny oči se upřely na Baviče.

Melanie začínala mít pocit, že se jí porada vymyká z rukou. Měla udávat průběh jednání, a místo toho se jí tu porotci naváželi jeden do druhého. Vyschlo jí v krku.

Bavič pokrčil rameny. „Přijde takhle chlápek domů a zastřelí svoji starou,“ řekl. „To je všechno, dámy a pánové,“ ušklíbl se.

Marie Kimová, Asiatka s číslem šest, si poklepala na čelo.

„To nebylo vtipné,“ řekl Delahey.

Bavič znovu pokrčil rameny. „V tom případě přidávám pointu – neudělal to.“ Ostatní mlčeli.

„Zdržel jsem se sice hlasování, ale jsem přesvědčený, že to neudělal,“ řekl Bavič. „Říkám si, že čím víc lidí nechám na svobodě, tím větší mám šanci, až se sám dostanu do průšvihu.“

„Tenhle byl dobrý,“ podotkl Delahey.

Melanie se usmála a v duchu spočítala své spojence. Věděla, že je bude potřebovat, pokud chce Richarda Simmse zachránit před lidmi, jako je Walter Smithers.

Manfred Byrd té ženské z Detroitu vysvětlil, že si musí pořídit pohovku se vzorem, který bude obsahovat všechny barvy v místnosti.

Ženská se jmenovala Marge Caldwellová. Zatvářila se naštvaně a zašermovala mu před obličejem masitými pažemi. Před chvílí se mu svěřila, že drží přísnou dietu, díky které už zhubla minimálně o pětadvacet kilo. Byrd si pomyslel, že by potřebovala shodit dalších pětadvacet. „Dala jsem hotový majlant, aby mi to sem přestěhovali až z Michiganu,“ řekla. „A doufala jsem, že mi poradíte, jak to tu mám rozestavět, ne, že to mám prodat.“

„Klidně si všechno nechte, má milá. Zbavte se jenom pohovky. Dřevěná konstrukce a tyhle polštáře se ke zbytku nehodí. Vypadá, jako byste ji vyhrabala na smetišti.“ A vy vypadáte, jako byste na smetišti bydlela. „Je celá tmavě hnědá a ostatní kusy taky, takže místnost postrádá dynamiku. Potřebujete něco, co ji trochu rozhýbe. Stačí jedna jediná věc.“

Marge se kolem sebe rozhlédla. V interiérovém designu se nevyznala a neuměla utrácet na úrovni, takže nevěděla, co si má s nákladným bytem na Třetí ulici vlastně počít. Nevadilo jí, že Manfred Byrd patří k nejdražším interiérovým designérům v New Yorku. Nebylo jí proti mysli ani přemrštěné nájemné, které za byt měla platit. Vyhrála ve státní loterii. Právě se rozvedla s detroitským prodejcem vozů Dodge a nemusela se s ním o výhru dělit. Prodejce to samozřejmě naštvalo, obzvlášť když už se nemohl odvolat u soudu. Marge nechtěla, aby ji našel. Chtěla začít nový život v úplně jiném městě, kde by se mohla ztratit v davu. Na to byl nejlepší New York. A pokud ji ten člověk přece jenom objeví, recepční ho nepustí do domu. Manfred Byrd měl takové klienty nejradši, protože mu nechávali úplně volnou ruku.

Také se na takovou klientku uměl vhodně obléct. Šaty dělají člověka a v některých případech i pomohou uzavřít obchod. Manfred zdaleka nepatřil do starého železa, bylo mu teprve dvaačtyřicet. Pravidelně cvičil, aby jeho štíhlé tělo pořád vypadalo mladistvě. Nosil na míru šité obleky a měl v oblibě černé a šedé hedvábí. Jeho pravidelné rysy naznačovaly, že bude vždycky působit chlapeckým dojmem. Několikrát to o sobě i slyšel. Bylo na něm vidět, že používá přípravky na pěstění pleti. Vlasy měl oholené na kratičkého ježka a kromě tenounké bradky neměl žádné vousy. V jednom uchu nosil konzervativní diamantovou tečku a zápěstí mu obepínal stříbrný náramek. Byrd se záměrně oblékal jako typický homosexuál, ale nepřeháněl to, aby okouzlil i heterosexuální ženu z Michiganu.

„Asi máte pravdu,“ řekla Marge.

„Samozřejmě, že ji mám, má milá. Za to mě přece platíte,“ zasmál se Byrd. „Vždycky mám pravdu.“ Dotkl se její rosolovité paže a usmál se. „Někdy se mi z toho až dělá zle.“

Marge se na něho také usmála. „Bydlela jsem s mužem na předměstí Detroitu. Tohle je úplně odlišné. Nejsem zvyklá na takové výšky.“

„Když nížiny jsou tak přízemní.“

Marge se zasmála a mávla rukou obtěžkanou prsteny. „Ulice jsou taky nízko,“ řekla.

„To máte pravdu. Vybrala jste si dobře. Bydlet v takovéhle výšce je bezpečnější. I v dobré čtvrti, jako je tahle. Přece jenom jste samotná atraktivní žena.“

Marge mu na to neskočila, ale nejspíš se zamyslela nad tím, co jí právě řekl o bydlení vysoko nad městem. „Je New York opravdu tak nebezpečný?“ zeptala se.

„Když se naučíte určité opatrnosti, tak ne. A pro někoho z Detroitu už vůbec ne.“

„Z předměstí Detroitu,“ připomněla mu.

„Jistě. Tam přece John Wayne Gacy zabil a zahrabal několik kluků.“

„To bylo v Chicagu.“

„Jasně, máte pravdu. V Chicagu.“

„Ale chápu, co jste mi chtěl naznačit. Že New York není nebezpečnější než jiná města.“

Že by? „Přesně tak, má milá. Bezpečnější je už jenom Mayberry, ale to je smyšlené.“

Marge si přitiskla prst na podobanou bradu a rozhlédla se. Chtěla působit zamyšleně a dát mu najevo, že o jeho radách uvažuje. „Nějaký vzor…“

„Přesně tak, vzor. Méně jednotvárných a jednolitých kusů, méně harampádí. Víc života.“ Byrd varovně zvedl ukazovák. „Ale zase ne moc. Potřebujeme jenom tu pohovku. A větší barevný kontrast.“

„Myslím, že vám rozumím. Samotnou by mě to vůbec nenapadlo.“

Byrd ledabyle mávl rukou směrem k tmavé pohovce. „Zařídím, aby tamhleto zmizelo, a pak spolu vyrazíme do obchodů a pořídíme nějaký fantastický divan. Bude to fajn, uvidíte.“

Marge se znovu usmála. Tímhle způsobem se zbavovala tíživé minulosti a vplouvala do nové budoucnosti. „Určitě,“ souhlasila. „Nevím, proč by nemělo.“

„Víte, co se mi na vás strašně líbí, drahoušku? Ten váš nezdolný duch,“ řekl Byrd.

Při odchodu z bytu si už v duchu plánoval, jak spolu půjdou nakupovat. Nejdřív Marge vezme do několika specializovaných obchodů s nábytkem, kde nebudou mít to, co potřebují, a nakonec zajdou do Nikkyho galerie v Druhé ulici, kde mají plno vzorů a dávají mu dvacet procent z každého prodaného kusu, který jeho klienti koupí. Prodávat nábytek je vážně skvělé. Byrd i po zvláštní slevě pro Marge dostane tučný obnos za získání nového zákazníka.

Vyšel z domu a chvíli čekal, než mu recepční zastaví taxík. Podíval se přes ulici a na druhé straně spatřil muže, který ho už několik dní sledoval po Greenwich Village. Určitě je to ten samý člověk. Měl na sobě tmavě modré nebo černé triko s orlem na prsou, těsné džínsy zastrčené do černých trekových bot a na nose měl tmavé sluneční brýle. Ve Village celkem dobře zapadal do davu, ale v téhle části Třetí ulice působil stejně nepatřičně jako Margina stará pohovka v jejím luxusním obýváku. Muž měl sice oči schované za tmavými skly, ale Byrd si byl jistý, že se dívá přímo na něho. Cítil to.

Že by ten prodejce aut? Snad Marge nenašel? Byrd do jejího bytu chodil dost často. Může ho ten člověk považovat za Margina milence, který se k ní stěhuje, aby si užíval jejích peněz? Její manžel se domníval, že polovina z nich po právu náleží jemu.

On a Marge? K smíchu.

Ale každý člověk někoho miluje, pokud má to štěstí. Co když má prodejce bývalou manželku pořád rád? Nebo že by se zajímal o něho? Copak zešílel? Třeba to ani není ten samý muž.

„Pozor, pane!“

V bezprostřední blízkosti zakvílely brzdy a ozvalo se skřípění pneumatik. Byrd musel uskočit z vozovky, kam v zamyšlení došel. Automobil ho těsně minul.

Byrdovi se rozbušilo srdce. Dal recepčnímu spropitné, rychle naskočil do taxíku a vychrlil na řidiče, kam ho má odvézt. Musí ovládnout svou bujnou fantazii. Psychoanalytik ho upozorňoval, že si má dát pozor na návaly paranoie, které by mohly vést k úzkostným stavům.

Bude myslet na vzory…, na něco, co místnost oživí…, na něco nevázaného…

Když se taxík rozjel, Byrd natáhl krk a zadním oknem se podíval ven.

Žádný z chodců na rušné ulici taxíku nevěnoval pozornost, ale muž s orlem na prsou se díval přímo na Byrda.

33

Looper přišel s dobrým návrhem – aby si stanovili priority. Beama mrzelo, že ho to samotného nenapadlo.

Seděli u stolu v jeho příjemně neuklizené pracovně a procházeli seznam kontroverzních osvobození za posledních deset let, který jim dodal da Vinci. Klimatizace fungovala a v místnosti bylo příjemně chladno. Přímo před oknem stál javor, v jehož sytě zelených listech tančily sluneční paprsky.

Beam se uvelebil v koženém kancelářském křesle a Nell s Looperem se posadili na židle naproti němu. Na stole ležely spisy o vraždách. Beam měl chuť na doutník, ale nechtěl provokovat Loopera, který se s kouřením ze všech sil snažil přestat. Navíc si nebyl jistý, jestli mu Nell nevynadá, když se jí zeptá, jestli si muže zapálit. Svět se ke kuřákům začínal chovat jako ke zločincům.

„Koukněte se na tyhle tři,“ řekl Beam. „Bradley Aimes, Sal Palmetto a Irwin Breach. Přijde mi, že média o ně měla největší zájem. Navíc byli skoro stoprocentně vinni, ale nakonec zůstali na svobodě.“

„Tak to aspoň viděla veřejnost,“ řekla Nell.

„A vidí to tak pořád,“ doplnil Beam. „Což znamená, že pokud Spravedlivý zavraždí někoho, kdo se účastnil jejich procesů, bude ještě… slavnější než doteď.“

Na jazyk se mu dralo slovo oblíbenější.

„Breach je mrtvý,“ řekl Looper. „Oběsil se v cele předběžného zadržení, když ho po nějaké době zavřeli za vloupačku.“

„A Palmetto se odstěhoval do ciziny,“ řekla Nell. „Někam do Španělska nebo do Itálie.“

„Užívá si nekonečnou dovolenku,“ pronesl znechuceně Looper.

„Nás zajímají hlavně porotci,“ řekl Beam. „A nedá se vyloučit, že Aimes je potenciální oběť. U tohohle vraha rozhodně ne.“ Položil všechny tři složky vedle sebe na stůl. „Vy si vezměte na starost porotu, co soudila Palmetta,“ řekl Looperovi. „Informujte členy o možném nebezpečí, které jim hrozí, a přitom se pokuste zjistit, jestli nevědí něco, co by nám mohlo pomoct.“ Nell řekl: „Vy se dáte do gardy, která nechala běžet Breache.“ Ukazovákem poklepal na poslední složku. „A já se podívám na porotce v případu Bradleyho Aimese.“

„Už jsme s Loopem mluvili s Dixonovými. Jsou potenciální podezřelí,“ řekla Nell.

„Chcete si teda vzít porotu z jejich případu?“ zeptal se jí Beam.

„Myslím, že je úplně jedno, kterou budu dělat. Ledaže bychom někoho z Dixonových vážně podezírali.“

Looper zvedl oči od složky, kterou držel v ruce. „A podezíráme je?“

Nell zavrtěla hlavou. „Vůbec. Podle mého jsou to další Aimesovy oběti. Jestli ho někdo zabije, mohli bychom o nich uvažovat, ale já si myslím, že by to nikam nevedlo. Že některý z nich bude vraždit, je asi tak pravděpodobné jako to, že Genelle Dixonová vstane z mrtvých a přijde ho zabít vlastníma rukama.“

„O takovém případu jsem ještě neslyšel,“ poznamenal Looper zavětřil. Možná cítil doutníky zamčené ve skříňce na psacím stole. Beama jejich vůně také šimrala v nose.

„Dobře,“ řekl Beam a vstal. „Zajdu za Karlem Dudmanem. Předsedal porotě, která soudila Aimese.“

„V novinách jsem viděl inzerci jeho realitní kanceláře,“ řekl Looper. „Specializuje se na luxusní nemovitosti. Takovému člověku velké nebezpečí nehrozí. Je dost bohatý, aby si najal ochranku.“

Nell s Beamem se na sebe podívali. Looper měl možná pravdu. Ani jeden z nich si nevzpomínal na sérii vražd, v níž by oběťmi byli boháči, vrah řádil delší dobu a měl psychopatické rysy.

I když člověk, po kterém pásli, v sobě měl cosi krutě nevyzpytatelného.

Beam zvedl telefonní sluchátko a zavolal na informace, aby zjistil číslo Realit Dudman.

Sledoval, jak Nell s Looperem vycházejí z pracovny. Než si stihl zapsat telefonní číslo, byli pryč.

■■■

Najít Karla Dudmana bylo překvapivě snadné. Měl kanceláře v Tribeca. Nacházely se ve věžáku, který byl z předválečné éry a zabíral polovinu bloku. V jeho přízemí sídlily pobočky tří bank. Zrovna procházel přestavbou a hlavní vchod byl obehnaný lešením, z něhož se odlupovala nehezká červená barva. Žádní dělníci se po něm momentálně nepohybovali. V místech, kde stavaři vytrhali kusy chodníku, ležely překližkové desky, přes které proudily davy chodců. New York byl živoucím organismem v procesu neustálé změny. Jeho obyvatelé to chápali a bez reptání to přijímali.

Recepce a hala byly obložené vkusnou kombinací dubových desek, leštěné mosazi a tmavě žilkovaného mramoru. Ke vchodům do bank návštěvníky směrovaly úhledně napsané cedule. Za mramorovým pultem seděl recepční v uniformě. Řekl Beamovi, kudy se dostane do realitní kanceláře, a požádal ho, aby se zapsal do návštěvní knihy.

Reality Dudman zabíraly celé deváté patro budovy a byly přístupné výtahem, který tam Beama vmžiku vyvezl. Nahoře se ho ujala elegantní, rázná žena s šedými vlasy, v černé sukni a blejzru, pod nímž bylo vidět bílou blůzu s hnědou pánskou kravatou. Vmžiku ho uvedla do Dudmanovy kanceláře.

Dudman stál za psacím stolem, mírně se usmíval a tvářil se zvědavě. Měřil asi sto sedmdesát pět centimetrů, byl štíhlý a měl široká ramena. Byl oblečený do dvouřadého obleku s bílým proužkem. Měl hezkou širokou tvář s lesklým vypouklým čelem a působil dojmem příliš pěstěného, odpočatého člověka, který dobře jí, spí v pyžamu, snídá v županu a před chvílí vystoupil ze sprchy, aby se oblékl do šatů, které mu připravil komorník. Možná to tak i bylo.

Dudman si s Beamem potřásl rukou. Stisk měl pevný, ale nenásilný. „Effie mi pověděla, že jste od policie,“ řekl.

Beam se usmál. „Tak to měla pravdu. Jsem detektiv Beam z oddělení vražd.“ Sáhl po odznaku, ale Dudman jen mávl rukou, že se nemusí namáhat. Důvěřoval mu. Anebo se na něho informoval.

„Kapitán Artemis Beam, tak trochu ve výslužbě.“ Beam sebou málem trhl. Neměl rád, když ho lidé oslovovali křestním jménem, které navíc znalo jenom pár vyvolených. Dudman mu určitě dává najevo, že k nim patří. „Jak vidím, jste o krok napřed, pane Dudmane,“ prohodil.

„To je v dnešní době nutnost,“ řekl Dudman. „Navíc není až tak složité si o vás něco zjistit, detektive Beame. Média vám věnují spoustu pozornosti, protože vyšetřujete případ Spravedlivého vraha.“

„Bohužel,“ řekl Beam. Věděl jistě, že v televizi ani v novinách jméno Artemis nepadlo. Anebo ano? Vlastně to až tak jisté nebylo.

„Proč bohužel? Myslel jsem, že je vám sláva příjemná.“

„Ale není mi moc užitečná. Byl bych mnohem radši, kdyby slavný byl jenom vrah.“

„Pročpak?“

„Protože bych toho mohl využít.“

Dudman se zakřenil. Byl to hráč, který si podle všeho liboval ve slovních přestřelkách.

„Právě kvůli vyšetřování jsem za vámi přišel, pane Dudmane.“

„Říkejte mi Karle, prosím. Doufám, že mě nepodezíráte.“

„K tomu nemám co dodat, Karle.“

Dudman se usmál sevřenými rty na znamení, že výměna názorů skončila a měli by přejít k věci, protože má hodně práce. „Chápu. Jsem potenciální oběť,“ řekl a gestem Beamovi naznačil, aby se posadil do mohutného křesla z černé kůže. „A možná i docela zajímavá, protože od soudu s Bradleyem Aimesem se mi v obchodu dost daří. Zabít boháče je vždycky větší zábava než jít po chuďasovi.“

Beam se posadil. Křeslo zasyčelo a sevřelo ho ve své náruči, jako by ho chtělo pozřít. Bylo pohodlné. „Vrah se zatím chová celkem demokraticky a oběti si nevybírá podle majetku, takže s tím si nemusíte lámat hlavu,“ řekl. „Ale to nic nemění na faktu, že jsem za vámi přišel, abych vás upozornil, že musíte být hodně opatrný.“

„Už jsem o tom přemýšlel, detektive. Řekl bych, že opatrný jsem. Z potenciálních obětí si jako jediný můžu dovolit účinnou ochranu.“

„Dostal jsem se k vám dost snadno,“ podotkl Beam. Dudman se na něho povýšeně podíval a stiskl tlačítko pod deskou stolu.

Po Beamově levici se otevřely dveře a do kanceláře vešel obrovský muž v tmavém obleku. Až na prošedivělou černou ofinu měl oholené vlasy. Z očí mu vyzařovala neústupnost. Na jeho nose bylo patrné, že mu ho někdo několikrát přerazil. Klidný postoj dával tušit, že ačkoli je muž obrovský, dokáže okamžitě vyrazit kterýmkoli směrem.

„Tohle je Chris Talbotson z Talbotsonovy bezpečnostní agentury,“ představil ho Dudman. „Je skromný, takže vám na něj musím prozradit, že je to bývalý šampión v bojových uměních a vyznamenaný veterán od námořnictva. Jeho dva bratři mají podobnou kvalifikaci. Vlastně ji mají všichni zaměstnanci jeho agentury.“

Beam na Talbotsona kývl. „O vaší firmě jsem slyšel. Má dobré jméno.“

Talbotson mu bez úsměvu řekl: „Děkuju. Čtvrt hodiny po tom, co jste nám zavolal, jsme si vás prověřili a uložili do databáze. Máme vás na záznamu z kamery u vchodu. Vaši identitu jsme si ověřili, ještě než jste vyšel z výtahu. Rozhovor jsem celou dobu sledoval.“

„Klobouk dolů,“ řekl Beam a podíval se na Dudmana. „A co vaše rodina?“

„Kdybych nějakou měl, hrozně bych se o ni bál,“ odpověděl Dudman. „Neušlo mi, že Tina Flittová byla manželkou předsedy poroty.“

„Vy opravdu nikoho nemáte?“

„Sestru, ale ta žije v Anglii. Vzala si nějakého básníka, věřil byste tomu?“

Beam se usmál. „V tom případě by měla být v bezpečí. Spravedlivý se dost pravděpodobně soustředí jenom na New York, i když to samozřejmě nemůžeme tvrdit úplně jistě. Tenhle vrah se nedrží jedné šablony.“

„Myslím, že jsme na něj dost dobře připraveni,“ řekl Talbotson.

Dudman se na Beama podíval, jako by mu chtěl říct: Tak vidíte. „Vašeho zájmu si vážím, detektive, ale opravdu se domnívám, že veškerá potřebná bezpečnostní opatření jsme už učinili.“ Poposedl si, ale nevstal. Jasně dával Beamovi najevo, že by bylo lepší, kdyby šel vyšetřovat někam jinam.

Beam zůstal sedět. „Proč vám Aimes připadal nevinný?“ zeptal se.

Nejdřív to vypadalo, že Dudman spráskne ruce, ale on místo toho zaklesl prsty do sebe a pevně je stiskl, až mu na nich zbělely klouby. „Měl jsem odůvodněné pochybnosti. Přísahali jsme, že se budeme řídit literou zákona.“

„Takže Aimese osvobodila litera zákona?“

„Přesně tak. Většina z nás byla přesvědčená, že Genelle Dixonovou zabil, ale nebyli jsme si stoprocentně jistí. Nijak se nám nezamlouval, to mi věřte. A velice neradi jsme udělali to, co jsme považovali za naši povinnost.“

„Všichni?“

„V podstatě ano. Jako předseda jsem požadoval, abychom o odsouzeném rokovali tak dlouho, dokud nedosáhneme shody. Šlo přece o dost závažný případ.“

„Abyste se provinile necítil jenom vy?“

„To od vás vůbec nebylo hezké, detektive, ale vyjádřil jste to přesně. Nešlo ani tak o pocity viny jako spíš o výčitky svědomí, které se zákonitě dostavily. Jenže kdybychom odsoudili nevinného člověka, byly by mnohem horší. I takové věci se stávají.“

„A to docela často,“ připustil Beam. Vstal z křesla, které lítostivě zasténalo, protože mu oběť unikla. Beam Dudmanovi přes stůl podal ruku.

Dudman vstal a potřásl s ní. „Nepřál bych vám, abyste se někdy dostal do podobné situace, v jaké jsme byli my,“ řekl. „Budete vyslýchat i ostatní porotce?“

„Ano. Vy jste byl první.“

„Určitě mají velký strach. Pozdravujte je ode mne a řekněte jim…“

Beam čekal. Dudman nepouštěl jeho ruku. „Řekněte jim, že jsem pořád přesvědčený o správnosti našeho rozhodnutí.“

„O správnosti?“

„Nemohli jsme jinak.“ Dudman pustil Beamovu ruku, ale zůstal stát. „Chris vás vyprovodí,“ řekl.

Když Beam s Chrisem došli ke dveřím, Dudman se ještě jednou ozval: „Chápete mě, detektive, vidte?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Beam. „Sám jsem několikrát musel rozhodnout podobně.“

Dudmanovi se zřejmě ulevilo. Posadil se a Beam s bodyguardem vyšli z kanceláře.

Chris s Beamem sjel do přízemí, prošel s ním recepcí a doprovodil ho až na chodník zalitý sluncem. Beam ho chtěl varovat před vrahovou chladnokrevností a důmyslností, ale pak si řekl, že to nebude nutné. Talbotson byl také profesionál. O chladnokrevných zabijácích možná věděl víc než Beam.

„Dávejte pozor na sebe i na Dudmana,“ řekl mu a potřásl mu rukou.

Domníval se, že se mu od Talbotsona dostane nějakého ujištění. Bodyguard ho místo toho překvapil. „Vydal jsem pár básní,“ řekl.

Beam nejdřív chtěl utrousit nějakou vtipnou poznámku, ale nakonec si to rozmyslel. Talbotson se tvářil vážně. „A o čem jsou?“ zeptal se.

„O mých zkušenostech. O tom, jak hrozně se k sobě lidi dovedou chovat.“

„Určitě stojí za přečtení,“ řekl Beam, poklepal ho po svalnatém rameni a rozloučil se.

V autě rozložil list papíru s adresami ostatních porotců, kteří rozhodovali o Aimesově osudu. Původně měl v plánu postupovat od jihu na sever, aby zbytečně nemámil čas. Zrovna se nacházel na jihu, nedaleko Greenwich Village.

Nedaleko Noly Limové.

Jak hrozně se k sobě lidi dovedou chovat.

34

„Je to takhle dobrý?“ zeptal se.

„Zatím jo,“ odpověděla Nell a napila se studeného piva z plechovky. Terry Adams, opravář klimatizací, se jí konečně ozval a oznámil jí, že si na ni udělá čas. Problém je v tom, že to půjde jen dnes odpoledne. Může Nell dohodnout se správcem, aby ho pustil dovnitř? Chápe, že si nebude chtít do bytu pustit úplně cizího člověka. Mohla by se třeba domluvit s kamarádkou nebo příbuznou, aby ho přišla při práci pohlídat. Anebo kdyby se uvolil správce… Terry se v žádném případě neurazí. Byl by nerad, kdyby ho pak obvinili z krádeže nebo vandalství, pokud by se po jeho odchodu něco ztratilo nebo rozbilo.

Nell neměla kamarádku ani příbuznou, která by na něho do jejího rozpáleného bytu přišla dohlédnout. Správce se v domě skoro nevyskytoval. Několikrát už zvažovala, jestli ho nemá nahlásit jako pohřešovaného. Když jí Terry zavolal, zrovna seděla za volantem a jela vyzpovídat dalšího porotce z Palmettova případu. Vůbec se jí tam nechtělo. Dopadne to stejně jako s třemi předchozími. Do pátrání žádné jasno nevnese, zato se bude třást jako osika. Pokud se Spravedlivý vrah rozhodl vyděsit celé město k smrti, má ohromný úspěch.

„Za půl hodiny se sejdeme v recepci a já vás do bytu pustím,“ řekla Terrymu.

„Skvělý. Zabere mi to maximálně dvě hodiny.“

A tak Nell seděla na pohovce v obýváku a místo pronásledování sériového vraha sledovala, jak Terry pracuje na okenní klimatizaci.

Terry zařízení položil na modrou plachtu, kterou rozložil na zemi, aby neumazal koberec. Nevypadal jako typický sitcomový opravář s obrovským pupkem a montérkami na půl žerdi. Byl štíhlý a svalnatý. Na sobě měl přiléhavé černé triko, džínsy a mokasíny. Hnědé kudrny měl nad vysokým čelem trochu rozcuchané. Jeho tvář byla pravidelná a svítily z ní hnědé oči s vějířky vrásek, které napovídaly, že se rád směje. Byl hladce oholený a uprostřed hezky modelované brady měl dolíček. Moc pěkný. Vůbec se nedivila, že když zrovna neopravuje klimatizace, hraje v divadle. Anebo obráceně?

Podala mu plechovku piva a přihlížela, jak odkládá hasák, pije a pak si hřbetem ruky otírá rty. Nell zalitovala, že se oblékla do neforemné modré sukně, blejzru a obula si černé boty s tlustými podrážkami. V těchhle kopytech vůbec nevyniknou její hezké kotníky.

Rychle se přesunula do rohu pohovky, aby se Terrymu mohla dívat přes rameno. Zkřížila nohy a zeptala se: „Tak jak to vypadá?“

Neotočil se. Vlasy vzadu na krku měl prosáklé potem. Kroutily se mu jako neposední hádci a Nell se moc líbily. Také se dost potila.

„Není to tak zlý,“ odpověděl Terry, postavil plechovku s pivem na zem a sáhl po hasáku. „Z týhle trubky,“ poklepal klíčem na zahnutou, zrezivělou rouru, „teče chladicí kapalina. Musím ji vyměnit. A ještě pár kolínek, protože taky netěsnej.“

„Vůbec jsem si toho nevšimla.“

„Poněvadž se ta kapalina rychle vypařila. Taky to chce novej filtr. Zkondenzovala se vám tam voda a tekla zvenku po omítce.“

„Tak to je vážné,“ řekla Nell. Neměla nejmenší tušení, o čem opravář mluví.

Otočil se a usmál se. Působil trochu cynicky. Připomínal filmový idol žen z padesátých let, který klidně mohl hrát zrůdného násilníka a stejně ho všichni milovali. „Ale není,“ řekl. „Zabere mi to jenom hodinu.“

Přinesl si s sebou starý přenosný větrák pocákaný barvou. Nejspíš se jím chladil při práci, ale v místnosti ho postavil tak, aby nefoukal na něho, ale na Nell. Přístroj monotónně hučel, cvakal a zlehka Nell ovíval.

„Mám to dát na vyšší rychlost?“ zeptal se Terry a ukázal hasákem na větrák.

„Takhle je to akorát, díky. Opravdu jste herec?“

„Nevypadám tak?“

„Vypadáte jako mužský, co toho hodně ví o klimatizacích.“

Terryho úsměv ji zahřál přímo u srdce. „Dostal jsem vás,“ řekl a dal se znovu do práce. Hasákem uvolnil zrezivělý kus zahnuté trubky. „Hrál jsem v několika hrách a taky v nějakejch reklamách. K uniformě jsem přičuchnul, když jsem před pár lety dostal vedlejší roli v Kasařských historkách.“

„O té hře jsem slyšela, ale neviděla jsem ji. Dávali ji na Broadwayi.“

„Tam přímo ne, ale celkem blízko. Byl to velkej hit, udržela se přes rok. Hrál jsem policajta, a abych se do tý role dobře dostal, jezdil jsem s hlídkama v autě. Dozvěděl jsem se něco o lidech, jako jste vy, a taky o vloupačkách. O profíkách, co je dělaj. V divadle jsem hrál poldu, ale taky jsem alternoval chlapa, co hrál zloděje. Jelikož se na každou roli svědomitě připravuju, naučil jsem se celkem slušně zacházet s paklíčem. A seznámil jsem se s plno policajtama a našel jsem si mezi nima zákazníky na vedlejšák, což je opravování domácích spotřebičů.“

„Od policajtů jsem na vás sehnala kontakt. Tipuju, že tvoří většinu vaší klientely.“

„Máte pravdu. V tomhle ročním období ze všeho nejvíc opravuju klimatizace.“

„Možná byste se měl dát k policii,“ řekla Nell.

„Jeden čas jsem o tom uvažoval,“ řekl vážně. „Ale když jsem si to trochu osahal, zjistil jsem, že je to hrozně těžká práce. A nebezpečná. Divadelní kritici jsou drsný, ale žádnej z nich po mně nikdy nevystřelil.“ Na okamžik zvedl hlavu od práce a prohlédl si ji. Nell na pažích naskočila husí kůže. „Vaší práce si hrozně vážím.“

To je od tebe hezké, napadlo Nell. „Herectví je taky dost náročné, ne? Hlavně na psychiku,“ řekla. „Je v něm obrovská konkurence. Hrát chtějí milióny mladých lidí, ale policajtem chce být málokdo.“

„Práci v divadle naštěstí mám,“ řekl Terry, „i když vedle ní musím ještě dělat opraváře. Herectví považuju za svoje skutečný povolání. Je to boj, to je fakt. Pořád dostáváte přes hubu, ale když se pak zadaří, víte, že to stálo za to. V tom je hraní podobný práci u policie.“

„Nevzpomínám si, že by mi někdy někdo tleskal za to, co dělám,“ řekla Nell. „Na rozdíl od vás.“

Terry se zasmál. „Za policajta mi tleskali, to je pravda. Po derniéře jsem tu uniformu hrozně nerad vracel.“

Utáhl několik spojů a hodil nářadí zpátky do kufříku, ve kterém ho přinesl. Potom vytáhl malou letovací lampu. „Musím tady něco trochu nahřát a spojit to,“ řekl. „Pak už jen vyměním filtr a vypadnu. Stihnu zaběhnout na konkurs a vy můžete dál honit zloduchy.“

„Tolik zase spěchat nemusíte,“ řekla Nell. „Zrovna teď mají zloduši volno.“

Úkosem se na ni podíval. Letlampa zaprskala a z jejího ústí vyšlehl úzký plamen. Terry se na Nell zase pousmál. Pak plamen trochu stáhl a dal se do práce.

„Je Nell zkráceně Nelly?“ zeptal se.

„Je, ale Nelly mi nikdo neřekl celou věčnost,“ odpověděla. Čekala, že poznamená, že je to moc hezké jméno, ale Terry mlčel. V místnosti bylo slyšet jenom chrastění starého větráku a syčení letlampy. Nell si vzpomněla, jak číšník ve Starém ovčíně flamboval crème brèlée. Od toho byl jen krůček k porovnávání Jacka Seliga s Terrym Adamsem. Nell si nebyla jistá, jestli je připravená na vztah s šedesátiletým mužem. Aby se nakonec také nezačala chovat jako šedesátnice a předčasně nezestárla! Selig byl uhlazený, hezký a bohatý. Terry byl smyslný, hezký a zatím poměrně chudý. Možná, že Selig na tom byl před dvaceti lety stejně jako on.

Jenže Nell žila v současnosti a ta se před dvaceti lety neodehrála.

Terry zhasl lampu a vložil do klimatizace nový filtr. Narovnal se, otřel si ruce do džínsú a chystal se zařízení zasadit zpátky do okenního rámu. Za chvíli jí uteče. Nepotřebuje opravit ještě ledničku? Poslední dobou jí v ní nějak teplá mléko.

Mlčky sledovala, jak Terry těžkou klimatizaci vrací na původní místo. V natažených pažích se mu napínaly svaly. Začal zařízení přišroubovávat k rámu okna.

„Vy ji nejdřív nevyzkoušíte?“ zeptala se ho Nell.

„Nebojte, bude fungovat,“ uklidnil ji. „Hned mi bylo jasný, co s ní je.“

Když skonal s prací, zapnul klimatizaci a nastavil ji na nejvyšší výkon. Začala tiše příst a vhánět do místnosti chladný vzduch. Nell až dosud netušila, že by mohla být tak málo hlučná a přitom tolik výkonná. Všimla si, jak proud vzduchu rozhoupal mosazný řetízek na spínači lampy na konferenčním stolku opodál.

Terry vytáhl starý větrák ze zásuvky a smotal kabel. Uložil všechno nářadí do kufříku a opatrně složil plachtu, aby z ní nic nevysypal na koberec. Ladně se sehnul pro pivo, zvrátil hlavu vzad a jediným douškem ho dopil.

„Můžu si u vás umejt ruce?“ zeptal se.

„Když vyjdete do předsíně, jsou to první dveře vpravo.“

Postavil prázdnou plechovku pod klimatizaci, která teď krásně fungovala, a vyšel do předsíně. Nell měla po koupelně roztroušené šminky, kartáček na zuby a další osobní věci. Terry si je určitě dobře prohlédne. Možná se podívá i do lékárničky a objeví v ní Nalgesin na menstruační bolesti. Anebo otevře spodní zásuvku toaletního stolku a objeví v ní fén a vibrátor.

Nic osobnějšího snad už neexistuje.

Kdovíproč nad tím mávla rukou.

„Vsadím se, že jste toho policajta hrál dobře,“ řekla, když se vrátil s čerstvě vydrbanýma, čisťounkýma rukama. „Kritici na vás určitě pěli samou chválu.“

„Psali o mně, že jsem přesvědčívej.“

„To si dovedu představit.“

„Měla byste se na mě někdy přijít podívat.“

„To bych ráda.“

Přešel přes místnost a sebral ze země podložku na psaní a kufřík s nářadím. Složenou plachtu si strčil do podpaží a do druhé ruky vzal větrák. Obtěžkaný věcmi se podíval na prázdnou plechovku a potom na Nell.

„Já ji pak vyhodím,“ řekla. „Chcete vypsat šek?“

„To není nutný. Pošlu vám fakturu.“

Vykročil ke dveřím a tam se otočil, jako by něco zapomněl. Nespouštěl oči z Nell, která zůstala sedět na pohovce. „Nepotřebujete ještě něco?“ zeptal se.

„Jestli něco nepotřebuju? Možná opravit ledničku. Děláte taky ledničky?“

„Dělám všechno, co je třeba.“

„V poslední době se mi nějak přehřívá.“

„Myslíte ledničku?“

„Nemyslím.“

Opatrně postavil větrák s kufříkem na zem. Plachtu a podložku na psaní položil vedle. Pomalu přistoupil k pohovce.

„V tomhle mizerném bytě se přehřívá úplně všecko,“ řekla Nell. „Asi bych potřebovala nějakého šikulu, aby s tím něco udělal.“

Posadil se vedle ní.

„Tak se na to podíváme.“

35

Beam zaparkoval ve stínu naproti Dávným časům. Bylo tam volno, protože na místě se vykládalo zboží a všude visely cedule, které případným provinilcům vyhrožovaly širokou škálou postihů. Nola jeho lincoln zná, takže si ho stejně časem všimne, až se podívá ven. Možná o něm ví, ale to není důležité. Třeba jí bude připadat, že ji obtěžuje, a vyjde ven, aby si to s ním vyříkala. Vůbec by mu to nevadilo. Hrozně moc stál o to, aby s ním jakkoli komunikovala.

Proboha, vždyť ji vážně obtěžuje! Jako úchylný slídil, na kterého by klidně mohla zavolat policii.

Kdyby to udělala a na místě se objevila motorizovaná hlídka, bylo by to dost trapné.

Také ho mohla úplně ignorovat.

Beama rozbolela zraněná noha. Od dlouhého sezení ve stejné pozici mu dřevěněla. Nestávalo se to často. Možná se mu končetina pokouší něco naznačit.

Na dobře viditelné místo na palubní desce položil ceduli s nápisem POLICIE. Otevřel dveře a přidržel se jich, aby při vystupování z auta neupadl. Musel chvíli počkat, až ulicí projede několik aut, a potom přešel ke starožitnictví na druhé straně. Byl tam už dvacet minut a za tu dobu neviděl nikoho vejít dovnitř ani vyjít ven. Má Nola vůbec nějaký obrat?

Na druhé straně ulice přestal kulhat. Teplé sluneční světlo mu dělalo dobře na záda i pochroumanou nohu. U dveří obchodu s cedulkou OTEVŘENO na okamžik zaváhal.

Pak si vzpomněl, co mu řekla Cassie: „…potřebuje ti odpustit.“

Nevěděl přesně, jak k tomu závěru sestra dospěla, ale málokdy se mýlila. To mu dodalo sebejistotu. Otevřel dveře a vešel dovnitř. Nad hlavou mu tlumeně zacinkal zvonek.

Byl v obchodě sám.

Nola konečně vyšla z otevřených dveří do skladu a postavila se za pult. Vlasy měla stažené dozadu, aby vynikly její široké lícní kosti a veliké černé oči. Netušila, že v jednoduchých modrých šatech vypadá neuvěřitelně sexy. Beamovy oči se vpíjely do pohybů jejího těla, které tušil pod volnými záhyby splývavé látky. Nola byla žena s nenápadným osobním rytmem. Podle Beama byla na každé ženě přitažlivá její individualita a určitý rytmus, s jakým se pohybovala. Nerozuměl tomu, ale cítil, že to tak je.

Nolu nijak nepřekvapilo, že ho zase vidí. „Bylo vám v autě moc horko?“ zeptala se.

„Tady není o nic chladněji,“ odpověděl Beam. Předměty kolem nich vyzařovaly teplo a zatuchle páchly. Takhle byla cítit minulost.

„Řeknu domácímu, ať s tím něco udělá,“ řekla Nola. Nevypadalo to, že se na něho zlobí za to, že za ní znovu přišel. Netvářila se ale ani kdovíjak nadšeně. „Co chcete, Beame?“

„Měli bychom si promluvit.“

„Protože vy to potřebujete.“

„Myslím, že to potřebujeme oba,“ řekl Beam.

Položila ruku na starý černý telefon s otočným číselníkem, který stál na pultě. „Měla bych zvednout tohle sluchátko, zavolat na okrsek a říct jim, že mě tu ohrožujete a že z vás mám strach.“

„Nikdo vás neohrožuje a strach rozhodně nemáte.“

„Ale zavolat na policii můžu.“

„Jak chcete.“

Čekal, co udělá, ale Nola se nehýbala a nespouštěla z něho oči. Její zorničky byly temné jako bezedná propast. „Vím, že jste se na mě v okolí informoval, Beame. Chtěl jste vědět, jestli jsem vdaná nebo jestli mám milence.“

„To nepopírám.“

Její ruka dál spočívala na telefonu. „O čem se mnou chcete mluvit?“

To byla případná otázka. Odpověd na ni ho napadla vzápětí. „O Harrym.“

„Byl to můj muž.“

„A můj přítel.“

„Důvěřoval vám? Jako příteli? Policajtovi, který nad ním měl neomezenou moc a pořád na něho tlačil?“

„Ano. A vám taky. Věřil nám oběma a mohl se na nás spolehnout. Nepopírám, že jste se mi líbila, ale nikdy jsem si nic nedovolil. Ani jsem se vás nedotkl. Byl jsem ženatý a vy jste byla Harryho manželka.“

„To pořád ještě jsem.“

„Teď už ne.“

„Vaše žena je taky mrtvá.“

Její prostý výrok ho kupodivu nezabolel. Nejdřív pocítil rozhořčení a pak úlevu, že v něm její slova nevyvolala nával smutku a osamění.

„Máte pravdu, je mrtvá,“ řekl „A Harry taky.“

„Chcete si to se mnou rozdat, a navíc toužíte, abych vám odpustila.“

„Ano.“

„Jenže ty dvě věci spolu nemusí nutně souviset.“

„Já vím, ale oba potřebujeme totéž.“

„Vážně? A cože to má být?“

„Potřebujeme se vyrovnat s minulostí a přitom se jí úplně nezbavit.“

Nespouštěla z něho oči. Nedokázal z nich vůbec nic vyčíst.

„Jsem k vám upřímný,“ řekl.

„To tedy jste. Vy si myslíte, že jsem se kvůli Harrymu uzavřela před světem tady do toho krámu a hodlám tu do smrti truchlit.“

„Přesně tak.“

„A taky se potřebujete zbavit pocitu ztráty, který máte po smrti manželky.“

Kruci, ona má pravdu!

Beam byl z její přímočarosti u vytržení.

„A vy máte lék, který nám oběma pomůže,“ dodala Nola.

„Lék to zrovna není.“

„A co tedy?“

„Prosba.“

„Najednou mi nepřipadáte tak sebejistý jako před chvílí.“

„To taky nejsem.“

„Trefila jsem se, Beame?“

„V podstatě ano.“

„Je v tom ještě něco víc?“

„Sama víte nejlíp, že ano.“

„Vím jenom to, že chci, abyste odešel.“

„Otázkou zůstává, jestli náhodou nechcete, abych se zas vrátil.“

Podívala se mu zpříma do očí. „Odejděte,“ řekla a spustila ruku z telefonu.

Poslechl ji. Cestou ven v zádech cítil její pohled. Připadalo mu, že zvonek nade dveřmi na rozloučenou cinká zašifrovanou zprávu, kterou on nedokáže rozluštit.

Naprosto jasně ale zaznamenal, že mu neřekla, aby se už nikdy nevracel, a než mu zopakovala, aby odešel, na chvilku zaváhala.

Jenom na kratičký okamžik.

Pozměnila svůj rytmus.

Adelaida dobře věděla, že pozornost veřejnosti je hnacím motorem její profese. Nechtěla být neupřímná, ale proč by o svém těžkém údělu měla mlčet? Proč by nemohla promluvit jménem ostatních ubožáků, kteří se dostali do stejné bryndy jako ona a nechávali se vláčet systémem? Teď měla příležitost a svým způsobem i povinnost upoutat na sebe pozornost.

Povinnost. Přesně takhle to Barry řekl, když jejímu nápadu konečně přišel na chuť, a dokonce ho začal považovat za svůj vlastní. „Obyčejní obyvatelé města se systémem nesměj nechat manipulovat,“ prohlásil. „Někdo se proti tomu musí ohradit, i když je to práce pro sebevraha.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Adelaida.

„Jak? Že bys třeba mohla napsat knížku,“ řekl Barry. „A chodit do různejch talk show. Nakonec z toho třeba bude divadelní role.“

A tak teď stála na schodech radnice a mířily na ni desítky televizních i digitálních kamer. Kolem se motaly stovky lidí. Jeden kameraman jí dal maličký mikrofon. Připnula si ho na klopu saka a halenkou si protáhla kabel vedoucí do malého černého zdroje, který jí připnuli vzadu na opasek kalhot.

Adelaida se oblékla tak, aby vypadala mladě a krásně. Měla na sobě přiléhavé džínsy a žlutou halenku, která zdůrazňovala její poprsí a útlý pas. Vlasy si vysoko na temeni sepnula do rozverného drdůlku a kolem obličeje nechala splývat několik volných pramínků. Před majestátní kamennou budovou radnice se skoro ztrácela a působila křehce a zranitelně. Adelaida zkrátka vypadala roztomile.

V pravé ruce třímala zmačkaný list bílého papíru. Zvedla ho vysoko nad hlavu a sdělila shromážděným, co už dávno věděli – že ji povolávají do soudní poroty.

„Není to spravedlivé,“ deklamovala, jako by stála na jevišti. Její vysoký hlas by se ke štábům donesl i bez mikrofonu. „Ochotně bych zasedla v porotě, kdyby mi město dokázalo zaručit bezpečí. A nejen mně, ale i vám. Jenže to není možné. Naši radní od nás žádají mnohem víc než vykonání občanské povinnosti. Chtějí, abychom nasazovali vlastní životy.“ Zamávala pěstičkou, v níž svírala povolání. „Tohle není povolávací rozkaz do armády! S nikým neválčíme. Nechce se mi platit nejvyšší cenu jenom proto, že tohle město nedokáže plnit základní povinnost, kterou má ke svým občanům – totiž chránit jejich životy.“

Dav shromážděný za televizními štáby se rozrostl o další stovku. Přihlížející začali Adelaidu povzbuzovat. Několik kamer se k nim otočilo a zabralo je.

„Nic jsem neprovedla,“ pokračovala Adelaida, „a nikdo by po mně neměl chtít, abych platila za zločin, který spáchal někdo jiný. Ale právě to by se mohlo stát, protože policie nekoná svoji povinnost. Nepřipadá mi, že by se nějak moc snažila. Věřím tomu, že její práce je náročná, a jsem si jistá, že dělá, co může. Ale není moje vina – naše vina –, že to nestačí.“

Dav znovu hlasitě zajásal. Někteří z přítomných vytáhli transparenty s nápisem PODPORUJEME ADELAIDU. Vypadaly jako podomácku vyrobené, ale ve skutečnosti je Barry předchozího večera nechal natisknout u kamaráda, který měl v Greenwich Village grafické studio. Ještě měl v zásobě transparenty ADELAIDU NEDÁME a SVOBODU PRO ADELAIDU.

„Okolnosti mě bohužel nutí, abych veřejně prohlásila, že dokud nebude Spravedlivý vrah dopaden a město zůstane v rukou šílence…“

„Myslíte starostu?“ vykřikl z davu mužský hlas.

„Myslím Spravedlivého vraha.“ Adelaida zamávala rukama nad hlavou na znamení, že přítomní mají na chvíli ztichnout, aby ji bylo slyšet. „Nehodlám povolání uposlechnout, dokud ve městě zase nebude bezpečno. Nezasednu v porotě. Nebudu obětním beránkem.“

Dav stále rostl a uniformovaní policisté ho nedokázali udržet v klidu. Vysoký, hubený policista vpředu se pokusil pendrekem zatlačit jakéhosi muže zpátky, ale ten ho odstrčil a tlačil se dál kupředu.

„To radši půjdu do vězení!“ vykřikla Adelaida. „Myslím to vážně! Nechám se zavřít!“

„Máme přece určitá práva!“ vykřikla z davu nějaká žena.

„A někdy za ně musíme i bojovat!“ odpověděla Adelaida. Dav souhlasně zamručel. Adelaida zaťala zuby a natočila ke shromážděným levý profil. Byla roztomilá jako rozjívená dívenka s přitažlivostí dospělé ženy. „A teď nadešel správný čas!“ Zamávala rozkošnou pěstičkou, jako když byla na konkurzu do Bídníků.

Několik mužů, které najal Barry, začalo skandovat: „Adelaida! Adelaida! Adelaida!“ Zbytek davu se k nim připojil a do vzduchu vylétly zaťaté pěsti. Barry dal nenápadné znamení námezdným rebelům, ti se natlačili kupředu a porazili policejní zátaras. Zbytek davu se za nimi hrnul směrem k radnici.

Policisté rychle vyrazili, ale náhlá změna situace je překvapila. Navíc jich bylo málo. Události překročily únosnou mez. Dav se najednou nepříčetně rozvášnil. Na okamžik se zastavil a pak vyrazil kupředu a převálcoval několik televizních štábů. Drahé zařízení jim roztřískal o zem.

A do prdele, pomyslela si Adelaida.

„Barry!“ vykřikla, ale v šílené vřavě kolem ji nikdo neslyšel.

„Barry!“

Adelaida se v divadle naučila odhadnout početnost publika. Tipovala, že se k ní řítí minimálně pět set zpovykaných bláznů. Pod nohama jim bezmocně ležel povalený policista. Nedokázal se zvednout. I když se snažil vstát, zběsilá masa těl ho vtáhla a pohřbila pod sebou. Zmizel vyděšené Adelaidě z očí.

„Barry!“

Barry se vynořil po levé straně dusajícího stáda a pokoušel si k ní proklestit cestu. Byl neskutečně rudý v obličeji a sotva popadal dech. Zapotácel se, upadl a zmizel.

Proboha! Barry teď nesmí dostat infarkt!

Adelaida couvala do schodů. Stoupala pořád výš a neodvažovala se k davu otočit zády. O něco se jí zachytil podpatek, takže málem upadla. Nasadila bezduchý úsměv, aby zakryla vnitřní zmatek.

Koutkem oka zahlédla modrou policejní uniformu. Za ní následovala další. Na schody se vyrojili policisté. Někteří měli kromě obušků ještě vysoké štíty a utvářeli kordon, aby davu zabránili v postupu.

Adelaida se otočila a uviděla, jak z budovy radnice vybíhají další posily a sestupují dolů po schodech. Připadala si jako ve starém westernu, kdy ohrožené dámě spěchá na pomoc celá kavalerie. Byla bez sebe radostí, že je vidí. Otočila se na podpatku a s rozpřaženýma rukama se rozběhla ke svým zachráncům. Zmačkané povolání do poroty upustila na zem. Všimla si urostlého policisty, který se podobal Gary Cooperovi zamlada. Nehnuté na ni zíral. Zamířila k němu a s pláčem mu padla kolem krku.

„Zatkněte mě!“ vydechla zoufale. „Zatkněte mě, prosím vás!“

Policie Adelaidu nezatkla ani ji neobvinila z podněcování nepokojů. Možná proto, že Barry a jeho – vlastně její – právníci dávali jasně najevo, že by to nebylo nejchytřejší řešení. Anebo policisté neměli to srdce ji zatknout, protože byla ohromně roztomilá.

Vzali ji do ochranné vazby, kde musela celou noc strávit o samotě v malinké, páchnoucí cele předběžného zadržení. Měli tam příšerně tvrdou postel, takže se skoro nevyspala. Navíc tam bylo dost hlučno. Odněkud k ní doléhaly nesrozumitelné hlasy, které se odrážely od zdí. Kousek od její cely někdo příšerně chrápal. Občas se na ni někdo přišel podívat, většinou muži v uniformě. Nic neříkali, jenom se na ni mlčky dívali.

Adelaida v jejich tvářích četla zvláštní, zdrženlivý obdiv. Nestávalo se jí často, aby na ni někdo hleděl jako na slavnou osobnost, která se vznáší ve vzdáleném, třpytivém světě. Jako na hvězdu.

■■■

Ráno ji odvezli domu. Několik lidí na ulici ji poznalo a zamávalo jí. Když první auto, ve kterém seděla, zpomalilo a zahnulo za roh, jakási žena začala poskakovat a skandovat její jméno. A-de-lai-da, A-de-lai-da. Tři policisté Adelaidu požádali o podpis. S úsměvem jim vyhověla a zeptala se, jak funguje siréna.

Právní zástupci ji informovali, že pokud se příští týden neobjeví u soudu, policie na ni vydá zatykač. Ale nemá se tím nijak znepokojovat, protože to je přesně podle plánu.

Adelaida byla vyděšená, ale zároveň i příjemně vzrušená. Jako vždy si byla jistá, že Barry je geniální a patří k nejmilejším mužům, jaké v životě potkala.

Marge Manfredu Byrdovi důvěřovala natolik, že mu půjčila klíč od svého bytu. Jakmile mu klient plně důvěřoval, měl Manfred vyhráno. Znamenalo to uznání jeho talentu a potvrzení jeho solidnosti. Méně důvěryhodný muž by Marge hanebně využil.

Pověděla mu, že bude s kamarádkou u oběda probírat příspěvek pro jakousi charitu a hned potom se s ním sejde. Manfreda zaujalo, že žena, která najednou pohádkově zbohatla, část svého jmění věnuje potřebným. Nedokázal to zcela pochopit, ale považoval to za chvályhodné.

Oběd se nejspíš poněkud protáhl. Minula druhá a Manfred pořád stál o samotě v Margině nezařízeném obýváku. Nevadí, změřit ho může i bez ní. Už se rozhodl, že bílé stěny nechá přemalovat světle okrovou barvou. Na takovém pozadí se bude dobře vyjímat nová pohovka. Až to dodělá, místnost bude působit mnohem teplejším dojmem a poskytne Marge potřebné zázemí.

Manfred si svlékl sportovní sako z šedého hedvábí, pečlivě ho složil podšívkou navrch a položil ho na koberec. Potom z aktovky vytáhl metr a chystal se pustit do práce.

Cestou do kouta, kam chtěl umístit vysoký etažér, najednou zaslechl tiché cvaknutí a otočil se.

Uviděl muže s pistolí.

Zbraně nepatřily do Manfredova světa. Dokázal ze sebe jenom vypravit: „Eh?“

Na hlavni pistole bylo připevněno cosi objemného. Manfred o střelných zbraních sice skoro nic nevěděl, ale tlumič poznal. Nedokázal od něj odtrhnout oči. Muž přistoupil blíž.

„Oblíkni si to sako,“ nařídil Manfredovi a nepřestával na něj mířit.

Manfred ho rychle poslechl. Nenatrhl si v té překotnosti šev? Zaslechl nějaký příšerný zvuk.

„A teď jdi na balkón,“ vyzval ho muž s naprostým klidem, jako by s ním chtěl obdivovat překrásný výhled na město.

„Nepůjdu. Vy jste…“

„Řekl jsem ven!“

Manfred se k němu otočil zády, otevřel francouzské okno a neochotně vyšel na balkón. Bylo sice bezvětří, ale ve výšce, kde se nacházeli, pořád foukalo. Uvědomil si, že se strachem nemůže pohnout. Celá situace mu připadala neskutečná.

Muž ho zezadu drsně popostrčil. Manfred klopýtl kupředu a narazil do nízkého zábradlí. Div že nespadl dolů. Zalapal po dechu a pokusil se otočit. Motala se mu hlava a byl celý vyděšený.

Jak se to ten člověk chová?! Tohle je snad zlý sen!

Než stačil dokončit pohyb, muž do něho znovu strčil. Manfred ucítil, jak ho chytil za pravý kotník a nadzvedl ho. Zpocená ruka mu sklouzla ze zábradlí.

Úplně to stačilo, aby ztratil rovnováhu.

Manfred Byrd se ocitl ve vzduchu. Strach na okamžik vystřídalo ohromení.

K čemu ta zběsilá rychlost?

Rozkřičel se, až když sletěl o deset pater níž.

36

„Co je to sakra za ženskou?“ zeptal se da Vinci.

Beam stál. Nell s Looperem seděli naproti da Vincimu. Na kancelářském křesle u počítače se rozvalovala psycholožka Helen Imanová. V jindy uklizené kanceláři byl nezvyklý nepořádek. Po psacím stole se válely rozházené listy papíru a na monitoru počítače nebezpečně balancoval štos složek. Vedle odpadkového koše se válel zmačkaný pruh žlutého papíru. Jako by se případ začínal da Vincimu vymykat z ruky. Syndrom Adelaida, pomyslel si Beam.

„Herečka. Bydlí v Greenwich Village,“ odpověděl.

Da Vinci povytáhl obočí, takže zase vypadal jako Tony Curtis zamlada. „Úspěšná?“

„Není neúspěšná,“ řekl Beam. „Zpívá, tancuje, hraje… Prostě všechno.“

„A k tomu je dost pěkná,“ dodal Looper.

Ostatní se na něho zpříma podívali, takže si nervózně poklepal na náprsní kapsu, v níž nosíval cigarety.

„Povedlo se jí tu udělat docela pěkné pozdvižení,“ řekl da Vinci.

„Přesně, jak chtěla,“ řekl Beam a založil si ruce na prsou. „Dostala se na titulní stránky novin a je ve všech zprávách. A to nejen v New Yorku. O naši situaci se zajímá zbytek Států. Bojí se, že by se jim mohlo stát totéž, co nám.“

„Myslíte, že by dokázala založit nějaké větší hnutí?“ zeptala se Nell.

Všichni tři muži se na ni nevěřícně podívali.

„Já myslím, že by mohla dát do pohybu věci, které se za celé roky nezměnily,“ řekl Looper.

Da Vinci se podíval na Helen. „Co si o té Adelaidě myslíte vy?“

„Nejsem k tomu zrovna kompetentní, ale zkusím to,“ řekla. Měla hrdelní hlas, který nenápadným způsobem přitahoval pozomost. „Je sebestředná a zaměřuje se na jediný cíl. Je chytrá, ne tak pitomá, jak vypadá. Anebo ji přinejmenším někdo chytrý vede. Nenechte se obalamutit její roztomilostí. A jestli by dokázala založit nějaké hnutí? Proč by ne? Johance z Arku se to taky povedlo.“

Da Vinci se tvářil znechuceně. Nepočítal s tím, že se vyšetřování takhle zvrtne.

„Jestli ji rychle nezpacifikujeme, město bude hrozně těžko nahánět lidi do porot,“ řekl Beam.

„To už jsem někde slyšel,“ utrousil da Vinci. „Přijde mi, že spíš než vyšetřování vražd se to podobá hře na indiány.“

„Zatím to vždycky víceméně fungovalo.“

„Většinou spíš méně než více. Co navrhujete?“

„Pokud se neobjeví v porotě, nechte ji být,“ odpověděl Beam.

Da Vinci zavrtěl hlavou. „Nemůžeme jí to nechat projít, jinak si z ní ostatní začnou brát příklad a s povoláním si leda tak vytřou prdel.“

„Vydejte prohlášení, že je od své povinnosti osvobozená, protože se dostala do těžké životní situace.“

„Je to herečka bez práce,“ namítla Nell. „Nic jiného nedělá a radnice porotcům vyplácí náhradu platu.“

„Pěknou náhradu,“ ozval se Looper. „Když jsem posledně zjišťoval, kolik to je, bylo to čtyřicet dolarů denně. S tím člověk v New Yorku moc nenadělá.“

„Před šesti týdny skončila v jednom muzikálu,“ řekl Beam. „Jmenoval se Jak na to a hrál se v Herald Square Theatre. To je taková malá nezávislá scéna. Kritici muzikál hrozně strhali, ale udržel se skoro tři měsíce.“

Da Vinci zvedl loket ze stolu a málem z jeho desky shodil list papíru, který na ní ležel. Roztržitě jeho roh zatížil kolem mosazného motocyklu. „No a?“

„Pravděpodobně bude na podpoře. Takhle žije většina herců. Plat porotkyně by jí počítali z toho, co dostává od státu. To znamená, že by za zasedání v porotě nedostala vlastně vůbec nic. Pokud by do poroty šla, nemohla by si hledat práci. Můžeme nejen ji, ale i ostatní herce bez výdělku označit za lidi v těžké životní situaci a všem tu povinnost odpustit. Média po tom okamžitě skočí. New York má přece pověst města, které divadelníky podporuje.“

Da Vinci se opřel do křesla a řekl: „Vy jste pěkný podvraťák, Beame.“

Helen se zapřela nohou o podlahu a začala se na sedadle otáčet ze strany na stranu. „To máte pravdu,“ podotkla a zkoumavě se na Beama podívala.

„Myslíte, že by to mohlo k něčemu být?“ zeptal se jí da Vinci.

„Možná ano.“

„Že by to tu potvoru umlčelo?“

„Mohlo by ji to aspoň zpomalit.“

Da Vinci se usmál. „Přiznávám, že se mi to zamlouvá.“

Na stole zazvonil jeho telefon a da Vinci ho zvedl. Když poslouchal volajícího, úsměv mu pozvolna mizel z tváře. Křečovitě sevřel sluchátko, až mu zbělely klouby na prstech, a podíval se na Beama. Potom stočil zrak jinam. Beamovi se to vůbec nelíbilo.

„Počkejte tu chvilku,“ řekl jim da Vinci, když položil sluchátko. Vstal od stolu a odešel z kanceláře, než se ostatní zmohli na slovo.

„Co se ksakru děje?“ poznamenala Nell.

„Vypadá to na dost špatné zprávy,“ hádal Looper a poklepal si na náprsní kapsu. Když jeho slova nikdo neokomentoval, zeptal se: „Máš už spravenou tu klimošku, Nell?“

Nell se začervenala.

Zrovna se chystala vykoktat nějakou odpověď, když se da Vinci celý říčný vřítil do místnosti. Vrátil se ke stolu, posadil se a hodil na zelenou psací podložku kousek červené látky.

Když ji uhladil a narovnal, na zeleném podkladu se objevilo asi dvanáct centimetrů velké červené S.

„Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli je stejné jako ta ostatní,“ řekl da Vinci. „Na Třetí ulici máme další oběť Spravedlivého vraha.“

„Zastřelenou?“ zeptal se Looper.

„Ne, ten chlap vypadl na ulici. Pachatel ho bud přinutil skočit, nebo ho vystrčil z balkónu v jednatřicátém patře. Byl to interiérový návrhář, kterému klientka půjčila klíče od bytu, aby tam na ni počkal. Nejdřív to vypadalo na obyčejnou nehodu nebo sebevraždu, ale technici pak v jedné kapse jeho saka našli tenhle kousek červené látky.“

„Nevíte někdo náhodou, jestli nezasedal v porotě?“ zeptala se Nell.

„Zasedal,“ odpověděl da Vinci. „Před pěti lety. Soudili tam jednoho chlapa za znásilnění. Nakonec ho pustili kvůli nějaké formalitě.“

„Za to ale porota nemůže,“ upozornil Looper.

„Na tom nesejde,“ opáčil da Vinci. „Mohla ho shledat vinným. V našem pitomém systému si poroty můžou dělat, co chtějí.“

„Předsedal jí?“ zajímala se Nell.

„Ne, byl řadový porotce.“

„Jako Tina Flittová,“ podotkla Nell.

„Takže zase změnil způsob práce,“ řekl Beam. „Nechal oběť rozplácnout o chodník.“

„Je mi to nějak povědomé,“ řekl da Vinci a podíval se na Beama stejně, jako když u ucha držel sluchátko. „Připadá mi, že nám vrah chce něco sdělit.“

Beam ho najednou pochopil a zamrazilo ho. „Narážíte na Laniinu smrt? Snad si nemyslíte, že…“

„Že zabil vaši ženu, aby si z vás udělal protivníka? Obávám se, že to je docela dobře možné.“

„Ale nepravděpodobné,“ poznamenala Nell. „Kdyby to byla pravda, tak by někde nechal to písmeno. Anebo by zařídil nějak jinak, aby Beamovi došlo, čí je to práce.“

Da Vinci se podíval na Helen.

„Myslím, že Nell má pravdu,“ řekla.

„Ale i tak by mohlo jít o vzkaz,“ řekl Looper. „Možná chce Beama popíchnout.“

„A dát nám na srozuměnou, že na něj nemáme,“ dodala Nell.

„To zní pravděpodobněji,“ řekla Helen.

Beam si zastrčil ruce do zadních kapes kalhot, udělal několik kroků ke kartotéčním skříním a zpět. Pokoušel se vyznat ve vlastních pocitech, odlišit zármutek od hněvu a nějak si to přebrat.

„Souhlasím s Nell,“ řekl nakonec. „S Lani to nemá nic společného. Ale Loop má v něčem pravdu. Ten šílenec schválně napodobil Laniinu smrt, aby mě popíchnul.“

Da Vinci se tentokrát neotočil k Helen, ale zamyslel se nad Beamovými slovy. Potom přikývl. „Jasně, nejspíš jenom popichuje. Byt, ze kterého ten designér vypadl, patří nějaké Marge Caldwellové. Teď tam jsou technici a snaží se nabrat nějaké vzorky a důkazy, ale myslím, že to k ničemu nebude. Místo činu jsme nechtěně kontaminovali, protože jsme měli za to, že jde o nehodu nebo sebevraždu, a nedávali jsme pozor. Můžete začít zrovna tam. Ale vypadá to, že vrah zase zmizel beze stopy.“

„To se za chvíli změní,“ řekla Helen. „Udělá chybu, protože ji nevědomě udělat chce. Nejdřív si hodlá trochu pohrát s Beamem, protože ví, že ho časem dostaneme.“

„Tak tomu moc nevěřím,“ prohlásil da Vinci a podíval se na ni. Jenom pokrčila rameny.

„Jestli je to pravda, tak mu jeho přání splníme,“ ozval se Beam. Srovnal si v sobě emoce a bezpečně věděl, že převahu má hněv. I kdyby vrah s Laniinou smrtí neměl nic společného, podle Beama znesvětil její památku. „Dostane odpověď, ale radost z ní mít nebude.“

Helen se usmála jako šelma, která se chystá zahryznout do kořisti. Beam jí pořád moc nedůvěřoval, ale začínal k ní cítit sympatie.

37

„Ty chceš fakt vyzkoušet koks?“ zeptala se Giny Vanessa Asarianová.

Seděly v cukrárně nedaleko bytu, kde Vanessa bydlela s dalšími dvěma studentkami z Newyorské univerzity. Židlí tam bylo málo. Gina s Vanessou seděly u stolku skoro až vzadu. Kromě nich v podniku byli ještě tři škrobení týpci u stolku úplně vpředu a cpali se zmrzlinou. Gině připadali jako pitomci z právnické fakulty.

Nebyly s Vanessou bůhvíjaké kamarádky, ale občas spolu někam zašly. Na škole měly úplně odlišnou pověst. O Gině se tradovalo, že je vážná šprtka, se kterou není skoro žádná legrace. Zato Vanessa byla známá jako blond kráska s neskutečně velkýma hnědýma očima. Obojí byla pravda.

„Potřebuju se seznámit s tím Reggiem, o kterým si pořád s holkama povídáte,“ řekla Gina. Spolužačky, které ji dobře znaly, jí důvěřovaly a otevřeně před ní probíraly milence i drogové dealery. Gina si to aspoň myslela, takže ji Vanessina reakce překvapila.

„Nevykecala jsi nic poldům, vid, Gino?“

Gina se nejdřív domnívala, že má na mysli proces s Genelliným vrahem a pátrání po Spravedlivém. Nechápala, jak se o tom Vanessa mohla dozvědět. Až po chvíli jí došlo, o čem kamarádka mluví.

„Snad se nebojíš, že na vás donáším na protidrogový, Van?“

Ginu nezajímala narkotika, ale Reggie. Nějakou dobu ho neviděla a pak se dozvěděla, že ho zavřeli, ale ne za prodej či držení drog. Chytili ho v New Jersey při vloupačce do zastavárny.

Vanessa brčkem srkala dietní kolu a vyzývavě přitom špulila rty na tři suchary u vchodu. Když pití postavila na stůl, brčko bylo umazané od rtěnky. Kluci se na ni nedívali. Podle Giny to Vanessa někdy zbytečně přeháněla.

„Ty si vážně myslíš, že bych mohla bejt udavačka?“ zeptala se znovu.

„To ne, ale Reg má v poslední době nějaký potíže,“ řekla Vanessa. „Před pár dny ho v noci někdo zmlátil a ukradl mu všechno zboží.“

„Koks?“

„Koks, trávu, péčko.“

„Netušila jsem, že toho prodává tolik. Měla jsem za to, že dělá jenom do koksu.“

Vanessa na ni vykulila oči a otevřela ústa v předstíraném zděšení. Ve škole se jejímu výrazu říkalo Vanessin ksicht. „Je to obchodník, Gino. A obchodníci se nespecializujou na jedinej druh zboží.“

„To dělají investoři,“ řekla Gina.

„To je to samý. Jsou to prostě chytrý lidi a rozšiřujou svoje aktivity.“

Gina se na kamarádku pozorně zadívala. Na Reggieho se chtěla zeptat právě jí, protože ji už dlouho podezírala, že s ním chodí. Anebo přinejmenším spí. Vehemence, s níž Vanessa dealera hájila, její domněnku jenom potvrzovala. „Vždyť prodává drogy, Van.“

„Zrovna jako všichni usměvavý lékárníci.“

„Chci si s Reggiem přátelsky popovídat.“

„Jestli chceš zkusit koks, klidně ti ho seženu.“

„Chci mluvit s Reggiem.“

„Fakt se vůbec neznáte?“

Gina se na ni usmála. „Nic spolu nemáme.“

Vanessa zase udělala ksicht. „Jak – nic?“

„Ty víš, co myslím. Děláš z toho zbytečný drama. Jenom po tobě chci, abys mě seznámila s člověkem, kterýho neznám.“

Vanessa se odvrátila a znovu smyslně usrkla koly. Tentokrát se na výkon tolik nesoustředila. Bylo jasné, že uvažuje, jestli by se Gina mohla Reggiemu líbit. Gina o tom pochybovala, i když o něm věděla jen to, že prodává drogy a neumí loupit. Gina si dobře uvědomovala, že je vážná. Nedokázala si představit, že by se o ni mohl zajímat darebák. Vanessa to ale mohla vidět jinak.

„Co od něho chceš?“ zeptala se Vanessa a zase našpulila rty.

„Myslíš, že by byl rád, kdybych ti to řekla?“

Vanessa vtáhla tváře a vysála tekutinu z kelímku. Suchaři vepředu na ni zírali, ale ona si jich nevšímala.

„Nechci si to s ním rozdat,“ ujistila ji Gina. „Jenom s ním potřebuju mluvit.“

Vanessa tentokrát vyvalila oči v nefalšovaném překvapení. Kamarádka takhle většinou nemluvila. „Gino…“

„Buď v klidu,“ řekla Gina. „Mně je úplně fuk, s kým ty nebo Reggie šukáte. A tak to taky zůstane.“

Jeden ze sucharů možná dovedl odezírat ze rtů. Vypadalo to, že každou chvíli vstane a vyrazí k nim, ale nesebral dost odvahy, aby se zvedl ze židličky.

„Tak jo,“ souhlasila Vanessa nakonec. „Dohodnu ti s ním schůzku. Ale nesmíš to nikomu říct.“

„Neboj, neřeknu,“ slíbila jí Gina.

„Mně je úplně putna, jestli něco šňupeš nebo kouříš.“

„Já vím, Van. Jinak bych za tebou taky nepřišla.“

„Tak fajn,“ řekla Vanessa. Rozhlédla se, jako by zaslechla, jak na ni někdo volá, ale ve skutečnosti se chtěla podívat, co se děje u dveří cukrárny. „Nečuměj na nás támhleti týpci, co vypadaj jako z práv nebo z mediny?“

„Na nás ne,“ řekla Gina. „Na tebe.“

38

„Skoro jsem ho neznala,“ řekla Marge Caldwellová. Všechno už policii pověděla a Beamovo vyptávání ji unavovalo. Manfred Byrd zemřel před necelou hodinou.

„Ale zemřel ve vašem bytě, takže jste ho znát musela,“ podotkl Beam.

Až na Nell všichni seděli v nezařízeném obýváku na nepravých rokokových židlích, které tam Beam s Looperem přinesli z jídelny. Nell stála na balkóně a zkoumala, jestli technici na něco nezapomněli. V duchu si přitom říkala, že ten byt je snem skoro každého Newyorčana.

„No, přímo v mém bytě naštěstí ne,“ řekla Marge. „Byl to návrhář, kterého mi doporučila moje kadeřnice.“

„A to je?“

„Terra. Příjmení nevím. Má na První ulici salón, jmenuje se Kadeřavé poradenství U Terry.“

„Jak dlouho k ní chodíte?“ zeptal se Beam. Looper mlčel. V autě se dohodli, že otázky bude klást Beam.

„Byla jsem tam jenom jednou,“ řekla Marge. „Jsem v New Yorku něco přes měsíc, a abych pravdu řekla, tak jsem z té Terry moc nadšená nebyla.“ Nevědomky se rukou dotkla prošedivělých vlasů s trvalou. „Nedala si říct. Že prý mi udělá účes podle sebe. Takhle se chová hodně kadeřníků – je jim jedno, co člověk opravdu chce.“

Beam už o Marge četl předběžnou zprávu, ve které ji kolegové krátce popsali jako úplně obyčejnou ženu. S jedinou výjimkou.

„Vy jste vyhrála v loterii, vidte?“ zeptal se, jen aby se ujistil, že má správné informace.

„Tři milióny devět set tisíc dolarů,“ odpověděla Marge s výrazem, který jasně napovídal, že tuhle otázku slyšela nejméně tisíckrát a už jí má plné zuby.

„Blahopřeju,“ řekl Looper.

Marge se na něho podívala a usmála se. Na rozdíl od Beama jí připadal milý.

„Proč jste se přestěhovala zrovna do New Yorku?“ zeptal se jí Beam.

„Abych byla co nejdál od svého exmanžela. O výhře jsem se dozvěděla krátce po rozvodu. Najednou ho chtěl anulovat.“

„Aby ne,“ ozvala se Nell, která se vrátila z balkónu. Podívala se na Beama s Looperem a oznámila jim: „Nenašla jsem tam vůbec nic, ani škrábnutí. Ale výhled je tam božský.“

Beama to nepřekvapilo.

Marge začínala docházet trpělivost. „Poslyšte, ne že bych vám nechtěla pomoct, ale opravdu nic nevím,“ řekla. „Hned jak jsem přišla domů, vyzpovídal mě jeden policajt. Dělal si poznámky.“

„Mrzí mě, že vás s tím ještě otravujeme,“ omluvil se Beam, „ale zjistili jsme pár nových skutečností, kvůli kterým jsme si s vámi potřebovali ještě jednou promluvit.“

„Jde o toho Spravedlivého vraha?“

„Ten v tom hraje nejdůležitější roli.“

„Nelžou ve zprávách? To Manfreda z balkónu opravdu strčil on?“

„Vypadá to tak.“

„V tom případě mi není jasné, co ode mne chcete. Když se to stalo, byla jsem o deset bloků dál.“ Marge se začala rozčileně vrtět na židli. Nechtěla být nepříjemná, ale moc na ni tlačili.

„Nesmíme nic zanedbat, takže s námi prosím mějte strpení,“ řekl Beam. „Měl kromě vás a pana Byrda klíče od bytu ještě někdo jiný?“

„Ne. Podívejte, já tady skoro nikoho neznám. Rozhodla jsem se tu usadit právě kvůli anonymitě, jako plno jiných lidí.“

„Vídala jste se s Manfredem Byrdem i v soukromí?“

„Podívejte,“ řekla Marge znovu, jako by Beamovi chtěla opravdu něco ukázat. „Manfred byl prostě člověk, kterého jsem si najala, aby mi pomohl zařídit byt. Byl… takový nestálý. Nechtěli jsme se spolu nijak blíž stýkat, ale řekla bych, že jsme si docela sedli. Svému řemeslu skvěle rozuměl. Kdyby byl naživu, tak by vám nejspíš řekl, že jsem patřila ke klientům, kteří doopravdy poslouchali, co říká, a dali na jeho rady.“

„Nestěžoval si náhodou na nějaké jiné klienty?“

„Nijak zvlášť. Jenom se párkrát zmínil, že ho rozčiluje, když si ho někdo najme jako poradce, a pak si stejně všechno dělá po svém.“

Jako kadeřnice Terra, pomyslel si Beam. „Neviděla jste pana Byrda s nějakým jiným člověkem?“

„Vídala jsem ho jenom tady,“ odpověděla Marge. „A kromě toho ještě když jsme spolu šli kupovat materiál nebo nábytek.“

„A kolikrát to bylo?“

„Tři…, ne, čtyřikrát. Jednou jsme pořizovali barvu a tapety a třikrát jsme vybírali nábytek.“

„A kdy to bylo naposledy?“

„Předevčírem. Koupili jsme pohovku do tohohle pokoje. Jako jediná bude vzorovaná.“

„Žádnou pohovku tu nevidím.“

„Protože čekáme…, vlastně čekám, až mi ji přivezou. A s ní ještě pár dalších kousku. Chtěli jsme nejdřív mít vymalováno a pak sem teprve dávat nábytek.“ Marge sebou najednou rychle trhla, jako by se o něco píchla. „Podívejte, nelhala jsem vám, ale vlastně jsem vám neřekla všechno. Teď jsem si ještě na něco vzpomněla. Manfred mi jednou povídal, že má už nějakou dobu pocit, že ho někdo sleduje.“

„Tušil, kdo by to mohl být?“

„Ne, ale myslel si, že je to muž.“

„Takže toho člověka viděl?“

„To nevím. Ale pokud ano, tak mi ho nepopsal.“ Složila ruce v klíně a nasadila bolestně zadumaný výraz. „Pokud si dobře vzpomínám, tak mi doslova řekl: ‚Tohle město může být nebezpečné, Marge. Občas mívám pocit, jako by mě sledoval nějaký muž. Ale možná jsem jenom paranoidní.“

„On vám řekl, že je paranoidní?“

„Ano. Na ten rozhovor si vzpomínám, protože jsem nechápala, proč mu to vadí. Sledoval ho přece muž. Měl by být rád. Víte, jak to myslím, šlo o muže…“

„Jasně, chápu,“ řekl Beam. „A kdy jste se o tom bavili?“

„No, asi před třemi, čtyřmi dny, když jsme měřili okna kvůli závěsům.“

„A nikdy předtím se o tom muži nezmínil?“

„Ne. Abych se přiznala, nepřipadalo mi, že by ho to tak strašně děsilo. Jen jsme tak tlachali, proto jsem si na to předtím nevzpomněla.“

Looper a Nell se dívali na Beama. Manžel Tiny Flittové se krátce předtím, než ji Spravedlivý zabil, zmínil o tomtéž – také měl pocit, že ho někdo sleduje. Spravedlivý vrah se při slídění za kořistí nechal vidět. Dobrovolně hrál vabank.

Beam zaklapl zápisník a vstal. V pravé noze pociťoval slabost. Málem se mu podlomilo koleno. Zdřevěněla mu končetina během sezení na nepohodlné tvrdé židli anebo se mu ozývala rána po kulce?

Vlastně to bylo jedno. Zase ji začínal cítit a mohl se na ni postavit.

Beam se přinutil k úsměvu. „Velice si vážíme vaší pomoci, Marge. Omlouváme se, že jsme vás obtěžovali.“

Marge také vstala, trochu ztěžka jako Beam, a usmála se. „To nic, jenom konáte svoji povinnost. A taky se mi líbí, že mě neoslovujete paní. Cítím se zase svobodná.“

„To jsem rád. Pokud si ještě na něco vzpomenete, Marge…“ Podal jí svou vizitku.

„Jistě,“ řekla a zastrčila navštívenku do kapsy sukně.

„Najmete si dalšího designéra, aby vám dodělal byt?“ zeptala se jí Nell.

„Nenajmu. S Manfredem jsme už měli všechno vybráno. Teď se to sem už jenom musí přivézt a rozestavět nábytek. To zvládnu sama.“

Jako správná hostitelka je doprovodila až ke dveřím.

„Určitě se vám to povede a bude to vypadat skvěle,“ ujistil ji Looper, když odcházeli.

Cestou ve výtahu Beam prohlásil: „Kromě toho, že si Byrd myslel, že ho sleduje nějaký cizí chlap, neví vůbec nic.“

„Vrah pokaždé odvede čistou práci,“ řekl Looper.

„Ale Byrd si ho všiml,“ poznamenala Nell.

„Možná jsi to nepostřehla, ale Byrd měl na chlapy pozorovací talent,“ řekl jí Looper.

Nell se na něho podívala koutkem oka a nikoli poprvé ji napadlo, jak je svět plný malých i velkých překvapení.

■■■

Reggie byl dílo. Měřil asi metr šedesát, ale nesl se tak, aby každému bylo na první pohled jasné, že je pan Někdo. Druhý den dopoledne se k soše na Kolumbově náměstí dostavil v plandavých plátácích a khaki košili pošité kapsami. Na nohou měl pohodlné hnědé trekovky a v ruce držel ošoupaný šedý batoh. Na dlouhých tmavých vlasech mu seděl plátěný klobouk, který kdysi býval bílý. Reggie byl docela hezký, měl silnou spodní čelist, modré oči a ústa, která se podle všeho často a ráda usmívala. Celkově působil dojmem chudého amerického studenta, který se právě vrátil z potulek po cizině. Vypadal jako člověk, který přespává po hostelech a možná občas bere drogy, ale rozhodně je neprodává.

Gina dělala, že ho nevidí. Bylo dost horko a potily se jí dlaně.

„Ty seš Gina, ne?“ zeptal se Reggie. Stěží překřičel motory projíždějících aut. Možná právě proto k setkání zvolil tohle místo. Nedal by se tu nahrát žádný rozhovor.

„To jsem. A ty asi budeš Reggie.“

„Přesně. Sem ten Reggie, kerýho sháníš. Van mi neřekla, že seš tak pěkná.“ Trochu se zavrtěl, jako by ho její nečekaný půvab znervózňoval.

„Taky aby jo.“

„Ale povídala, že se ti dá věřit.“

„A tobě?“ zeptala se ho Gina. Nelíbilo se jí, že musí vdechovat nepříjemné výfukové plyny.

„V žádným případě. Ale dycky se můžeš spolehnout, že jednám zásadně ve svým vlastním zájmu.“

„Miluješ Vanessu?“

Zasmál se. „Ona si to myslí. To je fajn.“

„A využíváš toho. Využíváš ji.“

„Já normálně využívám druhý lidi. Tebe bych taky celkem rád využil.“

„To by neprospělo tobě ani mně. Svěřuješ se Vanesse?“

„Já? Nesvěřuju se nikomu.“ Znovu se zavrtěl. Možná se snažil rozehnat křeč, kterou dostal do nohy. Posunul si špinavý klobouk dozadu, takže vypadal bujaře a mladě. „Na Vaninu kámošku seš dost energická.“

„Možná její kámošky moc dobře neznáš.“

„Ale znám. Akorát dělaj, že sou kurážný. Ale ty taková vopravdu seš.“ Usmál se. Nevypadal špatně. Gina chápala, co na něm Vanessa vidí. Každý dravec je svým způsobem krásný. „Tak vo co de?“

„Vanessa povídala, že jsi obchodník.“

„To měla recht.“

„A taky lupič.“

Vrhl na ni nepřátelský pohled, ze kterého ji zamrazilo. Teď už jí tak hezký nepřipadal. Dravec na chvíli vytasil drápy. „To ti řekla Van?“

„Není to přece žádný tajemství,“ řekla Gina. „Svoje sis odseděl a teď jsi venku a zařadil ses do pracovního procesu.“

„Ty asi dost čumíš na telku, co?“

„Ani ne.“

„K věci,“ připomněl jí a významně se podíval na hodinky, aby jí dal najevo, že má na práci důležitější věci a nehodlá s ní zbytečně ztrácet čas. „Chceš ňákej fet, ne?“

„Nechci. Zajímá mě spíš to tvý vloupání.“

Podrbal se pod kloboukem a křivě se usmál na znamení, že mu začíná být sympatická a že ho zaujala. „Chceš, abych pro tebe něco ukrad?“

„Vloupal ses do nějaký zastavárny od tý doby, co tě pustili?“

„No jo, a předtim taky,“ řekl Reggie. „Zastavárny já rád. Bejvá v nich hafo věcí, za kerý se daj utržit pěkný prachy.“ Znovu se zavrtěl a rozhlédl se po husté dopravě kolem. Gina si opět pomyslela, že si místo asi vybral schválně, protože v neustálém hluku by se jejich rozhovor dost těžko nahrával, pokud vůbec.

Na chvíli zaváhala. Nebyla si jistá, jestli by schůzku radši neměla zrušit a odejít. Co když právě tohle je zlomový okamžik jejího života, který všechno nenávratně změní?

Ale ne, tak to přece nemusí nutně dopadnout. To se pozná až časem.

„Jakej tovar ze zastavárny tě zajímá?“ zeptal se Reggie.

„Pistole,“ odpověděla Gina.

39

„To mi vážně můžou udělat?“ zeptala se Adelaida.

Seděla u stolu ve své maličké kuchyňce a telefonovala. Před sebou měla nakousnuty toast s máslem, velkou sklenici se zbytkem pomerančového džusu a šálek kávy bez kofeinu se smetanou. Právě si ho nalila z kávovaru na stolku u stěny, hned vedle zásuvky. Dnes ráno už to byl třetí. Vedle šálku ležel čerstvý Post.

Adelaida byla se svou fotografií na titulní straně nadmíru spokojená. Se zvednutou pěstí, vypnutou hrudí a rozhodným výrazem ve tváři stála na radničních schodech. Výjimečně nefoukal vítr a necuchal jí vlasy. Vypadala jako tvrdohlavé dítě, které není radno přehlížet. Byla úchvatná.

Vůbec se jí nelíbil komentář pod fotografií. Newyorská radnice se rozhodla, že ji i další nezaměstnané kolegy ze šoubyznysu zprostí povinnosti zasedat v porotách. Text umělce bez angažmá označoval za případy v těžké životní situaci, kterým město odmítá zhoršovat už tak složitou situaci.

„Můžou,“ potvrdil jí do telefonu Barry. „Můžou kohokoli povolat a zrovna tak i odmítnout.“

„Odmítnout,“ řekla Adelaida. „To slovo se mi nelíbí, Barry. Slýchám ho až moc často.“

„Tak čti dál,“ vybídl ji Barry, „a zjistíš, že novináři v tobě viděj hrdinku. Píšou, že jsi město zahnala do kouta.“

Adelaida vzdala pokus namazat na toast víc másla jednou rukou. „Tak to fakt ráda slyším, Barry.“

„Dobrý by to bylo, Ady, jen kdyby to nepřišlo tak rychle. My sice chceme, aby ustoupili, ale pozdějc, až budeš ve všech médiích. Ty hajzlové to vědí. Jenom tě chtějí vyšoupnout ze zpráv.“

„Šmejdi,“ řekla Adelaida. Odložila nůž a maličko ukousla z toastu. Chvíli žvýkala. „Když po mně chtěli, abych šla do poroty, tak se mi to nelíbilo. Ale jestli to fakt zrušej, jak píšou v novinách, tak je to od nich vůči mně hrozně krutý.“

„Dalo by se to tak říct, Ady.“

„Taky jsem to řekla.“ Zapila toast kávou. „Krutý jednání nesnáším.“

„Pokud budeme něco namítat, tak nám samozřejmě řeknou, že přesně tohle jsi přece chtěla.“

„To by mě vůbec nepřekvapilo.“

Adelaida otočila na druhou stránku. Byly na ní další fotografie. Většina z nich se jí líbila, ale snímek na titulní straně byl jednoznačně nejlepší. Na jedné fotce ji zabrali zespodu, takže měla hrozně velké nosní dírky. Ve skutečnosti je takové vůbec nemá! Nechala fotky fotkami a začetla se do doprovodného textu.

„Ady? Jsi tam ještě?“ ozval se Barry, který měl se svou klientkou andělskou trpělivost.

„Proboha! V Postu o mně píšou, že jsem vyhrála. To si moc dovolujou. Měli bychom je zažalovat.“

„Ale ty jsi opravdu vyhrála, Ady, v tom je ten problém.“

„To je neslýchaný. Co budeme dělat, Barry?“

„Neboj, já něco vymyslím.“

„To doufám. Opravdu mě to strašně, ale strašně namíchlo.“

Špičkou roztomilé nožky zaklepala o podlahu.

Nell ležela celá zpocená v posteli vedle Terryho a dívala se, jak do ložnice mezerami v žaluziích proniká ranní světlo. Klimatizace monotónně předla a tlumila hluk města, které se probouzelo do dalšího rušného dne.

Terry byl pozorný, ohleduplný milenec, i když chvílemi si počínal drsněji. Jaký je asi Jack Selig? Nell na to teď nehodlala myslet.

Terry Adams ji úplně pobláznil. Včerejší noc byla naprosto fantastická. Chvílemi se skoro obávala, že se pod nimi rozpadne postel, jejíž čelo s každým Terryho pohybem prudce narazilo do zdi. Nejdřív se trochu bála, aby ten randál nerušil suchopárného pana Ramireze o patro níž, ale záhy souseda úplně vypustila z hlavy.

Čím déle Terryho znala, tím víc ji překvapovala jeho mnohostrannost. Kromě toho, že opravoval domácí spotřebiče a pokoušel se prorazit jako herec, uměl i psát. Včera jí prozradil, že před deseti lety vydal sbírku krátkých povídek. Dokonce jí zažloutlou knížku ukázal. Vyšla u malého nakladatelství, o němž Nell v životě neslyšela. Povídky byly temné a lyrické. Nell připadaly dost dobré. Její názor však samozřejmě postrádal fundovanost. Nell byla obyčejná policistka, žádný literární kritik.

Jejich vztah stál teprve na začátku, ale zatím ji v žádném ohledu nezklamal.

Tak proč myslí na Jacka Seliga? Co v něm vidí? Bezpečí? Náhradního otce? Majetek?

Ne, majetek v tom určitě není. Ale člověk mohl sám sebe překvapit.

Nemůže tomu uvěřit, ještě před pár týdny si myslela, že ji už žádný vztah nečeká, a teď se rozhoduje rovnou mezi dvěma mužskými. Vlastně ne – už se rozhodla. Stejně si nebyla jistá. „Ty už jsi vzhůru?“

Terryho hlas ji vyděsil, až sebou trhla. Kovové čelo postele narazilo do zdi a v roštu zapraštělo. Zvuk jí připomněl minulou noc. Vdechla vlhkou vůni sexu, která z místnosti nevyprchala, i když klimatizace dovnitř vháněla proud čerstvého vzduchu.

„Skoro,“ odpověděla.

„Na co myslíš?“

Musí si rychle něco vymyslet.

„Na tu herečku, co dělá virvál, protože nechce do poroty,“ odpověděla. Ještě že si vzpomněla na rozhovor u da Vinciho v kanceláři.

„Myslíš Adelaidu Starrovou?“

„Jo. Znáš ji?“

„Jen zběžně. Viděl jsem ji v Jak na to. Má talent a je fakt pěkná.“

„Fakt?“

Zasmál se. „Nežárli,“ řekl.

„A ty se nenaparuj. Zajímám se o ni profesionálně. Je to typ, kterej by takovejhle humbuk dělal jenom kvůli vlastní popularitě?“

„Je to herečka, takže na to, abych ti odpověděl, ji nepotřebuju dobře znát. Jo, určitě. Udělal by to mnohej, možná i každej, z mých kolegů.“

„A ty?“

„Možná. Dělám v tvrdý branži, kde je velká konkurence. A New York je drsný město.“

„To je stejný u většiny povolání. I mezi opravářema domácích spotřebičů.“

„Když se rozbije lednička nebo klimatizace, musí se nechat opravit. Divadelní hru nikdo neuvádí z musu. Adelaida Starrová na scéně možná vypadá roztomile a naivně, ale v reálu je chytrá a vypočítavá. Roztomilost s nevinností ji živěj a ona je umí dobře hrát. Leckterej herec by se od ní mohl učit. Navíc z doslechu vím, jakej je její manažer Barry Baxter. Ten umí virtuózně manipulovat média.“

„Je poctívej?“

„Asi jako každej v tyhle branži.“

„Myslíš, že to celý vymyslel on?“

„Určitě. Snaží se svý klientce zajistit publicitu.“

„Nic víc?“

„Těžko říct. Je docela dobře možný, že Adelaida je podělaná strachem. Stoprocentně nechce jít do žádný poroty. To by nechtěl nikdo se všema pěti pohromadě.“

„Přesně tohle Spravedlivej vrah chce – aby takhle uvažovala. Svým způsobem mu pomáhá.“

„Pochybuju, že spolu kamaráděj,“ řekl Terry, stáhl elastický výstřih její noční košile a políbil ji na levou bradavku. Dovedně ji zpracovával jazykem a rukou jí přejel po těle až k břichu.

„Už zas?“ zeptala se Nell. Prsty ho zlehka pohladila po uchu a pak mu zajela do vlasů.

„Zas, zas a ještě jednou,“ řekl a začal jí vyhrnovat košili.

Nell zaryla paty do matrace a nadzvedla zadek, aby mu pomohla. Pracoval na ní jazykem, dokud nebyla vlhká a připravená. Pak do ní pronikl.

Uvolněné čelo kovové postele začalo znovu zvesela třískat do zdi. Nell se opět ponořila do propasti a chtěla v ní navždycky zůstat.

40

Beam se jako každý týden i dnes dostavil na pravidelnou večeři ke Cassii moc brzy. Její byt vysoko nad ulicí skýtal příjemný úkryt před letním lijákem, který bičoval město. Seděl u televize a sledoval zprávy, zatímco sestra z kuchyně nosila jídlo na krásně prostřený stůl. Beam by jí ochotně pomohl, ale věděl, že by ho odehnala. Večeři zásadně chystala sama. Ráda se s tím babrala.

Dnes večer udělala pstruha v mandlovém těstíčku, s fazolovými lusky a šťouchanými brambory s česnekem. K tomu otevřela argentinské bílé víno, které Beam v životě nepil.

Když všechno přichystala, zavolala na bratra. Beam vzal dálkové ovládání, vypnul televizi a usedl k jídelnímu stolu. Nad New Yorkem zaburácel hrom.

Cassie večeři servírovala na pravém francouzském porcelánu a víno nalila do drahých sklenic z broušeného skla. Vedle talířů ležely stříbrné příbory. Posadila se naproti Beamovi a mlčky si připili. Potom se pustili do salátu ze špenátových listů, rajčat a mušlí přelitých francouzským dresinkem. Cassie k němu dokonce rozpekla rohlíky.

Beam si už několikrát říkal, že ze sestry by byla skvělá manželka, ale její milostný život spolu nikdy neprobírali. Myslel si, že má možná v SoHo přítelkyni. Jednou je spolu dokonce zahlédl na ulici. Hřmotná Cassie se za ruku vedla se štíhlou ženou s dlouhými rovnými vlasy. Nikdy se jí o tom nezmínil. Od té doby je spolu stejně nezahlédl. Ačkoli sestra s ním o svém soukromí zásadně nemluvila, jeho osobní život rozebírala ráda. Byla psychoterapeutka každým coulem a ještě za Laniina života ho vyváděla z míry neomalenými, všetečnými otázkami a postřehy o jejich partnerském soužití.

Beamovi to nevadilo. Důvěřovali si už od útlého dětství a byli zvyklí jeden druhému na otázky odpovídat, ačkoli Beamovy dotazy nebývaly tak osobní jako Cassiiny.

„Policejní psycholožka si myslí, že Spravedlivý si možná přestává dávat pozor,“ řekl Beam a strčil si do úst list špenátu.

Cassie se napila vína. „Měla jsem za to, že sestavování psychologických profilu nevěříš.“

„Ale ani ho úplně nezavrhuju,“ řekl Beam. „Stejně jako ty tvoje věštby.“

Věděla, že si dělá legraci. Beam si velmi dobře uvědomoval, že sestřiny předpovědi nemá brát na lehkou váhu. Obvykle se vyplnily. Někdy dokonce tak přesně, až se člověk zhrozil.

„K tomuhle žádnou nemám,“ řekla Cassie, „ale vrah zašel už tak daleko, že by mohl začít dělat chyby. Když člověk někoho připraví o život, vždycky to na něho zapůsobí destruktivně. Vraždí častějc a brutálnějc?“

„Ano. A navíc mění způsob provedení.“

„Jenom si hraje,“ řekla Cassie a začala se vidličkou šťourat v salátu, jako by v broušené misce něco hledala.

„Pěkná hra,“ poznamenal Beam.

„Stejná jako ty, co hrajeme my ostatní.“

Byt osvítilo několik blesků.

„Jenže my ostatní nikoho nezabíjíme.“

„Ale ano. Jenom trochu jinak.“

Beam dojedl salát. Cassie žádného sériového vraha nikdy neviděla, takže neměla ponětí, jak necitelní tihle zabijáci jsou a že nemají vůbec žádné svědomí. Takový šílenec žil v přesvědčení, že má důležité poslání, a to omlouvá jeho činy. „V mý přítomnosti takhle tajemná a filozofická obvykle nebejváš, Cass,“ řekl.

„Promiň. Budu teda prozaická. Jak se má Fred Looper? Pořád se drží dál od cigaret?“

„Pokud vím, tak jo. Ale stejně si sahá do kapsy, jako by tam nějaký měl.“

„A Nell je taky v pohodě?“

„Myslím, že jo.“

„Myslíš?“

„Je to skvělá vyšetřovatelka,“ řekl Beam. „Umí proniknout do podstaty věci a má talent. Jak se zakousne, nepustí.“

„Ale?“

„Občas to trochu přehání. Jednou třeba zmlátila podezřelýho. Natočila ji bezpečnostní kamera.“

„Myslíš toho podezřelýho, co se ji pokusil zabodnout?“

„To tvrdí ona. Záznam jsem viděl a věřím jí. Ale i když je to třeba pravda, stejně mi připadalo, že se mohla trochu krotit. Ráda na útočníky používá sílu, když už to nejde jinak.“

„Ty tu verbež přece taky nesnášíš, Beame. A taky ses párkrát serval.“

„Jo, to nepopírám. Ale vím, kdy mám přestat. Chovám se profesionálně.“

„A dokázal bys to i v případu Spravedlivýho vraha?“

Beam se na ni podíval. Dokázala bezpečně odhalit slabiny druhých. „Pokusil bych se o to, Cass.“

„Nell se třeba taky pokouší, jenom nemá tolik zkušeností jako ty. Tak ji zbytečně nekritizuj. Já z ní mám dobrej pocit.“

„Navíc mi posledních pár dní připadá nějaká nesoustředěná,“ pokračoval Beam.

„Třeba se zamilovala nebo má nějakýho chlapíka jen na sex. To se stává. Pořád je dost mladá a atraktivní.“

„Asi máš pravdu,“ uznal Beam. Vlastně si tím byl dost jistý. Se zamilovanými policajty obou pohlaví už měl své zkušenosti. Věděl, že city jdou na úkor ostražitosti a i sebelepší policista může snadno padnout vrahovi za oběť.

„Myslíš, že ji to negativně ovlivňuje v práci?“

„To bych neřekl.“ Zatím ne.

„Takže se nic neděje.“

„Vůbec nic,“ řekl Beam. „Akorát ji teď nějak nepoznávám.“

„A důvěřuješ jí ještě?“

„Stoprocentně. Ale jestli se zamilovala…“

„Tak je zranitelná,“ dokončila za něho Cassie a odstrčila nedojedený salát. „Ale podle toho, cos mi o ní řekl, a taky jak jsem ji poznala, si myslím, že se nemáš čeho bát. Nell je teď roztržitá, ale to je jenom dočasný. Svoji práci bere vážně. Každej z nás občas potřebuje vypnout a bejt jenom člověk.“

V některých případech to platí obráceně, pomyslel si Beam.

„Jenže v mojí profesi to může znamenat ohrožení.“

„Nejen v tvojí.“ Cassie vstala a došla do kuchyně pro hlavní chod.

Za okamžik se vrátila s dvěma kouřícími talíři. Jeden položila před Beama a k druhému usedla sama.

„Vypadá to skvěle,“ řekl Beam. Nasál vůni koření na rybě a česneku ve šťouchaných bramborách. Ucítil jemné aroma bylinek v rozpuštěném másle. Cassie byla vynikající kuchařka.

Chopili se příborů a několik minut v tichosti jedli a zapíjeli rybu vínem. Bílé argentinské se k pstruhovi skvěle hodilo.

„Voní to krásně, ale chutná to ještě líp,“ řekl Beam. „Až jednou sekneš s psychoanalýzou, měla by ses živit jako kuchařka.“

„Anebo jako kulinoterapeutka.“ Cassie si do úst vložila kus bramboru. „Mám takovou teorii, že všechno v životě je nějakým způsobem spojený s jídlem.“

„Aha. Ale Freud to samý tvrdil o sexu.“

Cassie pokrčila hranatými rameny. „Copak Freud,“ řekla. Napila se vína a osušila si rty ubrouskem. „Tak co, viděl ses se svojí přítelkyní Nolou?“

„Ta změna tématu se mi moc nezamlouvá.“

„Vyhejbáš se odpovědi?“

„Asi jo. Vím, že bych neměl. Ale třeba mi v tom uděláš trochu jasno.“

Beam odložil příbor a pověděl sestře, jak seděl v autě naproti Nolinu starožitnictví a co se mezi nimi stalo, když do něj konečně vstoupil.

Když skončil, Cassie řekla: „Zašel jsi dovnitř, takže jsi překonal strach. Gratuluju.“

„Chceš říct, že jsem se zbavil nervozity.“

„Říkám, že jsi překonal strach.“

Beam věděl, že sestra má pravdu. Skutečně se bál. „Vzpomněl jsem si, jak jsi povídala, že mi potřebuje odpustit,“ řekl.

„A souhlasíš, že to tak je?“

„Řekl jsem jí to.“

„Jak na to zareagovala?“

Beam Cassii pověděl, jak Nola trvala na tom, aby odešel, ale že mu neřekla, aby se už nevracel. Znělo mu to podivně, jako afektované tlachy.

Scéna ve starožitnictví se zkrátka nedala popsat slovy. Nolu nebylo možné vtěsnat do slov.

„Myslíš, že mě bude chtít ještě někdy vidět?“ zeptal se sestry.

„Stalo se všechno přesně tak, jak to popisuješ?“

„Jsem policajt, sestřičko. Na detaily mám hlavu. Je to do puntíku přesně.“

Cassie dopila víno a křivě se usmála. „Tak v tom případě můžeš dát krk na to, že tě vidět chce. Ty jsi totiž její cesta z toho všeho ven, chápeš, bráško?“

A ona je moje.

Beam u sestry zůstal několik hodin. Cestou domů projel kolem starožitnictví, ačkoli s jistotou věděl, že Nola tam není.

Výlohy obchůdku byly tmavé, stejně jako výlohy ostatních podniků v okolí. Ve tmě nebylo možné rozeznat ani nápisy na skle. Beamovi výkladní skříně připomínaly nevidoucí oči, které nechápavě zírají do ulice.

S kvílením pneumatik se prudce otočil a jel domů. Vůbec si nevšiml, že ho sleduje nějaké auto. Nevěděl ani, že se na něho nalepilo, sotva vyjel od Cassie.

V jeho branži byla nepozornost nebezpečná.

41

Strach, opravdickej strach, to je teda sráč. Můžeš se dělat a v duchu se mu smát, ale on s tebou bude napořád. Jen ustoupí o krok a zůstane stát, bude na tě číhat a v duchu se smát.

To by byl hustej song.

Už si představoval, kolik by mu mohl vydělat. Vzápětí dostal strach.

Teď není Zmetek, ale Richard Simms, obviněný z vraždy. Pro jistotu se prsty dotýkal tvrdé desky mahagonového stolu, aby se mu netřásly ruce. Byl slabý v kolenou a bál se, aby neupadl. Doufal, že ho nezradí ani močový měchýř. Úplně mu vyschlo v ústech. Dokázal se sice tvářit neutrálně, ale do očí se mu nezadržitelně draly slzy. Upíral zrak přímo před sebe na fotografii nejvyššího soudce Thurgooda Marshalla, která visela na stěně za soudkyní.

Zmetek mu teď připadal na míle vzdálený. Byl to výmysl, tvrdý ochranný krunýř, za kterým se dalo skrýt. Naproti tomu Richard Simms bezbranně stál před soudem a čekal na rozsudek za vraždu. Richard Simms věděl, že ve skutečnosti není ani z poloviny tak drsný jako Zmetek. Krutému okolnímu světu dokázal čelit jenom v přestrojení za Zmetka, ale ne jako Richard, který si neví rady. Tady, v samém srdci rasistické byrokracie, kde ho soudí samí nepřátelé, Zmetkem být nedokáže.

Systému se musí postavit Richard Simms a bude muset unést rozsudek, který za okamžik padne.

Ze všeho nejvíc mu vadilo ticho v soudní síni. Ticho odmalička nesnášel. Nedokázal v něm dýchat, natož myslet. Míval pocit, že každou chvíli omdlí z nedostatku kyslíku.

Richardovi připadalo, že mu je zase deset let. Tehdy třikrát zašel do kostela, protože si to přála jeho fanaticky nábožná teta, která se mu pokoušela vnutit víru. Jenže Richardovi náboženství nic neříkalo. V některých písničkách na něj dokonce prudce útočil. Vlastně útočil na všechna náboženství.

Zato znal význam slova požehnání. Požehnaný se cítil v okamžiku, kdy se v tíživé atmosféře soudní síně ozvala ona osudová slova. Nejdřív je vnímal jenom jako zvuky prosté významu, ale potom pochopil jejich smysl. Najednou mu jasně zněla v hlavě. Obavy a skleslost vystřídala úleva a pak ohromná radost.

Nevinen.

V tu chvíli Zmetek prozřel. Zažíval skoro nábožné vytržení. Pod tíhou znovunabyté svobody se mu podlomila kolena, takže ho jeho advokát Murray musel postavit na nohy a podepřít.

Už se nebude muset cpát hnusným jídlem ani se navlíkat do příšernejch hadrů, nebudou se mu zdát hrozný sny. Ve snech nikdy nehraje muzika.

Pak se s Murrayem objali a advokát mu něco pošeptal do ucha. Zmetek mu nerozuměl, protože v síni to začalo vřít. Jeho matka hlasitě velebila Boha. Po zádech ho plácaly desítky rukou. Neznámí lidé mu gratulovali. Všichni mu chtěli poblahopřát a pořádně ho obejmout.

Vtom se ozval úder soudkynina kladívka a po něm další. A pak ještě jeden. Následovala série stále hlasitějších úderů. Nakonec přehlušily všechny ostatní zvuky v síni a v místnosti se opět rozhostilo ticho.

Raperův právník svého klienta přiměl, aby se posadil. Zmetek se přitom rychle podíval dozadu na matku, která se samým štěstím rozplakala. Potom sledoval, jak se soudkyně nevzrušeně ptá jednoho porotce po druhém a oni jí jeden po druhém odpovídají.

Jejich rozhodnutí bylo jednomyslné. Zmetek svou ženu nezabil.

Je svobodnej!

V tu chvíli se v něm probudila zuřivost, která ho poháněla v mládí. Znovu se rozhořela prudkým plamenem. Zástupci státního systému se ho pokusili dostat, ale nepovedlo se jim to. Nandal jim to a bude je dál prudit svojí muzikou. Tahle podělaná společnost se ho pokusila odrovnat, ale jeho neumlčí, on bude dál šířit svoje poselství. Je lepší než pitomci, co se ho pokusili zničit. Ve všech ohledech. A taky jim to poví. V právej čas jim o sobě dá vědět.

Jednomyslný rozhodnutí. Proti tomu vám bude odvolání houby platný, pane Chytrouši Farrato. Richard se pohledem pokusil upoutat žalobcovu pozornost, ale Farrato se na něho ani nepodíval. Měl plné ruce práce s papíry. Sbíral je a cpal do aktovky.

Radši na mě nečum,

skočím ti po držce,

ty sobeckej hajzle,

už tě mám na mušce,

jenom trošku zbledneš,

potichoučku zhebneš.

Nějakej text se z toho určitě vykřeše. Bezvadná potrava pro muzikantskou duši. Všechno, co se tu děje, je pro Zmetka materiál pro songy, kterejma vyřve do světa, co si o něm myslí.

Vstal a v doprovodu svých právníků se vydal ke dveřím. Kypěl zuřivostí, která z něho udělala boháče. Na porotce se ani nepodíval, nehodlal jim ani náznakem poděkovat. Není Simpson. Tu píču Melanii, co zvlhla, jen na něj koukla, už nepotřebuje, ani její pomoc. Zmetek má na některý ženský přímo zázračnej účinek. Tahle ho nejspíš bude chtít otravovat, ale on si s ní poradí. Taková ojetina! Stoprocentně je starší než on. Tuhle starou rašpli rozhodně hoblovat nebude, tak ať kouká jít do prdele. Musí ji popsat ochrance, aby ji od něj držela hezky daleko.

To neurotik Merv Clark je jiná kapitola. Taky má trable. Lhal, jako když tiskne, aby dostal co nejnižší trest. Zmetek se musí kouknout, co pro toho hocha může udělat. Možná by mu měl nabídnout práci. Tak věrnej válečník by se mu hodil.

Koutkem oka zahlédl Prcka, kterému klestili cestu dva statní zřízenci. Elegantní Murray Zmetka nenápadnými doteky na lokti navigoval k polstrovaným dveřím, za kterými na něho čekala svoboda.

Murray si taky zaslouží odměnu. Dostane prémie. Sfoukl to hlaďounce, jako když másla ukrajuje.

„Uvidíme se pozdějc, kámo!“ houkl na něho Prcek.

Zmetek se na něho podíval a pozdravil ho vítězným gestem. Do soudní síně byl zákaz vstupu s fotoaparátem, ale v tu chvíli se rozblikaly desítky blesků a na okamžik Zmetka oslnily.

„Odtedka sme zase nafurt spolu!“ vykřikl Prcek, když osvobozený raper a jeho doprovod vycházeli ze síně. „Nafurt spolu!“

„No to si piš,“ zabručel Richard Simms.

Nafurt.

Zmetek vstal z mrtvých.

O dva dny později byl v Queensu nalezen mrtvý soudce Roger Parker z Apelačního soudu. Objevil ho řidič jeho limuzíny, který ho vezl do práce. Cestou zastavil na čerpací stanici a šel soudci koupit ranní noviny.

Když se vrátil, pod pravým stěračem našel zastrčený proužek papíru s velkým S napsaným červeným fixem.

Řidič ho nejdřív chtěl zpod stěrače vytáhnout, ale pak si to rozmyslel a počkal s tím na policii.

42

Když na místo činu o hodinu později dorazili Beam, Nell a Looper, Beamovi bylo okamžitě jasné, že tam nic moc nezjistí. Kolem dlouhého černého lincolnu mezi stojany se hemžili technici. Staženým tónovaným oknem bylo vidět soudce Parkera zhrouceného na zadním sedadle. Kdyby uprostřed čela neměl kulatou černou díru, vypadal by jako baculatý postarší pán, kterého ukolébalo dopolední slunce, takže uprostřed vší vřavy klidně usnul.

Hned vedle staženého okna stál malý obrýlený patolog Minskoff s hustým knírem a něco si tužkou zapisoval do černého notýsku. Samým soustředěním z koutku zarostlých úst vystrkoval špičku jazyka.

Beam se za ním vydal. Nell a Loopera poslal za policisty, kteří přijali řidičovo tísňové volání a na místo činu dorazili jako první. Šofér podle všeho nechal tankovací pistoli v nádrži limuzíny a šel do obchodu pro noviny. Pistole v nádrži zůstala a připomínala hada, který se do velkého vozu zakousl a nechce se ho pustit. Slunce začínalo Beama pálit do šíje, ale on trpělivě čekal, až Minskoff dopíše a zavře notýsek.

„Tak co mi řekneš?“ zeptal se patologa.

„Vypadá to na jednu ránu, přímo doprostřed čela. Kulka vnikla do levýho čelního laloku. Rána šla shora a trochu šikmo, náboj zůstal v hlavě. Smrt nastala okamžitě.“

„Ráže dvaatřicet?“

„Možná. To zjistíme, až kulku vyndáme.“

„Hejbal někdo s tělem?“

„Podle barvy kůže bych řekl, že vůbec.“

„Myslím, jestli jste s ním nehejbali během ohledání.“

„Milej pan soudce je přesně ve stejný pozici, v jaký jsem ho našel. Ani jsem neotevřel dveře. Když vezmu v potaz, kudy mu náboj vletěl do hlavy, ani to nebylo potřeba.“

Beam se nahrbil, aby se do auta mohl podívat, aniž by se ho dotkl. Vypadalo to, že zadní dveře ani dveře u řidiče nejsou zamčené.

Napřímil se a obešel vůz zepředu, kde byl pod stěračem zastrčený lísteček. Vůbec na něj nemusel sahat, protože písmeno S bylo dobře viditelné a vypadalo úplně stejně jako ostatní, která po sobě Spravedlivý vrah zanechal.

Minskoff se k němu připojil. „Vypadá to zase na našeho člověka, co?“ poznamenal.

„To snad ani není člověk,“ utrousil Beam. „Šílenci jako tenhle si takový označení nezasloužej.“

Minskoff zavrtěl hlavou. „Lidskost není o zásluhách. Ale typy jako on rozhodně nefrčej.“

„Byly zadní dveře u soudce odemčený, když jsi přijel?“

„Ano. Všiml jsem si toho, ale neotvíral jsem je. Nebylo to nutný, tak jsem se snažil místo činu zachovat co nejčistší.“

„To okýnko už bylo stažený?“

„Jo, přesně jako teď.“

„Soudce se dívá před sebe. Kdyby k autu někdo přišel ze strany, zaklepal na okýnko a on by ho otevřel, otočil se k němu a dostal ránu, otočil by se zase zpátky dopředu?“ řekl Beam.

„Je to docela dobře možný. Asi i pravděpodobný, protože prudce dopadl zpátky. Nevylučuju ani to, že ho někdo mohl střelit vevnitř v autě, ale podle polohy, ve který jsme ho našli, to vypadá spíš na tvoji hypotézu, že vrah stál vedle auta. Naznačuje to i úhel, pod kterým mu střela zajela do hlavy.“ Minskoff se zatvářil trochu popuzeně, jako by si vytáhl špatnou kartu v pokeru. „Mnohem líp by se to rekonstruovalo, kdyby z hlavy vyletěla a mohli bychom analyzovat stříkance krve.“

„Taky by to byl větší binec,“ podotkl Beam.

„Na ten já jsem zvyklej.“

Beam si všiml, že k němu kráčí Nell s Looperem, a zanechal patologa o samotě. Všichni tři se postavili z doslechu techniků a sledovali, jak k pumpě přijíždí sanitka, aby odvezla tělo. Světlo jejího majáčku se stejně jako blikání policejních aut ztrácelo v jasných slunečních paprscích.

Na vraždu je zbytečně hezky, pomyslel si Beam.

„Ten soudce byl velké zvíře,“ řekl Looper a podíval se na tělo v limuzíně. „To pro nás nevypadá dobře. Da Vinci nás pěkně sjede.“

„Nejspíš,“ podotkl Beam. „Možná nás i vyhodí. Tak co jste zjistili?“

„Policie přijala telefonát a přijela sem necelých deset minut po střelbě. Nikdo nic neslyšel ani neviděl.“

„No jo, tady ta křižovatka je rušná,“ řekl Beam a rozhlédl se. „Kde byl v tu dobu řidič?“

„Zajel sem natankovat,“ ujala se slova Nell. „Nechal benzín téct do nádrže a šel soudci koupit ranní noviny. Vozí ho pravidelně každé ráno. Jelikož nádrž byla skoro prázdná, řidič chvíli tlachal s obsluhou. Potom zaplatil za noviny a vyšel ven. Nejdřív si myslel, že si soudce zdříml, ale pak si všiml, že má stažené okénko a v hlavě má díru. Povídal, že nejdřív otevřel dveře, aby soudci pomohl, ale došlo mu, že je to zbytečné, a tak je zase zavřel, vrátil se do obchodu a zavolal policii.“

„Určitě říkal, že okénko bylo stažené?“ zeptal se Beam.

Nell se pousmála. „Ano. Speciálně na to jsem se ho zeptala. Je chytrý. Když zavolal policii, šel ven, stoupl si vedle auta a hlídal, aby se ho nikdo ani nedotkl. Zaplatil firemní kartou, ale účtenku radši nechal ve stojanu.“

„Neviděl odtud někoho odcházet?“

„Vůbec nikoho. Prý se pořádně rozhlédl. Nikdo nic neviděl. Dneska je tu docela klid, takže do příjezdu policie se tu žádný zákazník neobjevil.“

„Co prodavačka?“

„Vůbec nic,“ řekl Looper. „Postřehla, že se něco děje, až když řidič vyšel s novinami ven a za chvíli přiběhl zpátky.“ Hmatal si po náprsní kapse. „Ježíši, já bych si tak dal cigáro.“

„To by bylo děsně chytré,“ poznamenala Nell. „Ty asi necítíš benzín, co?“

„Cítím. Právě proto mám chuť na cigáro.“

„Ty jsi ale závislák.“

„Obchod byl taky prázdný?“ zeptal se Beam. „Nekupoval si tam někdo kafe nebo bagetu?“

„Vůbec nikdo,“ řekl Looper. „Byli tu jenom řidič s prodavačkou. Je tu klid, ale přitom sem jde hluk z ulice. Jestli ani jeden neslyšel výstřel, pachatel měl nejspíš na hlavni tlumič. Viděl jsem tu ránu na čele, dost pravděpodobně to byla pistole ráže třicet dva. Náš člověk.“

Beam přikývl. „Vy to vidíte stejně, Nell?“

„Ano. Teda pokud se písmeno neliší od ostatních.“

„Neliší,“ ujistil ji Beam.

„V tom případě je pachatelem člověk, kterého hledáme. Řidič se tu denně stavoval pro noviny. Dneska potřeboval ještě natankovat, takže se vrahovi naskytla skvělá příležitost. Když řidič zašel do obchodu, musel jednat hodně rychle. Přišel k limuzíně a zaklepal na okno. Soudce ho stáhl, aby si s dotěrou promluvil, a vtom bum! a bylo to.“

„Myslím, že to trefila,“ řekl Looper.

Beam ještě jednou obhlédl místo činu. Za limuzínou byly další stojany, takže auto nebylo z ulice skoro vidět. Kdyby u něj někdo stál a tankoval, projíždějící řidiči by si toho nevšimli, a pokud ano, nepřipadalo by jim to podezřelé. Černé limuzíny navíc po New Yorku jezdily dost často, takže ani vůz by neupoutal pozornost.

„Teď oddělal soudce,“ řekl Looper a znovu si poklepal na prázdnou kapsu košile. „Da Vinci se zvencne.“

Několik minut tiše stáli a sledovali, jak sanitka odváží soudcovo tělo. K pumpě dorazil nablýskaný stříbřitý tahač a vypustil z výfuku oblak jedovatého plynu, zatímco z jeho kabiny duněly basy zapnutého rádia. Přijel, aby do policejní garáže odvezl limuzínu, v níž řidič soudce přivezl k pumpě. Auto čekal daktyloskopický prášek, infralampa a vakuum. A pak částečné rozebrání.

Beam si byl jistý, že to nedělají zbytečně. Vždycky existovala možnost, že vrah po sobě něco zanechal, i když do auta nevlezl. Každý člověk po sobě v průběhu života nechává stopy.

V kapse mu za vibroval mobil.

Da Vinci zuřil. „Jste na místě činu?“ vyjel po telefonu na Beama.

„Ano,“ ujistil ho Beam a pověděl mu to málo, co zjistili.

„Takže máme červené S zastrčené pod stěračem a vypadá to, že soudce dostal ránu z dvaatřicítky.“

„Možná. Přesně to budeme vědět až po pitvě. Balistici se potom pokusí zjistit, jestli je kulka totožná s těmi, co se našly po ostatních vraždách.“

„To si pište, že je,“ zavrčel da Vinci temně. „Vzpomínáte si na Raymonda Peevyho?“

Beam nemusel dlouho lovit v paměti. „Myslíte toho sviňáka, co asi před pěti lety na Verrazanově mostě vystřílel mikrobus plný dětí?“

„Přesně toho. Bylo to před šesti roky. Teď žije v Kalifornii a pěstuje tam víno. Zesnulý soudce Parker zamítl odvolání obžaloby proti rozsudku, který Peevyho zprostil viny. Šlo tam o pouhou formalitu.“

„A proto je teď zesnulý.“

„A my máme na krku další vraždu, Beame. Vy a váš tým to s tím hajzlem musíte skoncovat dřív, než to komisař skoncuje se mnou. Do téhle práce jsem vás uvrtal já, Beame, oba to dobře víme. Jako jediný se tomu šílenci dokážete dostat do hlavy, předvídat jeho další kroky, dostat se k němu, zastavit ho. Děláte na tom?“

„Velice dobře víte, že ano.“

„Fajn, fajn.“ Da Vinci se trochu uklidnil.

„Proč podle vás střílí z dvaatřicítky?“ zajímal se Beam.

„Protože nic jiného nemá. Parchanti jako Spravedlivý vrah si pistole většinou nekupují. Použijí, co mají po ruce.“

„Nestřílí z dvaadvacítky jako někteří profíci,“ řekl Beam. „Žádné tři, čtyři rány z těsné blízkosti. Dvaatřicítka má větší úder, ale není tak přesná jako osmatřicítka, pětačtyřicítka nebo devítka.“

„Zatím úplně stačila.“

„Máte pravdu. Já jen, že tenhle vrah je tak pečlivý, až mi připadá, jako by pokaždé potřeboval mít naprostou jistotu, že oběť je opravdu mrtvá.“

„Aby nebyla, při ráži třicet dva.“

„Pokud vrah se zbraní umí zacházet. Anebo ji víc nabije.“

„Chcete říct, že miluje zbraně, je dobrý střelec, ale není profík?“

„Nebo že se ve zbraních vyzná, umí střílet, ale snaží se jako profík nevypadat.“

„Hmm. Nedramatizujete to trochu?“

„Možná,“ připustil Beam.

„Mě v tuhle chvíli zajímají spíš výsledky než teorie.“

„To naprosto chápu.“

„Prosím vás, hlavně mě nezklamte, Beame.“ Jako by detektiv měl jinou možnost!

„Snažím se nezklamat nikoho,“ řekl Beam.

„O to se snažíme všichni, ne?“ opáčil da Vinci.

Beam si tím nebyl vždycky úplně jistý.

Strčil telefon do kapsy a díval se, jak za rohem pomalu mizí zadní světla tahače, který odvážel limuzínu. Připomněly mu bdělý pohled červenooké šelmy, která se stahuje do úkrytu na číhanou.

Město bylo plné dravců.

Gina největší podíl viny na osvobození Genellina vraha připisovala Karlu Dudmanovi, a to nejen proto, že předsedal soudní porotě. Po procesu sledovala všechny rozhovory, které poskytl televizním stanicím. Byl to velký chlap s pískově žlutými vlasy a nenuceným úsměvem. Měl charisma a vysoké sebevědomí. Zřejmě si s ničím nedělal hlavu. Co kdyby následoval její bezmocnou sestru?

Gina o tom měla určitou představu. Není stejně nemohoucí jako tehdy Genelle. Je o čtyři roky starší a zkušenější. Navíc si věří. Vždycky měla vyšší sebevědomí a víc síly než sestra. Obě to věděly už od dětských střevíčků a rodiče to v nich podporovali. Otec je obě miloval stejně, ale s potěšením říkával, že z Giny čiší zdravé sebevědomí. Samozřejmě se nemýlil. Gina díky tomu teď má poslání. Ušlechtilý závazek, jaký může chápat jenom dvojče, které přežilo sourozencovu smrt. Je mrtvé sestře něčím povinována.

Teď dostala příležitost svou povinnost splnit. Dudman se dokonale hodil mezi oběti Spravedlivého vraha. Úplně postačí, když vedle těla na místě činu nechá písmeno S. Po prvních vraždách se objevilo v novinách a Gina ho umí přesně napodobit.

Dokáže to? Bude schopná stisknout kohoutek a vpálit Dudmanovi kulku do těla? Takovou věcí si nikdo nebyl jistý, dokud ji doopravdy nevyzkoušel. Gina se přesvědčí, jestli to dovede, teprve až se na něho bude dívat přes hlaveň pistole. Sebevědomí na to má.

A v kabelce si nese poloautomatickou osmatřicítku z tvrdé, chladné oceli, kterou jí prodal Reggie. S úsměvem přepočítal peníze a mezi řečí jí poradil, ať střílí v rukavicích. Potom zbraň může kdekoli zahodit – a to pokud možno co nejdřív –, protože k ní nepovede žádná stopa.

Gina pistoli zahazovat nehodlala. Spravedlivý vrah svou zbraň také nikde nenechával.

Nenápadně se opírala o stěnu domu a jedla plněný šáteček, který si koupila u stánku na rohu. Teď se ale napřímila a přimhouřila oči ve slunci, jehož paprsky se odrazily od předního skla projíždějícího auta. Z budovy naproti, kde sídlila realitní kancelář, se vynořil Karl Dudman.

Gina ho od procesu neviděla. Připadalo jí, že trochu zestárl a ztloustl. Stejně jako před čtyřmi lety se Gině i dnes při pohledu na něj otevřel nůž v kapse. Kdyby měla jinou povahu, nebyla tak opatrná a odhodlaná, jednoduše by vkráčela do jeho realitky, prostřílela se až k němu a na místě ho zabila. Ve Státech se podobné věci dějí pomalu každý týden a vždycky jsou toho plné všechny televize. A to většina pachatelů nemá zdaleka tak závažný motiv jako Gina. Moderátoři o nich často mluví jako o nespokojencích. Aby taky ne!

Jenže Gina není jenom nespokojená. Kromě toho ví, že bezhlavá palba do prostoru je moc riskantní. Navíc se nehodlá nechat zatknout a nechce zabíjet nevinné lidi.

Sprovodit Dudmana ze světa nebude jednoduché, obzvlášť když se Gina chce vyhnout masakru. Dudman není žádný hlupák. Ví, jaké mu hrozí nebezpečí, a dává si pozor. Gina se musí obrnit trpělivostí a vyčkat na vhodnou příležitost.

Hned za Dudmanem vyšel vysoký hromotluk s vyholenou hlavou a prošedivělou ofinou. Na sobě měl přiléhavý modrý oblek. Rozhlížel se ze strany na stranu. Navzdory mohutné postavě kráčel překvapivě zlehka. Gině ze všeho nejvíc připomínal býka, který se chystá vběhnout do arény a rozpárat matadorovi břicho. Vypadal nebezpečně.

Gina si ukousla z šátečku a s úsměvem sledovala, jak obr vede Dudmana pod oranžovým lešením na přední stěně budovy k přistavené limuzíně. Pohledem nenápadně zkoumal ulici a nevynechal ani Ginu. Spokojeně, ale obezřetně se sehnul a nastoupil za Dudmanem do vozu.

Ginu nepřekvapilo, že bohatý obchodník jako Dudman se chrání, a má dokonce osobního strážce. Znamenalo to, že bude muset důkladněji plánovat, dá jí to víc práce a zabere víc času.

Gině ztráta času nevadila. Navíc měla určitou výhodu. Bodyguard s hlavou plnou Spravedlivého vraha nebude podezírat hezkou mladou ženu, která po něm obdivné pokukuje. Nebo studentku, která shání praxi. Anebo naivní venkovanku, která se přistěhovala do města, ztratila se a potřebuje poradit.

Má nepřeberný počet možností. Jedna, případně několik z nich určitě zafunguje. Hlavně musí zvolit tu správnou a pak ji zdárně uvést v čin.

Chytrý, trpělivý a odhodlaný člověk dokáže přelstít jakýkoli obranný systém.

Gina byla stoprocentně přesvědčená, že pevné odhodlání dokáže zázraky.

43

„Jste doma, Beame?“ ozval se v mobilu Nellin hlas. Podíval se na podsvícený ciferník svých náramkových hodinek. Bylo čtvrt na jedenáct.

„Jo, jsem.“

Pokusil se zastřít opilost v hlase. Seděl potmě v pracovně a usrkával osmnáctiletou skotskou, aby se uvolnil. Nechával myšlenky volně poletovat a zabíhat k vyšetřování. Čas od času rád popustil uzdu svému podvědomí. Několikrát se mu to už osvědčilo a kvůli dopadení Spravedlivého vraha byl ochotný vyzkoušet cokoli.

Jenže pořád víc myslel na Nolu. Jak mu naslouchá a nenápadně přitom naklání hlavu. Jak stojí za obstarožním pultem jako soudkyně, upřeně na něho hledí a pak se s tichým pohrdáním odvrací a ukazuje mu ladnou siluetu svých zad a ramen.

„Máte při ruce televizi, Beame?“

„Mám, ale je vypnutá.“

„Tak si zapněte Show Matta Blacka.“

Beam věděl, že Black je mladý moderátor, který pozdě večer na kabelovce uvádí místní talk show. Měl kudrnaté vlasy a nosil nažehlené dvouřadé obleky. Mezi předními zuby mu zela díra jako komiku Davidu Lettermanovi, ale tam jejich podoba končila. Black vůbec nebyl legrační.

„Jste tam, Beame?“

„Jo, a jdu k televizi.“ Vlastně k ní potmě tápe. Auvajs! Ukopl si palec. Aspoň si příště vezme bačkory.

„Není vám nic?“

„Jsem v pohodě, Nell.“

„Tak za chvíli se vám přitíží. Black má ve studiu Adelaidu Starrovou.“

Beam zaúpěl, nahmatal dálkové ovládání a zapnul malou televizi zabudovanou v knihovně.

„Já končím,“ řekla Nell. „Nechci propást jediné roztomilé slovíčko.“

Beam se v měkkém světle televizní obrazovky vrátil k psacímu stolu. Dálkové ovládání nepouštěl z ruky. Posadil se, zesílil zvuk a napil se skotské.

Adelaida Starrová byla oblečená do bíločerných krajkových šatů s hlubokým výstřihem a rezaté vlasy měla spletené do dvou copánku. Vypadala jako princezna Husopaska, které sice utekly husy, zato jí narostly pořádné melouny.

„Ale my jsme přece slavní,“ říkal zrovna Black a cenil svou mezeru na diváky. „A jako takoví si zasloužíme zvláštní zacházení.“

Ozval se předtočený smích publika.

Adelaida se nevinně usmívala a předkláněla se, aby kamera zabrala její dekolt. Samozřejmě předstírala, že moderátorovi bedlivě naslouchá. „Kdybych si to myslela, odstěhovala bych se do Francie,“ řekla.

„Pravda, tam byste do žádné poroty nemusela,“ podotkl Black. „Tam se lidem rovnou sekají hlavy.“

„Myslím to vážně,“ řekla Adelaida. „Do žádné poroty nechci.“

„To jste dala jasně najevo.“

„Ale taky nechci žádné zvláštní ohledy jen proto, že jsem herečka. Pokud vím, tak žádný z mých známých ze šoubyznysu si nechce zachránit krk na úkor někoho jiného.“

Neviditelní diváci zatleskali.

„Takže jestli to dobře chápu, Adelaido, vy jste ztropila strašný povyk, protože vás chtěli přinutit, abyste šla do poroty, a teď vám pro změnu vadí, že vás od té povinnosti osvobodili.“

„To ne. Vlastně chci říct ano. Mám pocit, že mě převezli. Jenom taktují.“

Black se zatvářil nechápavě. „Chcete říct, že taktizují.“

„Prostě tak nějak.“

Black se jí zadíval na nohy a řekl: „Je to ode mě netaktní, ale máte vážně pěkné nohy, broučku.“

„Víte, co jsem chtěla říct, tak si ze mě laskavě nedělejte legraci.“

„To bych si v žádném případě nedovolil. Takže vy si myslíte, že radnice osvobodila určité profesní skupiny od porotní povinnosti, jenom aby se vyhnula potížím?“

„Samozřejmě! Vy snad ne?“

„No…, asi ano. Jste pro ně prostě moc velké sousto, broučku.“ Black se spiklenecky zašklebil do kamery, znovu se otočil k Adelaidě a nasadil vážný výraz. „Teď bez legrace. Co navrhujete?“

„Mor… tak nějak. Když někdo s něčím přestane?“

Black na ni chvíli nechápavě koukal. Potom se rozzářil a řekl: „Vy asi myslíte moratorium!“

„Přesně tak. Nechci, aby slavní měli zvláštní výsady. Ať se ke všem přistupuje stejně, přesně podle zákona. A především ať můžou všichni žít v bezpečí.“

„Strašně se mi líbí, jak to vyslovujete, broučku. Besspečí! A samozřejmě s vámi naprosto souhlasím. Vážně, máte úplnou pravdu.“

„V teorii jsme zemí s rovnými příležitostmi a povinnostmi pro všechny bez ohledu na barvu pleti, původ a tak. Radní nechtějí nutit umělce do porot. Jenže než policie dopadne Spravedlivého vraha, měli by tak přistupovat ke všem. Každý právně uzpůsobený Newyorčan je přece Američan.“

„Pokud máte na mysli právní způsobilost, tak takových je nás docela dost.“

Adelaida se na něho podívala s kombinací nechápavosti a rozčilení. „Dobře víte, jak to myslím. Všichni jsme na stejné lodi a máme stejná práva. Jsou to naše vesla. Nesmíme se společně potopit. Je to americká loď!“ Adelaida vstala a bojovně vypjala hruď.

„Možná, že ve veslici je zakázáno stát, ale já toho nedbám! Nejen kvůli sobě, ale i kvůli ostatním. Je jedno, jestli dělají v šoubyznysu nebo v jiném oboru!“

Ozval se tak hlasitý potlesk, že Beam radši ztišil televizi. Kamera zabrala dav nadšeně aplaudujících diváků a vzápětí se vrátila k Blackovi s Adelaidou.

Black také stál a tleskal. „Jen jim to nandejte, broučku!“ vykřikl.

„Požadujeme moratorium!“ prohlásila Adelaida. Předklonila se, aby si uhladila šaty, a přitom o něco víc poodhalila poprsí. Několikrát máchla do vzduchu zaťatou pěstí jako na schodech před radnicí. „Moratorium! Moratorium!“ přidalo se k ní stojící publikum. Hlasy sílily a vzduch protínaly další pěsti. Všechny se pohybovaly ve stejném rytmu, který se pořád zrychloval.

Matt Black se se strojeným údivem bezmocně svezl do křesla. Tohle vidí poprvé v životě.

Když se rozvášněný dav trochu uklidnil, Black několikrát máchl pěstí nad hlavou a zařval: „Reklama! Reklama!“ Pak se zašklebil a řekl do kamery: „Za chvíli jsme zpátky, takže neodcházejte od obrazovek. Proč taky?“ Když ho kamera zabrala zblízka, řekl úkosem divákům ve studiu: „Mám takový pocit, že Adelaida se do Francie neodstěhuje.“

Na obrazovce se najednou objevil upřímný muž v koženém saku a snažil se Beama přesvědčit ke koupi přesné kopie hodinek, jaké za války nosily posádky bombardérů. Na rozdíl od originálů je poháněla baterie a krystal.

Zazvonil telefon, tentokrát pevná linka. Beam se trochu předklonil a vzal do ruky sluchátko.

„To jsem ještě jednou já, Nell,“ ozvalo se na druhém konci. „Viděl jste to?“

„Viděl.“

„Co tomu říkáte?“

„Povím vám dvě věci. Za prvé, že da Vincimu vytřela zrak. A za druhé, že si jdu dát ještě jednoho panáka skotské.“

„Já jsem si zrovna nalila bourbon.“

„Tak si přiťukneme.“

„Dobrá.“

„Připravená?“

„Jasně.“

„Já taky. Takže na Adelaidu.“

„Na Adelaidu,“ řekla Nell. „A na Francii.“

Dnes dopoledne měl Jack Selig na sobě šedé flanelové kalhoty, tmavě modré sportovní sako s velkými lesklými knoflíky z mosazi a bílou košili s rozhalenkou. Pod ní měl uvázanou červenou šálu. Nell si v duchu říkala, že vypadá jako dokonalé zosobnění bohatého jachtaře.

Snídali spolu v hotelu Marimont v Midtownu. Na podlahách tu ležel červený koberec, na oknech visely rudé závěsy a na bělostných ubrusech byly naaranžované červené ubrousky. Stěny měly obložení z leštěného dubového dřeva, na němž se sem tam zaleskla mosazná ozdoba. Porcelán byl možná zdobený skutečným zlatem. Prostředí na Nell udělalo velký dojem, jak Selig jistě očekával. Nadbíhal jí. Nell ze zkušenosti znala fígly, kterými muži obvykle lákají ženy. Selig byl opravdu hezký, i když měl na krku asi šest křížků. A pak také jachtu.

A Nell měla zase Terryho.

„Špatně jste spala?“ zeptal se Selig.

Copak jí vážně čte myšlenky? „Proč se ptáte? Vypadám na to?“ odpověděla otázkou.

Selig se usmál. „Jindy jste jenom čarovně krásná, ale dneska navíc vypadáte unaveně.“

„Za to může jeden zapeklitý případ.“

„Myslíte Spravedlivého vraha?“

„Ano. Všichni na nás tlačí, abychom toho mizeru co nejdřív našli. Až dosnídáme,“ Nell se podívala na hodinky, „což by mělo být nejpozději za tři čtvrtě hodiny, musím zase do války se zločinem. Čeká mě další náročná bitva.“

„Ale to přece nemusíte, Nell. Jestli chcete, nemusíte už nikdy ani hnout prstem.“

„Jenže já nechci,“ řekla Nell. „A vy byste to měl pochopit.“

Selig se na ni nechápavě podíval přes porci slaného koláče. „Proč?“ zeptal se.

„Asi proto, že každý z nás má v životě nějakou roli, kterou si sám vybral. A já jsem policistka, kdežto vy jste…“

„Co?“

„Neskutečně bohatý a úspěšný.“

„Nebylo to tak vždycky, stejně jako vy nejste celý život u policie. Nemusíme se přece nechat vláčet osudem, můžeme ho měnit podle vlastních představ. Když se naskytne příležitost, jednoduše si vybereme novou roli. Pokud k tomu ovšem máme dostatek odvahy.“

„To nebylo fér, Jacku.“

Usmál se a otřel si ústa ubrouskem. „Máte pravdu, omlouvám se. O vaší odvaze bych si pochybovat nikdy nedovolil.“

Chvíli mlčky jedli. Prosluněnou ulicí pomalu projel dvoupatrový autobus plný turistů. New York se pokoušel kopírovat Londýn.

„Chtěl jsem jenom říct, že dopadení toho vraha není vaše povinnost,“ řekl Selig.

„Ale je, Jacku. Opravdu.“

„A co váš šéf? Co detektiv Beam? Měl jsem dojem, že za vyšetřování zodpovídá on.“

„Nejen on. Pracujeme v týmu, takže zodpovědnost za výsledek neseme všichni.“

„Skoro každý člověk je v nějakém týmu.“

„Jenže ne každý tým vyšetřuje násilnou smrt několika lidí.“

Selig si vložil do úst kus koláče, rozkousal ho a spolkl. „Takhle jsem o tom vůbec neuvažoval. Samozřejmě máte pravdu.“

„Až tak samozřejmé mi to nepřipadá, ale pravdu mám.“

Selig se usmál. „Naštval jsem vás?“

Uklidnila se. „Vůbec ne,“ odpověděla.

Trochu mu zalhala.

Selig se na ni díval jako na neskutečně krásnou věc, která mu těsně uniká z dosahu. „Je v tom někdo jiný, Nell?“

Mizera jeden! „Ano. Vlastně ne. Ježíšikriste! Ano, je.“

Zatvářil se zkormouceně. Nell se musela přemáhat, aby se k němu nenapřáhla přes stůl a účastně ho nevzala za ruce. Najednou jako by zestárl. Vypadal bezmocně.

Co to provedla?

„Je v tom jiný, mladší muž…,“ řekl, jako by to celou dobu tušil. Možná to tak opravdu bylo. „Jste si jistá, že ho milujete?“

„Bože, Jacku, nejsem si jistá vůbec ničím! Vážně.“

„V tom právě tkví váš problém, Nell. Neumíte lhát.“

Kdybyste tak věděl, Jacku.

„Nedělejte žádné závazné rozhodnutí, dokud si jím nebudete naprosto jistá. Nic víc po vás nechci. Co říkáte?“

„Dobře, Jacku.“ Musela se napít kávy a odvrátit zrak, aby se nerozbrečela. To snad není možné!

Na hřbetu levé ruky ucítila dotek jeho chladných prstů. Lehce jí promnul prsteník. „Není vám nic, Nell?“

Zavrtěla hlavou a kousla se do rtu. „Vůbec ne,“ řekla a narovnala se. „Dáme si ještě trochu kávy a já pak půjdu do práce, ano?“

Rudý koberec, závěsy i ubrousky jí najednou připomínaly krev.

Melanie stála na chodníku přede dveřmi domu, ve kterém bydlel Richard Simms. Recepční ji nevpustil ani do vstupní haly, kde byl chladnější vzduch.

Včera jí celý den tvrdil, že Simms není doma. Dnes také. Tentokrát se nenechala odbýt a ztropila hrozný povyk. Recepční jí radši slíbil, že když počká venku, zavolá do příslušného bytu, jestli raper přece jenom není doma. Podle nedopalků cigaret, které se válely na chodníku, Melanie usuzovala, že není jediná, koho postihla nepřízeň osudu.

Začínalo se dělat horko. Melanie si včera zašla ke kadeřnici, ale nový účes teď ve vlhkém vzduchu rychle bral za své. Po spánku jí stékala krůpěj potu, a když zvedla ruku, aby se podívala na hodinky, ucítila, jak se jí šaty lepí na tělo. Deodorant, kterým se postříkala, moc nepomáhal.

Už se vzdávala veškerých nadějí. Chystala se vtrhnout do haly, ještě jednou příšerně vynadat recepčnímu a odkráčet, když se prosklené dveře domu otevřely. Stál v nich recepční. Podíval se skrz ni, jako by byla vzduch. V uniformě si připadal nedotknutelný. Potom ustoupil, aby se kolem něho mohl protlačit obrovský Afroameričan, který na Melanii vrhl opovržlivý pohled. Uměle narovnané vlasy měl gelem uhlazené vzad. Vnější koutky jeho očí směřovaly dolů a dodávaly jeho tváři permanentně truchlivý výraz. Byl oblečený do košile s nápadným květinovým vzorem a kostkovaných kalhot s širokými červenými šlemi. Jeho obrovská postava v záměrně křiklavém oděvu upoutávala pozornost. Uspěchaní kolemjdoucí si ho nemohli nevšimnout. Většině z nich se v udivených očích zračila úzkost.

„Já sem Lenny,“ řekl obr Melanii překvapivě vysokým hlasem. „Pracuju pro pana Simmse.“

Melanie neobratně hledala slova. „A já jsem…“

„Já vás znám,“ skočil jí do řeči. „Viděl sem vás u soudu.“

Melanie učinila další pokus, ale měla v krku knedlík. „Já…“

„Vy chcete mluvit s panem Simmsem, že jo? To ale máte smůlu, protože pan Simms dneska žádný návštěvy nepřijímá.“

„A co zítra? A včera?“ zeptala se Melanie. Strach pozvolna vystřídal vztek.

„Na to byste se musela voptat pana Simmse.“

„Ale jak, když se k němu nemůžu dostat?“

Lenny pokrčil obrovskými rameny. „Tak to holt na světě chodí.“

Melanie se ze všech sil snažila zachovat klid, ale roztřásly se jí ruce a rozechvěl se jí spodní ret. Nesoustředila se a v hlavě jí divoce vířila slova. Nedokázala je zkrotit a vyjádřit, co má na srdci. „Chci, abyste… abyste mu ode mne předal vzkaz.“

„Jo, to můžu.“

„Povězte Zmetkovi – vlastně panu Simmsovi –, že ve městě řádí šílenec, který zabíjí lidi, jako jsem já, za to, že osvobozují obžalované. Zachránila jsem panu Simmsovi život, takže by se mohl obtěžovat se mnou aspoň promluvit. Nebere mi telefon a nepozval mě nahoru, ani když jsem za ním přišla osobně. To se mi nelíbí.“

„Možná mu jeho právníci poradili, aby se s várna moc nevybavoval,“ odpověděl Lenny. Melanie měla pocit, že se neznatelně usmál.

Navzdory všem předsevzetím se jí v nitru rozhořel plamínek naděje. „Je to pravda? Opravdu mu to řekli?“

Lenny se už nepokrytě usmíval a v jeho temných, zvláštně zešikmených očích se zableskla krutost. „To byste se musela voptat pana Simmse.“

Kdyby se aspoň tak příšerně nešklebili

„Myslíte toho pana Simmse, ke kterému se nemůžu dostat?“

„No jo. Přesně toho pana Simmse.“

„Tak tomu panu Simmsovi povězte, že mě sprostě využil!“ Melanie se přestala ovládat a nedokázala zastavit příval slov, která se jí drala na jazyk. Vztek a ponížení jí zatemnily mozek. Při řeči prskala, až jí od úst odletovaly sliny. Byl na ni žalostný pohled. „Řekněte mu, že jsem kvůli němu nasadila krk a že si připadám zneužitá!“

Obr na ni bez zájmu shlížel ze své výšky. Úsměv na jeho rtech pohasínal. „Eště něco?“ zeptal se.

Melanie na něho vrhla zuřivý pohled. „Ne, už nic, do prdele!“

Lenny se k ní beze slova otočil zády a otevřel dveře domu. Byl členem Zmetkovy ochranky, možná dokonce jeho osobním strážcem. Nehodlal se s Melanii dál zdržovat.

„Ta ženská má ale hubu,“ poznamenal směrem k recepčnímu, než se za ním dveře zavřely.

Melanie nejdřív chtěla ještě trochu zavařit recepčnímu, ale nakonec si to rozmyslela. Pro dnešek už se ztrapnila dost. Vlastně možná napořád.

Rozzuřeně pochodovala davem, rukama pevně svírala kabelku a klestila si jí cestu mezi lidskými těly. Jednu věc věděla úplně jistě – že už ze sebe nikdy nebude kvůli žádnému chlapovi dělat blázna. Všechny je nenáviděla, úplně všechny. Byli to její nepřátelé.

A jeden z nich jí naháněl hrozný strach.

Beam dojedl vlasové nudle, které si objednal k obědu v italské restauraci na Druhé ulici. Napil se kávy, postavil šálek na stůl a znovu se podíval na pitevní zprávu soudce Parkera. Kromě rány v hlavě, po níž okamžitě nastala smrt, na těle nebylo jediné škrábnutí. Kulka, která po proražení lebky zůstala nezdeformovaná, měla kalibr třicet dva a byla totožná s náboji Spravedlivého vraha. Nade vší pochybnost vyšla ze stejné zbraně.

Tomu člověku je úplně jedno, že se kulky shodují. Je to součást jeho plánu. Rád si zahrává. Psycholožka Helen se dokonale strefila.

Zazvonil mu mobil. Beam odložil zprávu a vydoloval telefon z kapsy. To bude nejspíš Nell nebo Loop. Dal jim za úkol vyslechnout všechny blízké soudce Parkera. Byla to sice ubíjející práce, která nejspíš nebude mít valný výsledek, ale musela se udělat. Bylo třeba prověřit úplně všechno, protože i zdánlivě bezvýznamný detail je mohl přivést na horkou stopu.

Nevolala mu ani Nell, ani Looper.

Beam hlas nejdřív nepoznal. Byla to Nola.

„Beame, prosím vás, zastavte se co nejdřív u mě v obchodě,“ řekla. Hlas, který vždycky zněl klidně a vyrovnaně, se jí trochu chvěl.

Snad se nebojí?

„Jste tam sama, Nolo?“

„Ano.“

„Nestalo se vám nic?“

„Ne. Přijdte co nejdřív.“

„Můžu k vám poslat hlídku.“

„Ne, já tu chci jenom vás.“

„Už jedu,“ řekl Beam a kývl na číšníka.

„Pověsím na dveře ZAVŘENO, ale nechám odemčeno,“ řekla Nola a zavěsila.

Do Dávných časů jel jako šílenec. Jednou rukou na mobilu vyhledal její číslo a pokusil se jí znovu dovolat. Ozval se mu jenom záznamník a na něm její odcizený hlas.

44

Rychle procházeli vstupní halou. Karl Dudman se cítil skvěle. Venku bylo nádherné odpoledne a na jeho stranu ulice dopadalo jasné sluneční světlo. Skoro celé dopoledne protelefonoval. Veškerá námaha se mu měla brzy vyplatit – jeho realitní kancelář se chystala uzavřít kontrakt na prodej nového věžáku ve West Side.

Proč pořád někdo straší, že bublina na realitním trhu splaskne?

Když míjel recepčního Marka, poplácal ho po rameni. Před očima se mu kolébala rozložitá záda osobního strážce Chrise Talbotsona. Mark jim přidržel dveře. Sotva Chris vyšel ven, začal se rozhlížet na všechny strany. Dudman ho následoval a zhluboka se nadechl vzduchu prohřátého sluncem. Předek budovy stále lemovalo oranžové lešení, ale pod ním už se jako nepopsaný list skvěl čerstvě vybetonovaný chodník.

Chris Dudmanovi zdůraznil, že je velice důležité dodržovat přesný časový harmonogram. Půjde první a otevře mu pravé zadní dveře čekající limuzíny. Dudman ho bude okamžitě následovat, a až se přiblíží k autu, trochu se přikrčí. Až bude nastupovat, ještě se předkloní. Chris do vozu nastoupí hned po něm. Všechno se musí odehrát během několika vteřin a musí to jít přesně podle pravidel.

Dudman rukama sevřel černý kufřík, sehnul hlavu a chystal se zanořit do bezpečí tmavého interiéru limuzíny. Protáhl se kolem Chrise, jednou nohou překročil práh vozu a přikrčil se, aby do něj nasedl. Na nedalekém semaforu naskočila zelená a k Dudmanovi vzdáleně dolehl hluk projíždějících aut. Ucítil zápach výfukových plynů. Až dosedne do limuzíny, zase bude dýchat čistý vzduch.

Právě se chystal nastoupit do vozu, když ho pronikavě zabolelo vpravo na prsou.

Co je to? Co se děje?

Najednou seděl s jednou nohou podivně zkroucenou pod tělem a druhou nacpanou pod limuzínou. Kufřík se mu otevřel a po chodníku se rozlétly desítky papírů.

Upadl? Zakopl o obrubník?

Uvědomoval si, že mu Chris pomáhá vstát. Tyčil se nad ním jako hora a svíral ho v náruči, ale Dudman od krku dolu vůbec nic necítil.

Zničil si… oblek…

Chris zoufale svraštil obličej a něco mu říkal, ale Dudman ho neslyšel.

„Chrisi, moje papíry…“

Na jeho slova nikdo nereagoval. Nevydal ze sebe ani hlásku. Pak znovu ucítil bolest na prsou. Sílila, rvala mu plíce z těla! Odpoledne pobledlo a nastal soumrak. Padla tma, přišla noc. S ubývajícím světlem slábla i bolest.

Dudman byl snadný terč. Ulice, ve které sídlila jeho společnost, byla jednosměrná, takže Spravedlivý měl limuzínu po levici. Tak výjimečné příležitosti a skvělého úhlu musel rychle využít. Měl cíl přímo na mušce. Za chvíli bude po tobě, Dudmane!

Spravedlivý svůj objekt ještě nechal přejít široký chodník. Dudman se na okamžik zastavil, aby mu řidič mohl otevřít dveře limuzíny. Teatrálně sehnul hlavu a chystal se nastoupit do vozu.

Spravedlivému se při střelbě podařilo spustit levou ruku co nejníž z okna a hodit směrem k limuzíně plastovou ampulku.

Moc mu záleželo na tom, aby dopadla co nejblíž.

Přijdou na to, že je pachatelem. Podle kulky a rudého písmene. Podle toho, jak spravedlivě trestá zlo a vyrovnává účty…

Vystřelil, zahnul za roh a ujížděl pryč. Nikdo si určitě nevšiml, že výstřel vyšel z projíždějícího auta.

Zákonem povolenou rychlostí se vřadil mezi stovky ostatních vozidel a zasmál se tomu, jak snadno vše provedl. V rušném New Yorku by vlastně bez problémů mohl popravit kohokoli.

Třešničku na dortu si tentokrát nevychutnal, ale to se nedalo nic dělat. Dudman se do limuzíny vlastně moc nehnal, jako by něco tušil. Možná právě kruté poznání ho na chvíli zarazilo, takže ho smrtící kulka neminula. Rozhodně si ji zasloužil.

Spravedlivý odvedl dobrou práci. A hodlá v ní pokračovat.

Dudman rozhodně není poslední.

Auto před ním nečekaně zabrzdilo. Kdosi zatroubil. Spravedlivý stáhl nohu z plynu a sešlápl brzdu. Vůz s kvílením zastavil a prudce se zhoupl. Ostatní řidiči začali také brzdit. Všichni se vzorně seřadili a trpělivě čekali na zelenou.

Zákon totiž káže, že na červenou se musí zastavit.

Da Vinci celý říčný doběhl do kanceláře. To, co tam uviděl, mu vyrazilo dech. V křesle proti psacímu stolu seděl policejní komisař.

Da Vinci se usmál, zakoktal se a roztržitě si přihladil rozcuchané vlasy k hlavě.

„Snad jsem vás nevylekal?“ zeptal se komisař. Poposedl si i s křeslem, aby lépe viděl na dveře. V koberci po nohách sedadla zůstaly hluboké stopy.

„Vlastně… trochu ano. Když přijdu z oběda, většinou tu nikdo nesedí.“

„Pochopitelně,“ podotkl komisař. „Je to přece vaše kancelář.“

Da Vinci nevěděl, co na to říct.

„Rád bych si s vámi o něčem promluvil,“ pronesl komisař.

To, že za ním rovnou přišel, místo aby si ho pozval k sobě, nebylo jen tak. O jejich schůzce se neměl nikdo dozvědět.

Svůj význam mělo i to, že tam neseděl náčelník. Že by nahoře měli nějaké potíže? Tlak médií a politiků mohl zapříčinit neshody a nadřízení se možná rozkmotřili. Da Vinci ovšem nepochyboval, že náčelník od komisaře dostává nebo brzy dostane veškeré informace. Nejdůležitější bylo správné načasování.

Komisař se ustaraně mračil a střílel kolem sebe očima, až z něj šel strach. Byl v civilních šatech, které sestávaly z šedého proužkovaného obleku, bílé košile a kravaty z modrého hedvábí. Když byl mladší, dokázal svým vědoucím, vážným výrazem leckterému zločinci nahnat takový strach, že nakonec začal spolupracovat s policií. Ctili ho policisté i zločinci. Nevzrušeně tam seděl a zlověstně po da Vincim loupal očima.

„Jde o Adelaidu Starrovou,“ řekl komisař. „Působí nám vážné problémy, Andy.“

Komisař byl jedním z mála lidí, kteří zástupce náčelníka Andrewa da Vinciho mohli oslovovat Andy. „Pokud jsem dobře pochopil, taky jste ji včera večer viděl v Blackově show, že?“

Komisař přikývl.

Da Vinci si odkašlal. „Zatím jsme se nedohodli na žádném postupu,“ řekl.

Komisař povytáhl obočí. „Kdo se nedohodl?“

„Kapitán Beam se svým týmem a já.“

„A co zatím navrhujete?“

Do háje! Da Vinci o Adelaidině hereckém výkonu s Beamem ještě nemluvil. „Evidentně se snaží upoutat pozornost. Myslí si, že když městskou radu obviní z elitářství, nebo ji dokonce osočí, že jde proti svým vlastním lidem, stane se z ní hrdinka.“

„Já vím, že se tváříte klidně, Andy, ale připadá mi, jako byste trochu znervózněl.“

„Dohodli jsme se, že moratorium na zasedání v porotě vyhlásit dost dobře nelze. Zhroutil by se celý soudní systém a následky by byly…“

„Nedozírné,“ dokončil za něj komisař. „Takže co navrhujete?“

„Zatím ještě žádný přesný plán nemáme.“

„Opravdu?“

„Ne.“

„Takže chcete říct, že jste se nechal přechytračit jednou prohnanou potvorou?“

„Zatím to tak vypadá.“ Da Vinci se začínal potit.

Komisař mu chladně oznámil: „Chci, abyste udělal následující, Andy – nejdřív sdělíte médiím, že si situaci Adelaidy Starrové uvědomujete a berete ji v úvahu. Ale jasně jim řekněte, že v nejbližší době se žádné moratorium na porotce, a tudíž ani na soudy samotné, nechystá. Zdůrazníte, že pro město by to mělo fatální následky a zločinci by si dělali, co chtějí. Bylo by to nefér právě vůči lidem, které se Adelaida Starrová snaží ochránit. To jim několikrát zopakujte – že by to bylo nefér vůči všem slušným Newyorčanúm, kteří by se okamžité stali snadnou kořistí drzých kriminálníků.“

„Dobrý nápad,“ řekl da Vinci s úsměvem. „Získáme tak čas.“ A mně to na chvíli vytrhne trn z paty.

Komisař mu úsměv oplatil a vstal. „Vykrucujte se, Andy, vy to umíte. Berte to jako kompliment.“

„Ano. Děkuju.“

„A dělejte to víc před veřejností. Z toho vraha se nám začíná klubat hrdina, i když poněkud záporný. Chodíte do kina, Andy?“

„Moc ne. Poslední dobou mám hodně práce.“

„Záporní hrdinové jsou dnes hrozně populární. Lidi si je promítají do reálného života. Jen si spočítejte, kolik článku v novinách nebo reportáží v televizi je nakloněno policii a kolik Spravedlivému vrahovi. Nemusím vám říkat, kdo z toho vychází jako vítěz, vidte?“

„Nemusíte.“

Komisař zavrtěl hlavou. „Oni prostě nevidí tu prolitou krev.“

Na stole začal zvonit telefon.

„Klidně to vezměte,“ vybídl ho komisař. „Než odejdu, ještě s vámi chci něco probrat. Týká se to postupu vyšetřování.“

„Jistě,“ řekl da Vinci a zvedl sluchátko.

Jako by nadřízený vycítil, že volající má špatné zprávy. Bude mu je muset okamžitě přetlumočit, aniž by si je mohl nejdřív srovnat v hlavě a zvolit co nejvhodnější slova. To nemohli zavolat o pět minut později? opakoval si v duchu bez přestání, když mu jeden spolehlivý nadporučík hlásil, co se stalo.

Poděkoval mu a zavěsil. Komisař se ho zeptal: „Copak, Andy? Špatné zprávy?“

„Před chvílí někdo zabil Karla Dudmana, když nastupoval do limuzíny. Vypadá to, že na něj vystřelil z jedoucího auta a na pistoli měl tlumič.“

Komisař se zamyslel. „Dudman… Nepodniká v realitách?“

„Přesně tak. Před šesti lety předsedal porotě, která soudila podezřelého z vraždy Genelle Dixonové.“

„Zprostili ho viny,“ poznamenal komisař a poškrábal se na hladce oholené bradě. „A ten grázl to přitom udělal. Pochybili jsme při shromažďování důkazu. Jestli si dobře vzpomínám, tak nám přišili nepovolenou domovní prohlídku.“

„Máte pravdu. Když došlo ke střelbě, byl u toho Dudmanův osobní strážce. Nestihl zareagovat, dokonce vraha ani neviděl. Když mu došlo, že je Dudman postřelený, pomohl mu do auta, sedl si k němu a řekl řidiči, ať jede do nejbližší nemocnice. Dudman zemřel, ještě než tam dorazili.“

Da Vincimu bylo stále trapněji. Komisař nad ním stál a upřeně na něj shlížel.

„Ještě něco, Andy?“

„Ano. Když limuzína odjela, našli jsme na místě hnědou plastovou ampulku. Domníváme se, že pachatel ji vyhodil z auta, když na Dudmana vystřelil.“

„Chci slyšet, že na ní bylo jméno vraha a jeho ošetřujícího lékaře,“ řekl komisař.

„Neměla etiketu. Uvnitř byl jenom srolovaný kousek papíru s červeným S napsaným fixem.“

Komisař stál bez hnutí na místě a tiše řekl: „Spravedlivý vrah, Adelaida Starrová i hyeny z médií z nás dělají pěkné hlupáky, Andy.“

Už se na da Vinciho nepodíval. Pomalu se otočil a beze slova na rozloučenou odešel.

Da Vinci byl komisaři vděčný, že neřekl z vás, ale z nás.

Beam zaparkoval před Dávnými časy a ani se neobtěžoval vytáhnout ceduli s nápisem POLICIE. Nedbal oznámení na dveřích, že je zavřeno, a vstoupil do obchodu. Ještě štěstí, že Nola nechala odemčeno, jinak by ze dveří asi vyrazil sklo, jak se snažil co nejrychleji dostat dovnitř.

Nevěděl, co ho tam čeká. Za pultem nikdo nestál. Obchod byl prázdný.

Sakra!

Zrovna se chystal vykročit do skladu, když si všiml Noly. Stála nalevo za ním a třeštila na něho velké černé oči.

„Co se stalo?“ zeptal se Beam a přisunul se k ní bokem, aby něco neshodil z regálů. „Co je?“

„Tamhleto,“ řekla Nola, sklopila oči k předmětu na jedné polici a ukázala na něj.

Beam se protáhl kolem figuríny v umělém kožíšku a kloboučku s péry, aby se podíval, kam Nola ukazuje.

Na polici ležel pánský prsten. Upoutal Beamovu pozornost stejně jako předtím Nolinu, protože všechny kvalitní šperky byly vystavené ve vitríně vedle pokladny, odkud je nikdo nemohl ukrást. Nola od ní měla klíč a nosila ho pořád u sebe.

Beam zprvu nechápal, proč ji šperk tak vyděsil. Když mu to došlo, ztuhla mu krev v žilách.

Prsten patřil Harrymu Limovi. Byl to jediný exemplář, Harryho poznávací značka. Beam se nemohl mýlit. Velký nápadný kruh ze zlata byl osazený značkou dolaru vyvedenou z malých diamantů. Lemovaly ji rubíny. V kovu byly vyryté Harryho iniciály.

Pohřbili ho spolu se starožitníkem. Měl ho na prsteníku.

45

Vzduch v bistru nedaleko Dávných času páchl smaženou cibulí. Beam mlčel, dokud před Nolou nestál hrnek kávy a sklenice vody s ledem. Seděli vzadu u dveří do kuchyně, kde je žádný z ostatních hostů nemohl slyšet.

Nola se napila vody a podívala se na Beama tak, jako ještě nikdy předtím – s důvěrou. Možná se jenom rozhodla, že mu důvěřovat musí, protože jí nic jiného nezbývá. Oba se zapletli do stejné věci, která ji příšerně děsila.

„Jak se to tam dostalo?“ zeptala se Nola.

Beam se nemusel ptát, co tím to myslí. Před deseti lety prsten našli šest bloků od kontejneru, ve kterém ležel zbytek Harryho těla zabalený do černého pytle na odpadky. Šperk byl naražený na prsteníku starožitníkovy useknuté pravice svírající jednodolarovou bankovku. Ruka jasně připomínala, že Harryho zabili, protože za úplatu donášel na policii. Dělal to nejen ze strachu před vězením, ale především pro peníze. Fotografie v novinách byly dostatečně výmluvným varováním pro ostatní překupníky, kteří by se chtěli pokusit o něco podobného.

Výstraha spolehlivě zafungovala. V této části města se policie skoro nic nedozvěděla. Nové informátory hledali těžce a ti staří zmizeli. Buď odešli sami, anebo jim někdo pomohl.

„Zrovna jsem se vás chtěl zeptat, jak se do obchodu dostal,“ řekl Beam. „Pohřbili ho přece s Harrym.“

„No právě.“

„Nemohli ho okrást v márnici?“ napadlo Beama.

Nola prudce zavrtěla hlavou. „Harry ho měl na prstu, když přiklopili víko na rakev. Odvezli ho rovnou na hřbitov. Seděla jsem v pohřebním voze. Nespustila jsem rakev z očí, dokud nezmizela v hrobě.“

„Vy jste viděla, jak ji tam spouštějí?“

„Ne, tak se to nedělá. Hrobníci počkají, až skončí obřad a odejdou pozůstalí, aby zbytečně nezvětšovali jejich bolest.“

„Možná…“

„Naznačujete mi, že rakev otevřeli?“ zeptala se Nola.

„Já nevím. Kdy jste si prstenu všimla poprvé?“

„Těsně předtím, než jsem vám volala. Dokonce jsem se podívala do inventáře, jestli tam není uvedený. Někdo ho tam musel tenhle týden nastražit. Podle mého tam leží tak den, maximálně dva, jinak bych si ho už všimla.“ Do očí jí vstoupily slzy. „Když jsem ten krám uviděla, úplně mi ztuhla krev v žilách.“

„Někdo ho tam musel dát. Některý zákazník. Nevzpomínáte si na někoho podezřelého?“

„Ne. Zákazníci prostě přicházejí a odcházejí. Porozhlídnou se tu, občas si něco koupí. Většinou odejdou s prázdnou.“

„Jenže tentokrát vám tu jeden z nich něco nechal,“ řekl Beam.

Nola se na něho zpříma podívala. „Netajíte mi náhodou něco, Beame?“

„Proboha, Nolo, jak vás to napadlo?“

Zděšení v jeho hlase na ni zapůsobilo. Přikývla, opřela se do sedadla a napila se kávy. Možná si dokonce opařila jazyk, ale vůbec si toho nevšimla.

„Proč by mi někdo nechával v obchodě Harryho prsten?“ zeptala se a postavila hrnek na stůl.

Beam v duchu probíral možnosti.

„Po takové době…,“ řekla Nola. „Proč až teď? Copak se něco změnilo?“

„Možná za to můžu já,“ řekl Beam. „Zase se vídáme a já pronásleduju vraha. Možná za mnou šel až sem a pochopil, co k vám cítím. Mohl si opatřit další informace. Třeba ze starých novinových článků vyčetl něco o mojí minulosti. O mém vztahu s Harrym, o jeho smrti, o mém vztahu k vám. Psalo se o tom ve všech novinách. Byly v nich fotky, celá jména.“

„Ale vždyť je to už plno let.“

„Do Dávných časů jsem nezačal chodit před lety.“

„Takže vy si myslíte, že vrah, kterého pronásledujete, vás sleduje?“

„Nebylo by to neobvyklé. Sériové vrahy často zajímá, co je jejich protivník zač. Je to pro ně hra. U tohohle to platí stoprocentně. Dokonce se podepisuje.“

„Podepisuje…? Á, vy myslíte to červené S.“

„Je vám povědomé?“ zeptal se Beam.

„Jenom jsem o něm četla v novinách, Beame.“

„A viděla ho v televizi.“

„Na tu se nedívám.“

„Spravedlivý by v tom mohl mít prsty. Odpovídalo by to jeho dosavadnímu chování. Pokud to udělal, tak jenom aby mě pozlobil. Rád škádlí druhé lidi.“

U baru se začali hádat dva muži, kteří seděli blízko Noly s Beamem. Nejdřív jenom zvyšovali hlasy a pak na sebe začali s plnými ústy řvát, až jim od nich odletovaly drobky ze sendvičů. Hádali se kvůli nějakým Italkám. Byli mladí a na hlavách měli baseballové čepice. Oba vášnivci se rozohňovali a zuřivě pohazovali hlavami, až jim kšilty nadskakovaly. Jeden z nich se po druhém ohnal a málem mu kšiltovku strhl z hlavy. Beam by je nejradši okřikl, aby toho nechali.

Nola je vůbec nevnímala. „Ten váš vrah škádlí celé město,“ řekla.

„Pokud jde o ten prsten, myslím, že je to jeho dílo,“ poznamenal Beam.

„Ale jak by se k němu dostal?“

„Určitě to bude kopie. Prsten mohl vidět na fotkách ve starých novinách nebo časopisech. Média z Harryho udělala senzaci a dokola omílala, v jakém stavu ho našli. Pokud si vzpomínám, kolovaly dost podrobné popisy a fotografie. Někde se nejspíš psalo, že si Harry vzal prsten do hrobu. Třeba zrovna proto to vraha napadlo. Věděl, že vás vyděsí a mně jasně naznačí, že vás před ním nedokážu ochránit. Vás ani nikoho jiného. Může si dělat, co chce. Třeba i to, že si podle fotky v novinách a nějakých popisů nechá udělat kopii Harryho prstenu.“

„Jenže on nevypadá jako kopie.“

„Byly kameny na originálu pravé?“

„Ne tak docela. Diamanty byly pravé a rubíny nahradilo sklo. Zlato bylo čtrnáctikarátové. Tenhle prsten je úplně stejný.“

„Kolik by stála kopie?“

„Asi tisíc dolarů, možná míň. Nebyl ani tak drahý jako spíš okázalý.“ Zadívala se na desku stolu a zamračila se.

„Tak dobře, možná to není kopie.“ Beam položil ruku na Nolino chladné zápěstí. „Existuje jedna možnost, jak to zjistit.“

Nejdřív nechápala, o čem mluví, ale pak jí to došlo rychlostí blesku.

„Ježíšikriste, Beame! To přece nemůžeme!“

„Jestli chceme mít jistotu, budeme to muset udělat,“ řekl Beam.

Přesně o tohle tomu hajzlovi jde. „Musíme tělo exhumovat.“

Nola chvíli zírala do kávy, ale nakonec přikývla. „Souhlasím. Je to příšerné, ale máte pravdu.“

„Zařídím soudní povolení.“

„Minulosti se člověk zkrátka nikdy nezbaví.“

„Ne úplně,“ řekl Beam.

Nola si poposedla kupředu a shrbila ramena, jako by je už nedokázala nést vzpřímená. Rozvzlykala se. Mladíci v kšiltovkách ji zaslechli a okamžitě ztichli. Chvíli na Nolu s Beamem koukali a pak odvrátili hlavy na druhou stranu. Ten s kšiltovkou nakřivo si nechal štítek komicky trčet vzhůru.

Nolina ramena se otřásala pláčem.

Najednou si připadala uvězněná v děsivé pasti vlastní minulosti. Nechala se od Beama konejšit.

Beamovi začal v kapse vibrovat mobil. Nechal ho vyzvánět, dokud to volající nevzdá, ale nedočkal se. Nakonec sundal ruku z Nolina roztřeseného ramene, odsedí si a vytáhl telefon z kapsy. Proti vší logice se trochu zlobil, že ho někdo vyrušuje zrovna v takovou chvíli. Kdo to jenom může být?

Da Vinci.

Gina hrozně ráda četla Kafku. Když ho v druháku měli v literatuře, úplně mu propadla. Na okamžik zvedla oči od knihy a upřela je na televizní obrazovku. Ve zprávách zrovna hlásili, že někdo zastřelil Karla Dudmana. Matka byla v kuchyni a Gina se na ni pokusila zavolat, ale hlas jí vypověděl poslušnost. Úplně se jí stáhlo hrdlo.

Dudman je mrtvý. Neuvěřitelné! Někdo si to s ním stihl vyřídit dřív než ona. Skutečný Spravedlivý vrah.

Dudman je mrtvý.

Bylo to tak. Říkali to v televizi.

Gina vstala z pohovky a chtěla jít do kuchyně, když se na obrazovce objevil reportér. Stál před budovou, ze které Dudman vyšel, a vykládal, co si po svědeckých výpovědích o vraždě myslí policie.

Rána byla čistá a přesná, takže přesvalený osobní strážce vůbec nestačil zareagovat. Ten s ježkem a prošedivělou ofinou?

Reportér zvedl ruku s plastovou ampulkou, která se navlas podobala té, v níž policie našla stočený proužek papíru s červeným S. Střelec ji vyhodil z auta. Dudman okamžitě padl k zemi. Osobní strážce vypověděl, že si nejdřív myslel, že šéf jenom zakopl. Přiskočil k němu, aby ho zvedl, ale Dudman byl v bezvědomí. Když si strážce všiml, že má ruku umazanou od krve, dávno naskočila zelená a všechna auta se rozjela. Nacpal bezvládného šéfa do limuzíny a přikázal řidiči, aby šlápl na plyn a odvezl ho do nejbližší nemocnice. Když tam dorazili, Dudman byl mrtvý. Žádný z ohromených svědků si nevybavoval, že by kolem projíždělo nějaké auto.

Další reportérka zpovídala recepčního z budovy pod lešením. Byla blonďatá a pořád se strachovala, aby jí letní větřík nerozcuchal vlasy.

Gina pokračovala do kuchyně a zůstala stát ve dveřích. Čekala, až si jí matka, která cosi solila na velké pánvi, všimne.

„Mami…“

Stály v obýváku před televizí, zíraly na obrazovku a tiše plakaly. Před očima se jim odvíjelo odpolední drama.

Gina netušila, co v tu chvíli matce běží hlavou, ale velice dobře si uvědomovala vlastní myšlenky. Byla ráda, že je Dudman mrtvý. Vlastně nad tím cítila uspokojení. Jenže Genelle zavraždil Bradley Aimes, a ten si smrt zasloužil víc než Dudman.

Sotva na to pomyslela, trochu ji zarazilo, že Dudmanova smrt v ní podnítila zuřivou touhu. Po čem vlastně? Po krvi? Po pomstě?

Po spravedlnosti!

Připadalo jí to zcela přirozené a logické. Aimes si za svou zrůdnost přece zaslouží smrt. Když ho zabije, učiní spravedlnosti zadost. Udělá záslužnou věc.

Vadilo jí, že ji v Dudmanově případě někdo předběhl, i když svým činem částečně pomstil Genellinu smrt. Toho člověka měla ze světa sprovodit Gina. Místo toho sestru zklamala. Vlastně ji zradila. Pistole dávno neměla vězet v útrobách kabelky schované v prádelníku u ní v ložnici. Zatím z ní nevystřelila, jenom se cvičila v míření na cíl. Chladná, těžká zbraň zbytečně zahálela mezi prádlem. Její zbraň.

„Gino,“ ozvala se vedle ní matka. „Jdu zavolat tátovi.“

Její zbraň…

46

„Dudman byl v tomhle městě prominent,“ řekl da Vinci Beamovi. Seděli v jeho kanceláři. Žaluzie na oknech byly stažené a místnost osvětlovalo několik lamp, takže to tam Beamovi připadalo skoro útulné. Da Vinci vrátil křeslo, na kterém předtím seděl komisař, zpátky do důlků vytlačených v koberci. Teď v něm seděl Beam, který byl svým způsobem stejně hrozivý jako komisař. Ty jeho zatracené neproniknutelné modré oči! V da Vincim sílil pocit, že se mu pátrání vymyká z rukou. „Proto jsem vám taky dal k dispozici armádu policistů, aby pročesala čtvrť, kde ho zastřelili.“

„Pořád jsou v terénu,“ řekl Beam. „Nell s Looperem jsou tam taky a dávají informace dohromady.“

„Mají to celé na starost?“

„Teď zrovna ano.“

„Měl byste tam být vy,“ vyčetl mu da Vinci. „A místo toho sem přijdete a chcete se mnou mluvit. Doufám, že je to kvůli něčemu důležitému, protože Karl Dudman rozhodně nebyl žádný nýmand.“

„Právě proto jsem tady. Oba víme, že ho musel zabít profík, protože to byla rychlá a čistá práce.“

„To, že Spravedlivý vrah je možná profík, si přece myslíme už nějakou dobu,“ podotkl da Vinci. Bylo na něm nicméně vidět, že ho zajímá, co má Beam za lubem.

„Profík by si o docela slavném boháči, jako byl Dudman, poměrně snadno obstaral veškeré potřebné informace,“ řekl Beam. „Jakmile by je měl, Dudmana by neochránil ani Duch svatý.“

„Takže se mi pokoušíte naznačit, že vrah je opravdu profesionál – nájemný vrah, bývalý Zelený baret anebo bývalý člen Delta Force?“

„Možná. Ale teď bychom se měli zaměřit spíš na oběti, a to na ty méně známé, než byl Dudman. Spíš na lidi typu Manfreda Byrda.“

„Toho návrháře? V tomhle městě jsou stovky lidí, jako byl on. Neměl vlastní pořad v televizi ani nenapsal knížku o tom, jak za babku zařídit byt. Byl úplná nicka, tedy až na ten případ s Drakem.“

„Ten se soudil skoro před deseti lety. Z hlavy ho pustili všichni včetně Byrda. Přátelé a známí tvrdí, že se o něm před nimi vůbec nezmiňoval. Nebyl to žádný Dudman. Pokud chtěl vrah zjistit něco o Byrdovi, musel mnohem víc pátrat. Na rozdíl od Dudmana si ho například musel nejdřív najít. Už to samotné nebylo nijak snadné. A co dál? Byl ženatý?“

„Těžko,“ řekl da Vinci.

„To vrah nemohl vědět. Taky asi sotva tušil, čím se živí, kam chodí na nákup, kam na skleničku, na rande. Ani jestli chodí do kina a jaké filmy má rád. Těžko by věděl, jestli vstává brzo a chodí třeba po ránu běhat, kolik mu je let nebo kdy má narozeniny. Musel by dlouho pátrat, než by zjistil, jestli splácí dluhy, má auto, jezdí taxíkem, metrem nebo obojím. Jestli se neopíjí nebo nebere drogy. Jestli má stálého partnera, vlastní zbraň, chodí do knihovny. Jestli používá internet a má v bance sejf. Tohle všechno by profík potřeboval zjistit, aby si o něm mohl udělat kompletní obrázek.“

„Ale to všechno, nebo aspoň většina z toho, se dá celkem snadno zjistit,“ řekl da Vinci.

„Jenže u Byrda to dalo mnohem větší práci než u Dudmana, protože pachatel musel víc hledat v záznamech. V soudních zápisech, listinách, novinových článcích, ve výpisech z úvěrového účtu.“

„O tom už jsme spolu mluvili,“ připomněl Beamovi da Vinci. „Když začneme pátrat po tom, kdo se mohl hrabat v cizích osobních údajích, zdravotních záznamech a tak, okamžitě nám půjdou po krku všichni bojovníci za občanská práva.“

„To nebudeme pokoušet,“ řekl Beam. „Ale naprosto legálně můžeme nainstalovat bezpečnostní kamery v knihovnách, archívech, soudních budovách a jinde, kde se uchovávají veřejně přístupná data. Třeba se nám povede zachytit aspoň stín, ze kterého vypreparujeme pachatelovu podobu.“

Da Vinci se opřel do svého křesla a zamyslel se. Poškrábal se na bradě jako předtím komisař. „Určitě by nám to ušetřilo čas i lidské zdroje.“

„A přitom by to bylo legální,“ dodal Beam. „Nikdo nemůže očekávat, že bude mít na veřejném prostranství soukromí. Proti tomu nemůže Výbor pro ochranu lidských práv nic namítat.“

„Navíc v některých institucích už kamerové systémy mají. Je to součást národního bezpečnostního programu.“

„To je pravda, ale já mluvím o kamerách navíc, na různých místech, aby toho pokryly co nejvíc,“ řekl Beam. „Radši ať policajti na nahrávkách z kamer hledají něco, čeho bychom se mohli chytit, než aby zbytečně marnili čas v terénu. S tím vrahem už máme určitou zkušenost, takže víme, že tudy cesta nevede.“

Da Vinci chvíli mlčky přemýšlel, pak se nahnul nad desku stolu a roztáhl koutky v širokém úsměvu. „Dobře, to zní rozumně. Zařídím, aby se na veřejná prostranství nainstalovalo víc kamer. Máme dost lidí, co si nad záznamy může sednout. Možná objeví někoho, kdo se sice nechová podezřele, ale pohybuje se v místě, kde se dají najít data o několika obětích najednou. Něco na ten způsob,“ řekl a zamnul si ruce, jako by mu v teplé kanceláři byla zima. „Čekal jsem, že s něčím takovým vyrukujete, Beame. Oznámím náčelníkovi, co máme za lubem. Určitě bude souhlasit.“

„Klidně mu řekněte, že jste s tím nápadem přišel vy, jestli chcete,“ řekl Beam. „Já už jsem v důchodu, nebo aspoň doufám, že v něm brzo budu.“

Da Vinci mu věnoval filmový úsměv. „To je od vás hrozně milé, Beame.“

„Budu jedině rád, když postoupíte.“

Da Vinci chápal, kam míří. „Máte k práci stejný přístup jako já, proto jsem vás chtěl na tohle vyšetřování,“ řekl.

„Proto jsem to taky vzal,“ odpověděl Beam. „A navíc mě moc nebavilo hrát si na důchodce.“

Da Vinci vstal od stolu. Čekala ho spousta práce. „Chtěl jste ještě něco, Beame?“

„Probrat Adelaidu Starrovou,“ odpověděl Beam.

Da Vinci se zašklebil jako kluk, který se těšil na čokoládu, ale dostal místo ní brokolici. „Tak o té si moc rád popovídám.“

„Pošlete jí další povolání do poroty. Přinuťte ji splnit její občanskou povinnost. Vykřikuje, že chce, abyste jednal jinak, tak jí vyhovte.“

„To už jsme zkoušeli,“ poznamenal da Vinci.

„Vsadím se, že nezačne znovu jančit.“

„Ale do poroty nepůjde.“

„Tak ji zatkněte a strčte ji do vazby. Udělejte z ní odstrašující příklad. Pouští si hubu na špacír v různých talk show a volá po rovném zacházení. Tak jí ho dopřejte. Právě o to totiž vůbec nestojí.“

Da Vinci se znovu poškrábal na bradě. „No, třeba u toho bude i sranda.“

„Tu teď vynechte.“

„Ten váš nápad se mi líbí, Beame. Zkusím ho předložit náčelníkovi.“

Nebo rovnou komisaři.

„Fajn,“ řekl Beam, ale zůstával na místě. „Přednesete to taky jako svůj nápad?“

„To bude záležet na reakci.“

Beam se neubránil úsměvu. „Vy jste ale upřímný.“

„Spíš jenom poctivý policajt.“

„Ještě něco,“ řekl Beam.

Da Vinci si už sedal, ale zase se narovnal. „Vy toho dneska máte.“

„Potřebuju soudní povolení,“ řekl Beam. „A to co nejdřív.“

„K čemu?“

„K exhumaci.“

Beam s lincolnem zaparkoval za neoznačeným policejním autem, které stálo naproti místu Dudmanovy vraždy. Z chladného interiéru svého vozu vystoupil do rozpáleného vlhka prosyceného výfukovými plyny. Vzduchem se nesl hluk aut.

O kus dál stála dodávka s logem kabelové televize. Poblíž sídla Dudmanovy realitní kanceláře stál chlapík v dokonale padnoucím obleku a díval se do přenosné kamery. Natáčel zpravodajský spot pro místní televizi.

Auta zastavila na červenou a Beam přeběhl ulici. Postřelená noha ho trochu pobolívala, ale nebylo to vážné. Kdepak, tenhle dědek se ještě umí rozběhnout!

Prostranství před Dudmanovou budovou hlídal uniformovaný policista, který se zády tiskl na stěnu domu vedle vchodu. Měl vypouklé břicho a prošedivělé vlasy, ale jeho světlým očím pod těžkými víčky nic neuniklo. Na místě, kde se Dudman skácel k zemi, byl policejní páskou označený malý čtverec nového chodníku. Vypadal spíš jako pozůstatek po výkopu než jako místo vraždy.

Beam policistovi ukázal odznak. Muž v uniformě přikývl, ale nehnul se z místa. Jenom zvedl ruku s obuškem a zaklepal jím na prosklené dveře budovy. Okamžitě je otevřela ruka uniformovaného recepčního, kterého zvenku nebylo přes tónované zrcadlové sklo vidět. Měli to s policistou dobře nacvičené.

Nell s Looperem na něho čekali, přesně jak se domluvili. Seděli v křeslech uprostřed chladné, prostorné vstupní haly. Vysokými okny dovnitř proudilo světlo a odráželo se od nákladného obložení stěn a šedé mramorové podlahy. Mramorem se táhly nahnědlé žilky, které přesně ladily s barvou kožených křesel a dlouhé pohovky. Na skleněné desce obdélníkového stolku ležely do vějíře rozložené časopisy a noviny.

Když vyšetřovatelé uviděli Beama, vstali. Pozdravili ho a pak se všichni tři posadili. Nell s Looperem zpátky do křesel a Beam do rohu pohovky. Nábytek pod jejich vahou syčel jako proražené pneumatiky a tento zvuk se nesl ztichlou halou.

„Máte něco?“ zeptal se Beam. Vlastně nic moc nečekal.

Looper se tiše zasmál. „Klasiku. Jako u každé vraždy z jedoucího auta.“

„Vrah se s tím nepáral,“ řekla Nell, „ale pochybuju, že to byla nahodilá akce. Spíš mi přijde, že si to dopředu pečlivě naplánoval. S osobním strážcem jsme prošli Dudmanův den. Byl v jednom kole a těch pár sekund, kdy venku nastupoval do limuzíny, představovalo jedinou chvíli, kdy na něho bylo možné zaútočit.“

„Řekli vám svědci něco důležitého?“ zeptal se Beam.

„Jako obvykle,“ odpověděla Nell. „Viděli červené auto, možná bílou dodávku anebo taky modré auto, vlastně taxík. Projel kolem ve chvíli, kdy Dudmana zastřelil blondák, plešoun, případně dlouhovlasý brunet. Zaslechli výstřel, dva nebo taky nezaregistrovali nic. A pak výkřik, smích, startér. Ostatní svědci neviděli a neslyšeli vůbec nic. Ti si jako jediní nic nevymýšlí,“ řekla Nell. „Vlastně udávají holá fakta.“

„Ten chlap byl profík,“ řekl Looper. „Nenechal po sobě jedinou stopu. Dudman byl v jednu chvíli živý, pak kolem projel vrah a Dudman padl na zem. Máme akorát mrtvolu, kulku z dvaatřicítky a proužek papíru s písmenem S. Nic víc. Je nám to na jediné – na prd.“

Beama rozčilovalo, že detektiv o vrahovi mluví trochu obdivné. „Doufám, že v tom gaunerovi nezačínáte vidět hrdinu, Loope?“

„Ale to víte, že ne,“ řekl Looper. Rozhlédl se po hale a olízl si rty. „Kdyby se v tomhle drahém mauzoleu aspoň mohlo kouřit,“ posteskl si.

„Vždyť jsi s tím přece přestal,“ připomněla mu Nell.

„Nemyslel jsem zrovna na sebe, Nell.“

„Teď musíme všichni myslet především na jedno – jak toho šílence dostat za mříže,“ řekl Beam.

„To taky uděláme,“ pravil Looper. „A pak si může vybrat, jestli dostane kulku anebo jehlu.“

Zato my ne, pomyslel si Beam. My si nic vybírat nemůžeme. Ledaže bychom se blížili k cíli.

Pověděl jim, co se přihodilo v Nolině starožitnictví a jak probíhala schůzka u da Vinciho.

„Takže se za chvíli budeme hrabat v páskách z bezpečnostních kamer?“ otázala se Nell.

„Možná ano, jestli se nám povede prosadit kamery tam, kam chceme.“

Nell ho celou dobu pozorovala. „Můžu se vás na něco zeptat, Beame?“

„No prosím.“

„Nemáte něco s tou Nolou Limovou?“

„Už jsem vám přece řekl, co s ní mám. Její muž mi dělal informátora a nakonec ho za to zabili.“

„A řekl jste nám opravdu všecko?“

„Úplně všecko. Máte veškeré informace.“

Všichni chvíli mlčky sledovali ženu, která na sobě i v tom vedru měla kožešinové boa. Vstoupila do haly, prošla jí až k výtahu a nastoupila do něj.

„Kdy myslíte, že dostaneme soudní povolení k exhumaci?“ ozvala se Nell.

„Doufám, že už zítra. Da Vinci se to snaží trochu urychlit. Má v hrsti pár soudců. Vy tady zatím pokračujte. Vyslechněte lidi, kteří nic nevědí, a tvařte se hezky na kameru.“

„Ztráta času,“ řekla Nell.

„Patří to k vaší práci.“

„To nemění nic na faktu, že je to ztráta času.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ježíšikriste, já bych si dal cigáro,“ zaúpěl Looper.

„Jestli nepřestaneš kňourat, zakroutím ti krkem,“ pohrozila mu Nell.

„Kulka, jehla nebo Nell. Vyberte si,“ řekl Beam, vstal a odešel.

Vyšel ven a pozvolna za sebou zavřel skleněné dveře domu. V tu chvíli v nich spatřil odraz muže, který stál na protější straně ulice a upřeně na něho zíral. Beam by si ho vůbec nevšiml, kdyby si na něj najednou nevzpomněl. Určitě už ho někde viděl, dokonce poměrně nedávno. Do obličeje mu neviděl, ale jeho postava a držení těla, nachýlení hlavy, krku a ramen mu byly povědomé.

Když se otočil, muž zmizel.

Nevadí. Jeho silueta i profil se starému policajtovi pevně vryly do paměti.

Beam si byl jistý, že ho někdo sleduje.

Terry Adams ležel na zádech v Nellině posteli. Natáhl ruku a chvíli kolem sebe hmatal, než našel plechovku studeného piva. Vzal ji a pořádně si z ní lokl. Vleže se pilo špatně a Terrymu po tváři stekl pramínek piva, pokračoval po krku a vsákl se do polštáře. „Takže oni toho chlapa vykopou, aby se mohli kouknout, jestli má na ruce prsten?“ zeptal se.

„Přesně tak,“ potvrdila Nell. Věděla, že by s ním o tom neměla mluvit, ale exhumace nebyla součástí případu. Právě to jí trochu dělalo vrásky na čele, protože Beam se ji do vyšetřování snažil zahrnout. Nell by zajímalo proč. Co má s tou Nolou?

„Přijde mi to jako vystřižený z divadelní hry,“ poznamenal Terry. „Nebo z filmu. Bylo by to dost působivý.“

Nell se zasmála. „Snad si zase nechceš hrát na poldu?“

„Hrát určitě. Ale dělat to doopravdy jako ty, ani nápad. Úplně mi stačilo policajta nastudovat, bejt v jeho kůži.“

„Určitě jsi byl skvělej.“

„Říkalo se to.“

Nell si podepřela hlavu rukou. „Vážně?“

„No… Většinou jsem to lidem vykládal já.“

Nell se zasmála a položila hlavu na zmuchlaný polštář. Líbilo se jí, jak se vzduch v ložnici ochlazuje, ale přitom pořád čpí sexem. Stropní větrák jí příjemně ovíval pravou nohu vystrčenou zpod bílé přikrývky. Terry byl skvělý, všímavý milenec. Dokázal vycítit, kdy má být drsnější, a přizpůsobil se tomu, ale rytmus vždycky udávala Nell. Navíc byl k neutahání. Jeho apetyt a energie ji fascinovaly.

Proč tedy myslí na Jacka Seliga? Ti dva o ni přece nijak nesoupeří. A i kdyby, ohleduplný a jemný Selig by to s Terrym těsně prohrál.

Nell se zastyděla a v duchu se pokárala. Takové srovnávání k moudrým rozhodnutím nevedlo.

K jakým rozhodnutím? Copak si to už neujasnila?

„Jsi nějaká zamyšlená,“ vyrušil ji Terry. „Na co myslíš?“

„Věřil bys tomu, že na baseball?“

„Ne. Nepřipadáš mi jako velká fanynka.“

„Dneska večer je v televizi zápas Mets a Cardinals.“

„Ty fandíš Mets?“

„Jenom mě baví baseball. Netušila jsem, že to ženský mají zakázaný.“

„No jo,“ řekl Terry. Postavil pivo na časopis na nočním stolku a otočil se k Nell. Políbil ji na ucho a špičkou jazyka ji poškádlil na boltci. „Předvedu ti, co je zakázaný v některých státech,“ zašeptal.

Nell zapomněla na baseball. A pustila z hlavy Jacka Seliga.

■■■

Da Vinci měl povolení k exhumaci hned druhý den ráno, ale s jejím vykonáním hodlal počkat do setmění. Neměl v úmyslu strašit kolegy. Harry Lima odpočíval skoro uprostřed prastarého hřbitova v těsné blízkosti dálnice do New Jersey. Zvenku si nikdo nevšimne, že se tam něco děje. V noci, kdy je hřbitov zavřený, se mezi jeho zdmi nebude nikdo potulovat, takže budou mít na exhumaci klid.

Nola, jejíž souhlas jim úkon umožnil, se ho odmítla zúčastnit. Na hřbitov se s da Vincim vypravil jenom Beam. Nell ani Loopera s sebou nepotřebovali.

Beam stál ve tmě s da Vincim a vysokým Afroameričanem ze soudního. Jmenoval se Dan Jackson, postával trochu stranou a kouřil doutník. Všechny tři muže osvětlovala mdlá záře vycházející z plátěného stanu vztyčeného nad Harryho hrobem. Nejdřív ho otevřeli s pomocí malého buldozeru a pak nad jámu postavili stan. V jeho útrobách teď hrobníci lopatami odhazovali zbytek hlíny. Při práci na ně dohlížel policista v uniformě.

„Pěkně se tam činí,“ poznamenal da Vinci.

„Za chvíli to bude,“ ujistil ho Jackson.

„Už se nemůžu dočkat,“ zabručel si da Vinci pod vousy a rozmrzele loupl očima po Beamovi.

„Rozmyslel jste si to?“ zeptal se ho Beam.

„To nemám v povaze,“ opáčil da Vinci. Větřík k nim přivál pronikavou vůni Jacksonova doutníku. „Adelaida Starrová se měla dneska dostavit do poroty.“

„A dostavila se?“ zajímal se Beam.

„Ne.“

„Pošlete jí výstražný dopis?“

„Ne. Zítra si pro ni dojedeme, jestli se nám ji povede najít.“

„Určitě ano,“ řekl Beam. „Přesně to chce. Nejspíš už si zabalila kartáček na zuby.“

„Pokud je to tak, proč jí jdeme na ruku?“

„Nemáme moc možností. Navíc to bude varovný signál pro ostatní.“

„Ta ve vězení nebude mlčet,“ řekl da Vinci. „Určitě si najde způsob, jak ke svým fandům vysílat svoje vlastní signály.“ Poskočil a rukou si něco odehnal od obličeje. „Zatracené můry!“ vyjekl.

„Viděl jsem to,“ ozval se Jackson. „Byl to netopýr.“

„Ježíšikriste!“

„Já chci vyslat signál hlavně jednomu jejímu příznivci,“ řekl Beam. „Spravedlivému vrahovi.“

Uniformovaný policista uvnitř stanu otevřel jednu chlopeň, takže ven unikl pruh světla. „Tak už můžete,“ řekl da Vincimu.

Beam šel do stanu jako první. Tohle divadlo se hrálo kvůli němu.

Oslnivě jasné světlo baterek nedávalo šanci jedinému stínu. Vzduch se tetelil horkem. Nebyl tam cítit žádný silný zápach, jenom trochu zatuchliny.

Harryho rakev byla vyrobená ze světlého, hladkého kovu a vypadala jako nová. Stála na několika podložkách s kolečky, které hrobníci umístili nad otevřený hrob. Měla odklopené víko. Hrobníci, policista i Jackson odstoupili a Beam s da Vincim natáhli krky, aby se podívali dovnitř.

Harry nebyl tak zachovalý jako jeho schrána. Beamovi stačil jediný pohled na to, co zbylo z jeho obličeje, a radši se odvrátil. Harryho tvář ho stejně nezajímala.

Z jednoho rukávu vybledlého modrého saka nepřirozeně trčela pravá ruka.

Nápadný prsten byl pořád na svém místě, i když na Harryho scvrklou, vysušenou ruku byl příliš velký. Ta ruka se kdysi dotýkala Noly. Beam ztěžka polkl a otočil se.

„To je všechno?“ otázal se da Vinci.

„Jo,“ hlesl Beam.

U rakve ho vystřídal Jackson s fotoaparátem, aby všechno zdokumentoval. Harry teď při troše štěstí bude moci navždy odpočívat v pokoji.

„Takže prsten v obchodě je kopie,“ poznamenal da Vinci. „Ale co tam dělá?“

„Není tam kvůli Nole, ale kvůli mně. Dal ho tam, aby mě popíchl, abych si uvědomil, že ví o mém vztahu k Nole a může do něj zasáhnout, kdykoli se mu zachce,“ vysvětlil mu Beam.

Da Vinci na něho v ostrém světle zamžoural. „Vy máte vztah s Nolou Limovou?“

„Něco na ten způsob,“ odvětil Beam.

„To do vyšetřování nepatří, Beame.“

„Ale náš známý šílenec si kvůli tomu dal velkou práci.“

„A vyhodil plno peněz,“ odtušil da Vinci a vyšel do noci. Beam ho následoval.

„Helen měla pravdu, když tvrdila, že si s vámi jen hraje,“ řekl da Vinci a zastrčil ruce do kapes. „Bod pro ni.“

„Tím prstenem vyhrožuje mně a Nole,“ řekl Beam. „Navíc je v tom ještě něco jiného – pokouší se odvést naši pozornost. Místo abychom po něm šli, hrabeme se tu v hrobech.“

„Někde si tu kopii musel nechat udělat,“ řekl da Vinci. „Klenotník, kterému to zadal, si určitě vzpomene, že předlohu viděl v televizi. Najdeme ho.“

Beam stál na místě a rozhlížel se po hřbitově. K nebi se tyčily temné siluety stromů a v měsíčním světle vynikal bledý půvab soch a náhrobních kamenů. Beamovi hřbitov nepřipadal klidný. Měl podivný pocit, že všichni nebožtíci značně nelibě nesou, co se tu dnes s jedním z nich provádí, a za hlavního viníka považují Beama.

Otřásl se a vyrazil k úzké, klikaté silničce, kde měli vedle kamenného anděla zaparkovaná auta. „Jdu pryč,“ řekl přes rameno da Vincimu. „Vy tu ještě zůstanete?“

„Ani nápad,“ odpověděl da Vinci a pospíšil si, aby s Beamem srovnal krok.

Možná se cítil stejně jako on.

Odpočívej v pokoji, Harry. U vás pod zemí je to mnohem jednodušší než tady nahoře.

47

„Netušila jsem, že jsi bývalej právník,“ řekla Adelaida.

„To už je dávno,“ odpověděl Barry. „Navíc jsem nedělal trestní právo. Ale pořád jsem členem Advokátní komory. Museli mě za tebou pustit.“

Seděli proti sobě, odděleni tlustým plexisklem a povídali si po telefonu. O kousek dál se svým právníkem mluvil další předběžně zadržený, ale nebylo slyšet, co mu říká.

„Takže teď jsi můj agent a právník v jedny osobě.“

„Jenom tvůj agent, Ady. Skutečnýho právníka ti seženu, až tě budou chtít soudit. Chovají se tu k tobě hezky?“

„Vůbec se mi tu nelíbí, Barry. Smrdí to tu nějakým navoněným savem, co se s ním normálně mejou záchody. Úplně pořád.“

„A kromě toho?“

„Gumovou hadicí mě nikdo nebil.“

„To bych jim taky ani neradil, jinak by si na ně došlápla půlka New Yorku a pěkně by jim to tu zdevastovala.“ Barry se naklonil blíž, jako by ho Adelaida mohla lépe slyšet. „Dostaneme tě odsud, Ady, ale ještě chvíli to vydrž. Média se o tvůj případ perou, ale počkej, až začnou demonstrace za tvoje propuštění. Už jsem naplánoval tři spontánní protesty. Jeden bude hodně velkej, v Central Parku.“

„Páni! Škoda, že u toho nemůžu bejt, Barry.“

„Teď by se nám to moc nehodilo do krámu, takže si musíš ještě chvíli počkat.“ Zblízka si ji prohlédl skrz čirou plastovou stěnu, jako by zjišťoval škodu, kterou na ní policie napáchala. „Jestli se k tobě chovali hrubě…,“ řekl a napjatě se na ni zadíval.

„Všichni tady nemají takhle křiklavě oranžový kombinézy, Barry.“

„Fakt?“ Barry se odtáhl od plexiskla.

„Všimla jsem si, že některý vězni nosí tmavší barvy, neutrálnější.“

„Asi je mají ve více barvách, Ady.“

„Jsem od přírody zrzavá, Barry. Víš, jak v tyhle příšerný barvě vypadá moje plet?“

„Ady…“

„Umím si to dost dobře představit – prostě úděsně.“

„Ale ne, Ady, vypadáš skvěle jako vždycky. Jsi v tý velký kombinéze roztomilá, úplně k sežrání.“

„Jestli ti k sežrání připadá holka s rudejma tvářema.“

„Tobě to sluší, Ady,“ ujistil ji Barry a vstal. „Musím už jít. Něco vymyslím.“

„Já vím, Barry.“

Usmál se na ni a odešel. Adelaida se rozplakala.

Tentokrát doopravdy.

Jsou na to tři. Bude jim to chvíli trvat, ale zvládnou projít skoro celý New York. Potřebují zjistit, jestli v poslední době kopii prstenu někdo neprodal nebo podle starých fotografií z novin nevyrobil na zakázku. Rozdělili si malé obchůdky i velkoobchody a rozešli se. Jednou s sebou prsten po zlatnictvích nosil Beam, podruhé Nell a pak Looper.

Pátrali už dva dny, ale nikdo z dotázaných nepoznával ani prsten, ani punc, natož způsob zpracování, který by byl typický pro výrobce. Beam při návštěvě prvního obchůdku, kde prodávali diamantové šperky, zjistil, že Nola se při odhadu ceny prstenu zmýlila – měl hodnotu asi dvou tisíc dolarů. Byl vyroben ze čtrnáctikarátového zlata a barevného skla místo rubínů. Diamanty byly pravé, ale nekvalitní. Přesně jak Nola říkala. I tak by stál dva tisíce. Nejdražší na něm bylo zlato a práce. Zlatník mu řekl, že na dva tisíce by přišel ve velkoobchodě a ať ho nechá pojistit na tři.

Jednu věc přece jenom zjistili – že Spravedlivý vrah nejspíš není nejchudší, i když do boháče bude mít také dost daleko.

Kromě toho došlo k jedné zvláštní události – exhumace Harryho těla Beama s Nolou trochu sblížila. Setkali se s minulostí zavřenou v rakvi, přežili to a zase ji pohřbili. Už pro ně nepředstavovala nejasnou povinnost a rozhodně je neděsila tolik jako přítomnost.

Žádný přízrak je nepronásledoval.

■■■

Beam s Nolou se těsně před soumrakem procházeli v Central Parku. Horko polevilo a v listoví nad jejich hlavami se proháněl příjemný větřík. Nola Beamovi dovolila, aby ji chvíli držel za ruku, ale pak mu zlehka vyklouzla z dlaně. Kráčeli vedle sebe bok po boku. Beam si začínal uvědomovat, že důvěru a odpuštění člověk nezíská přes noc.

„Pořád se mi kolem starožitnictví motá nějaký policajt,“ řekla Nola.

„Já vím,“ odpověděl Beam. „Zařídil jsem vám ochranu.“

„Ale já žádnou nepotřebuju. Spravedlivý vrah nemá důvod se o mě zajímat.“

„Nechal u vás v obchodě prsten. Ví, co by to se mnou udělalo, kdyby se vám něco stalo.“

„Odhání mi zákazníky.“

„Doufám, že vám neprodávají kradený porcelán.“

„To nevím, Beame. Neptám se jich, kde co vzali.“ Podívala se na něho a usmála se. „Jsem ráda, že se dozvídáte něco o mém oboru.“

„Snažím se dozvědět hlavně něco o vás,“ řekl.

Zpomalili a pak se zastavili ve stínu vysokého jilmu. Byli tam sami. Zvedl se vítr a ohýbal svým dechem stébla vysoké trávy na louce, která se táhla až k nízké kamenné zídce v západní části parku. Listy nad jejich hlavami se třepotaly a vytvářely hru světla a tmy jako zrcadlová koule na diskotéce. Beam se sklonil a políbil Nolu na ústa. Pomalu polibek opětovala, jako by se potřebovala rozmyslet.

Potom mlčeli. Beam se málem v duchu omluvil Lani. Málem.

Kráčeli dál po cestě. Nola se do Beama zavěsila a zlehka opřela hlavu o jeho rameno. Na co asi myslí? Na Harryho? Beam doufal, že nehloubá nad minulostí. Měli by myslet na současnost a budoucnost. Měli by s tím začít teď hned.

„Co je to?“ zeptala se Nola a ukázala doleva.

Beam se podíval za její rukou a přimhouřil oči před zapadajícím sluncem. Viděl stromy a za nimi pohyb, který signalizoval přítomnost lidí. Vchod do parku.

„Nevím,“ řekl. „Vypadá to jako nějaká demonstrace.“

Sotva to dořekl, bylo mu jasné, jaké peklo rozpoutal.

Melanie se usadila k zapečenému tuňákovi s hranolky a mléčnému koktejlu s čokoládovou zmrzlinou. V jídle nacházela útěchu, obzvlášť když si ho dala ve svém oblíbeném bistru na První ulici. Vždycky to tam příjemně vonělo kořením a byla tam milá obsluha. Na stěně za barovým pultem visely zarámované černobílé fotografie hvězd s vlastnoručními podpisy. Skutečných hvězd, které dělaly opravdovskou muziku. Byl tam Frank Sinatra, Lani Kazanová a Miles Davis.

Tuňák byl teplý a koktejl tak studený, až z toho Melanii rozbolela hlava. Už se cítila líp. Na Richarda Simmse, za nímž zbytečně vážila cestu, se už tolik nezlobila. Teď si bude chvilku užívat jídla. Přesně to potřebuje.

Dveře bistra se otevřely a dovnitř vstoupil muž v příšerně zmačkaných safari kalhotách, triku s nápisem SVOBODU PRO ADELAIDU a ošoupaných sportovních botách. Posadil se ke stolu přes uličku. Melanii to rozladilo. V bistru je přece plno místa, tak proč si musel sednout tak blízko? Určitě to neudělal proto, že by se mu líbila. Vypadá hrozně. Zplihlé vlasy má slepené potem a netváří se moc přátelsky.

Podívala se na nápis na mužově triku.

„Adelaidu Starrovou,“ řekl na vysvětlenou.

„Jo, to je ta ženská, co odmítá jít do poroty.“

„Obdivuju ji,“ řekl muž. Bylo mu kolem pětatřiceti. Měl souměrnou, i když trochu zavalitou postavu, vlasatou hlavu a pravidelné rysy. Nevypadá špatně, pomyslela si Melanie. Vzápětí si připomněla, že se proti mužům nadosmrti zařekla.

Všichni nejsou jako Zmetek. Určitě ne.

„Já taky,“ řekla Melanie. „Myslím, že radnice by do porot neměla nikoho nutit. Podle mého názoru bychom lidi, jako je Richard Simms, měli rovnou posadit na elektrické křeslo.“

„Promiňte, že se ptám, ale kdo je Richard Simms?“ zeptal se jí muž přes uličku.

„Ten raper, říká si Zmetek.“

„Aha, ten, co zavraždil svoji manželku, ale oni ho pustili. No jo. Jeho muziku moc nemusím. Připadá mi, jako když někdo mlátí hlavou do tabule a škrábe po ní nehty.“ Objednal si kávu a pak se zase otočil k Melanii. „A co vy? Jste ráda, že toho Zmetka pustili, aby mohl dál dělat randál?“

„Vůbec ne. Já myslím, že svoji ženu zabil.“

„Nejste sama. Myslí si to plno lidí. Sledoval jsem, co o jeho procesu psali v novinách. Svědci tvrdili, že s ní v době vraždy nebyl, takže ho porota musela pustit. Osobně si myslím, že to neudělal, ale někoho si na to najal.“

Řeči o soudu v Melanii zase rozehřály vztek. Zachránila raperovi život a on se s ní za to nehodlal ani bavit. „Jeden svědek se snažil zalíbit policii,“ řekla Melanie. „A druhý Zmetka vzýval jako boha.“

„Myslíte, že lhali?“

„Samozřejmě.“

„Jak to, že jim na to porota skočila?“

„Proč ovce lezou na silnici?“

„Možná chtěli ukázat, že se nebojí Spravedlivého vraha,“ poznamenal muž a usrkl z hrnku, který před něj postavil číšník. Káva mu nepřipadala dost jemná, a tak si do ní z bílé dózičky na stole nasypal trochu rozpustné smetany. Prudce ji zamíchal, až lžička hlasitě cinkala o okraj hrnku. „To se stává.“

„Možná, že mu pomohla něčí falešná statečnost,“ souhlasila Melanie. Tuňáka už měla z poloviny snědeného. Napila se koktejlu. Od ledové zmrzliny ji zabolelo patro a po něm celá hlava. Proč každá dobrota bolí?

„Já si myslím, že v našem soudním systému vždycky vyhraje ten, kdo má lepšího právníka,“ řekl muž. „Takhle to tady funguje.“

„A Simms měl dobrého právníka. Může si dovolit největší esa v oboru.“

„Hodně o tom procesu víte. Povedlo se vám dostat do soudní síně, viděla jste nějaké přelíčení?“

„Ne,“ odpověděla Melanie. „Jenom jsem o tom dost četla v novinách a sledovala jsem televizi. Na to, abych byla přesvědčená, že Zmetek svoji manželku zabil, jsem tam přece nemusela chodit.“

Najednou ji přešla chuť k jídlu. Stěží do sebe nasoukala koktejl a pak požádala číšníka, aby jí zbytek tuňáka a většinu hranolku zabalil s sebou. Zítra si to ohřeje k obědu.

„Až dopiju kafe, skočím do taxíku a pojedu na druhý konec parku,“ řekl muž. „Sejde se tam demonstrace na podporu Adelaidy Starrové. Ti hajzlové tu chudinku strčili do vězení.“

„To jsem vůbec netušila.“ Zajímaly mě jenom moje vlastní problémy.

„Nechcete jít se mnou?“

„Díky, ale jsem hrozně unavená. Sotva pletu nohama.“

K Melaniimu stolu přistoupil číšník s krabicí a Melanie do ní opatrně přemístila zbytek tuňáka a hranolků.

„Těšilo mě, Melanie,“ řekl muž odnaproti, když vstala a kráčela k pokladně u dveří.

„Mě taky,“ řekla.

„Přeju pěkný večer.“

Ušla několik desítek metrů ke stanici podzemní dráhy. Až cestou k nástupišti si uvědomila, že jí něco nehraje.

„Těšilo mě, Melanie.“

I když se ze všech sil snažila přesně rozpomenout na jejich rozhovor, nepamatovala si, že by muži v bistru prozradila své jméno.

48

„Srocuje se tam nějaký dav,“ řekla Nola.

„Takhle bych to zatím nenazval,“ podotkl Beam.

Odhadoval, že se tam sešla asi stovka lidí. Tiše se na místo trousili ze západní části parku. Doprovázely je dodávky televizních štábů a pěší jednotlivci. Někteří na rameni nesli kameru. Mnozí účastníci drželi transparenty, ale Beam s Nolou stáli příliš daleko, aby rozeznali, co je na nich napsáno. Navíc se začínalo stmívat. Někteří demonstranti měli baterky a další snad i zapálené svíčky. Jedni jimi mávali kolem sebe, druzí je drželi vysoko nad hlavou.

V čele shromáždění kráčeli muž se ženou. Šli asi šest metrů před ostatními a pečlivě si od nich udržovali vzdálenost. Všichni přítomní se tvářili zarputile a Beama napadlo, že kdyby měli pušky a uniformy, vypadali by jako skupina nadšenců, která rekonstruuje slavnou bitvu z občanské války. Sešikovali se jako vojsko před útokem a v tichosti směřovali ke svému cíli.

Mířili na rozlehlou louku s rozevlátou trávou, kde před chvílí stáli Beam s Nolou. Zhruba uprostřed se oba vůdci zastavili a zamávali na ostatní, aby se kolem nich shromáždili. Lidé z médií zaujali pozice, bleskově rozložili zařízení a prostranství vmžiku zalilo světlo jako v poledne. Baterky a svíčky v něm úplně zanikly.

Dav začal skandovat. Beam ani Nola nerozuměli jedinému slovu, a tak se k demonstrantům trochu přiblížili.

Beama vůbec nepřekvapilo, že lidé opakují heslo, které hlásají jejich transparenty: SVOBODU PRO ADELAIDU! Na dalších cedulích stálo, že městu nezáleží na jeho obyvatelích a že policie je nástrojem fašistů. Všechny proklamace byly vyvedené stejným, úhledným písmem. Někdo je podle všeho nechal profesionálně natisknout. Počítače zkrátka dovedou leccos.

„Připadáš si jako nástroj fašismu?“ zeptala se Nola.

„Celé roky,“ ubezpečil ji Beam.

Skandování sílilo a dav se rozvášňoval. Takhle na lidi působila přítomnost televizních kamer.

Někdo na demonstraci upozornil policii. Dorazila dvě auta s rozsvícenými majáky, které do tmy vysílaly přízračné červenomodré záblesky. V dálce se ozval jekot sirén. Sílil.

„Tak abychom radši šli,“ prohlásil Beam. „Nechci se ukazovat v médiích.“

Zmizeli v nastávajícím soumraku. Stali se neznámým párem ztraceným v anonymitě velkoměsta. Skandování ještě zesílilo: „Svobodu pro Adelaidu! Svobodu pro Adelaidu!“ Beam se mu snažil uniknout a nasměroval Nolu ke kamenné zídce, která oddělovala západní část Central Parku od rušné ulice.

Přelezl velké kameny a natáhl ruku k Nole, aby jí pomohl.

Rázem se ocitli mezi mrakodrapy. Ulicí se valily kolony svítících aut. Beam s Nolou místo vůně listí a trávy vdechovali zápach výfukových plynů.

Kolem se s řevem prořítil autobus, jehož řidič chtěl chytit zelenou, a proto přidal plyn. Když odrachotil, Beam s Nolou zaslechli skandování, které k nim doléhalo z parku.

„Je to jenom stovka lidí,“ poznamenal Beam, „ale vsadím se, že večer bude v televizi vypadat jako tisícovka.“

„Ta holka má celé město pod palcem,“ řekla Nola se skrývanou radostí.

Anebo s neskrývanou radostí?

Přešli ulici, aby se vzdálili od parku, a vydali se k nejbližšímu rohu. Proti nim kráčeli muž se ženou a drželi se za ruce. Muž byl oblečený v džínsech a černém triku. Žena měla červené šortky, bílou blůzu a sandály. Nikam nespěchali. Když je míjeli, žena se usmála a přikývla na pozdrav. Beamovi připadalo, že muž vypadá trochu jako Harry Lima, ale mlčel.

Nola se k němu přitiskla, aniž by zvolnila krok.

„Myslím, že nastal správný čas,“ řekla.

Znělo to pragmaticky, ale to byla zkrátka Nola.

Beam věděl, co má na mysli. Nezeptal se, jestli to určitě chce.

Milovali se u ní doma, na její posteli. Popraskaný strop nad jejich hlavami sténal pod kroky souseda nahoře. Nola byla nejdřív nesmělá, ale když do ní pronikl, zasténala a začala mu prudce vycházet pánví vstříc. Potom se mu podívala do očí a pomalu mu zaryla nehty do zad. Označkovala si ho. Patřil jenom jí. Úplně se mu odevzdala a nebylo pochyb, že patří jenom jemu.

Leželi vedle sebe v postelí a oba si uvědomovali, že svět se změnil. Doufali, že je to změna k lepšímu. Věděli, že odteď nezáleží na tom, co si myslí. Nemohli se už vrátit.

Uchvátil je mocný proud a unášel je do budoucnosti. Nástroj fašismu a jeho milenku.

49

„Čekal jste to?“ zeptal se da Vinci.

„Ne takhle brzo,“ připustil Beam. „A ne v takovém počtu.“

Seděli v da Vinciho dusné kanceláři a dívali se na záznamy demonstrací za propuštění Adelaidy, které se předešlého večera konaly v různých částech města. Veškerá svítidla byla vypnutá, dveře zůstaly zavřené a žaluzie byly stažené, aby do místnosti pronikalo co nejméně světla. Jako by se da Vinci chystal v kanceláři promítat film. Beam si všiml, že malá televize, která na jedné skříňce stávala na DVD přehrávači, je pryč. Místo ní tam byl mnohem větší model. To se hodilo, protože na obrazovce mohli sledovat několik demonstrací vedle sebe. Ta v Central Parku měla ze všech nejmenší účast.

„Tak co mi poradíte teď?“ zeptal se da Vinci. Vzal dálkové ovládání a vypnul televizi ve chvíli, kdy se na obrazovce objevil záběr na demonstranta, který zuřivě mával transparentem s nápisem SVOBODU PRO ADELAIDU!

„Neustupujte,“ řekl Beam.

„To taky dělám, ale začínám se zády dotýkat zdi,“ zavrčel da Vinci. Při těch slovech vstal a vytáhl rolety. Kancelář zalilo světlo a odhalilo drsnou realitu.

„Ten povyk kolem Adelaidy utichne.“

„Jasně. Asi jako tornádo, ne?“

Beam to zkusil jinak: „Prošetřujeme všechny zlatnictví a závody, co dělají na zakázku. Spravedlivý s prstenem možná pochybil.“

„Mně to připadá jako ztráta času,“ řekl da Vinci a usedl zpátky za psací stůl. „Podle mého se jenom snaží odvést pozornost. Není tak hloupý, aby vám strčil velkou, nápadnou stopu přímo pod nos. Určitě vás chtěl jenom zmást.“

„Ne, udělal to, protože mě nenávidí,“ odporoval Beam. „Začínáme mu dýchat na krk a on to ví. Zbývá mu málo prostoru na ústup.“

Da Vinci se nevesele zasmál. „Mluvil jsem o tom s Helen. Podle jejího názoru se s tou nenávistí pletete. Tvrdí, že ten chlap nenávidí sám sebe a dělá chyby, protože podvědomě chce, abyste ho chytil. Prý to tak funguje u většiny sériových vrahu, je to jako nemoc. Začínají ho pronásledovat jeho vlastní zločiny.“

„Co vy na to?“ zajímal se Beam.

„Ta holka ví kulový.“

Na dveře zaklepala asistentka v uniformě a přinesla dovnitř tác se skleněnou konvicí na kávu, dvěma hrnky a složenými novinami. Byla to dobře stavěná, atraktivní žena s nenalíčenou tváří. Položila tác na stůl vedle motocyklu. Její oči bez výrazu a ztvrdlé rysy naznačovaly, že obskakovat nadřízené ji nebaví.

Da Vinci jí roztržitě poděkoval, žena odešla a zavřela za sebou dveře. Svatyně se neprodyšně uzavřela.

Da Vinci položil složený Post na stůl, aby na něj Beam dosáhl, a začal nalévat kávu do hrnků. On i Beam měli naštěstí chuť na samotnou černou kávu, protože na tácu nebyla smetana ani cukr. Chtěla tím rozhořčená asistentka dát najevo své opovržení? Musí da Vinci čelit další neposlušné ženské?

„Četl jste už dneska noviny?“ zeptal se Beama da Vinci, zatímco naléval tmavou tekutinu.

Beam po pravdě odpověděl, že ne. Sáhl po tiskovině, protože předpokládal, že to od něho da Vinci očekává.

„Strana pět,“ řekl da Vinci.

„Já vím,“ opáčil Beam. „Na titulní straně je na to upoutávka.“ Vytáhl z kapsy košile brýle a nasadil si je na nos.

Na páté straně se nacházel přepis exkluzivního rozhovoru s Melanii Taylorovou.

Beam text zběžně přelétl očima. „Změnila názor. Najednou je přesvědčená, že Zmetek svoji ženu zabil,“ informoval ho da Vinci.

„To chápu, ale je pěkně pitomá, že to řekla.“

„Zkuste číst mezi řádky a zjistíte, že na ni nějaký zatracený novinář ušil boudu. Nejspíš si myslela, že její poznámka zůstane jenom mezi nimi. Kdoví, jestli to vůbec byl novinář.“

„Ale řekla, co si myslí. Určitě si neuvědomila, jaké to může mít následky. Možná to neví doted. Ale určitě bude zuřit, až to uvidí.“

Da Vinci podal Beamovi kávu. Beam vzal hrnek do jedné ruky a druhou hodil noviny zpátky na stul.

„A rozhodně nebude sama,“ řekl da Vinci. „Zuřit bude i Spravedlivý vrah, protože po ní chce jít. Podle Helen je Melanie skoro stoprocentně na řadě. A já s ní plně souhlasím.“

„Musíme jí zajistit ochranu.“

„Už jsem to zařídil. Ještě dřív, než si přečte noviny a uvědomí si, že ji potřebuje.“ Da Vinci se napil kávy a zašklebil se, jako by si lokl něčeho odporného.

Když Beam spatřil výraz jeho obličeje, přešla ho chuť.

„Postavil jsem k jejímu bytu hlídky a nechávám ji pořád sledovat,“ pokračoval da Vinci. „Jelikož nemáme neomezené zdroje, musel jsem kvůli ní odvolat pár policajtů od bytu toho rapera. Připadá mi to správné, protože Melanie ze sebe udělala výborný terč. Ale jedno vám povím – když se vrah dokázal dostat k Dudmanovi i přes jeho extra profesionální ochranku, tak se k prostoduché Melanii bez problému dostane taky.“

„Sdělila vám Helen nějaký percentuální odhad?“ zeptal se Beam. Neprobírá da Vinci v poslední době s Helen práci nějak moc často?

Da Vinci přikývl. „Povídala, že se mu to na devadesát procent povede.“

„Vy, já i psycholožka se shodneme,“ řekl Beam. „Kam to svět spěje?“

„Tak to vám bohužel nepovím.“

Beam se roztržitě napil kávy. Byla trpká.

Melanie dnes nešla do práce. Nemohla se tam ani ukázat. Připadalo jí, že davy lidí na ulici, cestující slisovaní v metru i kolegové v práci všechno uhodnou. Vyčtou jí to z tváře, jako by na ní měla podlitinu. Richardův – vlastně Zmetkův – okatý nezájem ji pálil jako čerstvý políček.

Ložnice zatuchle páchla a polštář i přikrývka byly nasáklé Melaniiným potem. Nemohla pořádně spát, celou noc se budila. Samými obavami ji rozbolela hlava. V ranním světle jí její starosti už nepřipadaly tak hrozné, ale v temné noci dorůstaly do obludných rozměrů. Asi ji zase trápí osamění, jak se jí to někdy v nestřežených okamžicích stává. Anebo jí včerejší koktejl dodal tolik energie, že v noci nemohla spát. Navíc čokoláda obsahuje kofein.

Zvedla hlavu a za čelem ucítila prudkou bolest. Zase ten cukr! Červené číslice na budíku ukazovaly 8:02.

Usnula až v šest ráno a zaspala, takže by do práce stejně přišla pozdě, i kdyby se tam rozhodla vypravit.

Ale stihne do kanceláře zavolat, že je jí špatně a dnes zůstane doma.

Převalila se na bok, natáhla ruku po telefonu a vyťukala známé číslo Regal Trucking. Čekala, až na druhém konci někdo zvedne sluchátko.

Naskočil záznamník. Už bylo po osmé a v kanceláři ani noha. Kdo vypraví všechny kamióny?

Melanii to naštvalo, ale pak se pousmála. Náhlou nevolnost jí nemůže nikdo vyčítat.

Nechala na záznamníku krátký vzkaz. Podvědomě přitom nasadila zastřený hlas, jako by ji bolelo v krku. Potom zavěsila.

Položila sluchátko, lehla si na záda a zavřela oči.

Zase je otevřela.

Najednou se úplně probrala. Sáhla po dálkovém ovládání, naklepala si polštář a zapnula televizi u nohou postele.

Ohromeně zírala na sebe, jak vychází z bistra na První ulici, kde včera večeřela.

Napřímila se. Televize měla vypnutý zvuk a Melanie byla tak užaslá, že ho nezapnula.

Na obrazovce běžel text v uvozovkách. Připadal jí povědomý.

Vždyť to jsou její vlastní slova!

Oči se jí zamžily slzami, takže nemohla dál číst. A vlastně ani nechtěla.

Kdo…? ]ak…?

Ten hajzl!

Musel mít u sebe diktafon a nahrávat jejich rozhovor. Melanie si myslela, že se spolu baví jen tak, jako dva obyčejní lidé. A on to byl novinář! Zatracený, slizký, prolhaný novinář, co využil její rozháranosti! Další chlap, co ji podvedl, hnusně využil!

Melanie mrštila ovládáním po televizi, ale netrefila se. Zařízení dopadlo na stěnu a nárazem zesílilo zvuk. Ložnice se otřásla přívalem decibelů.

Melanie si přitiskla dlaně na uši a ze všech sil na ně zatlačila. Měla pocit, jako by strčila hlavu do svěráku. Pevně zavřela oči, aby nevnímala bolest.

Nejradši by se rozkřičela.

Možná to doopravdy udělá.

50

ST. LOUIS, 1993

Připadalo mu, že čas zrychlil a žene se vpřed jako vítr.

Spravedlivý stál na hřbitově a díval se na náhrobek. To nemůže být pravda. Jméno vytesané do mramoru nepatří jeho ženě, ale někomu jinému. Je to pouhá shoda jmen.

Věděl, že se snaží oklamat sám sebe. V temné jámě leží April.

Potřebuje ho.

Ze sna ho probudil jeho vlastní zoufalý povzdech.

Ložnice tonula v tichu. Spravedlivý měl polštář nasáklý potem. Byl úplně bdělý a hlavou mu ve zběsilém sledu vířily myšlenky. Pokoušel se je uklidnit a trochu si je uspořádat. Vzadu v krku ho cosi dráždilo. Polkl.

Nic necítil.

Neslyšel tlukot vlastního srdce.

Proměnilo se v kámen.

S námahou otevřel oči a pootočil hlavou na polštáři, aby se podíval na April.

Samozřejmě vedle něho neležela. Zůstala zakletá v jeho snu, ve svém hrobě.

Nakonec se jí to povedlo.

Povedlo se jí to skončit.

Zhluboka dýchal nosem. Ležel v posteli a naslouchal svému sípavému dechu.

Nádech. Výdech. Život.

Skončila to, je pryč.

Všechno se napořád změnilo. Nedá se to vrátit zpátky.

Myšlenky, které mu v hlavě kroužily jako hejno vyplašených havranů, se v jeho pusté mysli pokojně usadily na hrad. Spravedlivého obestřel tíživý smutek.

Se smutkem se vrátil vztek. Veškerou zodpovědnost za všechno jejich neštěstí nese Davison, který znásilnil a zabil jejich syna Willa. Aprilinu depresi a následnou smrt stejně jako Spravedlivého zuřivost a zoufalství měl na svědomí soudní systém, který Willova vraha osvobodil. Neumožnil truchlícím rodičům pocítit zadostiučinění. Nedal jim šanci uzavřít smutnou kapitolu jejich života. Nemohli se začít pomalu probírat z prožitých hrůz a hledět do budoucnosti, ale dál se užírali zoufalstvím a zlobou. Systém jim nijak nepomohl. Nechal je pomalu zabředat do kalné bažiny smutku, ve které se April nakonec utopila.

Za všechny hrůzy může soudní systém.

Začalo mu hučet v hlavě, jak se to obvykle stávalo, když se probudil ve tři hodiny ráno. Posadil se na posteli.

Chvíli nehybně seděl a naslouchal truchlivým zvukům domu a jeho okolí. Byl úplně sám uprostřed temné noci.

Za všechno může špatný soudní systém.

51

NEW YORK, SOUČASNOST

Spravedlivý vrah seděl u stolu v hlavní lodi chrámu kapitalismu – v Citigroup Building. Popíjel mléčný koktejl a pozoroval lidi, kteří pobíhali kolem. Budova byla tak rozlehlá, že měl pocit, jako by seděl na ulici.

Některé stolky okolo vchodů do kaváren byly obsazené. Nedaleko Spravedlivého se usadil párek turistů. Nevšímali si objednaných koblih a zkoumali fotografie uložené v digitálním fotoaparátu. Měli hlavy u sebe, smáli se a brebentili. U dalšího stolu hráli dva starci šachy a ukusovali ze sendvičů přinesených z domova anebo zvenku. Měli je zabalené v průhledných plastových sáčcích, které zatížili rohem šachovnice. Od vysokých stropů a chladného mramoru se odrážela symfonie pronikavých a přesto nenápadných zvuků – ozvěn shonu, uzavíraných obchodů, nadějí i zoufalství –, které tvořily hudební kulisu New Yorku.

Spravedlivý brčkem usrkával nápoj a docela dobře se bavil. S nadšením uvítal zprávy o počínání Adelaidy Starrové, která s vervou nevědomky bojovala za jeho věc. Navíc z pozorování svých pronásledovatelů nabyl jistotu, že nad nimi získal převahu. Každý chytrý člověk bedlivě sleduje nepřítele. Dokonce mohl přejít do ofenzivy.

Věděl, že mezi jeho úhlavním nepřítelem Beamem a majitelkou starožitnictví Nolou Limovou se zrodil vztah. Nola byla nádherná, zvláštně pokojná a od přírody mlčenlivá žena s výraznými lícními kostmi a vědoucíma černýma očima. Její ladné, neuspěchané pohyby ho fascinovaly. Pokud by se někdy rozhodl vraždit výhradně pro potěšení…

To samozřejmě v žádném případě nemá v plánu.

Když o svém protivníkovi shromažďoval informace, dozvěděl se o křiklavém, nevkusném prstenu Harryho Limy a dostal skvělý nápad. Soukromého kanadského klenotníka, který vyrobil jeho kopii, policie určitě nevyčenichá. Šperkař sám kdysi také býval překupníkem a nechtěl mít žádné opletačky se zákonem. Byl to Američan, který našel útočiště a anonymitu u severních sousedu. Nepředstavili se pravými jmény. I kdyby se policii klenotníka povedlo najít, určitě by si zákazníka nedokázal přesně vybavit. Spravedlivý mu navíc zaplatil v hotovosti, takže o transakci neexistoval žádný oficiální záznam.

Beam se do vztahu se starožitnicí zaplétal pořád víc, což Spravedlivému vyhovovalo. Možná to proti němu jednou použije a dá mu pořádně za uši. Zatím všechno jde jako po drátkách. Pitomá policejní psycholožka se domnívá, že se na něm vraždění podepisuje. Myslí si, že si Spravedlivý přestává dávat pozor a zákonitě začne chybovat. Ve skutečnosti si ještě nikdy nebyl tak jistý jako teď. V New Yorku ho považují za lidového hrdinu, který po zásluze odplácí systému, jenž obyčejným lidem upírá spravedlnost. Jen díky Spravedlivému je teď ve městě bezpečněji. Příznivci Adelaidy Starrové to dávají jasně najevo.

Beama i jeho detektivy vodí za nos. Pěkně je nachytal na prsten. Pořád s ním zbytečně marní drahocenný čas. Navíc posílili ochranku Melanie Taylorové. Pořád ji sledují a čekají, až jí půjde o život. Podle nich je logicky na řadě.

Jen ať nasadí všechny své lidi na její ochranu. Jen ať Melanie hrůzou probdí noci a celé dny se třese strachy, i když ji hlídá horda policajtů. Pokud jde o Zmetka, Spravedlivý vůbec poprvé odpraví osvobozeného viníka. Potom se možná bude věnovat Melanii.

Má v úmyslu udělat tah, který Beam vůbec nečeká. Beam a psycholožka se domnívají, že můžou popřít zákony stanovené vyšší mocí a zvrátit danost osudu. Obměnil oběti i metody, ale oni si pořád myslí, že má nutkání donekonečna své činy opakovat. Prý si neuvědomuje, že všechny mají stejný rukopis.

To se dost pletou!

Tentokrát zemře samotný obžalovaný. Vrah a nebezpečný plod prohnilého systému.

Spravedlivý vrah zvedl sklenici kousek nad stůl a v duchu sám sobě připil.

O všem rozhoduje on, ne Beam nebo policie.

Nebyla to jen otázka strategie nebo hrdosti.

Zmetek nesmí zůstat na svobodě.

Nesmí mu uniknout.

Je to otázka cti.

Nebyla by z toho celkem dobrá rapova písnička?

Beam manévroval šílenou, hlučnou dopravní špičkou na Manhattanu a litoval, že lincoln nemá majáček ani sirénu. Možná by o ně měl požádat da Vinciho, aby nemusel pořád někde čekat.

Nezaparkoval přímo před starožitnictvím, ale bez rozmýšlení zajel na volné místo, které objevil kus od obchodu. Zamkl auto a vyrazil přes louže k obchodu.

Neměl bundu ani deštník. Nejdřív se sice strhl liják, ale potom zmírnil na nepříjemné husté mrholení. Připadalo mu, že všechno voní svěžestí, dokonce i černé pytle na odpadky, které se válely u chodníku. Nezpůsobila to Nolina stále větší přítomnost v Beamově životě?

Podíval se na hodinky. Bylo skoro šest. Nola bude za chvíli zavírat. Zkontroluje, jestli pořádně zamkla zadní dveře, a na přední pověsí ceduli s nápisem ZAVŘENO. Možná ji zdrží nerozhodný zákazník, který bude dlouze přemítat, jestli má koupit nějaký nedoceněný poklad nebo přeceněný brak, jenž mu připomíná dětství.

Beam se už blížil k obchodu, když si najednou všiml, že u dveří zámečnictví na protější straně ulice stojí muž v šedém klobouku naraženém hluboko do čela a dlouhém, světle zeleném pršiplášti. Nejspíš si Beama také všiml, protože se otočil, jako by chtěl vejít do zámečnictví. Jenže to zavřelo už v pět.

Beam udělal pár kroků. Muž se schoulil u dveří a nehýbal se. Beam mu neviděl do tváře, ale byl si jistý, že už ho u Dávných časů viděl. Nedávno ho zahlédl i jinde. Ostřílený policajt si leccos pamatuje a vzpomínky si spojuje. Možná ho viděl v metru nebo někde v davu na ulici, v restauraci, ale to držení těla, kabát ke kotníkům… Postava mu zkrátka připadala povědomá.

Pokud ho ten člověk sleduje, dá se to poměrně snadno zjistit. Beam se ho jednoduše zeptá.

Vykročil přes ulici a zamířil k zámečnictví.

V tu chvíli ho muž překvapil. Vyhoupl se ze stínu dveří a bezhlavě se dal na útěk. Prchal jako raněné zvíře, a než se Beam vzpamatoval, začal se mu vzdalovat.

Neutíká jen tak. Má k tomu nějaký důvod.

Beam se rozběhl. Rychle se otočil a tak tak uhnul autu, které na mokré silnici dostalo smyk. Když doskočil na chodník, nabral tempo. Vrážel do lidí a skákal do kaluží, až kolem stříkala voda. Pravou ponožku měl nacucanou vodou, ale muže v dlouhém kabátě neztrácel z dohledu.

Kruci, to studí! Začíná přituhovat. Beam se pomalu zadýchával, ale postřelená noha ho nebolela. Držel krok s prchajícím. Se Spravedlivým vrahem.

Určitě je to on. Kdo jiný by to byl?

Muž si jednou rukou přidržel klobouk na hlavě a zahnul na rušnou Šestou ulici. Ztratil se Beamovi z dohledu.

Beam přidal a běžel za ním až na roh. Nevnímal svištění pneumatik na mokré vozovce ani troubení aut za svými zády. Pravá noha ho začínala dost bolet.

Kruci!

Na rohu uklouzl, ztratil rovnováhu a málem upadl. Na chodníku bylo plno lidí, ale muž v dlouhém pršiplášti zmi…

Počkat! Tamhle je! Přechází na rohu na červenou!

Beam sebral všechny síly a znovu se rozběhl. Byl si jistý, že toho hajzla dobíhá. Jestli se mu neztratí z očí, chytí ho. Určitě ho dostane!

Mrholení se změnilo v silný, nepolevující déšť. Kolem se začaly rozevírat deštníky a bránily Beamovi ve výhledu. Proti němu spěchala jakási žena. Když se kolem ní pokusil protáhnout, zabodl se mu těsně pod pravé oko drát z jejího deštníku.

Oko mu začalo slzet, takže se mu všechno rozmazalo, ale muže v dlouhém kabátu pořád viděl.

Beam se prudce nadechl, až ho zabolelo na hrudníku, a běžel dál. Do nohy mu vystřelovala ostrá bolest. Dlouhý kabát se před ním proplétal davem jako ladný duch a nabíral na rychlosti.

Sakra, to je běžec!

Ale tenhle starý dědek taky!

Beam ze všech sil natahoval nohy, až se mu napínaly tříselní svaly. Zrychloval. Skoro letěl. Určitě přízrak chytí.

Tlusté podrážky jeho černých bot pravidelně mlaskaly na mokrém chodníku. Běžel jako stroj.

Jenomže stroj se najednou zadrhl a jeho kroky ztratily pravidelný rytmus. Beam táhl raněnou nohu za sebou po chodníku.

Zapotácel se. Nedokázal do plic vdechnout dostatek kyslíku. Na prsou ucítil bolest a zalapal po vzduchu. Bolavé noze poručit nedokázal. Pravé koleno se mu podlomilo, takže málem upadl.

Zastavil a opřel se bokem o zaparkované auto. Jednu nohu měl ve strouze. Byla celá mokrá.

Kousek od něj se zastavil tlustý muž a sklonil deštník. „Není vám nic?“ zeptal se.

„Přežiju to,“ vyrazil ze sebe Beam.

„Jste si jistej?“

„A vy?“

Muž pokračoval v cestě, ale kolem Beama se shluklo několik dalších lidí a všichni na něho zírali. Jakási stařena, které zpod plastové kapuce trčely neupravené šedé vlasy, si ho lítostivě prohlížela.

Beam se dlaněmi opřel o studený, mokrý bok auta a odstrčil se od něj.

Tak. Zase stojí rovně, na obou nohou.

„Poslyšte, honí vás někdo?“ zeptal se muž v mikině s kapuci. Při řeči klusal na místě, jako by čekal na pokyn, aby si to s neznámým otrapou vyřídil za Beama.

„Nemám zavolat policajty?“ zeptala se šedovlasá stařena.

Beam se ze všech sil snažil pravidelně dýchat. „Ne, to je dobré,“ řekl. „Já jsem policajt.“

Všichni se zatvářili nedůvěřivě. Beama nejdřív napadlo, jestli by jim neměl ukázat odznak, ale pak si řekl, že se nebude obtěžovat. Zapnul si sako, vyhrnul si límec, aby mu nepršelo za krk, a vyrazil. Pořád kulhal, ale noha už tolik nebolela.

Došel k nejbližší křižovatce a rozhlédl se na obě strany. Všude se hemžili chodci, ale dlouhý zelený kabát mezi nimi nebyl. Nezdálo se, že by tam došlo k nějaké strkanici. Uprostřed křižovatky po Beamově pravici stál policista a nevzrušeně řídil dopravu.

Beam se otočil a vracel se, kudy přiběhl. Najednou si všiml, že v celé ulici je jediné volné místo k zaparkování. Bylo úplně suché, takže auto, které tam stálo, muselo odjet před chvilkou.

Déšť se spustil, ještě než Beam zaparkoval, všiml si Spravedlivého vraha a začal ho pronásledovat. Pak se změnil v jemňounké mrholení připomínající mlhu. Před deseti minutami se zase rozpršelo.

Beam nehybně zíral na kropenatý chodník. Právě tady možná pro Spravedlivého vraha honička skončila. Skočil do auta, sehnul se a počkal, až ho Beam mine. Potom odjel.

Manhattan byl rušný a z místa mohl docela dobře odjet někdo jiný.

Beamovi ale cosi říkalo, že se nemýlí. Odsud odjel muž, kterého se pokoušel dohnat.

Přihlížel, jak suchý obdélník tmavne deštěm. Najednou u něj prudce zabrzdil promáčknutý pontiac s cedulí RÁDIO NEMÁM na bočním okně a začal couvat k chodníku. Řidič si určitě říkal, že má obrovské štěstí.

Beam nehnuté zíral před sebe. V téhle části ulice nebyly bezpečnostní kamery. Právě proto tu Spravedlivý vrah zaparkoval. Teď už se nedalo nic dělat. Beam vztekle vrazil ruce do kapes saka a šel pryč.

Zase dýchal pravidelně a přestalo ho bolet na prsou. Vlastně měl pocit, že by se dokázal znovu rozběhnout. Spílal si za to, že to vzdal.

Před dvaceti lety…

Možná ještě před deseti…

Dnes to ale nešlo.

52

Když dorazil do Dávných času, noha ho už nebolela. Dotkl se oka. Pálilo, ale krev z něj netekla. Beam byl celý mokrý a na koleni měl díru.

Vešel do obchodu. Nad hlavou mu zacinkal malý zvonek a Nola zvedla hlavu od pultu. S kamennou tváří si Beama změřila pohledem. S touhle ženou by nehnulo, ani kdyby před ní na místě vykrvácel. Kupodivu ho na ní možná právě tohle tak silně přitahovalo.

„Co se ti stalo, Beame?“

Pověděl jí o marném pokusu dohnat muže v dlouhém pršiplášti.

„A říkáš, že už jsi ho někde viděl?“

„Myslím, že někde ano.“

Nola na okamžik zmizela vzadu v krámě, pak se odtud vynořila se složeným bílým ručníkem a hodila mu ho. Chytil ho a začal si sušit vlasy.

„Sleduje nás?“

„Řekl bych, že ano. Ani mě to nepřekvapuje.“ Přitlačil na ručník. „Před dvaceti – ještě před deseti – lety bych toho hajzla bez problému dostal.“

„Jenže to bylo před deseti lety.“

„Pravda,“ řekl a prohrábl si mokré vlasy. Pak si utřel ruce do ručníku.

„Všiml sis, že nás špehuje,“ řekla Nola, jako by si to chtěla zrekapitulovat.

Vrátil jí ručník. Nepřítomně ho chytila a upustila na zem za pultem. „Špehuje tebe,“ řekl Beam.

Výraz jejích černých očí se nijak nezměnil. Nedávala najevo strach, vůbec ji to nevyvedlo z míry.

Beam si v duchu říkal, že jednoho dne možná bude stejně odevzdaný a nebojácný jako ona. Zatím mu to připadalo v nedohlednu.

■■■

Bylo to nenápadné, ale rozhodně se tu něco změnilo.

Do Nelliny ložnice doléhal hluk zvenku. Právě dorazila domů a zapnula klimatizaci, ale nedýchatelný vzduch se jí rozptýlit nepodařilo. V ložnici to páchlo, jako kdyby tam někdo kouřil, ale to přece nebylo možné.

Otevřela druhou zásuvku prádelníku, aby se podívala, jestli má ještě čisté kalhotky, anebo si bude muset nějaké vyprat, než se pro ni zastaví Terry.

Stála nad otevřenou zásuvkou a pozorně si prohlížela její obsah. Připadalo jí, jako by jí někdo nenápadně přerovnal všechno spodní prádlo. Nenabitá pistole, kterou tam měla schovanou, jako by mířila víc na okno než na stěnu. Jako by.

Jakýsi slabý odér a nenápadná nerovnováha. Samozřejmě se jí to mohlo jenom zdát a nejspíš to tak i bylo. Dobře si uvědomovala, že je v poslední době podrážděná a napjatá, jako by pořád čekala, že všechno krásné zákonitě skončí. Matka jí říkávala, že někteří lidé prostě neumí být šťastní, a pokud se nezmění, zůstane to tak až do konce jejich života. Nell její slova chápala. Škoda jen, že jí matka také neprozradila, jakým způsobem lze takové změny dosáhnout. Nell by se žilo mnohem snáz.

Uvědomovala si, že její práce a nedávný rozvod jí brání v tom, aby někomu bezmezné důvěřovala a bezvýhradně se do něj zamilovala. Proto tu teď stála celá zpocená a pokoušela se možná až paranoidně najít důvod, proč Terrymu nemůže důvěřovat natolik, aby si mohl dál nechat klíče od jejího bytu.

Nebyla si jistá, jestli udělala dobře, když mu klíče dala. Mělo to vyjadřovat její lásku a závažnost jejich vztahu. Když ženská dá chlapovi klíče od bytu, dává mu vlastně všechno.

Jenže v Nellině nitru se zároveň s tím začala rodit nenápadná nedůvěra.

Pochopila, že to vůči Terrymu není fér. Namlouvala si, že to chápe.

Nell nedůvěřovala sama sobě.

Zavřela zásuvku a pořádně na ni přitlačila. Pak se zhluboka nadechla a přinutila se usmát.

Terry má její klíče, takže má i ji. Tak to také zůstane. Jack Selig její klíče nemá.

Zato si může koupit celý dům, ve kterém Nell bydlí.

53

ST. LOUIS, VÁNOCE 2001

Čas vůbec nic nespravil.

Hřbitovem se proháněl vítr a ohýbal holé větve stromů. Z koruny jednoho z nich vystrnadil vránu, která tam osamoceně seděla. Zuřivě zamávala křídly proti šedé obloze a zamířila do bezpečí hrobky, která se na kopečku vypínala jako miniaturní řecký chrám. Poryvy větru vháněly do očí pichlavé kapky deště se sněhem a bičovaly odhalenou kůži.

Spravedlivý na sobě měl džínsy, pevné kožené boty a mikinu. Na ruce si navlékl rukavice s kožešinou uvnitř a hlavu skryl v kapuci bundy, ale stejně se třásl zimou. Sklonil hlavu a upřeně se zadíval na data na nenápadných náhrobních kamenech. Will zemřel před sedmnácti lety. April před třinácti.

Bolest nepolevovala.

Nedokázal jí uniknout. Nepomohli mu doktoři, hra na někoho jiného ani šílená soustředěnost na práci, jejíž výsledky nikdo pořádně neocenil. Nezabíral alkohol, léky, psychoterapie ani duševní umrtvování. Příšeru, která přebývala v hlubokém sklepení jeho mysli, nedokázalo vůbec nic zkrotit. Pořád sílila. Už ji tam nemohl dál věznit.

Byl posedlý vrahy, pro něž měl cenu jedině jejich vlastní, ničivý život. Celá léta musel přihlížet, jak mnozí z nich unikají spravedlnosti nebo se po krátkém trestu vrátili do ulic a zabíjeli dál. Vrahové jako byl ten, co usmrtil Willa. Zrůdy, které nepřímo zabíjely lidi, jako byla April.

April. Chvíli to trvalo, ale nakonec ji také dostali, i když ze světa odešla dobrovolně.

Je třeba s nimi zúčtovat.

Spravedlivý byl zvyklý všechno pečlivě plánovat. Věděl, že kdyby se něco stalo synovu vrahovi nebo někomu, kdo ho osvobodil, stal by se hlavním podezřelým. A tak se rozhodl pomstít na těch, kdo na svobodu pustili jiné vrahy. Začne u předsedů porot, které ta zvířata osvobodily. Pomstí se soudnímu systému, protože selhal a za všechno nese zodpovědnost.

Mezi propuštěnými zločinci a mrtvými předsedy nebude žádná zjevná souvislost. Počet možných obětí bude vysoký, takže je policie nedovede všechny ochránit. Spravedlivý prokáže službu společnosti. Aprilina i Willova smrt se pro něho stanou opěrnými body v chaosu, který vládne jeho životu.

Jeho bytí dostane smysl a cíl.

Dočká se spravedlnosti, uklidní se a bude mít nějaké poslání.

Naskytla se mu příležitost opatřit si pistoli a tlumič. Ochotně jí využil. Teď už potřebuje jen Aprilino svolení a požehnání.

Znovu se zvedl vítr. Prosvištěl mezi sloupy hrobky a vyhnal vránu zpátky k pošmournému nebi. Spravedlivý se nehýbal z místa. Stál tam rozkročený se skloněnou hlavou a upřeně hleděl na manželčin náhrobek.

A April mu z hlubin země požehnala.

54

NEW YORK, PŘÍTOMNOST

Není to ono… Pořád to není ono…

Zmetek se hrbil za mixážním pultem a hrál si s ekvalizérem. Zesílil zvuk na druhé stopě. Seděl ve svém domácím nahrávacím studiu v Upper East Side, které si zřídil v rohu obrovského obýváku. Vznikla tak oddělená místnůstka se zvukotěsnými stěnami (kvůli sousedům, aby si nestěžovali na hluk). Zařízení bytu mělo ostré, agresivní barvy. Na zemi ležel červený čínský koberec a z oken až na zem splývaly křiklavě zelené závěsy. Křesla byla potažená oranžovou kůží a mezi nimi stála dlouhá pohovka provedená v leopardi kůži. Stěny zdobily olejomalby ve zlatých rámech. Všechny zobrazovaly nahé ženy v obscénních pozicích. Tenhle okázale špatný vkus byl vykalkulovaný. Zmetek ho nazýval designem bez předsudků, a dokonce vyhrožoval, že si otevře obchodní řetězec a podobné kreace tam bude prodávat. Edii se tam nikdy nelíbilo a nerada se v bytě zdržovala.

Zmetek pustil obě stopy najednou, naklonil se k mikrofonu a začal do hudby monotónně rapovat:

Číhám tu ve stínu

na tu hnusnou špínu.

Řve, že prej už stačí, heká.

Jenže nemá šanci, štětka!

Něco tomu chybí. Přetočil stopu, opřel se do židle a sundal z uší sluchátka. Chce to něco drsnějšího.

Olízl si rty. Skládání nebyla žádná hračka a s touhle věcí se mořil už přes dvě hodiny. Dostal chuť na pivo. Houby! Do studia mu nic takovýho nesmí. Má tam plno citlivejch elektronickejch hovadin, takže riskuje, že když něco rozleje, všechny ty krámy zkratujou.

Podíval se úzkým zvukotěsným oknem na svého osobního strážce Lennyho, který si hověl v oranžovém křesle a prohlížel si pornografický časopis. Na stolku vedle něho stála otevřená plechovka piva. Zmetek strážce pozoroval. Tlustej Lenny. Někdo by mu měl říct, že nesmí tolik žrát. Dávno není tak namakanej, jako když si ho Zmetek najal. Tehdy vypadal, že dokáže projít zdí. Teď se podobá spíš tý zdi.

Zmetek chvíli uvažoval, jestli nemá vyjít ze studia a dopít zbytek Lennyho piva. Ukázat tomu hovadu, kdo je tady pánem.

Najednou ho něco napadlo. Svinskou.

Jo, to bude lepší. Nasadil si sluchátka zpátky na uši a poposedl si blíž k pultu.

Lenny nejspíš vycítil, že se na něho dívá. Zvedl oči od časopisu a upřel je na okno studia.

Zmetek se zase zabral do práce.

Znovu si přehrál, co měl uložené v paměti přístroje a pozměnil druhý verš:

na tu svinskou špínu.

Znělo to mnohem líp.

Ve vedlejší místnosti asi zazvonil telefon, protože Lenny odložil časopis, došel ke stolu a přitiskl si sluchátko k masitému uchu.

Když zavěsil, byl podělaný strachy. Oči měl jako tenisáky. Připochodoval ke studiu a jediným trhnutím otevřel dveře.

„Do prdele, co děláš?“ vyjel na něj Zmetek. „Nevidíš, že makám?“

„Prej hoří barák,“ řekl Lenny a vzrušeně zafuněl. Tváře se mu přitom naduly jako dva balóny. „Teda vlastně garáže.“

„Garáže jsou z betonu,“ opáčil Zmetek. „Je z něj celej barák, sakra. Jestli hoří v garážích, tak si s tím hasiči poraděj. Jen doufám, že ten, co ti volal, nebyl úplnej debil a nejdřív ze všeho brnk jim.“

Zmetek to ještě nedořekl a dole na ulici se už ozvalo houkání sirény. Přímo před domem muselo stát hasičské auto. „Poslyš, Zmeťo…“

„Ne, ty poslyš, Lenny. Naši statečný hasiči a hasičky to maj pod kontrolou. Hoří dost hluboko pod náma, takže na to kašlem, pokud nám neřeknou, že se máme evakuovat. Což neudělaj, protože garáže jsou betonový a beton nehoří. Takže za sebou koukej zavřít ty dveře a neotravuj mě, když pracuju.“

„Ale ty to nechápeš,“ nadskočil Lenny a zamával rukama. „Recepční mi zavolal, protože v ty garáži hoří moje auto. Můj fungl novej bavorák!“

Zmetek pokrčil rameny. „Není novej, Lenny. Je to loňskej model.“

„Ale já to auto miluju, chápeš?“

„Tak si tam k němu jeď. Pomoz hasičům zlikvidovat oheň. Ale neotravuj mě, dokud nevydaj příkaz k evakuaci. Hoří v betonovejch garážích o čtyřicet pater níž. Bavoráky stejně určitě maj nastavený automatický hašení.“

Lenny se zatvářil zamyšleně. „Možná máš pravdu.“

Zmetek zavrtěl hlavou. „Tak se laskavě seber a jeď se na to kouknout. To bych udělal já, kdyby šlo o mý fáro. Jsou tam hasiči i policajti. Chvíli tě tu můžu postrádat, tak se jeď mrknout na ten svůj bourák.“

„Díky, fakt díky!“

„A zavři za sebou,“ řekl Zmetek a znovu se usadil k mikrofonu.

Lenny ho poslechl a raper byl konečně zase sám. S potěšením zaznamenal, že když se zavřou odizolované dveře studia, nedolehne k němu ani pronikavé houkání sirén.

Nevěnoval pozornost Lennymu, který vyletěl z bytu, div že ne vytrhl dveře z pantů. Nezajímal ho. Pochyboval, že by se oheň mohl z betonových garáží rozšířit do vyšších pater. Až nahoru se v žádném případě nedostane. Kromě toho dole pobíhají příslušní lidé v uniformách s hadicemi, sekyrkami a kdoví čím ještě. Možná s francouzáky.

Nedalo by se to použít?

To ne, na to zapomeň. Francouzák je úplně mimo.

Ale zase se s ním dobře leccos otevře nebo povolí.

Anebo rozpáře. To je ono!

Nasadil si sluchátka na uši a začal znovu zručně mixovat. Co ještě kousek přidat:

Nemá šanci, štětka!

Rozpářu jí břicho.

To ne, s ničím se to nerýmuje… I když…

Bude božský ticho. Když zhebne, přestane řvát, bude ticho.

To je ono! Konečné se hnul z místa.

Když člověk chytil tvůrčí slinu, byla to paráda.

Tak, teď to trošku doladí a na ticho schválně přidá zvuk. Super! Tohle bude fakt dobrý. Cítí to v kostech.

Zase si trochu pohrál s pultem a ještě jednou celou písničku projel. Potom ji znovu přehrál a prošel všechny stopy.

Ještě trochu přidat na bicích a bude to dobrý. Lepší než dobrý.

Za nepropustnými stěnami, se sluchátky na uších a hlavou soustředěně skloněnou si Zmetek vůbec nevšiml, že do jeho bytu vstoupila postava s pistolí opatřenou tlumičem.

Vetřelce si poprvé a naposledy všiml, až když zvedl hlavu a podíval se oknem do obýváku. V tu chvíli první kulka prorazila tlusté sklo. Druhá se Zmetkovi zavrtala do pravého oka a prolétla mu až do mozku.

Lenny se vrátil, aby rapera informoval, že oheň jeho BMW úplně zlikvidoval, a navíc ho někdo založil úmyslně. Ze všeho nejdřív si všiml rozbitého okna. Zarazil se uprostřed obýváku a zůstal tam stát jako přikovaný.

A do prdele!

Skleněná tabule vypadala jako zamlžená. Zely v ní dvě zubaté díry, od nichž se rozbíhaly pavučiny prasklin. Byly těsně vedle sebe. Lennymu nikdo nemusel vykládat, od čeho jsou.

„Zmetku? Zmeťo? Seš tam?“

Bylo to zbytečné. Studio mělo zavřené dveře. Lenny k nim přiskočil a zalomcoval klikou, ale bylo zamčeno. Pamatoval si, že je při odchodu nezamykal. Někdy se ale stalo, že se samy zasekly. Anebo je zamkl Zmetek.

Nemá dveře vyrazit? Na druhou stranu by nebylo dobré na nic sahat. S výjimkou mobilu, kterým by měl přivolat policii.

Ale co když tam Zmeťa krvácí a on ho může zachránit před jistou smrtí?

Lenny přistoupil k rozpraskanému oknu a přitiskl oko k jedné z děr. Najisto věděl, že je do skla provrtaly kulky z pistole.

Zmetek ležel na mixážním pultu s hlavou na stranu a hleděl na Lennyho prázdným očním důlkem. Na zádech měl červené písmeno S vystřižené z nějaké látky. Lenny potáčivě ukročil vzad.

Spravedlivej vrah!

Dosedl na časopis v oranžovém křesle. Nemohl se nadechnout. Svíral opěrky tak mocně, že je málem rozdrtil v prstech. Tohle to nebylo špatné. Bylo to příšerné.

A má po kariéře. Jako osobního strážce si ho už nikdo nenajme.

Připadal si jako v hodně zlém snu. Neobratně na mobilu vyťukal číslo policie.

Policisté dorazili během okamžiku.

Stačilo vyjet čtyřicet pater.

55

Beam stál vedle da Vinciho a sledoval, jak záchranáři odnášejí tělo Richarda Simmse. Zmetek se vydával na poslední cestu ze svého drahého, nevkusně zařízeného bytu na Manhattanu. Záchranáři, kteří s tělem na nosítkách manévrovali ze dveří, natahovali krky, aby se na všechno naposledy podívali a zapamatovali si to. Věděli, že něco podobného už nikdy neuvidí.

„Moderna až na půdu,“ prohodil první.

„Zlej sen každý hospodyňky,“ podotkl druhý.

„Napálil nás,“ řekl da Vinci.

Beam mu sotva mohl odporovat, a tak radši mlčel.

Nell seděla na leopardí pohovce a podruhé zpovídala Lennyho. Beam věděl, že druhá výpověd se nebude nijak zásadně lišit od první. Lenny nelhal, jenom nezmínil skutečnost, že v domě a jeho okolí se pohybovalo málo policistů, protože jich většinu odveleli na hlídání Melanie Taylorové. Všichni se domnívali, že dalším terčem Spravedlivého vraha se stane právě ona.

Do bytu plného lidí vstoupil Looper, překročil několik techniků a šel k Beamovi s da Vincim. Vyslýchal sousedy, aby si ověřil, že recepční policistům, kteří na místo činu dorazili jako první, řekl pravdu.

„Nikdo neviděl ani neslyšel nic zvláštního,“ řekl. „Recepční si nevšiml žádné podezřelé osoby, která by vešla do domu nebo z něj odešla v době Zmetkovy smrti.“

„Takže to zase udělal čistě jako profík,“ podotkl Beam.

„Veřejnost uvítá, že toho debila někdo konečně odrovnal.“

„Zastřelil ho z obýváku, přes okno studia,“ řekl da Vinci. „Takže pokud na pistoli neměl tlumič, možná ho slyšeli sousedi od vedle.“

„Měl ho,“ řekl Looper. „Nikdo nic neslyšel. Podle soudního znalce to vypadá na kulku ráže třicet dva.“

„Brzo se dozvíme, jestli je stejná jako ostatní střely Spravedlivého vraha,“ řekl Beam.

„Vy o tom vážně pochybujete?“ zeptal se da Vinci.

„Ne.“ Beam se podíval na Loopera. „Už jste se podíval do garáží, Loope?“

„Ano. Nájemníci je otevírají plastovou kartou, která se strká do automatu, co zvedá a spouští vrata. Kód se mění každý měsíc.“

„Taková ta vrata, co se dají bez problému obejít?“ zeptal se Beam.

„Ne, opravdovská vrata. Celá pěkně ze železa nebo z oceli. Jako klec.“

Beam se zamyslel. Do garáží se stejně někdo dostal. „Ten člověk zapálil bodyguardovo auto, vyjel nahoru výtahem a zastřelil Zmetka.“

„Když to říkáte, zní to hrozně jednoduše. Ve skutečnosti to tak asi nebylo,“ poznamenal da Vinci. „Musel to do detailu naplánovat.“ Podíval se na Loopera. „Nevšiml si někdo, že by do garáží proklouzl někdo cizí?“

„Prověřili jsme snad každého, kdo má kartu. Nikdo tam nikoho neviděl.“

„Sice jsme odsud odvolali plno lidí, aby hlídali tu Taylorovou,“ řekl da Vinci, „ale stejně se to tu hemžilo policajty. Aspoň jeden z nich si snad mohl něčeho všimnout.“

„Byli dva,“ podotkl Beam.

„Cože?“

„V době vraždy se po budově pohybovali jenom dva chlapi v civilu. Další dva hlídali venku.“

„No dobrá, tak se to tu až tak nehemžilo,“ připustil da Vinci. „Vrah ale stejně dost riskoval, když sem vlezl a sejmul Zmetka. Jak mohl vědět, že byt bude odemčený?“

„Jenže on odemčený nebyl. Západky na dveřích se automaticky zacvaknou, když je zavřete. Buď vypáčil zámek, anebo dovnitř proklouzl v nějaké nestřežené chvíli. Nic složitého, protože nebylo zamčeno a dveře nebyly na řetěz. Osobní strážce se vykašlal na Zmetkovo bezpečí a letěl dolů zachraňovat svoje auto.“

„Jste si jistí, že ho někdo zapálil úmyslně?“

„Specialista na žháře si tím je stoprocentně jistý. Někdo pod auto nastrkal staré hadry a pak je zapálil.“

„A počkal, až tam bodyguard odběhne a Zmetek v bytě zůstane sám. Navíc tím odlákal pozornost policie, takže mohl pohodlně vyjet nahoru a dát se do práce.“

„Ale neriskoval s tím ohněm zbytečně?“ zeptal se Looper. „Bodyguarda přece mohl jednoduše zastřelit, vejít dovnitř a oddělat Zmetka, ne?“

„Jedná eticky,“ vysvětlil mu da Vinci. „Je morální. Nechce ubližovat nevinným.“

„Je to podělaný pošuk,“ zavrčel Looper.

Da Vinci se zatvářil nesouhlasně, ale pak se uklidnil. „Jenom opakuju, co říkala Helen. Ten člověk je v podstatě vysoce morální.“

„Na šílence rozhodně.“

„Přesně tak,“ souhlasil da Vinci a podíval se na Beama. „Škoda, že jste na toho magora líp neviděl, když jste ho tuhle večer honil. Pokud to opravdu byl on.“

„Tím jsem si jistý,“ prohlásil Beam.

„Ale aspoň o něm teď víme, že běhá jako antilopa,“ poznamenal da Vinci.

Beam od nich poodešel a podíval se otevřenými dveřmi do nahrávacího studia. Mixážní pult, židle i podlaha byly postříkané krví. Studio na rozdíl od extravagantně zařízeného bytu působilo velice profesionálně. V tomhle zázemí Zmetek za několik hodin vydělal milión dolarů. Beama to upřímně ohromovalo.

Nell už skončila s výslechem Lennyho. Schovala poznámkový notes do kabelky a zamířila k Beamovi. Lenny zůstal sedět s hlavou v dlaních a skrz rozevřené prsty zíral na podlahu.

„Takového osobního strážce bych nechtěla ani zadarmo,“ řekla Nell, když dospěla k Beamovi.

„Nejspíš nemá moc zkušeností,“ řekl Beam. „Na Zmetka asi působil jako drsňák.“

„Copak o to, drsňák možná je, ale v hlavě má vymeteno.“

„Muž, který příliš miloval svoje auto.“

„Přesně tak,“ řekla Nell.

„Jéžiš, do prdele!“

Všichni se otočili, aby se podívali, kdo promluvil.

Uviděli malého Afroameričana v kotníkových botách s tlustou podrážkou, která mu přidávala několik centimetrů. Na sobě měl jasně modrý, hodně vypasovaný oblek s příliš velkými vycpávkami. Rozcuchané vlasy mu nejspíš také měly dodat na výšce, ale záměr se nezdařil a spíš to vypadalo, jako by mu explodovala hlava. Klidně přetrhl policejní pásku na dveřích a vrazil do bytu.

„Jéžiš, do prdele!“ zopakoval a zamnul si dlaní pravý spánek. „Do prdele! Do hajzlu!“

„Co tady chcete, člověče? A kdo vůbec jste?“ zeptal se ho da Vinci.

Mužík se na něho podíval, jako by nemohl uvěřit, že ho da Vinci nezná. „Sem Prcek,“ řekl.

„To vidíme,“ poznamenal Looper.

„Hele, já se tak menuju, jo?“

„Rádi bychom slyšeli vaše skutečné jméno,“ řekl da Vinci.

„Ale to je vono! Sem si ho oficiálně změnil. Klidně si to můžete vověřit, jestli teda chcete zajít až tak daleko. Já sem – teda byl sem – Zmetkova pravá ruka.“

Beam si všiml, že Lenny zvedl hlavu a temně na mrňouse zírá.

„Znáte toho chlápka?“ zeptal se ho Beam.

Lenny si chvíli dával s odpovědí na čas, jako by se ještě nestihl probrat ze zarmucujícího šoku, který zažil. „Je to Prcek. Pořád za Zmetkem leze.“

„Lezl,“ opravil ho Looper.

Lenny znovu zabořil hlavu do dlaní.

„Tak teda Prcku, co tady chcete?“ zeptal se da Vinci.

„Prcek se chce přiznat.“

Všichni přítomní, včetně techniků, nechali práce a zadívali se na něho.

„Všechno je to Prckova vina,“ řekl mužík a začal znovu kvílet: „Do hajzlu, do hajzlu!“

„Chcete říct, že jste zabil Zmetka?“ otázal se Beam.

Prcek vyvalil oči a zase se zatvářil ohromeně. „Zmetka? Toho ne, Prcek ho miloval. Ale stejně je to jeho vina. Prcek zabil Edii.“

Beamovi chvilku trvalo, než si uvědomil, co mužík říká, a to nejen proto, že o sobě mluvil ve třetí osobě. „Myslíte Edii Piaf, Zmetkovu manželku?“

„Vona to žádná slušná manželka nebyla,“ prohlásil Prcek. „Prcek udělal přesně to, vo čem porota tvrdila, že to Zmetek nemoh stihnout. Vodešel sem ze svýho bytu chvilku po něm, chyt sem taxíka, dojel sem, zabil Edii a pak sem skoro celou cestu zpátky běžel. Nesehnal sem taxíka. Ale vono to stejnak bylo fuk, protože Edie už byla v Pánu. Prcka by ve snu nenapadlo, že budete podezírat Zmetka. A dyž ste začali, tak si myslel, že ho pustěj, jelikož je nevinnej. Dyby nebyl, tak by to Prcek řek. A pak ho z maléru dostal Merv Clark, co svědčil v jeho prospěch. On i já sme u soudu lhali, jako dyž tiskne. Clarka sme měli jako pojistku. Zmetek mu slíbil ňáký prachy, ale nevim, jestli mu je dovopravdy dal.“ Prcek se vyděšeně podíval z da Vinciho na Beama. „Jedno je ale jistý. Prcek zabil Edii, protože si to spolu rozdávali za Zmetkovejma zádama. Chvíli sme to spolu táhli a vona pak začala, že prej to poví Zmetkovi. Taková píča špinavá! Prcek se nebál, že mu Zmetek zakroutí krkem, až na to přídě. Prcek věděl, že by to Zmetka zabilo. Von tu štětku fakt miloval, ale vona s nim byla, jen aby se dostala dál v kariéře, jinak na něj kašlala. Prcek ji musel zabít, aby nezačala žvanit a všechno neposrala.“ Rozplakal se. „A teď je to v háji i tak. Všechno je to Prckova vina.“

Z druhé strany obýváku se ozval příšerný řev. Všichni přítomní se zděsili. Obrovitý Lenny se vymrštil a skočil po Prckovi.

Looper s Beamem mu zastoupili cestu, ale podařilo se jim ho jenom zpomalit. Lenny Loopera chytil v pase a přitiskl si ho k boku. Beama jedinou ranou do břicha poslal k zemi. Beam ho aspoň chytil za kotník. Da Vinci se přidal a pověsil se obrovi na krk.

Lenny se nehodlal zastavit. Všechny tři je táhl s sebou směrem k bezmocnému, k smrti vyděšenému Prckovi. Nell se na hromadu těl vrhla, ale Lenny ji prudce odstrčil. Rozběhla se ke dveřím a přivolala uniformovaného policistu, který hlídal na chodbě.

Muž byl skoro stejně velký jako Lenny a k tomu měl tvrdý obušek. Začal jím Lennyho mlátit do hlavy. Bodyguardova hlava při každém dopadu tvrdého dřeva zaduněla, jako by policista bušil do melounu.

Lennymu pozvolna docházelo, že ho někdo mlátí. Konečně zpomalil a zastavil se, ale nepadl k zemi, jenom se přikrčil. Policista ho nepřestával bít, jako by ho strážcova netečnost rozčilovala.

Beam k němu napřáhl ruku a chytil ho za zápěstí. „To stačí, teď už bude spolupracovat,“ řekl.

Policista přikývl a ustoupil. V pravé ruce dál svíral obušek a plácal jím o dlaň levé ruky. Prudce oddechoval. Byl celý nabuzený a nejradši by pokračoval.

Lenny tam stál se skloněnou hlavou. Zdálo se, že nejhorší pro něho je skutečnost, že ho zastavili.

Looper a Nell ho odvedli zpátky k pohovce. Zamračeně se na ni posadil a tvářil se, že neví, že mu rány na hlavě začínají krvácet.

Prcek se krčil v koutě. Seděl v podřepu a celý se třásl. „Měli ste ho nechat, aby Prcka zabil. Měli ste ho nechat.“

„Jestli chcete, necháme vás tu o samotě,“ navrhl da Vinci.

Lenny zuřivě zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Jen sem chtěl udělat, co bylo správný. Nic jinýho mi nezbylo. Jen sem chtěl…“

„My víme,“ přerušil ho da Vinci. S námahou se dovlekl k oranžovému křeslu a ztěžka na něj dopadl. Beam už seděl ve druhém křesle. Looper stál v předklonu a rukama se opíral o kolena. Policista v uniformě se zády tiskl ke stěně. Už se uklidnil a přestal plácat obuškem o dlaň.

Nell Prckovi přečetla jeho práva. Jako jediná v místnosti popadala dech.

56

V pruhu ranního slunce, který škvírou v závěsech dopadal na sekretář u stěny, tiše tančily chuchvalce prachu a vytvářely téměř kubistickou symetrii.

V Nellině ložnici bylo chladno. Klimatizace přestala hučet a přepnula na větrání. Venku začínalo svítat a v ulicích ještě panoval klid. Ve městě bylo ticho, které občas narušilo projíždějící auto, vzdálený výkřik nebo rachocení kovu o několik bloků dál. V bezprostřední blízkosti zarputile pískal jakýsi pták. Možná dokonce seděl na okenní římse.

Nell ležela vedle spícího Terryho a naslouchala jeho pravidelnému oddechování. Neujelo jí před ním, že policie odvolala většinu hlídek ze Zmetkova domu a nasadila je k Melanii Taylorové? Pořád jí to nešlo z hlavy. Nevzpomínala si na to, ale vyloučit to nemohla. Stejně jako se nedalo vyloučit, že Zmetků v vrah stoprocentně věděl, že raper nebude mít takovou ochranu jako doposud. Odvedl pozornost zbývajících policistů a pak jim přímo pod nosem vnikl do budovy. Nevšiml si ho ani recepční.

Právě ve chvíli, kdy včera zavraždili Zmetka, byl Terry sám doma a zběžně pročítal role, které by mohl dostat, pokud by šel na konkurzy. Nell připadalo zvláštní, že jí zdůrazňoval, kde bude.

Nell si zhruba ve stejnou dobu nad skleničkou vína povídala s Jackem Seligem v tlumeně osvětlené čtyřhvězdičkové restauraci Keys, kterou nedávno otevřeli na Třetí ulici. Právě jí skončila hlídka u Melanie Taylorové a setkání s Jackem vlastně bylo jen pokračováním vyšetřování, jak se v duchu přesvědčovala. Dali si skleničku a popovídali si, nic víc. Selig jako správný gentleman dodržel slovo.

Jelikož Nell byla s jiným mužem, nepřipadalo jí vhodné nutit Terryho, aby jí řekl, kde se ve stejnou dobu nacházel. Mohla by z toho vzejít hloupá žabomyší válka a ukončit vztah, ve kterém Nell zoufale chtěla pokračovat.

Vzpomněla si, že Terry nemá prokazatelné alibi ani na dobu, kdy zastřelili Karla Dudmana.

Ale Terry žil sám. Nell pracovala u policie, takže věděla, že lidé bez partnera obvykle nemívají alibi, protože jim je nemá kdo potvrdit.

Terry ji najednou chytil pod ňadry a vyděsil ji. Velkou rukou jí sevřel nahé nadloktí.

„Myslela jsem, že spíš,“ řekla Nell.

„Jenom jsem tak ležel a koukal na tebe,“ opáčil. „To dělám skoro ze všeho nejradši.“

Nell se zasmála. „Fakt skoro? A co ještě děláš nejradši?“

Zvedl hlavu a políbil ji. Páchlo mu z úst, ale Nell to nevadilo.

„To, co jsme dělali před pár hodinama,“ odpověděl.

Znovu ji letmo políbil a pak se od ní odtáhl. Chvíli seděl na okraji postele a pak vstal. Za svou nahotu se vůbec nestyděl. Zívl, protáhl se a hrdě si vykračoval do koupelny.

„Budeš se sprchovat?“ zeptala se ho Nell.

„Musím. Dneska nemám čas na snídani. V East Side na mě čeká jedna ženská s rozbitou troubou. Přehřívá se jí a ona strašně moc potřebuje pomoct,“ řekl a mrkl na ni.

Nell se na posteli posadila. „Ty mizero!“ Hodila po něm polštář, ale netrefila se.

Terry se zastavil ve dveřích a s úsměvem se na ni podíval. „Vlastně ne, nefunguje jí ledovač.“

Vesele pokračoval do koupelny. Vodovodní trubky ve zdi zapraskaly a ozvalo se šumění sprchy. Ten zvuk Nell zvláštně uklidňoval.

Lehla si na záda a zadívala se na větrák, který se pomalu otáčel na stropě. Přesně takhle se na něj dívala večer při sexu i po něm. Nebylo to poprvé. Myslela přitom na to, jak život ubíhá určitým tempem a události se v určitých cyklech opakují. Všechno jí to připadalo zvláštně správné. Usmála se.

Po světě už tak běhá dost paranoiků.

Nebude Terryho podezírat.

Vlastně ani nemůže.

Ale kdyby mu přece jenom nevěřila, komu by se s tím mohla svěřit? Beamovi? Looperovi? Těžko. Hned by po Terrym šli. Nell své tušení nemá čím podložit. Mohlo by se to dostat do médií a kolem by se vyrojili novináři. Zjistili by, že jeden z vyšetřovatelů spí s potenciálním podezřelým.

Nell se otřásla. Panebože!

Neměla se komu svěřit.

Hnusila se sama sobě. Tohle dříve či později postihlo každého policajta. Do duše se jí vkrádal cynismus, který dokázal zničit každý osobní i pracovní vztah.

Kdo se tomu poddal, zůstal nakonec úplně sám a opuštěný.

Anebo to způsoboval život v New Yorku? Město bylo neosobní a všechno se v něm dělo zrychleně a intenzivně. Skvělé místo na to, aby před sebou člověk přestal vidět perspektivu a začal o sobě pochybovat.

A zůstal úplně sám a opuštěný.

Nell takhle nechtěla dopadnout. Pořád byla dost mladá, aby takovému osudu unikla. A měla Terryho.

Terryho.

Anebo Seliga?

Do Terryho byla zamilovaná.

Ale svěřovala se Seligovi.

Melanie ležela v posteli. Měla pevně zavřené oči.

Zmetek je mrtvý! Richard!

Nenávist vůči raperovi z ní vyprchala. Nakonec to byla její vina, že ho zabili. Vzpomněla si na okamžiky, kdy se u soudu jejich oči střetly a oni jeden druhému viděli do duše. Na takové chvíle se nezapomíná.

Richard.

Muž, kterého milovala. Jeden z mála, k nimž cítila upřímnou lásku. A teď byl mrtvý.

To pomyšlení ji ničilo, takže nedokázala v klidu ležet. Nakonec radši vstala a dovlekla se do kuchyně. Dlažba ji studila do bosých nohou. Když otevřela ledničku, aby z ní vytáhla krabici pomerančového džusu, otřásla se zimou.

Posadila se ke stolu a nohama se zaklesla za trnože židle, aby se nedotýkala studených dlaždic. Napila se přímo z krabice. Pomohlo to, ale jenom trochu. Maličko se uklidnila.

Pak se podívala do dřezu, kde stála prázdná plechovka od piva, a na odkapávač, kde trůnila krabice od pizzy. Dnes si k večeři možná dá totéž.

Život v osamění stojí za starou bačkoru.

Zasmušile si pomyslela, že pokud si někdo zasloužil smrt, pak jedině ten zbabělý Prcek. Třeba za vraždu Edie Piaf dostane nejvyšší trest. Rozhodně nebyl Richardův přítel, když spal s jeho ženou, zabil ji a pak se klidně posadil do soudní síně s vědomím, že Richard je nevinný. Bezostyšně se díval, jak trpí. Bylo mu jedno, že Richardovi jde o život. A pak Edie Piaf. Za svou zradu si zasloužila smrt. Některé ženy jsou neskutečně hloupé. To ona, Melanie, by takového muže, básníka ulice a význačnou postavu současné hudby, nikdy nezradila.

Najednou si uvědomila, že jí po tvářích stékají slzy. Otřela si je hřbetem ruky a znovu se napila studeného džusu. Lednička cvakla a začala hučet, až se v jejích útrobách rozcinkala nějaká skleněná nádoba. Spotřebič střídavě vydával vysoké a hluboké tóny, jako by si z Melanie dělal dobrý den.

Osud si s ní krutě zažertoval. Před porotou Richarda vehementně a přesvědčivě obhajovala, protože pevně věřila v jeho nevinu. Byla předsedkyní, která instinktivně věděla, že Richard je dobrý člověk neschopný vraždy. A teď vidí, že ho pustila na svobodu jen proto, aby ho zabil šílenec, který ho špatně odhadl, stejně jako zbytek poroty.

Melanie odstrčila džus a položila tvář na chladnou, tvrdou desku stolu. „Život je hrozně nespravedlivý a nevypočitatelný,“ řekla přiškrceně do ticha.

Je odporně krutý!

Tak takhle bolí zlomené srdce.

„Povídá se, že jste zamilovaná,“ řekl Beam Nell.

Kráčeli po První ulici a usrkávali kávu ze Starbucks. Kousek od domu, kde bydlel Zmetek, se měli sejít s Looperem a pokračovat ve vyslýchání sousedů a prověřování informací. Čekala je nudná dřina, o jaké se v detektivkách nepíše.

Nell předhonila křehkou prošedivělou ženu s obrovitým psem. Dobrý způsob ochrany. „A kdo to povídá? Looper?“ zeptala se.

„Spíš ostatní. Loop je s vámi v příliš těsném kontaktu, aby si toho všiml.“

Copak je to tak hrozně vidět? „Třeba se pletou. Bez drbu by to policie mohla zabalit.“

Beam se pousmál. „A pletou se?“

„Drby vám moc nesedí, Beame.“

„Ty nesedí nikomu. Ale vy jste mi neodpověděla.“

„Proč chcete vědět, jestli jsem zamilovaná?“

„Protože vás mám rád. Chci to vědět, abych z toho mohl mít radost.“

„Přestaňte kecat, Beame.“

„Dobře. Nebyl bych policajt, abych se nezeptal.“

Na křižovatce První a Padesáté šesté museli počkat na zelenou. Stáli vedle sebe mlčky.

„No tak jo,“ řekla Nell, když přecházeli ulici. „Asi nemá smysl to před vámi tajit. Jsem zamilovaná a co má být? Mám snad čekat nějaké další vyznání?“

„Ode mě rozhodně ne. Na to si vás příliš vážím. A kdo je ten šťastlivec?“

„Terry Adams.“

„Toho neznám,“ řekl Beam po chvilce.

„Jestli to není tím, že není policajt.“

„Tak to jsem rád.“

„Je herec.“

„No tohle!“

„A taky spravuje domácí spotřebiče.“

Beam se zastavil a napil se latte. „No jo, ta vaše klimatizace. Už zase funguje.“

„Spravil mi ji,“ řekla Nell.

„Nejezdil náhodou před nějakou dobou s policajty ve služebním autě kvůli roli na Broadwayi?“

„Přímo na Broadwayi ne, ale dost blízko. Povídal, že by to nebylo nic pro něj.“

„Ta Broadway?“

„Ne, práce policajta.“

„Chytrý kluk. Tak vy chodíte s hercem. Chová se k vám hezky?“

„Kdyby se ke mně choval špatně, rozešla bych se s ním.“ Chvíli vedle sebe kráčeli mlčky.

„Máte pravdu,“ řekl nakonec Beam.

„V čem? Že bych s ním nebyla, kdyby to na mě jen hrál?“

„Ne. Vlastně ano. A ještě v něčem, co jste sice neřekla nahlas, ale myslíte si to.“

„A co to má být?“

„Že mi do vašeho milostného života nic není.“

Došli k domu, kde bydlel Zmetek. U vchodu pořád stál uniformovaný policista a pomáhal recepčnímu odhánět zvědavé fanoušky.

„Tak jsme tady,“ řekla Nell.

„Přesně tam, kde nás Spravedlivý vrah chce mít,“ dodal Beam a rozhlédl se. „Možná se na nás dokonce dívá.“

„Nechci nic říkat, ale máte navrch,“ poznamenala Nell.

57

„Přišla jste si popovídat s mýma rodičema?“ zeptala se Gina.

Měla na sobě modré šortky, odrbanou šedou mikinu s ustřiženými rukávy a bílé běžecké boty, které by snesly pračku. Nell se závistivě podívala na její štíhlé, pevné tělo. Mládí je zkrátka mládí.

„Vlastně ne,“ řekla. „Když jsem jim volala, povídali, že nejste doma, že jste šla běhat. Čekám tu na vás.“

Sluneční paprsky pronikaly oparem, který se v teplém vzduchu držel nízko při zemi. Na svědomí ho měly bud výfukové plyny, anebo prach ze stavby probíhající v nedalekém domě. Každou chvíli se ozval rachot vzdálených sbíječek připomínající zuřivé štěkání kulometů. Kolem projížděla auta a řidiči na Ginu troubili a pokřikovali… Obdivné? Nell v jejich poznámkách slyšela rozbouřený testosteron.

„Proč zrovna na mě?“

„Chci si s vámi promluvit bez svědků.“

To Ginu nejspíš zaujalo. Přenesla váhu na štíhlou, opálenou nohu.

„Ráda bych si s vámi popovídala o smrti Karla Dudmana,“ řekla Nell.

„K tý už vám moje rodina všechno řekla. Myslela jsem, že se budete víc zajímat o toho rapera.“

„Jenže mě zajímá Dudman a vaše pocity.“

Gina pokrčila rameny. „Jsem ráda, že je po něm. Nesl největší kus zodpovědnosti za to, že Bradley Aimes od soudu odešel jako svobodnej člověk, i když mi zavraždil sestru. Není to žádný tajemství. To samý jsme řekli policii i médiím.“

„Nepřipadá vám Spravedlivý vrah trochu jako hrdina?“

„Ani bych neřekla.“ Gina se zamračila a kousla se do spodního rtu. „Ale přiznávám, že jsem mu vděčná za to, co udělal.“

„Říká vám něco jméno Terry Adams?“

„Nevzpomínám si.“

„Nezmínila se o něm někdy Genelle?“

Tentokrát si Gina dávala s odpovědí hodně na čas. „Pokud ano, tak jsem to asi dávno zapomněla. Je možný, že ho znala, i když já o něm vůbec nic nevím. Nekamarádily jsme se vždycky se stejnýma lidma.“

„Ale dalo by se říct, že většina vašich kamarádů znala i ji?“

„To ano.“ Gina si založila ruce v bok a začala klusat na místě, až jí pod plandavou mikinou nadskakovala ňadra. „To je nádhera!“ zahalekal na ni jeden řidič.

„O co vám jde?“ zeptala se Gina, aniž by motorizovanému obdivovateli věnovala pozornost. „Podezíráte toho Terryho z vraždy mý sestry?“

„Ne,“ ujistila ji Nell. Z Ginina výrazu pochopila, že se možná unáhlila. „Jen se chceme ujistit, že neměl nic společného s Genelle ani s vámi.“

„Já ho určitě neznám a myslím, že Genelle taky ne, i když u ní si člověk nikdy nebyl jistej. Stoprocentně vím jen to, že se mi po ní hrozně stejská. Víte, jak některý lidi říkají, že jsou smutný, protože si po nějakým čase nevzpomenou, jak přesně vypadal člověk, kterej jim umřel?“

Nell nevěděla, ale přikývla.

„U mě a Genelle je to jiný. Já se na ni každej den koukám do zrcadla.“ Gina zvedla oči k nebi, ale hned je zase sklopila a ztěžka polkla. „Víc vám říct nemůžu.“

„Chápu,“ řekla Nell a usmála se. „Díky, Gino. Pozdravujte ode mne tatínka s maminkou.“

„Jasně,“ odpověděla Gina. Také se na Nell usmála a rozběhla se k domovu. Přivábila k sobě další obdivné pohledy. Byla to hezká holka pozlacená sluncem. Vlasy jí s každým krokem nadskakovaly a povlávaly. Mládí v New Yorku. Nell věděla, že není tak nádherně bezstarostné, jak na první pohled vypadá. Gina by o tom mohla vyprávět.

Nell ji ze svého místa pozorovala, jak vybíhá po schodech ke vchodu do domu. Myslela na to, že v dívčině nitru cosi odumřelo spolu s její sestrou. Myslela na Spravedlivého vraha, který kromě lidí zabíjí i její důvěru k Terrymu. Zlo doopravdy připomínalo kámen hozený do vody – šířily se od něj soustředné začarované kruhy.

Nehodlala jim dovolit, aby v ní zabily důvěru. Mezi dvojčaty a Terrym neexistovala žádná spojitost. Na dobu vraždy sice neměl alibi, ale to ještě neznamenalo, že je vinen.

Podezření dokázalo člověka naleptat jako kyselina. Pocit provinilosti fungoval úplně stejně. Nejlepší způsob, jak se s tím vyrovnat, bylo postavit se tomu čelem a nebát se pravdy.

Nell se po rozhovoru s Ginou ulevilo.

Gině se po rozhovoru s Nell také ulevilo.

Vešla do domu, s rukama v bok počkala, až se vydýchá a přivolala výtah. Zatímco na něj čekala, v duchu se vrátila k jejich rozhovoru.

Nezdálo se, že vyšetřovatelka v Gině nebo jejích rodičích vidí potenciální Dudmanovy vrahy, kteří svůj čin chtějí svést na Spravedlivého vraha.

Kdyby Gina Dudmana jenom nesledovala a skutečně na něj použila zbraň, celkem pravděpodobně by ji neodhalili. O Dudmanově smrti se vědělo jen to, že ho někdo zastřelil z jedoucího auta. Policie se neměla čeho chytit. Gina kdesi četla, že nejhůř se řeší právě triviální případy. Pachatelé zapeklitých zločinů mívají tak složité plány, že se do nich nakonec sami chytí jako do pasti.

Výtah přijel. Když se otevřely jeho dveře, objevila se v nich paní Grubmanová, která bydlela nad Dixonovými. Usmála se a kývla na Ginu. Na vodítku měla svého vzteklého, smrdutého psa Neposedu. Gina na jeho paničku také kývla a ustoupila stranou, aby kolem ní mohli v dostatečné vzdálenosti projít. Mrňavá potvora měla ve zvyku chňapat lidem po nohách.

Dnes na ni Neposeda výjimečně jenom zavrčel. Gina nastoupila do výtahu a stiskla tlačítko s číslem svého patra. Potom se opřela o stěnu zdviže a zavřela oči. Při jízdě vzhůru si obvykle představovala, že letí. Když byla mladší, chtěla vyjet až do nebe. Dnes ji připadalo, že kabina smrdí psinou.

Vyšetřovatelku Nell vražda Karla Dudmana kdovíproč zajímala víc než nedávná smrt rapera Zmetka. Ginu mnohem víc zajímalo nečekané úmrtí rapové hvězdy, a to nejen proto, že se o ní každý den mluvilo ve všech zpravodajských relacích a psaly o ní všechny noviny. Zmetek spolu s pitomou slepicí, která odmítala jít do poroty, plnil všechna média. Richard Simms byl zajímavý tím, že v žádné porotě nezasedal ani nepracoval v soudním systému. Seděl na lavici obžalovaných.

Gině nepřipadalo pravděpodobné, že by raperovu ženu zabil mrňous, který si říká Prcek. A pokud ano, určitě to bylo předem připravené a Ediin manžel v tom hrál nějakou roli. V podobných případech měl ve vraždě vždycky prsty manžel. Podle Giny byl Zmetek zrůda, která unikla spravedlnosti. Ne na dlouho, protože ho Spravedlivý vrah promptně sprovodil ze světa. Policie si nad tím jistě láme hlavu.

Gina z toho vydedukovala jedno – že vražda Richarda Simmse znamená konec hájení pro Bradleyho Aimese.

Výtah zastavil, zhoupl se a cinkl. Dveře se otevřely.

Gina byla doma.

Zabití.

Vražda.

Jak se liší od odporných vrahů, za nimiž se honí policie a rovnou je zabíjí, případně je předává do rukou zkostnatělého, byrokratického, či dokonce shovívavého soudního systému?

Liší se od nich jen trochu.

Docela maličko.

Odpravil nevinného Richarda Simmse.

Váhy spravedlnosti se dramaticky vychýlily a přestaly měřit jistě a jasně. Vůbec nic najednou nemělo konkrétní obrysy. Nebylo se čeho zachytit, nic nedávalo smysl. Misky vah se mohly neočekávaně zhoupnout na opačnou stranu a jejich pohyb nevěstil nic dobrého.

Spravedlivého to znepokojovalo.

Poslední dobou ho často bolela hlava, zrovna jako teď. Měl pocit, že se mu rozskočí. Nemá náhodou migrénu?

Už o ní něco slyšel, ale nevěděl, jak se projevuje. Pokud ji nemá teď, v životě už ji nedostane. Někdo mu do hlavy zatíná sekeru.

Hodně ostrou.

Úpornou bolest za čelem považoval za projev pocitu viny. Zaslouží si opravdu takové utrpení?

Stal se z něho skutečný vrah?

Bál se jít k doktorovi. Čím méně záznamů bude mít ve zdravotní kartě nebo kdekoli jinde, tím lépe pro něho a hůř pro pronásledovatele. Musel se spokojit s volně prodejnými léky proti bolesti a střídat různé druhy.

Žádný mu nepomáhal. Ležel v posteli a trpěl jako zvíře. Nepřestával se zaobírat otázkou své viny.

Je vrah?

Není, zatím ještě ne, ujišťoval se s mokrou žínkou na hlavě. Pořád je vykonavatel spravedlnosti, její prodloužené rámě. Skutečná podstata zločinu a viny, a dokonce i vraždy spočívá ve zlém úmyslu. Jeho úmysly byly čisté jako padlý sníh.

Poprava Richarda Simmse se stala pastí, do níž se nechal vlákat. Skutečný vrah během přelíčení seděl přímo v soudní síni a jeho svědectví se dokonce považovalo za klíčové. Zrůda, co si říkala Prcek. Porotci ho nebrali dost vážně, takže ho vůbec nepodezírali ze lži, ze zrady, z křivopřísežnictví.

Zato teď toho mrňouse bere vážně policie i celý systém.

Spravedlivý vrah také.

Jen kdyby ho tak příšerně nebolela hlava!

58

Když Beam vstoupil do da Vinciho kanceláře, zástupce náčelníka seděl za psacím stolem a sledoval nahrávku poslední demonstrace za Adelaidino propuštění. Rolety měl tentokrát napůl roztažené a do místnosti dopadal pruh jasného slunečního světla. Všude poletovaly částečky prachu a lechtaly Beama v nose. Na televizní obrazovce toho nebylo moc vidět, takže se k ní musel natočit z jiného úhlu.

Demonstrace přes dvě hodiny blokovala dopravu na Times Square. Televize hrála skoro neslyšně. V kanceláři bylo poměrně ticho. Vzduch štiplavě čpěl po přepáleném elektrickém vedení. Jako by televize na registrační skříni nevydržela výbušnost materiálu na obrazovce a zkratovala.

Da Vinci se podíval na Beama. „To je ubohost, co?“ prohodil a kývl hlavou směrem k obrazovce.

„Víc než ubohost,“ odpověděl Beam. „Ale jestli vás to uklidní, tak Adelaida nemá v cele televizi.“

„Stejně dobře ví, co se děje,“ řekl da Vinci. „Ten její právníko-manažer nebo mluvčí nebo co je vlastně zač, jí všechno zateplá donese.“ Ukázal na chaos na obrazovce.

„Jen se koukněte na ty transparenty! SVOBODU PRO ADELAIDU! Napočítal jsem jich skoro patnáct. Proč bychom ji pouštěli, když nevíme, co vyvede? Prý už ji několik televizí pozvalo do talk show a podepsala smlouvu na knížku. Zrovna ji začíná psát.“

„Ta tedy nezahálí,“ poznamenal Beam. „Ale jako psavý typ mi zrovna nepřipadá.“

„Chodí za ní nějaký povýšenecký editor a vysvětluje jí rozdíl mezi kdo a co,“ prohlásil znechuceně da Vinci. „Anebo něco jiného?“

„Nevím, na to byste se měl zeptat spíš Adelaidy,“ odpověděl Beam.

Da Vinci se zamračil a hodil po něm svorku. „Tohle není jediné DVD, co mám,“ řekl. „Měl byste vidět včerejší záznam pohřbu toho rapera.“

„Vsadím se, že jsou na něm stejné obličeje jako na těch s demonstracemi za Adelaidu.“

„Přesně tak, jenom vypadají posvátněji, protože je to večer při svíčkách. Možná, že jeden z nich je dokonce sám Spravedlivý vrah. Helen povídala, že muže mít nutkání zúčastnit se některých setkání, protože je sám vyvolal.“

„Jako když se pyroman kouká na oheň, který založil,“ řekl Beam.

„Přesně to tvrdí i Helen.“

Jaký má da Vinci k psycholožce vztah? Je sice svobodný, ale románek s ní by mohl ohrozit jeho kariéru. Podobný případ se stal poměrně nedávno.

„Musíme ty vylomeniny zarazit dřív, než bude Spravedlivý vrah větší hrdina než Superman a vy, já a celá newyorská policie budeme všem leda pro smích,“ prohlásil da Vinci. Vzal dálkové ovládání a vypnul nejdřív DVD přehrávač a pak televizi. Zelená světýlka na televizi pomalu zhasla a obrazovka zčernala. Ozvalo se prasknutí zahřátého plastu a nepříjemný zápach v kanceláři zeslábl. Da Vinci se upřeně podíval na Beama a řekl: „Vy jste tu přes nápady. Prý dovedete uvažovat stejně jako vrah. Tak mi povězte, co se mu teď honí hlavou. Kromě toho, jaká je to sranda chodit po demonstracích, které z nás dělají stádo blbců a blokují dopravu?“

„Myslí na Prcka,“ řekl Beam.

Da Vinci zlehka pohladil motorku na psacím stole, jako by ho dotek chladného kovu uklidňoval. „Zopakujte to.“

„Zmetkova smrt a zprávy o jeho nevině naznačují, že Melanie Taylorová je nejspíš mimo nebezpečí.“

„Po každém soudu následuje jedna oběť.“

„Správně.“

„To je hezké, ale jak to souvisí s Prckem?“

„Podle mého Spravedlivým vrahem dost otřáslo, že zabil nevinného člověka. Teď už není lepší, ale naopak mnohem horší než lidi, kterými pohrdal a jež vraždil. Vinu za to nese hlavní svědek obhajoby, který lhal soudkyni do očí a poskytl falešné alibi – Prcek.“

„Nemluvě o tom, že ke všemu někde venku sehnal druhého svědka, který přísahal stejně křivě jako on a potvrdil jeho lež.“

Beama jeho slova překvapila. „Prcek si Merva Clarka najal?“

„Aspoň to oba tvrdí, ale my víme, jak to s tou jejich pravdomluvností je. Prcek má kliku, že sedí v bezpečí ve vězení a čeká na obžalobu.“

„Pusťte ho,“ řekl Beam.

Da Vinci přestal hladit motorku a pohlédl na něho. „To nemyslíte vážně.“

„Ale myslím. Řekněte, že ho budeme vyšetřovat na svobodě, a nechte ho jít. Bude potřebovat policejní ochranu před Spravedlivým vrahem, takže bude mnohem ochotněji spolupracovat. A méně lhát.“

Da Vinci se zamyšleně škrábal na bradě. „Ale co když nám pláchne?“

„Nepláchne. Pořád bude mít za zadkem hordu policajtů, takže by daleko neutekl. Navíc, kde by se asi schoval? Když si ho nenajde Spravedlivý vrah, roznesou ho na kopytech zuřiví Zmetkovi fanoušci.“

„Máte pravdu,“ uznal da Vinci. „A bez policejní ochrany by si za pár dní připadal úplně ztracený.“ Opřel se do židle a zespoda se tázavě podíval na Beama. „Takže Prcka zase pustíme na svobodu. A co pak?“

„Nenápadně rozhlásíme, že jsme se spletli. Naši nadřízení se nakonec shodli, že u něj hrozí moc velká pravděpodobnost útěku, takže vyšetřování na svobodě zrušíme. Prcek se vrátí do cely a bude tam čekat na soud.“

„Takže jen tak změníme rozhodnutí? Jakoby nic?“

„Jistě. Nebo to aspoň budeme tvrdit.“

„A čeho tím dosáhneme?“

„Spravedlivý vrah bude vědět, že jestli chce Prcka zabít, musí si pospíšit. Bude mít čas jen do té doby, než ho zase strčíme za mříže.“

Da Vinci si ještě chvíli škrábal bradu a pak se usmál. „Nastražíme pastičku s časovým spínačem a Prcka do ní nastrčíme jako kousek sýra. Kousek roztřeseného ementálu.“

„Povězte o tom Helen a počkejte, co tomu řekne,“ navrhl Beam.

Da Vinci zareagoval přesně tak, jak Beam předpokládal. „Nikomu nic povídat nebudu. Vyšetřování vedete vy a vy jste s tím nápadem přišel. Líbí se mi, ale nezapomeňte, že jestli to nevyjde, bude vás to stát hlavu.“

„S tím počítám,“ ujistil ho Beam.

Jeho slova da Vinciho uchlácholila. Zaklonil se na židli a zatvářil se klidněji. „Jste ještě prohnanější, než jsem si myslel.“

„Díky.“

„Ale stejně to ještě zkonzultuju s Helen.“

„Jakmile se podívám ven, vidím policajta,“ řekla Nola Beamovi, když odpoledne přišel do Dávných časů. V obchodě bylo víc světla. Někdo umyl výlohu, otřel prach na zboží a úhledně ho rozložil do regálů. Beam mezi nimi mohl projít, aniž by na zem shodil kus historie.

Podíval se přes vystavené zboží ven, na protější stranu ulice. „Žádnej tam není,“ řekl.

Nola se na něho kupodivu rozdrážděně obořila: „No bodejť, když mi stojí přímo v krámě.“

„Lituješ toho?“

Naklonila se k němu a políbila ho na bradu. „Ani ne,“ odpověděla. Přistoupila k pultu a začala se probírat lejstry. Beam si uvědomil, že na čtení vůbec nenosí brýle. A kontaktní čočky stoprocentně nemá.

Zraje jako víno…

Ačkoli se zpočátku chovala rezervovaně, jakmile se z nich stali milenci, ohromila ho svou sexuální apetencí. Beam díky ní překvapil sám sebe.

„Už tě někdy napadlo, že ten kumbál vzadu je jako stvořenej pro sex?“ zeptal se jí.

„Poslední dobou mi jako stvořená pro sex připadá každá místnost,“ odpověděla.

Beam se lišácky usmál.

Nola sklepla lejstra do úhledného štosu a odložila je na pult. „Tady se jenom obchoduje,“ řekla. „Kromě toho mi připadá, že na to, na co myslíš, jsme oba trochu starý.“

„Člověk je tak starej, jak…“

„… jak je,“ dořekla za něho. „Dostal ses už někam v pátrání po výrobci kopie toho prstenu?“

„Zatím ne.“ Nechal si pro sebe, že všichni policisté byli z pátrání po původu prstenu odvoláni a vedení je převelelo na ochranu Prcka, kterého brzy propustí z vazby. Šperk už neležel na svém obvyklém místě na polici vedle růžové vázy. „Uložila jsi ho do sejfu?“ zeptal se.

„Jenom do šuplíku. Doufám, že ho někdo ukradne.“

„Měla bys mi ho dát. Možná nám poslouží jako důkaz.“

Nola zašla za pult, sáhla do zásuvky skryté pod jeho deskou a hodila Beamovi prsten.

Chytil ho a schoval ho do kapsy. „Chceš na něj vystavit doklad?“ zeptal se.

„Můj doklad jsi ty.“ Podívala se na něho. Najednou mu nebylo moc příjemně. „Až tahle anabáze s prstenem a Spravedlivým vrahem skončí, Beame, tak…“

„Tak co?“

„To bych právě ráda věděla.“

„Zatím jsem o tom nepřemýšlel,“ přiznal se Beam, „ale bylo by fajn, kdybychom spolu šťastně žili až do smrti.“

„Neplácej nesmysly, Beame.“

„No tak možná ne až do smrti, ale aspoň nějakou dobu.“

Nola se usmála. „To zní líp.“

Zvonek nade dveřmi zacinkal a do obchodu vešla malá žena středního věku v džínsech a tričku s nápisem NO FEAR. Přes skla brýlí bez obrouček na Beama s Nolou upřela modré oči a usmála se. Beam předstíral, že ho zajímají vázy z broušeného skla. Všechny vypadaly skoro stejně.

Nola se ženy zeptala, jestli shání něco konkrétního. Příchozí odpověděla, že se jenom dívá. Asi pět minut procházela mezi regály a pak si vybrala otřískanou starou panenku, zaplatila ji a odešla.

Beam zaslechl její rozhovor s Nolou. „Ona za ni opravdu dala dvě stovky?“ zeptal se.

Nola přikývla. „Je z devatenáctýho století, a když ji položíš na záda, zavře oči. Má hodnotu tří set.“

„Za kolik jsi ji koupila?“

„Za deset.“

Beam se rozhlédl. „Možná, že obchod se starožitnostma vynáší víc, než jsem si myslel.“

„To rozhodně,“ potvrdila Nola. Přistoupila ke dveřím, zastrčila na nich západku a otočila ceduli nápisem ZAVŘENO do ulice.

„Zajdeme na oběd?“ zeptal se Beam.

„Už jsem jedla.“

„Tak do kumbálu?“

„Koukneme se tam.“

„Začíná dělat chyby,“ říkala Helen v televizním rozhovoru před policejní budovou. „Ve vraždách si pořád víc libuje a přitom se jimi pořád víc užírá.“

„Takže prožívá vnitřní konflikt?“ zeptal se reportér, který byl o dobrých dvacet centimetrů menší než ztepilá policejní psycholožka.

„Myslím, že jsem to řekla dost jasně,“ podotkla Helen. „Sled vražd, jejichž brutalita se stupňuje, je projevem jeho vnitřního konfliktu. Ten ho nakonec zničí. To je pro sériové vrahy typické. Proces rozkladu už začal. Je to, jako by si jeho duše sama vyráběla kyselinu, která ji rozleptává.“

„To zní velice poeticky.“

Helen se nevesele usmála. „Možná. Chtěla jsem tím jenom vyjádřit, že vrah přestává uvažovat realisticky, což nakonec povede k jeho zatčení anebo sebevraždě.“

„Myslíte, že zapomene na opatrnost?“

„Bude pořád víc riskovat a nebude schopný se zastavit,“ odpověděla Helen.

„Takže jinak řečeno začíná šílet?“

„Já myslím, že už šílený je.“

Nahrávka rozhovoru s policejní psycholožkou byla už trochu silná káva. Spravedlivý vrah by nejradši mrštil ovládáním po televizi. Místo toho přepnul na další kanál.

Tam narazil na další interview, tentokrát s neohroženým Beamem, který zrovna říkal něco o Prckovi.

Spravedlivý zesílil zvuk a chvíli poslouchal.

Po několika minutách se napřímil a zavrtěl hlavou.

Propuštěn na kauci!

Zatracení soudci!

Zprávy přerušila reklama, ve které kachna nebo nějaká jiná drůbež tlachala o výhodách krátkodobého pojištění. Přepnul na jiný kanál.

Na obrazovce se objevila policejní fotografie Prcka pořízená krátce po jeho zatčení. Značky a čísla odhalovaly krutou pravdu, že i s vlasy vyčesanými nahoru měří ubohých sto padesát pět centimetrů. Arogantně, ale nervózně se usmíval, jako by se bál, ale zároveň si užíval své pochybné slávy.

„…byl dnes odpoledne propuštěn,“ říkal reportér s kulatým obličejem. Na sobě měl šedý oblek s jakýmsi odznakem na klopě saka. „Soud se usnesl, že obžalovaný není společensky nebezpečný. Jeho případného útěku se neobává, takže obžalovaný nemusí nosit ani elektronický nákotník.“ Pak se otočil ke svému hostu: „A teď nám Martha Stewartova…“

Spravedlivý přepnul na zpravodajský kanál, který vysílal čtyřiadvacet hodin denně. Vedle moderátorky s rusými vlasy vyčesanými do vysokého drdolu se skvěla tatáž policejní fotografie Prcka jako v předchozí reportáži. Prcek i moderátorka se usmívali.

Proč se Prcek při měření a focení do záznamů usmíval? Poradil mu to někdo? Nepokoušel se to uhrát na duševní chorobu?

Možná se usmíval úlevou nad vlastním doznáním a policejní fotograf ho v tu chvíli zabral. Anebo pochopil, že ještě není vše ztraceno. Že stejně jako mnozí před ním může využít soudní systém ve svůj prospěch.

Spravedlivý velice dobře věděl, že hvězdy jsou mu nakloněny. Soudci mu Prcka vlastně předhodili. Štěstěna stojí při trestajícím andělu spravedlnosti, který přiděluje majestát smrti. Spravedlivý kvůli Prckovi zabil nevinného člověka, což zcela odporovalo jeho původnímu záměru. Mohlo by to ohrozit jeho poslání.

„Myslím, že už šílený je.“

Prcek se zachoval hanebně a Spravedlivý to nemohl nechat jen tak. Nehodlal to nechat jen tak. To nebyl projev šílenství, ale snahy šílenství napravit.

Policie se bude ze všech sil snažit Prcka ochránit, ale i nejpřísnější bezpečnostní opatření mají trhliny a nedostatky. Nějakou dobu bude klid a možná i samotný Prcek bude žít v domnění, že se vyhne spravedlivému trestu.

Možná navždycky.

To se pleteš, pišišvore! Spravedlnost si pospíší, bude jí učiněno zadost, ten radostný okamžik se blíží.

Spravedlivý tě dříve či později dostane.

59

„Tohle je celkem neobvyklé,“ řekl Beam, když se s Prckem setkal na Hlavním nádraží. Dohodli si tam schůzku.

Mužík mu osobně zavolal a chtěl s ním mluvit. Místo vybral sám. Obrovskou halou obloženou mramorem se rozléhaly stovky kroků, jako by kámen šeptem vyzrazoval cizí tajemství.

„Prcek bude stručnej,“ prohlásil mrňous a vykročil ke stěně, kde se mohli aspoň částečně vyhnout proudícím davům cestujících a turistů. „Tadyto je nejvíc veřejný místo v New Yorku, furt sou tu mraky lidí. Tady se Prckovi těžko někdo pověsí na paty, protože se ztratí mezi lidma, všichni sou tu vyšší než von, tak se sková před zvědavejma vočima.“

„Tomu rozumím,“ řekl Beam. „Ale měl jsem na mysli, že je docela neobvyklé, aby podezřelý propuštěný z vazby hned volal detektivovi, že se s ním chce sejít, protože mu vadí, že je na svobodě.“

Prcek se zatvářil, jako by nevěřil vlastním uším. „Na svobodě? Tomudle vy řikáte svoboda? Prcek má furt za prdelí policajty, vod rána až do večera.“

„A taky celou noc,“ dodal Beam. „Mají vás chránit.“

„Ňáký hovno. Furt za mnou lezou, protože chtěj oddělat toho Spravedlivýho vrahouna, a ne kvůli Prckově bezpečnosti. Si myslíte, že Prcek neví, jak ste ho vochcali? Prcek není žádnej debil. Není včerejší, to teda ne.“

Beamovi vadilo, že o sobě mužík mluví ve třetí osobě, jako by existoval ještě nějaký další Prcek.

„Co vy chcete, je, aby ten Spravedlivej zmrd šel Prckovi po krku. To mi nevymluvíte.“

Beam byl nelítostný. „Za to, do jaké situace jste se dostal, si můžete sám.“

„Do situace? Prcek je v hazlu, ne v ňáký situaci.“

„Proč jste o tom se mnou chtěl mluvit?“

„Prcek chce, abyste ho zabásli. A abyste to řekli médiím, takže se to ten Spravedlivej sráč dozví a nebude se snažit Prcka odbouchnout.“

„Nemůžu vás zatknout,“ řekl Beam. „Zákony fungují trochu jinak. Mohl byste mě zažalovat.“

„Prcek nikoho nežaluje. Zákony sou vod toho, aby chránily vobčany. A to Prcek je.“

„Edie Piaf taky byla občanka, než jste ji zabil.“

„No tak proč teda Prcka nešoupnete do basy?“ Mužík napřáhl ruce vpřed a přitiskl zápěstí k sobě, jako by čekal, že mu Beam nasadí pouta. „No tak, konejte svojí povinnost a strčte Prcka zpátky tam, kde se k němu ten Spravedlivej sráč nedostane.“

„To nemůžu udělat, dokud na vás nevydají zatykač. S tím musíte za nějakým soudcem.“

„Jasně, a pak spolu pudem do fajnový restaurace na voběd. To určitě. Koukněte tamhle.“

„Proč?“

„Přechází tam takovej vobr v maskáčích a má u sebe samopal.“

Beam se přes kypící mramorovou halu podíval na místo, kam Prcek ukazoval. „To je voják. Hlídá nádraží kvůli teroristům,“ řekl.

„A jak to víte? Prcek vidí akorát chlápka se samopalem, co by ho moh voddělat. Co když je to zrovna von? Vojenskou uniformu si přece může pučit každej trouba a bouchačku si taky sežene. A pak se může producírovat po Hlaváku a vystřelit Prckovi mozek z hlavy, než řeknete švec.“

Beam věděl, že Prcek má pravdu, ale nehodlal to přiznat. „Myslím, že Prcek má jenom trochu pocuchané nervy,“ řekl.

Prcek vymrštil krátkou buclatou nožku a kopl do mramorové zdi. Musely ho pořádně zabolet prsty. „Pocuchaný nervy? Víte, jak Prckovi říkaj ty policajti, co ho jako maj hlídat?“

„Nemám tušení.“

„Dyž se spolu bavěj, říkaj mu Sejr. Fak pěkná přezdívka.“

„Já jsem ji nevymyslel,“ řekl Beam. Když da Vinci zadával úkol podřízeným, nejspíš použil analogii s pastičkou na myši.

„Prckovi je fuk, kdo to vymyslel. Prostě se mu to vůbec nelíbí. Chce, abyste použil velkej vliv, co máte, a dostal Prcka zpátky do lochu, kde bude v bezpečí.“

„To docela chápu.“

Prcek se na něho podezíravě podíval. S tím sýrem to nebylo moc chytré, pomyslel si Beam.

„A pravděpodobně máme informovat média, aby vrah věděl, že pro spravedlnost nejste k máni, abych tak řekl.“

„Jo, to by bylo fajn. Prckovi neni příjemný, že na něj ten sráč má spadýno.“

„Dobře. Myslím, že to můžu zařídit.“

Prcek o krok ustoupil. „Cože?“

„Zařídím, abyste se vrátil do vězení, a sdělím to médiím.“ I když možná v trochu jiném pořadí.

„Ale eště před chvilkou ste povídal, že to nepude.“

Beam pokrčil rameny. „Změnil jsem názor.“

Prcek byl ohromený. Nevěřil, že se mu to povede, ale jeho pokus přinesl ovoce. „Neděláte si z Prcka náhodou prdel?“

„V žádném případě.“

„Tak to je Prcek v bezpečí.“ Zjevně se mu ulevilo.

„Tak to je Prcek v bezpečí,“ potvrdil Beam.

Ale ne na dlouho.

Nell se probudila. Terry ji líbal na ňadra. Usmála se a přitáhla si ho k sobě. Oběma rukama mu objímala hlavu a vychutnávala doteky jeho jazyka na své pravé bradavce. Leželi v Nellině posteli. Dlouho do noci pili a pak se hezky pomuchlali.

V ložnici bylo hodně světla. Všimla si, že budík ukazuje skoro půl deváté a na okamžik propadla panice, že přijde pozdě do práce. Vzápětí se uklidnila. Vzpomněla si, že se s kolegy dohodli, že si dnes přispí. Včera pracovali dlouho do večera. Až na Beama, který se brzy ráno měl na Hlavním nádraží sejít s Prckem.

Třeba jim to vyjde.

„Dneska dopoledne mám náhodou trochu času,“ řekla Terrymu.

Něco nesrozumitelně zamumlal a políbil ji na levou bradavku. Pak sjel do úžlabiny mezi ňadry, na břicho a potom ještě níž.

Najednou zvedl hlavu a posadil se.

„Co je?“ zeptala se Nell.

„Za chvíli mám nějakou schůzku,“ řekl a usmál se. „Ne že bych tu s tebou radši ještě chvilku nezůstal. Nedělali jsme to víc jak osm hodin.“

„Tak to musíme rychle napravit,“ řekla Nell, popadla ho za paži a stáhla ho zpátky k sobě.

Terry se z jejího sevření snadno vymanil a vstal. „Ale já vážně musím letět. V jedny restauraci na Amsterdamský se rozbila lednička a já jsem slíbil, že jim ji opravím, než se v ní všechno zkazí.“

„Já jsem tě musela nahánět celou věčnost, než ses obtěžoval přijít na tu klimatizaci, takže teď jsi na chvíli jenom můj,“ prohlásila Nell.

„Klidně i na dýl,“ řekl Terry. „Ale dneska ráno sebou fakt musím hodit. Slíbil jsem to. A ty víš, že sliby dodržuju.“

„Vážně?“

Hleděla na jeho atletické, svalnaté tělo. Šel se do koupelny osprchovat. Nell Terryho strašně ráda pozorovala při chůzi. Něčím jí připomínal kočku, jako by si nevědomě vychutnával prostý pohyb.

Za tři minuty byl osprchovaný. Rychle si oblékl košili s krátkým rukávem, skočil do džínsů a obul si sportovní boty.

„Musím se ještě stavit doma pro nářadí,“ řekl, přistoupil k posteli a políbil ji. Najednou byl pryč. Zanechal po sobě teplo svého úsměvu, vůni mýdla a pár kapek vody, které mu skanuly z vlasů na Nellin polštář.

Ještě před chvílí tu stál, a teď je pryč.

To jsou zkrátka muži.

Nell zůstala ležet v posteli a se zavřenýma očima naslouchala cvakání stropního větráku. Zlehka si pohladila prsa a břicho. Potom si povzdechla a převalila se na bok. Před očima se jí vynořil telefon.

Zůstala ve ztichlé ložnici sama se svou touhou. Bez rozmýšlení se rozhodla, že zavolá Jacku Seligovi.

Věděla, že si s ní rád popovídá, i když ho probudí. Kdyby mu navrhla sex po telefonu, určitě by neodmítl. Nell věděla, že Jack je sice silná osobnost, ale nechá se jí ovládat, protože ji miluje. Ta představa působila jako afrodiziakum.

Když vyťukala jeho číslo, ozval se jí jenom záznamník a zdvořile ji požádal, ať zanechá vzkaz.

Nell se nechtělo nahrávat něco na automat. Teď ne.

Položila sluchátko a padla zpátky do postele.

Ať se jdou oba vycpat, pomyslela si. Nařídila budíka, aby za půl hodiny zazvonil, a zase usnula.

60

„Je to tu samej polda,“ zabručel si pro sebe Prcek.

Seděl na balkóně ve třicátém pátém patře, odkud postavičky v modrých uniformách skoro nebyly vidět. Kdyby nevěděl, že tam jsou, možná by si jich vůbec nevšiml. Také věděl, že jsou mezi nimi policisté v civilu a dům se hemží tajnými. Ten posranej Beam teda nekecal, dyž Prckovi tvrdil, že zákon je na jeho straně. Jenže Prcek stejně ví, že jeho vochrana je jim ukradená, protože chtěj hlavně dostat toho chlapa, co ho chce vodbouchnout.

Kdyby tak byrokracie fungovala rychlejc a Prcek už seděl pěkně v bezpečí za mřížema. Ty podělaný kancelářský krysy se se všim děsně serou.

Naskočila mu husí kůže. Na balkón chodil nerad, ale potřeboval vobčas vyjít ven a zkontrolovat svý takzvaný vochránce, jestli konaj svoji povinnost. Teď už je nad slunce jasný, že ten zasranej Spravedlivej vrah po Prckovi de a Prcek má větší šanci přežít, dyž má kolem sebe poldy, než dyby tam žádnej nebyl.

Co dyž ten šmejd už Prcka má na mušce? Rychle zaběhl dovnitř, zavřel za sebou prosklené dveře a zatáhl přes ně závěs.

Možná by měl brnknout tomu Beamovi, jesli by to nemoh trochu popohnat. Ouřadové a jiný prdelolezci, nakonec i soudci berou nabušený hovada, jako je Beam, vážně. Stačí, aby jim řek, ať sebou koukaj hodit.

Jenomže mu už párkrát volal a Beam mu pokaždý věšel bulíky na nos anebo se nevozval. Všichni na Prcka serou jak na placatej kámen.

V bytě bylo příjemně chladno. Interiér před slunečními paprsky chránily husté závěsy. V obýváku nebylo moc nábytku. Nejvíc místa tam zabíraly obrovské černé reproduktory. V místnosti nevisely žádné obrazy, jen na stěně u dveří byla zvětšená fotografie Zmetka na koncertě. Stál k fotografovi zády, mával rukama ve vzduchu a povzbuzoval nadšené, řvoucí publikum. Tehdy bylo úplně narváno. Kdykoli se Prcek na snímek podíval, dostal strašlivou zlost na Edii Piaf.

Průchodem do kuchyně bylo vidět několik bílých skříněk, ledničku a roh sporáku. Na polici v průchodu se kupily krabice od dovezeného jídla a několik prázdných plechovek od piva. Podobný odpad se válel i na nízkém konferenčním stolku. Další krabice a plechovky byly poházené na podlaze. Prcek z bytu nevyšel několik dnů a veškeré jídlo si nechával vozit z nedaleké restaurace s názvem Velká čínská zeď. Většinou si objednával vaječnou omeletu s hovězím, někdy s kuřetem nebo vepřovým, aby měl nějakou změnu. Nic jiného prakticky nejedl. Občas měl po ránu chuť na studenou pizzu, ale k obědu a večeři si zásadně dával omeletu. Prcek si zrovna říkal, že dnes večer by si k čínské večeři mohl objednat ještě pizzu a nechat si ji na ráno.

Podíval se na drahé hodinky, které mu před několika lety věnoval Zmetek. Za chvíli by měli přivízt jídlo. Volal jim už před dobrejma dvaceti minutama. Dycky s nim jezdí ten samej chlápek, takovej přiblblej Hispánec, co má po celým těle tetování. Policajti ho už znaj a nebudou jančit. Chlápkovi se chlupatý kolem baráku nejdřív nezamlouvali, asi se bál, že ho pumpnou vo zelenou kartu nebo co. Časem zjistil, že na něj úplně dlabou, takže se zklidnil a chodil k Prckovi rád, protože dycky dostal velký dýško.

„Viděls po cestě poldy?“ ptal se ho pokaždý Prcek.

„Je jich tu jak naděláno,“ vodpověděl dycky chlápek s úsměvem. Prcek se hned cítil líp, dyž věděl, že má kolem sebe kvanta kámošů v modrejch uniformách.

Chlápek mu pak podal jídlo a Prcek mu za to šoup tři desetidolarovky, i dyž účet byl pokaždý na vosumnáct babek. Chlápek dycky řek „Gracias“ a zazubil se. Prcek se na něj taky usmál, protože byl rád, že vůbec vidí ňákýho člověka. Dycky měl rád lidi a strašně rád mezi ně chodil.

Vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku a jako obvykle z ní vylovil třicet dolarů. Přeložil je napůl a zastrčil je do náprsní kapsy košile, aby je měl pro poslíčka připravené. Peněženku vrátil do kapsy.

Srdce mu prudce bušilo. Stál na místě a zhluboka dýchal. Tohle ho fakt dostává, dyž ví, že na něho číhá ten Spravedlivej zmrd a chce ho voddělat. Hlídaj ho sice poldové, ale ty taky nemůžou bejt všude. Dudman měl dokonce profi bodyguarda, ale ten sráč ho stejně dostal. Dopad jak John Lennon. Jako Zmetek.

Za všechno mohla Edie. Neměl tý mrše vůbec věřit. Prcek už ví, že se děsně mejlil, ale teď už je pozdě. Ale že tehdy vypadala k sežrání, dyž za ním přišla, zvedla halenku, zazubila se a řekla mu, jestli by jí nepomoh s podprdou. Dyž se k němu votočila zádama, viděl, že ji už zapnutou má, a taky jí to řek. A vona na to, že ji nechce zapnout, ale ro-ze-pnout! A pak se na něho těma zádama nalepila a tak jako se vo něho votřela a zavrtěla přitom prdelkou.

Prcek z toho byl úplně hotovej. Ty vole! Taková baba…

Z myšlenek ho vytrhlo bzučení domácího telefonu.

Přistoupil k němu, stiskl tlačítko a zeptal se, kdo je dole.

„Velká čínská zed,“ zněla odpověď. Nebyl to recepční ani převlečený policajt, ale hlas byl Prckovi povědomý. To bude ten Hispánec.

Prcek ho pustil do domu.

Za chvilku se ozvalo klepání na dveře. Prcek myslel jenom na omeletu. Roztržitě vytáhl z kapsy košile bankovky, odsunul západku na dveřích a odjistil bezpečnostní řetěz. Dveře se otevřely.

„Dneska tu seš brzo,“ řekl.

A dostal ránu přímo mezi vytřeštěné oči.

61

„Kdo ho našel?“ zeptal se Beam.

„Chlapík, co rozváží jídlo na objednávku z restaurace kousek odsud,“ odpověděl policista v uniformě, který na místo činu dorazil jako první. Byl to vysoký, hubený muž s ošlehanou tváří a dlouhými prsty klavírního virtuosa. Beam ho už několikrát viděl a věděl, že se jmenuje Alfons. Na příjmení si nevzpomínal.

„A ten binec na podlaze, to je jídlo?“ zeptal se Beam.

„Ano, čína.“

To vysvětlovalo podivný čpavý zápach, který Beama udeřil do nosu, když vystoupil z výtahu. Kromě jídla na zemi uviděl ještě stříkance krve a kaši, která bývala Prckovým mozkem.

Když se poprvé přiblížil k otevřeným dveřím bytu, málem šlápl do rozházeného jídla. Nespouštěl oči z Prcka, který ležel na zádech hned za dveřmi a užasle zíral na strop, jako by nechápal, jak přišel k třetímu oku, které se mu černalo těsně nad kořenem nosu. Na ztuhlé hrudi mu leželo S pečlivě vystřižené z červené látky.

Chvíli před Beamem na místo dorazili technici a teď prolézali celý byt. Na chodbách byl klid. Dohlíželi na něj muži a ženy v modrých uniformách a dovolili po domě chodit výhradně nájemníkům. Vedle mosazného popelníku kousek od výtahů stála zdobená železná lavička, kterou hlídal statný policista s rukama založenýma na prsou. Na lavičce seděl zasmušilý, asi třicetiletý Hispánec v džínsech, bílé košili a ošoupaných sportovních botách. Na hlavě mu seděla bílá kšiltovka s písmeny GW. Obě paže měl potetované.

„To je ten člověk z restaurace?“ zeptal se Beam Alfonse.

„Ano. Prý se jmenuje Raymond Carerra.“

Beam se k muži přiblížil. Hispánec měl skloněnou hlavu a předstíral, že nikoho nevidí. Beam si všiml, že jeho tetování většinou zobrazuje hady a květiny. „Vy jste Raymond?“ zeptal se.

Carerra se sklopenou hlavou přikývl. Vypadal, jako by ho bolelo břicho. Beam mu ukázal odznak a sdělil mu, že je od policie.

„Už jsem pověděl, co se stalo,“ řekl Carerra s lehkým přízvukem.

„Určitě koukáte na televizi, Raymonde, takže víte, že to potřebuju slyšet ještě jednou.“

„Jenom jsem přišel jako vždycky a přinesl panu Prckovi vajíčkovou omeletu.“

„A odkud?“

„Z Velký čínský zdi kousek odsud. Pracuju tam. Pan Prcek si u nás vždycky objednával omeletu.“

„Vážně jenom to?“

„Vždycky, nic jinýho. Protože my je umíme moc dobře.“

Beam si nebyl jistý, jestli si z něj Raymond nedělá dobrý den, ale nic neřekl a vytáhl zápisník a pero. „Tak mi povězte, jak to všechno bylo, Raymonde.“

„Přijel jsem nahoru s jídlem, vystoupil z výtahu a šel po chodbě do jeho bytu. No, a tak ho našel. Dveře byly otevřený a pan Prcek tu prostě ležel. Lekl jsem se a pustil všecky krabice a pak se bál. Nejdřív jsem myslel, že kvůli tomu budou potíže a že se radši budu klidit. Ale pak jsem si uvědomil, že mě sem poslala restaurace a že po celým domě jsou poldové, co hlídají pana Prcka. Tak jak bych asi utekl?“

Raymond se na Beama podíval, jako by čekal, že mu jeho otázku zodpoví. Beam jenom pokrčil rameny.

„Tak jsem si řekl, že se vrátím dolů, najdu policajta a povím mu, co jsem tu našel. A vezmu ho nahoru.“

„A kterého policajta jste sehnal?“

„Tamtoho,“ ukázal Raymond na Alfonse.

„Měl už v té době pan Prcek na prsou to písmeno?“

„Ano. Všechno bylo úplně stejný jako teď. Úplně přesně.“

„V pravé ruce má několik desetidolarovek.“

„To je za jídlo a dýško pro mě. Pan Prcek vždycky dával stejnou částku. Byl štědrej.“

„Než jste vešel do recepce, ohlásil jste se mu přes domácí telefon?“

„Ano. Taky jsem pozdravil recepčního. Povídal, ať zazvoním, aby nemusel volat nahoru a ohlásit mě. Někdy se to tak dělá.“

Beama to překvapilo. Recepční byl policista v převleku.

„Nebyl tu nový?“

„Ale vůbec ne. Měl službu poslední tři noci. Ale předtím jsem ho neviděl, a to sem chodím už dva roky. Tady se recepční dost střídaj. Nájemníkům asi na každým něco vždycky začne vadit.“

Takže policajta převlečeného za recepčního znal a nebál se.

Beam ukázal na jídlo rozházené kolem Prckových dveří. „Když jste všechno upustil, vysypala se na koberec omeleta. Povězte mi, co je v té menší krabičce, která i po pádu zůstala zavřená?“

„Koláček pro štěstí,“ odpověděl Raymond. „Asi jsem ho panu Prckovi měl donýst dřív než to ostatní.“

Beam si řekl, že Raymond nijak hrozně otřesený nebude, když si i v takové situaci zachoval smysl pro humor. „A neviděl jste v recepci nějakého člověka, který mohl zaslechnout, proč jdete dovnitř a kam jedete?“

„Nikdo tam nebyl. A do interkomu jsem neřekl, kam jedu, jenom že jsem z Velký čínský zdi.“

„Nebyl někdo ve výtahu?“

„Ne.“

„Na chodbě jste taky nikoho nepotkal?“

„Nikoho. A když jsem nastoupil do výtahu, taky nikoho. První, koho jsem viděl, byl pan Prcek… Takhle.“

Beam si udělal pár poznámek, schoval notes a pero zastrčil zpátky do kapsy.

„Neodvedete si mě, že ne?“ zeptal se Raymond.

„Možná jenom kvůli výpovědi. Abychom ji měli na papíře, podepsanou a tak. Aby byla oficiální.“ A abychom zjistili, jestli si neprotiřečíte.

„To jako že to budu muset přeříkat ještě jednou?“ zeptal se Raymond.

„Přesně tak.“

„Můžu si na chvíli půjčit ty vaše zápisky?“

Beam se usmál. Raymond byl bystrý.

■■■

Vlastně to bylo jednoduché, pomyslel si Spravedlivý vrah. Seděl v taxíku, který se hnal nocí ozářenou barevnými neony. Stačilo počkat, až z čínské restaurace dorazí Prckovo jídlo a pak se k jeho bytu dostat dřív než zaměstnanec restaurace. Prcek, který se už nemohl dočkat večeře, ale se smrtí nepočítal, promptně otevřel a dostal to, co si zasloužil.

Spravedlivou odplatu.

Všechno šlo přesně podle plánu. Policejní psycholožce, jež o něm v médiích vykládala samé lži, ukázal, že se zase pořádně spletla. Spravedlivý se neužírá. Vraždy – vlastně popravy, které provedl, ho nijak netíží. Proč by také měly? Jenom napravil pár neodpustitelných chyb, které napáchali představitelé města.

Ti, již zemřeli jeho rukou, si smrt zasloužili.

S výjimkou Richarda Simmse, Zmetka. Ubohého sociopata, který se domníval, že má talent.

Nezasloužil si zemřít mladý.

Kruci! U zločinu jc přece nejdůležitější motiv. A ten je ryzí.

Že šílí? Možná Beam a jeho honáci, ale Spravedlivý ani náhodou. Veřejné mínění je přece jasně na jeho straně. Stačí se podívat na průzkumy. Lidé chtějí, aby ve městě zavládl klid, pořádek a spravedlnost. Spravedlnost. Lidé…

Taxík nadskočil na dírách ve vozovce a na okamžik se nad ni vznesl. Dopadl zpátky tak prudce, až se řidiči sklopilo stínidlo proti slunci. Spravedlivému zacvakaly zuby.

Kousl se do jazyka a málem spadl ze sedadla.

Ježíšikriste! Člověk, který zodpovídá za stav vozovek, by si zasloužil kulku do hlavy!

62

Beam na druhém konci chodby zaznamenal pohyb. Blížily se k němu tři postavy. Nell, Looper a da Vinci.

„Vyrušil jsem je od pilné práce,“ řekl da Vinci.

Když dorazili k Prckovu domu, Beam své detektivy instruoval, aby vyslechli recepčního a ostatní policisty v budově a okolí. Třeba některý z nich v době vraždy zpozoroval něco podezřelého.

„Jeli jsme spolu výtahem,“ vysvětlil mu da Vinci. Bylo na něm vidět, že ho Prckova smrt zasáhla. Určitě na Beama nebude nijak milý za to, že ho přemluvil, aby mrňouse použil jako návnadu. Viditelně v sobě dusil vztek a pocit zmaru. Na jindy hladké, opálené tváři mu naskočily rudé skvrny.

Nell chtěla něco říct, ale da Vinci ji jediným pohybem ruky zarazil.

„Nejdřív se na ten průšvih chci podívat, než mi začnete něco vykládat,“ řekl.

Opatrně došel ke dveřím, aby nešlápl do rozsypaného jídla, a podíval se na tělo. Potom nakoukl do bytu, kde se činili technici.

„Nechával si nosit jídlo?“ zeptal se Beama.

Beam přikývl. „Z čínské restaurace nedaleko odsud. Chlapík, co ho přivezl, je tamhle,“ kývl hlavou směrem k přepadlému Raymondovi, který trpělivě čekal na lavičce. „Přijel jako vždycky. Rozdíl je jen v tom, že když dorazil, dveře byly otevřené a Prcek tu ležel tak, jak ho vidíte.“

„Zburcoval policajty?“

„Jo. Jmenuje se Raymond Carerra. Sjel dolů výtahem a oznámil to tamhle Alfonsovi.“

„Alfons je správný chlap,“ prohodil da Vinci a zabodl oči do Beama. Nell s Looperem ignoroval. „Tohle se nemělo stát. Anebo tu nemělo ležet jen jedno tělo, ale dvě – Prckovo a Spravedlivého vraha.“

Beam nevěděl, co by odpověděl, a tak mlčel.

„Je tady děsný smrad,“ ozval se Looper. „Nebude nikomu vadit, když si zapálím?“

„Bude to vadit úplně všem v tomhle městě. Včetně starosty,“ řekl da Vinci.

Nell k Looperovi vyslala varovný pohled a usmála se, aby ho trochu zmírnila.

„Tak co tomu všemu říkáte?“ zeptal se da Vinci Beama, rozmáchl se a ukázal na místo činu.

„Vrah si nějak zjistil, že Prcek si nechává nosit jídlo. Buď Raymonda předběhl, anebo byl v budově ještě předtím, než přišel. Věděl, že Prcek na večeři čeká a otevře, protože se mu Raymond ohlásil přes domácí telefon. A najednou bum! Vrah k jeho dveřím dorazil dřív než chlapík s jídlem. Určitě měl na pistoli tlumič, protože nikdo v tomhle patře, nahoře ani dole, žádný výstřel neslyšel.“

„Podle rány to vypadá na dvaatřicítku,“ řekl da Vinci a podíval se na Prcka.

„To by mohlo být,“ souhlasil Beam. „Když Prcka zastřelil, musel se rychle ztratit, aby byl pryč dřív, než se po domě roznese, že se tu stala vražda. Nejspíš jel výtahem dolů, zrovna když chlapík s jídlem jel druhým nahoru. Na útěk z budovy měl jen pár minut.“

„Anebo se taky mohl vrátit do některého bytu tady na patře nebo jinde v domě.“

„To už prověřujeme,“ řekl Beam. „Rozeslal jsem všude lidi, aby se poptali. Osobně mi připadá pravděpodobnější, že vrah už je někde za horami. Takhle to bylo zatím pokaždé.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil da Vinci. Podíval se na Nell s Looperem, kteří vedle nich mlčky stáli, protože respektovali, že spolu mluví dvě vyšší šarže. „To jsem zvědavý, s čím se vytasí tihle dva klauni,“ prohodil da Vinci ironicky.

Beam doufal, že aspoň jeden z jeho detektivů bude něco mít. Prckova smrt zatím dokonale zapadala mezi vrahovy čistě provedené kousky. Až se veřejnost dozví, že se mu povedlo lstí uniknout hordě policistů, kteří se domnívali, že ho mají v pasti, bude v něm vidět ještě většího hrdinu než dosud. Zvláštní, jak moc lidé milují antihrdiny, i když jsou nebezpeční.

„Recepční byl náš člověk v převleku,“ řekla Nell. „Raymonda tu už párkrát viděl. Znal ho, takže ho nechal, aby se ohlásil přes interkom a rovnou jel nahoru.“

„Tou dobou už vrah musel být na cestě k Prckovi,“ řekl da Vinci.

„Otázkou zůstává, jak věděl, že mu mají přivézt jídlo,“ podotkl Beam.

„Třeba si to zjistil v té restauraci,“ odpověděl da Vinci. „Věděl, že si ho tam Prcek objednává. Mohl tam vysedávat, dokud nezaslechl, že je hotové. Vyzbrojil se a vyrazil z restaurace ještě před Raymondem.“

„Jenže do Prckova domu deset minut před Raymondovým příchodem vůbec nikdo nevešel,“ řekl Looper.

„To vám řekl recepční?“

„Ano. Náš člověk a jeho kolega.“

„Kolega?“ zeptal se Beam.

„Recepční z protějšího domu. Představte si, že se jmenuje Dorchester. Viděl Raymonda vejít dovnitř. A pak viděl policajta v uniformě, jak z domu odchází chvíli potom, co zastřelili Prcka.“

Beama přepadl nepříjemný pocit.

Vyšetřování vraždy zkrátka nikdy neprobíhá hladce.

„Ten Dorchester není žádný pitomec,“ pokračoval Looper. „Povídal, že si za posledních pár dnů zvykl kolem protějšího domu vídat policajty, takže by mu tenhle nepřišel nijak divný, kdyby ovšem nevycházel ven, zrovna když většina ostatních poldů šla dovnitř. Dorchester říkal, že se jich tam cpaly desítky.“

„Tak to muselo být zrovna tehdy, když Raymond spustil poplach,“ řekl da Vinci.

Beam se podíval na Loopera. „Chcete říct, že Dorchester si toho policajta zapamatoval, protože odcházel, když všichni ostatní šli dovnitř?“

„Kvůli tomu ne. Povídal, že byl oblečený jinak než ostatní. Nejdřív nedokázal říct, v čem byl ten rozdíl, ale pak mu to sepnulo. Dneska je horko a ten policajt měl jako jediný bundu. Prý byla široká a měla modrou nebo černou barvu.“

„Takže byla dost velká, aby se pod ní dala schovat pistole s tlumičem,“ poznamenal da Vinci.

„Dorchester mi navíc řekl, že měl i trochu jinou čepici. Taky přesně nevěděl, v čem byla jiná. Prý mu pořádně neseděla na hlavě nebo co, ale víc jsem z něj nedostal.“

„Ale viděl policajta v uniformě?“ zeptal se da Vinci.

„Stoprocentně,“ potvrdil Looper. „Tím si byl naprosto jistý.“

„Všiml si kromě té uniformy ještě něčeho jiného? Nedal vám třeba bližší popis?“

„Ano. Průměrně vysoký, ani tlustý, ani tenký.“

Da Vinci si zklamaně odfrkl, jako by všichni vrazi byli bud obři, nebo trpaslíci a tenhle byl jakousi nevydařenou výjimkou.

„Nic víc?“ zeptal se Beam.

„Obávám se, že ne.“

„Ta uniforma mohl být jenom převlek,“ řekla Nell.

„No, v to doufám,“ prohlásil da Vinci. Podíval se na Prcka s čistým průstřelem hlavy a bezmocně zakroutil hlavou. „Ten šílenec pracuje neskutečně čistě, nikdy po něm nic nenajdeme.“

„Ani bych neřekl,“ odporoval Beam. „Víme, jakým způsobem obalamutil recepčního, aby se dostal k Prckovi. A taky to, že se dokázal vmísit do davu a nenápadně utéct. Možná se ke Zmetkovi a některým dalším obětem taky dostal převlečený za policajta.“

„Možné to je,“ řekl da Vinci, „ale takhle ho viděl jediný člověk, a to ještě z protější strany ulice. Vlastně si nemůžeme být jistí, jestli to opravdu byla policejní uniforma.“

„I tak máme aspoň něco,“ řekl Beam. „Projdeme obchody s maškarními kostýmy, secondhandy a pokusíme se zjistit, jestli za posledních několik měsíců někdo neprodal nebo si nepůjčil policejní uniformu.“

„A co když to je policajt?“ namítla Nell.

„O tom budeme uvažovat, až projdeme obchody a půjčovny,“ řekl Beam.

„Nell má pravdu,“ poznamenal da Vinci. „Je to sice příšerná představa, ale Spravedlivý vrah by docela dobře mohl být policajt. Není to tak úplně přitažené za vlasy. Na policii dělá dost lidí, kterým je současný městský soudní systém proti srstí.“

„Zeptejte se Helen, jestli si vzpomene na nějaký případ, kdy by sériovým vrahem byl člověk od policie,“ navrhl Beam.

„Dobře,“ řekl da Vinci,

Zeptejte se Helen, jestli je všechno opravdu poprvé, pomyslela si Nell.

63

„Už se nemůže dočkat, až ho chytíte,“ řekla Helen.

Stála vedle fotografie zdiskreditovaného policejního komisaře, který takové nutkání rozhodně nepociťoval. Také nevraždil ve velkém. Vlastně byl tak trochu hrdina, protože dokázal hodně dlouho unikat před spravedlností.

Seděli v da Vinciho kanceláři. Bylo tam příliš teplo a vzduch nepříjemně čpěl potem a zoufalstvím. Podobnou atmosféru si Beam obvykle spojoval s místnostmi, kde se vedly výslechy. Da Vinci seděl za psacím stolem, Beam s Nell naproti němu a Looper stál vedle Helen. V prstech žmoulal knoflík kapsy na košili, ve které kdysi nosíval krabičku cigaret.

„Minulý týden jste nám tvrdila, že si přestává dávat pozor,“ řekl da Vinci Helen, „a přitom nás dokázal převézt a dostal Prcka.“

„Jeho dušička ať odpočívá v pokoji,“ prohodila sarkasticky Nell.

Da Vinci po ní šlehl pohledem. „To nebylo moc srandovní, Nell.“

Nell souhlasně přikývla.

„Brzy pocítí nutkání zabíjet,“ řekla Helen. „Už je na tom závislý. Bude to potřebovat pořád častěji.“

Da Vinci předstíral, že si kapesníkem otírá obličej, a udělal bolestnou grimasu. „Rozklad osobnosti, závislost na vraždění, tlak okolí. Až doted jste měla v mnoha ohledech pravdu, Helen, ale já o něm mám trochu jinou představu. Podle mého vraždí jenom ty, které považuje za zloduchy, protože nějakým způsobem porušili zákon anebo to umožnili jiným.“

„Takových je plno,“ zdůraznil Beam.

„Může zabíjet, kdykoli ho to napadne,“ řekla Helen. „Teď už to nedělá jenom kvůli spravedlnosti. Možná si to ani neuvědomuje, ale už se nemstí za domnělé špatnosti. Vraždí, protože mu to dělá dobře.“

„Protože ho to sexuálně vzrušuje, jako všechny tyhle typy,“ řekl Looper.

„Přesně tak. Vzrušuje ho to. Už se dostal do fáze, kdy si to bude muset přiznat,“ doplnila Helen.

„Pokuste se odhadnout, kdo by mohl být další obětí,“ řekl Beam.

Helen se zatvářila zamyšleně, založila si ruce pod miniaturní ňadra, typická pro vysoké ženy, a zadívala se na zem. „Jakmile se podezřelý přestane kontrolovat, je mnohem těžší odhadnout, koho si vybere. Může mu trvat hodně dlouho, než si přizná pravdu. Je to bolestný proces. Dostal se do fáze, kdy se jeho vlastní zvrácená logika zásadně mění a on si vytváří úplně odlišnou představu o sobě samém. Nedokáže ji popřít. Jemu samotnému se vůbec nelíbí. Proto by konečně mohl udělat chybu.“

„Myslíte, že půjde po nějaké významné osobnosti?“ zeptal se Looper.

„Možná,“ odpověděla Helen. „Domnívá se, že publikum ho zbožňuje.“

„A taky je to pravda,“ vložil se do hovoru da Vinci. „Jen si přečtěte úvodník v dnešních Timesech. Padesát šest procent čtenářů Spravedlivého vraha považuje za hrdinu. Sedmdesát procent žádá propuštění Adelaidy Starrové.“

„Chtějí víc soudů, kvalitnější porotce nebo víc soudců?“ zeptal se Beam.

„Na to se jich v průzkumu neptali.“

„A co si myslí o policii?“

„To radši nechtějte vědět.“

„Zatracená práce,“ řekl Looper.

Všichni se na něho podívali.

„Dal bych si cigáro,“ řekl.

„A navíc se nám ještě nepovedlo vypátrat ten kostým policajta,“ řekl da Vinci.

„Děláme na tom teprve čtyři dny,“ bránil se Beam. „Už jsme prošli většinu půjčoven maškarních převleků. Teď začínáme pátrat u prodejců SM.“

„Čeho?“

„Sadomaso pomůcek,“ vysvětlil da Vincimu Looper. Nepřestával si hrát s kapsou košile.

„Lidi, co vyznávají tenhle styl, policejní uniformy někdy používají při… sexuálních hrátkách,“ řekla Nell.

Da Vinci na ni zažíral. „Kam na ty sprosťárny chodíte, Nell?“

„Čtu noviny, časopisy, knížky.“

„To děláme všichni,“ podotkl Looper.

Nell ho probodla pohledem. Díky.

„Pak je tu ještě jedna možnost, a to, že ta uniforma je pravá a Spravedlivý vrah je policista,“ řekla Helen.

„Toho se děsí celá stanice,“ dodal Beam a obrátil se k ní. „Zapadá perverzní policajt do vaší teorie?“

„Docela ano. Může si vybíjet frustraci z marnosti policejní práce.“

„Bodejť by ne,“ poznamenal Looper.

„Když soud propustí na svobodu dalšího zločince, taky někdy mívám pocit, že bych někoho nejradši zabil. Ale nedovedu si představit, že by to dělal skutečný policajt,“ řekl da Vinci.

„Policajt to nejspíš není, ale možná, že o té možnosti časem budeme muset začít uvažovat,“ řekl Beam.

„Tak to bude na stanici veselo,“ podotkl da Vinci.

„Možná, že při interním vyšetřování vyplynou na povrch další věci a leckomu zničí slibně rozjetou kariéru.“

„Oba jsme toho už byli svědky,“ řekl da Vinci a poposedl si kupředu. „Ale tak daleko jsme se zatím nedostali. Toho Spravedlivého hajzla musíme dostat dřív, než si začneme vzájemně jít po krku. Jinak to mezi námi nadělá hroznou paseku a nikomu to nic nepřinese.“

„Až na Adelaidu Starrovou,“ připomněla mu Helen.

Da Vinci se chytil za krk, jako by se nemohl nadechnout. „Zatím zůstaňte u toho kostýmu,“ řekl Beamovi přiškrceně. „Považujte ho za převlek, ne za skutečnou policejní uniformu.“

„Stejně ještě musíme prověřit plno firem,“ ozval se Looper.

Da Vinci přikývl. „Já vím, ty SM prodejny.“

„Existuje ještě jedna možnost,“ řekla Nell. Da Vinciho jí bylo líto, protože vyšetřování ho mohlo stát kariéru. Díval se na ni jako pes, kterého pán nejdřív zbil a pak mu dal pamlsek.

„A jaká?“

„Mohl by to být divadelní kostým,“ odpověděla Nell.

Da Vinciho její odpověď zklamala. Zhroutil se zpátky do kancelářského křesla. Naděje v Nellině hlase mu náladu nezvedla.

„Ještě něco?“ zeptal se da Vinciho Beam. Chtěl se vrhnout do práce.

„Už nic,“ odpověděl da Vinci. „Divadelní kostým…,“ zabručel si pod vousy.

Když detektivové opouštěli kancelář, popřál jim: „Zlomte vaz.“

„Jiné policejní uniformy nemáte?“ zeptala se Nell.

Muž za pultem obchodu Drsné hrátky v East Village řekl: „K dámským máme kozačky na jehlách.“

„Jasně,“ řekla Nell. „Když jsem do práce chodila v uniformě, nic jiného jsem k ní nenosila.“

„To ovšem muselo být něco.“ Usmál se a řekl, že se jmenuje Erbal.

„Nepíše se to náhodou s H?“ zeptala se Nell.

„Píše, ale vyslovuje se to bez něj, jako za mojí babičky.“

Herbal byl vysokánský, příšerně hubený třicátník. Měl souměrné rysy, vystouplé lícní kosti a na bradě černé strniště, z něhož si snažil vypěstovat bradku. Kdyby trochu přibral, možná by vypadal k světu.

Nell ukázala na vystavené uniformy. Podobaly se těm, které nosila newyorská policie. „Ten hákový kříž je na všech košilích a čepicích?“ zeptala se.

„Vedeme trochu rozpustilejší kostýmy.“

„To vidím.“ Nell přelétla očima po kožených oblečcích, vibrátorech a dalších pomůckách vystavených na přepážce za pultem.

„Možná je to jedno, ale nepřipadáte mi zrovna jako fašistka,“ řekl Herbal.

„Potřebuju jména lidí, kteří si u vás za posledních několik měsíců koupili nebo půjčili policejní uniformu.“

„Jistě chápete, že v zařízení tohoto typu velice neradi vyzrazujeme jména klientů.“

„A vy jistě chápete, že my zařízení tohoto typu můžeme okamžitě nechat zavřít.“

„Vy jste ale dominantní.“

„A dokonce vás můžu spoutat.“

„U nás se nic nepůjčuje, my jenom prodáváme. Po pravdě řečeno, kostým Zlého policajta už nějak nefrčí. Ale vy byste v uniformě vypadala skvěle. Upravil bych vám ji, aby byla těsně na tělo.“

„Díky, ale já si drsných věcí užiju dost v práci.“

„Ono je to dost o mentalitě.“

„To máte pravdu.“

Herbal se omluvil a zmizel za zástěnou, která oddělovala prodejnu od skladu. Nellinu pozornost nepřestával poutat vibrátor s gumovými výčnělky, které se hýbaly nezávisle na něm. Stál sedmdesát pět dolarů a vypadal, že leccos umí.

Herbal se za chvíli vrátil s kusem papíru a žlutým špačkem tužky, který si zastrčil za ucho, jak to dělávali reportéři ve starých filmech.

„Za poslední tři měsíce jsme prodali jenom dva Zlé policajty,“ řekl. „Koupili je tu dva lidi – mužský a ženská. Tady jsou jejich jména a adresy. Bydlí kousek odsud, jak vidíte.“

„Znáte je?“

„Osobně ne, ale ta ženská párkrát prošla kolem. Chlapík sem občas zajde a něco si koupí.“

„A co?“

„Většinou časopisy. Někdy i knížku,“ ukázal Herbal na polici plnou tiskovin a knih.

„Co v nich je?“

„Svazování, trestání, SM a tak.“

„A vždycky je v nich dominantní muž?“

„Ano.“

„Co ta žena?“

„Nevím, čemu dává přednost. Koupila si uniformu a od té doby jsem ji tu neviděl. Jinak ji jenom potkávám na ulici.“ Herbal se kousl do spodního rtu. „Vyšetřovatelko…“

Nell čekala, co z něj vypadne.

„Budu moc rád, když si necháte pro sebe, kde jste přišla k jejich jménům a jak víte, že si koupili ty uniformy.“

„Pokusím se to utajit, Herbale, ale bude dost záležet na vývoji pátrání.“

Úlevně se usmál. „Kdybyste něco potřebovala…“ Pravou rukou ukázal na vystavené zboží.

„Možná tamhleten vibrátor,“ řekla Nell. „Ten dlouhý, co vypadá, jako by měl bradavice. Je voděodolný?“

„No, paní vyšetřovatelko!“

Nell se zasmála, poděkovala Herbalovi za spolupráci a vyrazila ke dveřím.

„A nezapomeňte na přísné utajení,“ připomenul jí.

„Pokud budu muset udat zdroj informací, řeknu jim, že jsem to z vás dostala násilím,“ řekla Nell.

„Paní vyšetřovatelko!“

Nell si pomyslela, že dělat v New Yorku policajta je někdy legrace.

64

Looper odhadoval, že do oběda stihne zajít ještě do jedné půjčovny. Výpravná kostymérka měla být firma se specializací na divadelní rekvizity a kostýmy. Nacházela se v Tribeca nedaleko řecké restaurace, kde dělali fantastickou baklavu. Loopera dokázala uspokojit skoro stejně jako cigareta.

Podnik měl dost nenápadný vchod. Samotná budova také nevypadala nijak výjimečně. Byl to starý pětipatrový dům kousek od Broadwaye. Uvnitř bylo tepleji než venku. Vlastně tam bylo vedro jako v peci. Looper si zmuchlaným kapesníkem otřel pot z obličeje.

Musel se vydrápat po úzkých schodech k bývalému nákladnímu výtahu a vyjet jím do nejvyššího patra.

Když z výtahu vystoupil, uviděl ve slunečním světle neuvěřitelnou změť předmětů. Ve skladu bylo o něco chladněji, protože ze stropu viselo několik odvětrávacích rour. Looperovi se naskytl pohled na různé kusy nábytku, brnění, dlouhé řady ozdobných lustrů a skříňky se štrasovými šperky. Stály tu regály plné pušek, pistolí a středověkých zbraní. Vedle starého auta trůnila veslice. Byla tu celá schodiště, která nikam nevedla, bílý laťkový plot a nekonečné tyče s oblečením. Mezi kostýmy viselo i několik uniforem.

Looper do půjčovny dopředu zavolal, že přijde, ale nikdo ho tu nečekal. Potom se za umělými rostlinami objevila štíhlá šedovlasá žena a s úsměvem k němu napřáhla ruku. „Vy jste detektiv Looper, viďte?“ řekla na uvítanou.

Looper jí potřásl rukou a dával přitom pozor, aby ji nestiskl příliš silně. Ženě bylo něco přes sedmdesát a podle všeho kdysi bývala krásná. „Laverna Blisnerová,“ představila se.

„Vsadím se, že jste bývalá herečka,“ řekl Looper.

Úsměv na její tváři se roztáhl. „Skoro jste se strefil. Byla jsem tanečnice. A teď dělám tohle,“ ukázala plavným pohybem na sklad rekvizit. Jako by tančila. „Před dvaceti lety jsme se s manželem začali věnovat divadelní výpravě. Teď mi společnost pomáhají řídit dcery. Půjčujeme divadlům rekvizity, a pokud něco zrovna nemáme, dokážeme to sehnat.“

„Nedovedu si představit, že byste něco neměly,“ řekl Looper.

„Viděl jste Šumaře na střeše?“

„Několikrát,“ zalhal Looper.

„Tu střechu jsme dodaly my.“

„To je úžasné.“

„Když jste volal, říkal jste něco o uniformách.“

„Ano. O uniformách newyorské policie.“

„Z jakého období?“

„Ze současnosti, nebo aspoň nedávné minulosti.“

„Ty máme.“

„Hned jsem si to myslel, Laverno.“ Byla úžasná. Jak asi vypadají její dcery?

Laverna odtančila k regálu s kostýmy, které se uniformám ani trochu nepodobaly. Byly to šaty jižanských krásek s krajkovými sukněmi vyztuženými obručemi. „Musím vás upozornit, že většina oděvů, co tu máme, je z druhé ruky. Do velkých představení si kostyméři všechno navrhují sami a nechávají si to šít na míru. Po derniéře nám kostýmy odprodají. A my je půjčujeme menším divadlům, která si něco takového nemůžou dovolit.“ Laverna zřejmě velice ráda všechno obšírně vysvětlovala.

„Mohla byste mi ukázat ty policejní uniformy?“ požádal ji Looper.

Usmála se a vedla ho uličkou mezi dalšími regály plnými šatstva, kolem vycpaného grizzlyho, který Loopera vyděsil, až na místo, kde viselo několik desítek modrých uniforem. Některé kousky připomínaly devatenácté století, další předválečnou éru. Ty neměly tak výrazná ramena a patřily k nim standardní osmicípé čepice, které se nosí dodnes. Byly tam i uniformy z jiných období, a to seřazené od nejstarších k nejnovějším. Poslední dvě se hodně podobaly současným policejním uniformám.

Looper je vyčlenil stranou. „Nepůjčil si v poslední době někdo jednu z těchhle dvou?“ zeptal se,

„Kdepak, už dlouho ne. Tyhle jsme koupili od kostymérky jednoho menšího divadla, ze show Lumpíci.“

„O těch jsem v životě neslyšel,“ přiznal Looper upřímně.

„Moc dlouho ji nehráli, ale byla v ní rolička policisty, který dělá pochůzky po uličce lásky.“

„Policisty? Ale ty uniformy jsou dvě.“

„Až na kritiky a diváky byli všichni přesvědčení, že se bude hrát mnohem déle,“ vysvětlila mu Laverna. „A kostýmy se musí střídat, aby se mohly dát vyčistit, jinak by si diváci v prvních řadách všimli, že nejsou čisté. Takže se od každých šatů dělají minimálně dva exempláře.“

„Chápu,“ řekl Looper a rozhlédl se. „Ale vy tu máte plno věcí jenom po jednom kuse.“

„Jejich kopie jsou bud vypůjčené, anebo máme opravdu jenom jeden kus, protože ten druhý byl poškozený. Navíc bývá celkem obvyklé, že některý herec si svůj kostým oblíbí natolik, že si ho po derniéře nechá a hraje v něm jinde anebo ho prostě má jako suvenýr. Pokud vás zajímá, jestli si v poslední době někdo nepůjčoval policejní uniformu, tak vám bohužel nepomůžu. Obávám se, že na Broadwayi po policistech velká poptávka není.“

„A když, tak jenom venku. Aby po představení před divadlem usměrňovali dopravu.“

„Tak nějak,“ řekla Laverna s úsměvem.

Pomalu se vraceli k výtahu.

„K uniformám máme úplně všechny rekvizity, výložky a odznaky,“ dodala Laverna. „Určitě by se tu našel i ten váš.“

„Začínáte mi nahánět strach, Laverno.“

„Říkám to jenom proto, že mi připadá, jako byste měl podezření, že někdo páchá zločiny převlečený za policistu.“

„To je čirá spekulace.“

„Spravedlivý vrah?“

Looper se jenom usmál.

„Lidi teď na nic jiného nemyslí,“ řekla Laverna.

„Momentálně je to náš nejslavnější vrah.“

„Mně se vůbec nelíbí, co dělá. Nevidím v něm hrdinu. A ta potvora Adelaida Starrová by si zasloužila dostat pořádně na zadek,“ prohlásila Laverna.

Looper se na ni vděčně usmál. „My to vidíme dost podobně,“ řekl.

„Taky se vám pokouším naznačit, že vydávat se za policistu není vůbec složité. V tomhle městě se dá bez problému koupit úplně všechno, co k tomu potřebujete, včetně odznaku a průkazu.“

Looper to věděl. „To jste mě moc neuklidnila,“ řekl.

„Nepřišel jste si sem přece pro útěchu.“

Usmála se na něho a stiskla tlačítko, kterým se otevíraly dveře výtahu.

Na jednom newyorském předměstí se Bradley Aimes zrovna vrátil z oběda se svým účetním. Vyběhl po schodech ke dveřím domu, kde bydlel. Hlavu měl plnou starostí. S finančním úřadem nebyly žerty. Harv mu kladl na srdce, aby se kvůli auditu tak nenervoval, nebo to s ním sekne. Jenomže Harv netušil, že některá vyúčtování služebních cest jsou kopie loňských dokladů s dovedně pozměněnými daty. Harv byl puntičkář, a kdyby to zjistil, byl by z toho úplně mimo. Ale vždyť to tak dělají všichni! Aimesovi nápad vnukl jeden chlápek, se kterým se dal do řeči na golfu v New Jersey. Povídal, že prý to dělá celé roky. Člověk si jenom musí dát pozor a nesmí použít účtenky mladší tří let.

Daňový úředník na to zatím nepřišel a Aimes Harvovi nehodlal nic vykládat, protože by všechno vykecal. Co mu povídal třeba o své ženě…

A hele! Něco mu vykukuje ze schránky. Nejspíš reklamní letáky anebo další obsílka od berňáku. Radši se podívá, co to je. Anebo by to mohl být šek. Minulý měsíc si koupil něco k počítači a měl dostat nazpátek padesát dolarů.

Prošel vestibulem s podlahou ze šestiúhlých dlaždic a zastrčil klíč do zámku mosazné schránky se svým jménem.

Vtom ho příšerně rozbolela hlava, div se mu nerozskočila.

Svět se mu rozkomíhal před očima. Úplně všechno se hýbalo.

Co je? Ranila ho mrtvice nebo co…?

Moc se nervuje kvůli tomu auditu. Harv mu přece říkal, ať to tak neprožívá. Pokusil se udělat krok, ale nešlo to. Zvláštní. Harv přece…

Tamhle je strop a tady nekonečné schody, jak se ocitl na zemi? Zvedl se vítr… je hrozně studený… Jak to, že leží v loďce?

Vždyť je mu teprve pět let. Malé děti na lodku samy nesmějí. Navíc potmě.

Looper dojedl řecký salát a chystal se pustit do baklavy, když mu najednou zazvonil mobil.

Než se usadil k jídlu, svlékl si sako a vyndal z něj telefon. Položil ho na stůl, aby ho mohl kdykoli vzít, takže se ohlásil už po druhém zazvonění.

„Looper,“ řekl. Podle čísla na displeji poznal, že mu volá Beam.

„Tady Beam, Loope. Máme další spravedlivou vraždu,“ řekl Beam a nadiktoval mu adresu ve West Side. Looper vzal do upatlané ruky tužku a napsal si ji na ubrousek. „Jméno oběti je Bradley Aimes.“ Beam to pro jistotu hláskoval.

„Není to…“

„Je,“ řekl Beam. „Ten grázl, co zabil Genelle Dixonovou.“

„Údajně.“ Looper si olízl prsty.

„Sejdeme se tam,“ řekl Beam. „Nell už je na cestě.“

Looper přivolal číšníka, aby mu baklavu zabalil s sebou.

65

Vraždy v lidech vždycky vzbuzují živý zájem. Do úzkého vestibulu Aimesova domu se jich natlačilo tolik, že se dovnitř propracovalo jen několik policistů a pár techniků. Ostatní zůstali venku a směrovali odchozí nájemníky k suterénnímu východu, který obvykle používal jenom správce. Z několika oken nad vchodem se vykláněli lidé a mlčky sledovali dění pod sebou.

Beam vytáhl odznak, ale do vestibulu jenom nakoukl. Na zakrvácené podlaze uviděl tělo Bradleyho Aimese. Ležel na zádech a nevidomýma očima zíral na schodiště. Kolem se činili technici s pinzetami, kartáčky a důkazními sáčky. Každých deset či dvanáct sekund scénu ozářil blesk fotoaparátu. Vedle těla se hrbil kníratý patolog Minskoff. Na chvíli zvedl hlavu a uviděl Beama.

„Tak tu máme dalšího,“ řekl.

Beam se podíval na mrtvolu. V pravé ruce svírala kus červené látky. „Je to to, co myslím?“

„Řekl bych, že jo. Ještě jsem se ho nedotknul,“ odpověděl patolog.

„Má v hlavě díru po ráně z pistole?“

„Stoprocentně. Kulka mu do ní pronikla za pravým uchem.“

„Kalibr třicet dva?“

„Je to možný. Ještě jsem ji nevyndal, takže moudřejší budu až po pitvě.“

Na zemi nedaleko ruky svírající látkové S ležel mosazný klíček. „Ten je od schránky?“ zeptal se Beam a ukázal na něj.

„Na ten jsem zatím taky nesáhl,“ řekl Minskoff a obratně si hřbetem ruky upravil brýle na nose. „Ale schránka je otevřená. Připadá mi, že si sešel dolů pro poštu, ale už si ji nestihl přečíst. Všechno je ve schránce. V tý obálce by mohl bejt šek na vrácení peněz. Dneska měl šťastnej den.“

„Na patologa jsi dost všímávej.“

„Když člověk celý roky tráví čas s chlápkama, jako jsi ty, začne si všímat. Možná až moc.“ Dal se znovu do práce a Beamovi už nevěnoval pozornost.

„Máš na botách krev,“ řekl Beam a ustoupil ode dveří.

„No do háje,“ zavrčel Minskoff.

„Podíváme se po správci,“ řekl Beam Looperovi, „abychom si mohli prohlídnout Aimesův byt. Tady na to dohlídne Nell.“

Když jim správce byt odemkl, zjistili, že Aimes měl špatný vkus a neobtěžoval se s úklidem. Kromě toho kouřil. Celý byt páchl cigaretami a všude kolem byly popelníky, většinou plné popela nebo filtrů. Looper zavřel oči a slastně se zhluboka nadechl, jako by vešel do parfumérie. Na jednom okně visely rozbité žaluzie. Nábytek se vyznačoval stylovou nesourodostí. Stálo tam několik nepohodlně vyhlížejících křesel a naducaná pohovka s květinovým vzorem. Na zemi ležel orientální koberec, jehož barvy vůbec neladily s potahem pohovky. Na stěně viselo několik zarámovaných fotografií závodního koně. „Jmenuje se Tajemník,“ oznámil Looper po bližším ohledání. Mezi snímky se vyjímala barevná zvětšenina velké závodní plachetnice, která se nebezpečně nakláněla na pravý bok. Na palubě byla posádka čítající asi šest mužů. Když se Beam na fotografii podíval z blízka, objevil na ní mrtvého muže z vestibulu. Vypadal mladší.

„Tenhle grázl býval pěkně prachatý,“ poznamenal Looper. „Závodně plachtil a zabíjel holky. Jeho rodina si i po procesu byla jistá jeho vinou, takže ho vydědila.“

„Možná taky sázel na koně,“ řekl Beam a znovu se podíval na Tajemníka. „A pokoušel se tím zase zbohatnout.“

Navlékli si rukavice a dali se do prohledávání bytu. Našli proleželou neustlanou postel a šatník plný drahých, ale většinou nemoderních kusů oblečení. V zásuvce psacího stolu objevili hromadu nezaplacených účtů, upomínky a šekovou knížku s výpisy z účtu. Jeho zůstatek činil osmdesát sedm dolarů a pár centů. Šeky byly vypsané na výběr hotovosti nebo ve prospěch různých barů, restaurací a obchodů.

Beam prolistoval výpisy. „Ale, ale! Na konci každého měsíce mu na účet přišlo deset tisíc dolarů.“

„Rodina mu platila za to, že jí nechodil na oči,“ podotkl Looper. „Černá ovce.“

„Pravděpodobně.“ Beam se rozhlédl. „Ale člověk by si řekl, že za sto dvacet tisíc dolarů ročně si bude žít líp.“

„Většinu peněz nejspíš prohrál.“

Beam otevřel mělkou prostřední zásuvku stolu. Našel v ní několik poštovních známek, propisovačky a obyčejné tužky, pár útržků ze vstupenek na dostihy, rozpis baseballových zápasů a paklík ohmataných karet. Looper měl dobrý odhad.

Looper se mu podíval přes rameno. „Jestli má nějaké věřitele, tak ostrouhají. Má štěstí, že je mrtvý.“

„Nakonec skončil na dně,“ řekl Beam.

„Cože?“

„Tak dopadne většina hráčů.“

„No, já nevím. Byl jste někdy v Atlantic City? Nebo ve Vegas?“

„Byl. A pokaždé jsem tam něco nechal,“ opáčil Beam.

„Mně se jednou povedlo vyhrát devět stovek na hracím automatu. Dostal jsem do řady tři jahůdky s hubou od ucha k uchu,“ řekl Looper.

„Tak to budete brzo mít smůlu.“ Beam zaklapl zásuvku. „A teď se jdeme podívat dolů, jak je na tom Nell.“

Nell ulovila vážného mužíka s plnovousem v khaki šortkách, nátělníku a gumových pantoflích. Vypadal asi na padesát, byl středně vysoký a měl rozcuchané šedé vlasy. Navzdory značně neformálnímu oblečení působil jako profesor. Možná to dělaly obrovské brýle, které mu seděly na nose.

Stál s Nell vedle zaparkovaného policejního auta, jehož blikající maják nebylo v jasném slunečním světle skoro vidět.

„Tohle je Vasja Kolinský,“ představila ho Nell kolegům.

„To hrůza, takové násilí,“ řekl Kolinský a podíval se směrem k místu činu. Mluvil s lehkým přízvukem, který prozrazoval východoevropský původ.

„Mohl byste mým kolegům zopakovat, co jste mi řekl?“ požádala ho Nell.

„Ptáte se hezky, nebijete, tak rád,“ odpověděl s úsměvem, jako by se mu povedl vtip. „Ja zrovna hore hraju na laptopu šachy,“ ukázal na balkón ve třetím patře domu úhlopříčně přes ulici. Stály na něm květináče s rostlinami, které dokázaly skrýt obyvatele bytu před očima zvědavců. „Můj protivník z Internet šach klubu je pitomec z Vancouveru a tak pomalý, že já nudím. Tak čekám, až potáhne, stále čekám a čekám a najednou kouknu sem, na tenhle dum, a tady policajt. Už tam byl, když ja půlhodinu nazad vyšel na balkón. Něco na něm divné, jako by dělal, že kouká do parkovaných aut. No ja myslím, že ho vůbec nezajímají. Něco tam provádí, jako když něco vyhlíží anebo někoho. No a ja? Hned dostanu strach. Mám rodinu v Kyjevě. Ja neodjel za moc hezkých okolností. Tak poznám, když na policajtu něco nehraje. A na tomhle nehrálo.“

„Mohl byste to upřesnit?“ požádal ho Beam.

„Hlavně chování. Jako když myslí na víc věcí najednou. A měl na sobě bundu, když takové horko. A čepice byla divná, neseděla mu.“

„Viděl jste ho jít dovnitř?“ zeptal se Beam.

„To ne. Ale kouknu pryč a pak zase zpátky a není tam.“

„A co se stalo potom?“ vybídla ho Nell a upřeně se zadívala na Beama, jako by ho chtěla upozornit, že má našpicovat uši.

„Hnu pěšcem o dvě pole.“

„Pane Kolinský…“

„A pak slyším bum!“

„Jako když někdo vystřelí?“ zajímal se Beam.

„Možno to tak bylo. Ja moc nesledoval. Tady to hlučná ulice, samé auto, samé troubení a ty děti pořád v něco tlukou. Kouknu, že pitomec ve Vancouveru padl v past, tak jdu zase hrát šachy. Pak slyším sirény, pak ticho, ja kouknu zase ven a něco se děje. Další policajti. Houf. Hlasité povídání, lidi na sebe křičí. Tak vím, že někoho zastřelili. Ja vzpomenu na bum.“

„Pamatujete si, kolik asi bylo hodin?“

„Ne úplně. Asi půl jedné.“

„Díval jste se dál, když jste pochopil, že někoho zastřelili?“

„Ano, ja koukám, všecko vidím. Víc policajtů, ambulance. Jde sem tady ta dáma, pak vy a pak vy.“

„A zahlédl jste ještě toho policajta v bundě?“

„Ne. Byl tam jen do střelby. Potom už ne.“

„Mohl utéct suterénem,“ řekl Looper Beamovi, „cestou, kterou chodí správce.“

„To možno,“ řekl Kolínský. „Ja ho neviděl. Ja nekoukal po něm.“

„Poznal byste ho, kdybyste ho viděl znovu?“ zeptal se Beam.

„Ne. Když někdo v uniformě, tak vy vidíte uniformu, ne obličej. Byl obyčejný. Ne moc vysoký, ne moc malý, ne tlustý, ne tenký. Průměr.“

„Jakou měl barvu vlasů?“

Kolínský pokrčil rameny. „Měl čapku.“

„Nepohyboval se nějak zvláštně?“

„Jako když tam nemá co dělat. Proto ja ho taky všiml. Na to mám oko.“ Kolínský se podíval na balkón. „Králův pěšec,“ řekl.

„Co prosím?“

„Musím zpátky, dělat protitah na pitomce z Vancouveru.“

„Aha, jistě,“ řekl Beam.

Poděkoval Kolínskému za pomoc a sledoval, jak přechází ulici a mizí v domě.

„Přijde mi, že viděl policajta, který byl u Prckovy vraždy,“ řekla Nell.

„Nebo někoho, kdo mu je podobný,“ dodal Beam.

Nell s Looperem se na něho zadívali. „Měl na sobě bundu, aby zamaskoval tlumič, ale nakonec ho nepoužil,“ řekl Beam. „Rána byla slyšet až na druhou stranu ulice.“

„Mohlo jít o něco jiného,“ oponoval Looper. „Nemuselo se to vůbec týkat vraždy. Startér auta nebo někdo do něčeho třískal prknem nebo kladivem. Tou dobou tu bývá rámus.“

„Kolinský je spolehlivý svědek,“ řekla Nell. „Určitě už střelbu slyšel a pozná ji. Navíc se jeho výpověd shoduje s výpovědmi dvou nájemníků z prvního patra od Aimese. Zhruba ve stejnou dobu jako Kolinský zaslechli něco jako výstřel.“

„A zhruba v tu dobu Aimes zemřel,“ doplnil Beam.

„Co když Kolinský viděl jenom pochůzkáře?“ prohodil Looper.

„Zjistila jsem si to,“ odpověděla Nell. „Žádný z nich tu tou dobou nebyl a vůbec nikdo teď nenosí bundu.“

„A co když člověk, kterého Kolínský viděl, vůbec nebyl policajt, ale třeba doručovatel?“ nedal se Looper.

„Vyvstává kolem něj hodně otázek, že?“ řekl Beam.

„Ale aspoň máme svědka, který něco viděl a slyšel,“ pravila Nell.

„To je fakt,“ potvrdil Beam. „I když nevíme co.“

„Zatím,“ dodala Nell polohlasem.

66

V da Vinciho kanceláři o hodinu později opět padlo Kolinského jméno.

Beam, Nell a Looper se tam sešli s Helen. Beamovi připadalo, že psycholožka se v kanceláři poslední dobou vyskytuje nějak často, jako by se da Vinci čím dál víc spoléhal na její úsudek.

„Někdo vás asi viděl, jak se s Kolinským bavíte na ulici, a zjistil si, kde bydlí,“ řekl da Vinci. „Ten člověk si s novináři povídá stejně ochotně jako s policií. Před pár minutami mi volali z Postu, aby si ověřili, že podle nás je Spravedlivý vrah policajt.“ Podíval se na tři detektivy před sebou. „Měli jste s ním jít dovnitř.“

„Stejně by ho vyčenichali,“ bránil Beam Nell. „A Kolinský si prostě rád povídá, když zrovna nehraje šachy.“

„Média z toho za chvíli udělají humbuk,“ řekl da Vinci. „Vraždící policajt je skvělé sousto.“ Podíval se na Helen, která se na židli nakláněla trochu na stranu a podpírala si bradu pěstí.

„Je hodně nepravděpodobné, že by to byl policajt,“ řekla.

„Tomuhle vrahounovi je nějaká pravděpodobnost ukradená,“ řekl da Vinci. „Možná je chytřejší než všichni policajti, co se ho pokoušejí dostat.“

„Přesně to chce, abyste si myslel,“ nenechala se vyvést z míry Helen. „Snaží se, abyste byl pod tlakem.“

„Vede se mu to.“

Beamovi da Vinci pod tlakem připadal. Měl rozcuchané vlasy a zapadlé oči. Po bradě se mu táhl tenký rudý škrábanec, jako by se ráno roztřesenou rukou pořezal při holení.

„On sám se taky cítí pod tlakem,“ řekla Helen. „Vnitřním i vnějším. Za nějakou dobu si bude hrozně přát, abyste ho chytili. Možná víc než vy sami.“

„To jsou jenom psychologické kecy,“ prohlásil da Vinci.

Podle Beama nebyl daleko od pravdy. V jedné věci se však Helen možná nemýlila. „Nemáme vůbec žádnou jistotu, že vrah je opravdu policajt,“ řekl.

„Odkdy média potřebují ověřené informace?“ zeptal se da Vinci.

„Počkejte,“ vložila se do hovoru Helen. „Novináři, politici a vyšší šarže od policie začnou víc tlačit na to, aby vraždění konečně přestalo, takže bychom se možná měli připravit. Navíc nejspíš ještě uslyšíme o Adelaidě Starrové.“

„Pokud se zrovna nebude hrbit nad svojí knihou,“ poznamenal da Vinci.

„Pár úvodních kapitol už mít bude,“ řekla Helen. „A v některé z nich zdůrazní, že Spravedlivý vrah se blíží k cíli. Od smrti Zmetka s Aimesem budou potenciální vrazi vědět, že o jejich vině nebo nevině – a o případném trestu – nebude rozhodovat jenom soud.“

„To už vědí,“ podotkl da Vinci. „Blbci, co pořád melou, že teď je ve městě bezpečněji, mají pravdu. Podle posledních statistik se rapidně snížil počet násilných trestných činů, včetně vražd.“ Při těch slovech několikrát zabodl prst do papírů na stole. Normálně by se tvářil hrdě, ale teď vypadal jako šílenec. Beam se bál, aby nezačal pěnit u úst. „Jen díky Spravedlivému nemáme hlášené skoro žádné vraždy!“

„Tak to díky němu za chvíli přijdeme o práci,“ poznamenal Looper.

Da Vinci ho sjel pohledem. „Co kdybyste vypadl a dal si cigáro?“

„Nerozčilujte se tak, Andy. Využijte situace. Nezapomeňte, že vrah je nabuzený úplně stejně jako vy,“ chlácholila ho Helen.

Beam nevěřil svým uším. Andy? Slyšel dobře?

„S tím nesouhlasím,“ oponoval da Vinci. „Všechno mu hraje do ruky. Novináři, veřejnost. Nechtějí, abychom toho prevíta chytili. Jsou proti nám.“

„Bradley Aimes taky patřil k veřejnosti,“ podotkl Beam.

„Na toho kokota kašlu. Ten měl už dávno dostat injekci. Spravedlivý vrah dělá čest svému jménu. Popravuje lidi, kteří si to zaslouží.“

„A co Zmetek?“

„Zaplatil za Prckovo pochybení.“

„Pořád mi nejde z hlavy ten policajt, co se objevil na místech činu,“ ozval se Looper. „Bunda, čepice nakřivo. Třeba má prsa. Možná, že čepice je moc malá nebo mu nesedí, protože jsou pod ní schované dlouhé vlasy v drdolu.“

„Vy myslíte, že by to mohla být žena?“ zeptal se ho Beam.

Da Vinci se na Loopera pohrdavě podíval. Že by Spravedlivým vrahem mohla být žena? Nesmysl!

„Že by policistka?“ zeptala se Helen.

„Možná. Anebo civilistka v policejní uniformě.“

„To mi nepřipadá pravděpodobné,“ řekla Helen. „Ženy sériově nevraždí a policajti taky ne. Aspoň to není obvyklé.“

„Kdo mluví o obvyklém chování?“ poznamenal da Vinci.

„Je to natolik nepravděpodobné, že nemá smysl tímhle směrem pátrat,“ řekla Helen.

„Moc důkazů na to opravdu nemáme,“ připustila Nell.

Da Vinci se nehezky usmál. „Takže zde přítomné dámy se shodnou.“

„Co vy na to?“ zeptal se ho Beam.

„Helen má pravdu. A Looper jako obvykle…“

Telefon na jeho stole zazvonil. Beam byl rád, že da Vinci aspoň dá Looperovi pokoj.

„Já vím, o co jde,“ řekl da Vinci. „Tohle je jediný telefonát, který vezmu.“ Popadl sluchátko do ruky.

Několikrát do něj přitakal a řekl: „Jste si jistí?“ Potom zabručel a zavěsil.

„Další špatné zprávy?“ zeptal se ho Beam a pozorně se mu zadíval do tváře.

„Zatlačil jsem, aby si pospíšili s Aimesovou pitevní zprávou a co nejdřív mi zavolali,“ řekl da Vinci. „Což právě udělali.“

„A?“

„Příčinou smrtí byl průstřel hlavy, kulka ráže třicet osm. Neshoduje se s ostatními.“

„Do prdele,“ zabručel Looper. „Začal používat jinou zbraň.“

„Určitě se nám snaží pomoct, že, Helen?“ řekl da Vinci, svezl se do kancelářského křesla a zadíval se na desku psacího stolu.

Všichni přítomní mlčeli. Ticho houstlo.

Da Vinci po chvíli promluvil: „Je chytřejší než policajti, co po něm jdou.“

„Jednou to podělá,“ ujistila ho Nell. „A my budeme při tom.“

„Tak při tom budte, jestli víte jak a kde,“ řekl sklíčeně.

Beam kývl směrem ke dveřím a vyšel v čele svého týmu z kanceláře.

Zaslechl, jak Helen říká: „No tak, Andy.“

67

Potom, co se ledy prolomily, se k sobě chovali neuvěřitelně přirozené. Nole se líbilo Beamovo pomalé a pozorné milování. Beam se přestal cítit provinile, že se intimně stýká s jinou ženou, než je Lani.

Lani mu i přesto někdy rušila spaní, stejně jako Harry určitě vnášel neklid do Noliných snů. Oba si ale nesmírně cenili každého společně stráveného dne.

Konečně oba začali žít přítomností. Leželi vedle sebe v Nolině posteli a naslouchali, jak se New York za okny pozvolna ukládá ke spánku. Vzduch byl prosycený sexem, i když Nola na roh zrcadla pověsila vonný sáček s růžovými lístky. Beam si ještě donedávna vůni růží spojoval výhradně s pohřby. Teď mu pokaždé připomněla lásku a sex.

S Lani o své práci nikdy moc nemluvil, ale s Nolou ji dopodrobna probíral, obzvlášť pátrání po Spravedlivém vrahovi. Chtěl, aby snáz porozuměla jeho profesi a pochopila, že ji považuje za své poslání. Mohla tak pochopit i oboustranně výhodný vztah mezi policistou a jeho informátorem. Mezi Beamem a Harrym.

A teď i vztah mezi Beamem a Harryho ženou.

Nola do případu vlastně také patřila. Vmanévroval ji do něj Spravedlivý vrah, když použil její obchod, dokonce i ji samotnou, aby odvedl pozornost policie a popíchl Beama.

Nola se usmála a prstem mu přejela po nose. „Na co myslíš, Beame?“

„Na to, jak Helen povídala, že mě vrah popichuje, protože v hloubi duše vlastně chce, abych ho chytil. Čím víc popichuje, tím spíš ho dopadnu.“

Nola chvíli mlčela a pak řekla: „Zní to dost šíleně, ale asi to chápu.“

Do místnosti vletěla moucha. Nejdřív bzučela kolem postele a pak začala opakovaně nalétávat proti oknu. Milenci ji pozorovali.

„Tomu se říká frustrace,“ poznamenala Nola.

„Newyorská policie s křídly.“

„Tak jsem to nemyslela. Mluvila jsem o Spravedlivým vrahovi. Chce zabíjet, ale přitom potřebuje zastavit. Chce zůstat v anonymitě, ale taky se proslavit. Nemá ničeho dost. Stoupá mu přitom adrenalin.“

„Takhle nějak to vidí i Helen.“

„A ty na ni pořád víc spoléháš, jak se zdá.“

„To kvůli da Vincimu.“

„Jak to?“

„Taky je frustrovanej,“ řekl Beam. „Přesně jako ta moucha a my ostatní, jenom o trochu víc.“

„Třeba se bojí, že si vrah přestane hrát a půjde po někom z vás.“

„Helen tvrdí, že to není pravděpodobný, protože pro nás vlastně žije. Akorát ona na to má takovou francouzskou frázi, víš?“

„Raison d’etre,“ řekla Nola.

„Moc hezký,“ pravil Beam upřímně. „Povídala, že v nás vidí symboly systému, proti kterýmu rebeluje, takže nás potřebuje živý.“

„Jako symboly.“

„Přesně tak.“

„Ale pak jsou tu ještě jiný symboly, jako třeba Adelaida Starrová.“

„Tu taky potřebuje živou,“ řekl Beam. „Prakticky se stala jeho největším trumfem. Helen tvrdí, že Adelaida znásobuje jeho popularitu a přiživuje jeho chorobný představy. Navíc je tak roztomilá, že by ji nedokázal zabít.“

„Co když se Helen se vším tím symbolismem plete?“ řekla Nola. „Bez ohledu na to, jakej jazyk k tomu používá.“

„S tím by da Vinci nesouhlasil. Někdy se tváří, že jí nevěří, ale ve skutečnosti na ni dost dá. Má na něj pořád větší vliv.“

„Myslíš, že se do sebe zamilovali?“

„Možná,“ odpověděl Beam.

Druhý den Beam zašel s Cassií na oběd do nově otevřené restaurace Mambo. Nacházela se nedaleko obrovské sportovní haly v obchodní čtvrti. V této části města už vyrostlo plno nových firem a další se pořád stavěly. New York se energicky probíral z hrůz jedenáctého září. Město, které nikdy nespí a zásadně se nevzdává. Město, které si líže rány.

U vchodu do restaurace z každé strany stála umělá palma v květináči. Na stěnách uvnitř byly namalované siluety tanečních párů v životní velikosti. Jejich tanec Beamovi připomínal spíš tango než mambo. Stály tu další palmy a velké množství kapradin. Atmosféru dokreslovala nevtíravá hudba podobná sambě.

Jídlo nepocházelo z Latinské Ameriky, ačkoli jídelní lístek byl ve španělštině. Nechutnalo špatně, ale Beam dával přednost Cassiiným večeřím. Kromě toho nevěděl, jestli se na jih od Spojených států opravdu jí irské brambory.

„Docela dlouho jsme se neviděli,“ řekla Cassie.

„Jak jistě víš, celý dny až do večera pracuju.“

S Nolou. Nechává si ujít Cassiino kuchařské umění, aby mohl být s Nolou. Zmítá se mezi dvěma věcmi, které mají pro muže zásadní význam – mezi jídlem a ženou. Beam věděl, že kdyby Cassie nebo Nola mohly nahlédnout do jeho myšlenek, tělesnému trestu by se nevyhnul.

„Je v tom Nola, vid?“ řekla Cassie a zakousla se do čehosi, co se tvářilo jako latinskoamerická delikatesa.

Beam se začervenal. Už zapomněl, jak nadpřirozeně bystrá jeho sestra dovede být. Omračovala ho tím už od dětství.

„Odpustila mi,“ řekl.

„Bezva,“ poznamenala Cassie a s úsměvem si strčila sousto do úst. Jako by si Nolino odpuštění dokázala do detailu představit.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ zajímala se. Když viděla, že Beama náhlou otázkou zaskočila, dodala: „Myslela jsem, že uvítáš změnu tématu.“

Beam se zasmál. „Ty by ses měla živit jako hráčka pokeru.“

„To by mě nebavilo.“

Informoval ji, co je nového v honbě za Spravedlivým vrahem. Cassie mu pozorně naslouchala. Zaujetí v její tváři vystřídala starost.

„Takže Looper si myslí, že ty vraždy by mohla mít na svědomí žena,“ řekla. „Netušila jsem, že má tak originální nápady.“

„Až moc. Všichni si myslíme, že je úplně vedle,“ řekl Beam.

„Tobě nepřipadá možný, aby vraždila ženská?“

„Co by ne, možný je všechno. Ale podle toho, co o sériových vrazích víme, je to vysoce nepravděpodobný. Jak to vidíš ty?“

„Stejně jako vy,“ řekla Cassie. „Podle mě Spravedlivej vrah není žena.“

„To jsem rád, že aspoň někdo sdílí múj názor,“ poznamenal Beam.

„Nebo ho minimálně podporuje.“

Beam si vzpomněl, jak sestra v dětství vyhrála skoro každou hru, do které se zapojila. S železnou pravidelností vítězila nad vrstevníky v dámě, dokázala odhadnout, která upocená pěstička svírá minci, která sirka nemá hlavičku nebo jaká karta se objeví.

„Možná by ses vážně měla dát na poker,“ řekl. „Je to sice jenom hra, ale dneska se v ní točej velký prachy. Za trochu risku to stojí.“

„Celej život je riskantní hra, a ta mi úplně stačí.“

Beam pozvedl sklenici vody a připil na její slova. Když jim číšník přinesl kávu a dezert (v Mexiku se vážné jí žemlovka?), Cassie řekla: „Měl by sis dávat velkej pozor.“

„Abych se nepřiotrávil zákuskem?“

„Nežertuju.“

„Bojíš se, aby se mi něco nestalo?“

„Ano.“

„A co?“

„To právě nevím, bráško. Kdybych to věděla, řekla bych ti to. Ale nejsem pánbůh.“

„Jsi jeho posel,“ řekl Beam.

„Jenže on všechny zprávy bohužel kóduje.“

Zákusek jim vynahradil obyčejnost předchozího chodu. Byl vynikající, dokonce lepší, než jak ho dělala Cassie. Kdo by to byl řekl?

Druhý den ráno v Timesech vyšel článek o tom, jak špatně ve vězení zacházejí s Adelaidou Starrovou. Beam rozkrojil makovku, strčil ji do toasteru, a když ji vytáhl, namazal ji máslem. Nalil si hrnek kávy a usadil se s novinami u stolu. Žvýkal, usrkával a četl.

Adelaida byla příšerně otravná, ale nedalo se jí upřít charisma a notná dávka kuráže. Na soud čekala v nápravném zařízení Bayview, kde se jí dostávalo lepšího zacházení než ostatním vězeňkyním. Stejně jako ony jedla málo výživnou stravu (jak si stěžovala), ale vzhledem ke svému zvláštnímu postavení měla celu sama pro sebe. Na nátlak médií dokonce dostala elektrický psací stroj. Způsobilo jí to nemalé těžkosti, protože s ním neuměla zacházet. Proč jí nedají počítač, do kterého by všechno nadiktovala? Je přece spisovatelka. Nebo aspoň diktafon, aby své myšlenky mohla vyjadřovat uceleněji a usnadnila práci editorce, která musí velkou část Adelaidina příběhu sepisovat na základě rozhovorů nebo zpaměti. Takhle se z něj vytrácí pravda a Adelaida se znovu stává obětí. Navíc je ve věznici hluk, který ji ruší při tvorbě. Copak se v takovém randálu dá psát?

Autor úvodníku navrhoval, aby Adelaidu převezli do hotelu a navlékli jí elektronický nákotník. Beam se musel usmát.

Po snídani šel do obýváku a zapnul televizi. Na obrazovce se objevila Adelaida, kterou v cele zpovídala blonďatá moderátorka místní kabelové televize.

Adelaida zjevně měla povoleno vzít si na sebe volánkovou halenku a do uší si připnout dlouhé perlové náušnice. Jasně rusé vlasy jí nejspíš upravil profesionál. Beamovi vůbec nepřipadala podvyživená.

Našpulila rty, aby vypadala co nejvíc sexy, a pozorně naslouchala moderátorčiným otázkám.

M: Adelaido, myslíte si, ze vaše zatčení nějak pomůže prosadit spravedlnost?

A: Vůbec ne. Nedávno jsme se všichni přesvědčili, že spravedlnost existuje mezi soudci i mezi zločinci.

M: Můžete mi to vysvětlit?

A: Stačí se podívat na statistiky v novinách. Od té doby, co se v New Yorku objevil Spravedlivý vrah, je tu mnohem bezpečněji. Ženy a příslušníci většin se už nemusí denně obávat o svoje životy.

M: Myslíte ženy a příslušníci menšin, že?

A: Ti také. (Adelaida se zazubila do kamery.) Miluju úplně všechny lidi!

M: I Spravedlivého vraha?

A: Svým způsobem ano. Už jako dítě mě učili nenávidět hřích a milovat prohřešníky.

M: Asi jste chtěla říct hříšníky, viďte?

A: jistě, pardon. (Provinile se pousmála. K zulíbání.) Ty muzikály se na mě asi trochu podepsaly.

M: Takže činy Spravedlivého vraha odsuzujete, ale s ním jako s člověkem soucítíte?

A: (Usmála se od ucha k uchu a pohodila hlavou. K sežrání.) Snažím se o to, opravdu. Víte, já nedokážu doopravdy nenávidět.

M: A jak jste na tom s knihou?

A: Je to samozřejmě náročné, ale…

Beamovi to úplně stačilo. Namířil dálkové ovládání na televizi a vypnul ji. Ticho a černá obrazovka mu přinesly okamžitou úlevu.

To je ale bláznivý svět. Hlavně ten, co se mu říká New York.

Opatrně položil ovládání na područku křesla, vsoukal se do saka a vyrazil do da Vinciho kanceláře, kde na něho čekali Nell s Looperem. Třeba tam potká i Helen.

Nemýlil se.

Helen vypadala, jako by chodila ke stejnému kadeřníkovi jako Adelaida. Rusé vlasy jí ovšem nezářily tak jako Adelaidě a nebyla ani stejně roztomilá. Byla mnohem vyšší a vážnější, ale přitažlivost jí rozhodně nechyběla. Pokud si s ní da Vinci něco začal, Beam to dovedl pochopit. Vždyť on sám spí s vdovou po svém informátorovi.

Zaujali obvyklé pozice – da Vinci za psacím stolem, Beam a Nell naproti němu a Helen stranou na židli u počítače. Looper přecházel po místnosti a ohmatával si kapsy.

„Zjistilo se při Aimesově pitvě něco nového?“ zeptal se Beam.

„Vrah ho z těsné blízkosti střelil za ucho,“ odpověděl da Vinci. „Měl ožehnuté vlasy.“

„Zajímalo by mě, jestli je možné oběti připálit vlasy, když si na pistoli nasadíte tlumič. I když vystřelíte hodně zblízka,“ řekla Nell.

„Zeptal jsem se na to patologa. Prý to závisí na okolnostech,“ řekl da Vinci a podíval se na proužky světla, které se dovnitř draly mezerami v žaluziích. Zakřenil se, jako by ho z nich bolely oči.

Helen na sobě měla šedé kalhoty a seděla na židli obkročmo. Holé paže položila na její dřevěné opěradlo. Paže měla ladné, ale silné, jako by často hrála tenis, squash nebo badminton. Ustaraně se podívala na da Vinciho a potom na Nell. Beam vůbec nic nechápal. Helenin pohled se vrátil k da Vincimu.

„Tak se nám to zase trochu posunulo,“ prohlásil da Vinci. „Dostali jsme od vraha vzkaz. Přišel ranní poštou a je adresovaný Beamovi.“

68

„Vy jste tu obálku otevřel?“ zeptal se Beam da Vinciho.

„Ano, protože přišla od vraha.“

„Jak jste mohl vědět, že je od něho?“

„Podržel jsem ji proti světlu.“

„Ale otevřel byste ji i tak, vidte?“

„A vy byste nám snad její obsah chtěl utajit?“

Helen se na židli předklonila, položila si bradu na svalnatá předloktí a usmála se.

Beam věděl, že da Vinci nepochybil. Vrah je svými příšernými hrátkami vytáčel už natolik, že si byli schopni vzájemně jít po krku, místo aby po něm šli jemu.

„Jak se dalo čekat, papír i obálka jsou úplně obyčejné, takže těžko vystopujeme, odkud jsou,“ pokračoval da Vinci. „Vzkaz je krátký a školácky napsaný, takže z písma sotva něco vydedukujeme. Žádně otisky tu samozřejmě nejsou a na lepkavé straně známky není žádné DNA. Náš vrah je zběsilý a zároveň hrozně opatrný.“

„To se brzy změní,“ ozvala se Helen a podívala se na Nell. Nikdo jí pořádně nevěnoval pozornost.

Da Vinci Beamovi podal složený vzkaz. Byl na obyčejném kancelářském papíru. Stálo v něm:

Policajtce zvoní hrana.

Spravedlivý

Beam ho přečetl nahlas.

„Ježíšikriste!“ vyjekl Looper. „Teď jde po Nell.“

„To je nade vší pochybnost,“ přitakal da Vinci.

„A ještě nám to oznámí dopředu.“ Looper tomu zjevně nemohl uvěřit. Prohmatal si všechny kapsy a začal zase přecházet sem a tam. „Ten hajzl má ale žaludek!“

„Zase vás ponouká,“ řekla Helen. „Pokouší se vás vyvést z míry, tak jako jste z míry vyvedli vy jeho. To se dalo čekat.“

„Chcete říct, že to možná nemyslí vážně?“ zeptal se jí Beam.

„Ale myslí,“ odpověděla Helen.

„Tak co s tím uděláme?“ zeptal se Looper.

„Necháme ho, aby po mně šel,“ ozvala se Nell. „A pořádně se na něj připravíme.“ Mluvila naštvaně a sebejistě.

„On po vás stoprocentně půjde,“ řekla Helen.

„O tom nepochybuju. Ledaže by takhle chtěl odvést pozornost. Třeba má ve skutečnosti zálusk na Beama,“ řekla Nell.

„Anebo na mě,“ poznamenal da Vinci.

„Ten vzkaz určitě nelže,“ řekla Helen.

Looper na chvíli přestal přecházet sem a tam a podíval se na ni. „Cože?“

„Je to v podstatě poctivec,“ vysvětlila mu Helen. „Vrah, ale svým způsobem čestný. Nebo se tak aspoň vidí. Sám jste řekl, že má silný žaludek. A je umanutý na Nell.“

„Ale proč zrovna na mě?“

„Jste žena, takže ve vás vidí nejslabší článek. Chce u vás začít. Odhaduju, že pokud se mu to u vás povede, bude následovat Looper a pak Beam. A nakonec Andy, tedy zástupce náčelníka da Vinci.“

„Půjde odspoda nahoru,“ poznamenala Nell.

„A co zamýšlí s vámi?“ zeptal se Beam Helen.

Znovu si položila bradu na předloktí. „Já pro něj nejsem součást týmu. Nevymýšlím strategii, nepronásleduju ho. Jenom ho vědecky zkoumám. Nic proti mně nemá, asi jako nemá nic proti daktyloskopům.“

„I když se objevujete v televizi?“

„V médiích se v souvislosti se Spravedlivým vrahem objevila spousta lidí. Pořád se tam někdo ukazuje. Možná se málo díváte na televizi, Beame, takže o tom nevíte.“

„Asi ne, mám totiž na práci důležitější věci. Ale od té doby, co se na scéně objevila Adelaida, žádný z nás na kameru moc nemluvil.“

Da Vinci řekl: „Promiňte, ale v téhle kanceláři je to jméno tabu.“ Předklonil se a podíval se zpříma Nell do očí. „Asi bych vás měl oficiálně odvolat z případu, Nell.“

„Převelte ji na jiný úkol,“ navrhl Looper.

Beam se otočil přímo k Nell: „Jak se na to díváte vy, Nell?“

Odpověděla da Vincimu: „Nehodlám odcházet. Kdybych to udělala, jenom bych zbytečně oddalovala nevyhnutelné. Vrah by i tak šel po Loopovi a pak po Beamovi. Bude lepší, když ho zarazíme dřív, než přitvrdí.“

„Vzpomeň si na Prcka,“ upozornil ji Looper. „Jaký to byl ementálek.“

Da Vinci se od Nell odvrátil. „Vyšetřování vede Beam, takže to nechám na něm,“ řekl.

„Můj názor znáte,“ řekla Nell Beamovi.

„A já vás znám dost dobře na to, abych věděl, že za tím něco je.“

„Máte pravdu. Pořád mi něco nehraje na tom převlečeném policajtovi, ale já na to nakonec přijdu. Navíc mě irituje, že mě ten blb má za nejslabší článek jen proto, že jsem ženská.“

„Jste skvělá policajtka,“ řekl Beam. „Jedna z nejlepších, jaké jsem potkal.“

„A která taky pozná, když se ji někdo snaží vyšoupnout z případu.“

„Ale ne,“ odporoval Beam. „Myslím, že bychom měli zkombinovat váš i Andyho návrh. Oficiálně oznámíme, že jste z případu odvolaná. Na neurčitou dobu jste dostala volno a odjela jste z New Yorku. Ale vy tu zůstanete, budete sedět doma a ven vyjdete maximálně na nákup, na procházku nebo s někým na oběd. Bude to nenápadné, ale celou dobu vás budou sledovat policajti v civilu. Budou vás chránit a okamžitě skočí po Spravedlivém vrahovi, jakmile a pokud se objeví.“

„To by mohlo vyjít,“ řekla Nell překotně.

„Možná se nám ho povede včas zastavit,“ řekl Looper. „Zabíjí zblízka, takže se k Nell bude muset dostat na hodně krátkou vzdálenost.“

Beam si vzpomněl na Aimesovy sežehnuté vlasy kolem nehezké rány v hlavě, na zápach spáleniny ve vestibulu domu.

Zblízka. „Loop má pravdu. Vždycky střílel zblízka, s výjimkou Dudmana.“

„Vy si vážně myslíte, že na to ten grázl skočí?“ zeptal se da Vinci.

„Určitě,“ přisvědčila Helen. „Bude si myslet, že by Nell ve skutečnosti nikam neodjela a že na nás vyzrál. Pokusí se ji zabít.“

„Dojde mu, že ji hlídáme?“

„Nejspíš ano. Bude to pro něj větší adrenalin,“ odpověděla Helen.

„Když to zahrajeme dobře a bude to vypadat, že se Nell chová přirozeně, třeba udělá nějakou chybu,“ řekl Beam.

Helen přikývla. „To je možné. Jak už jsem řekla, přestává být opatrný a časem provede nějakou hloupost. Úmyslně anebo náhodou. V hloubi duše si ještě pořád přeje, abychom ho zastavili.“

„Proč?“ zajímal se Beam. Dopředu věděl, že mu psycholožka vysvětlí, že vrah svádí vnitřní boj, ale chtěl, aby to Helen řekla hezky nahlas a všichni ji dobře slyšeli. Pro případ, že se to příšerně zvrtne.

Jenže Helen do Beama trochu viděla. Roztáhla sevřené rty do úsměvu, který se vůbec nepodobal zubení zrzky Adelaidy.

„Věří ve spravedlnost,“ řekla.

69

„Zbláznila ses?“ zeptal se Terry.

Zastavil se v Nellině bytě, jakmile se ze zpráv dozvěděl, že ji odvolávají z případu Spravedlivého vraha. Nejdřív byl rád, ale když ho zasvětila do bojového plánu, rychle změnil názor.

Stála u okna v obýváku a zelenou konvičkou zalévala kapradinu v květináči. Třeba se jí tu zatracenou kytku povede zase přivést k životu, když má teď víc času se o ni starat.

„Byl jsem hrozně rád, že se v tom humáči konečně přestaneš hrabat,“ řekl. Přišel rovnou z práce a měl na sobě džínsy, černou košili a mokasíny z hnědé kůže. Nell věděla, že se u ní chce osprchovat a převléknout, aby spolu mohli někam vyrazit. Možná si zajdou na večeři, na procházku nebo si skočí na skleničku a Terry u ní pak zůstane přes noc.

„Jenže já se ten humáč právě snažím zarazit, víš?“ řekla mu a postavila prázdnou konvičku na skleněný stolek vedle kapradiny. Rostlina nevypadala o nic lépe. Konečky listů se jí kroutily a hnědly.

„Ale riskuješ přitom život.“

„Všichni riskujeme život každej den, jenom si to neuvědomujeme.“

„Ale ne každej ze sebe dělá cíl pro vraha,“ opáčil Terry a tiše přecházel po místnosti. „Já si vážně myslel, že doopravdy odjíždíš z města, přesně jak to říkali ve zprávách. Tak jsem za tebou přišel, že se tě zeptám, jestli bys se mnou nechtěla letět na Cozumel. Teď jsou velký slevy na letenky.“

„Na Cozumel jsou slevy vždycky.“

„Jeden můj kamarád tam provozuje skákání s padákem.“

„Z takovejchle věcí mám příšernej strach.“

Terry si přiložil ruku na čelo a zasmál se. „A z toho, co děláš, ho nemáš?“

„Ale jasně, že jo. Jako každej, komu se ještě nechce umřít.“

„Tak proč to děláš?“

„Protože je to moje práce, Terry. Myslela jsem, že to chápeš.“

„Snažím se to pochopit, Nell, vážně.“ Přistoupil k ní, objal ji a políbil do vlasu. „Ale když jsem tě teď našel, nechci tě zase hned ztratit. Toho se bojím, nic víc.“

„Policie mi poskytne dostatečnou ochranu,“ řekla Nell a vymanila se z jeho objetí. Potom mu dopodrobna popsala plán postupu – ať se hne kamkoli, bude kolem sebe mít hordu policistu v uniformách a civilu. Spravedlivý vrah rád zabíjí zblízka, což jejím ochráncům umožní dostat se až k němu. Případně ho odstřelovači zastaví několika dobře mířenými ranami.

Terryho nepřesvědčila. „To bych přece svedl taky, jsem v tvojí blízkosti pořád.“

„Ne, Terry, třeba by se mě pak nepokusil zabít. Anebo by si řekl, že nás zabije rovnou oba. Pak by se o to možná pokusil z větší vzdálenosti nebo by pozměnil svoje obvyklý schéma. Tenhle šílenec rád experimentuje. Podle nás se brzo rozsype. Začíná se mu to vymykat z rukou a my ho klidně necháme dopadnout až na úplný dno.“

„Ale jestli je tak nevypočitatelnej, může se pokusit zastřelit tě zdálky, anebo ti do bytu strčit bombu.“

„Mění sice styl, ale stejně se domníváme, že se mě pokusí zabít zblízka.“

„Ale proč?“

„Protože ho to baví pořád víc. Možná si to ani sám neuvědomuje, ale žene ho k tomu nutkavá potřeba.“

„Ježíšikriste! A kdo provedl tuhle úžasnou psychoanalýzu? Beam? Je tohleto Beamův názor?“

„Je to názor nás všech, nejvíc asi Helen Imanový.“

„A to je kdo?“

„Policejní psycholožka.“

„Panebože? Čemu asi taková ženská rozumí? Tohle není film ani televize, Nell. Něco o tom vím, mám za sebou oboje. Každej opravdovskej policajt, se kterým jsem se o tomhle bavil, povídal, že tohle psychologický profilování jsou samý hovadiny.“

„Tak to ses asi nebavil s těma správnýma policajtama.“

„Zato teď mluvím s policajtkou, která kvůli nějakýmu profilu nasazuje vlastní krk.“

„Nejde jenom o mě nebo o Helen. Cítíme to tak všichni, je to intuitivní.“

„Kvůli intuici zařvalo hodně poldů.“

„Nic o tom nevíš, Terry. Akorát plácáš nesmysly. S policajtama ses jenom párkrát projel autem a hrál jsi je v divadle.“

„A párkrát jsem se taky s jednou policajtkou vyspal.“

„No, to je vlastně pravda.“

Znovu několikrát přešel po místnosti a pak se k ní otočil. „Štve tě, že mi na tobě tolik záleží.“

„Důvody nech laskavě na mně, ale máš pravdu. Začínáš mě štvát.“

Co je to s ním? Proč jí zbytečně komplikuje situaci?

„Dneska v noci tu s tebou zůstanu, Nell.“

To je hodně lákavé… „Ne, teď odejdeš a nebudeš se se mnou vídat, dokud to neskončí.“

„To ode mě chceš moc.“

„Nemysli si, že si to neuvědomuju.“ Položila ruce na jeho hrudník a zlehka ho políbila na rty. „Nebude to trvat dlouho, zlato.“ Buď přece trochu milejší.

Terry ji sevřel tak pevně, až ji to zabolelo.

Když ji pustil, postřehla v jeho tváři napětí. Nad kořenem nosu se mu objevily vodorovné vrásky, které už dobře znala. Naznačovaly, že je bezradný a usilovně přemýšlí.

Pak se zatvářil odevzdaně.

Napětí v jeho těle povolilo a jeho tělesná energie proudila jinak, i když nepohnul jediným svalem.

„Máš pravdu,“ řekl nakonec. „Ale nechal bych tě, i kdybys ji neměla. Rozhodla ses sama a já ti nebudu bránit, Nell. Musím to přijmout. A já to přijímám, protože tě mám moc rád.“

Políbili se. Nell tentokrát nechtěla, aby ji pustil. Nejradši by navždycky zůstala v jeho náruči. Když sevření povolil, rozhodnost se jí vrátila.

„Opravdu si to s tím dneškem nerozmyslíš?“ zeptal se Terry.

„Ne. Musíš jít, Terry. Nějakou dobu se ode mne drž dál. Taky z toho nejsem bůhvíjak nadšená, ale jinak to nejde.“

„Když už ses pevně rozhodla, tak asi ne. A že ty to dovedeš. Neviděl mě nikdo od vás, jak k tobě jdu?“

„Jasně, že tě viděli,“ odpověděla Nell, přistoupila ke dveřím a zůstala u nich stát. „A teď tě uviděj odejít.“

Když odcházel, zasmušile poznamenal: „Řekl bych, že to tvý kapradí zašlo.“

Necelou hodinu po Terryho odchodu zazvonil Nellin mobil.

Přistoupila ke stolu, kde ležel vedle kabelky, a nedočkavě ho zvedla. Podle čísla na displeji poznala, že jí volá Jack Selig.

Telefon neúnavně vyzváněl.

Nell ho položila zpátky a počkala, až ztichne.

Beam seděl v otřískané dodávce několik desítek metrů od Nellina domu. Auto minulý měsíc zabavili při šťáře mezi brooklynskými drogovými dealery a teď ho používali lidé z protidrogového. Zločinci si v něm zřídili pojízdnou varnu pervitinu a interiér ještě trochu páchl po chemikáliích.

Konečně se začínalo ochlazovat a Beam vypnul motor i klimatizaci a stáhl okna. Dodávkou vanul příjemný větřík a zvenku dovnitř doléhalo vzdálené šumění pneumatik a troubení klaksonů. Nadcházejícím soumrakem se odněkud nesla hudba. Byl to příšerný pokus o písničku od Beatles, na jejíž název si Beam nedokázal za nic na světě vzpomenout, ačkoli mu neodbytně připomínala minulost. Pociťoval jistotu, která může snadno být ošidná. Věděl, že když je člověk příliš spokojený sám se sebou, obvykle to špatně dopadne.

Jenomže on si nedokázal pomoci – prostě byl klidný. Pořádně se na akci připravili, momentálně to ani nemohlo být lepší. Nellina obranná síť bude dokonalá teprve až za několik dní a nocí, ale Beam to zařídí. Možná, že kdyby se Nell pokusil její nápad vymluvit, poslechla by ho. Na nikoho jiného tolik nedala. Proto si předsevzal, že jí stůj co stůj musí zajistit naprosté bezpečí. Považoval to za svou povinnost.

Nell na každém kroku sledovali policisté v civilu. Pověsili se jí na paty, kdykoli šla do města a tvářila se, že vede normální život a stojí úplně mimo pátrání. Když se vrátila domů, kolegové bedlivě sledovali každého člověka, který vešel do domu anebo ho opustil. Úplně každého.

Beam věděl, že je potřeba mít dost lidí v terénu. Také chápal, že to nestačí. Vrah by toho mohl využít ve svůj prospěch. Rozestavit hodně policajtů bylo dobré, ale ještě to neznamenalo dostatečnou ochranu. S vyšším počtem mužů v terénu se zvyšovalo i riziko, že se mezi ně snadno vmísí falešný policista.

Ve většině případů podezřelému stačilo udělat jedinou chybičku a byl konec. Pochybení ze strany policie se dalo vždycky nějak napravit a maximálně pozdrželo vyšetřování. Spravedlivému vrahovi se to ale podařilo obrátit naruby. Dokázal skvěle využít sebemenší příležitosti ve svůj prospěch. Stačilo, aby policie pochybila, a Nell mohla přijít o život. Zatímco muži zákona napínali veškeré síly, vrah se v klidu rozhodoval, kdy a kde udeří. Dával si na čas, aby měl jistotu, že odvede čistou práci. Klidně vyčkával. Početní převaha nemohla soupeřit s trpělivostí.

S trpělivostí lovce na čekané.

70

Ona si vykračuje, jako by se nechumelilo!

Spravedlivý sledoval, jak Nell kráčí po ulici. Na přechodu se postavila k ostatním lidem, kteří čekali na zelenou. Měla na sobě džínsy, sandály a šedé tričko s límečkem. Vlasy si schovala pod modrou kšiltovku. V ruce nesla skládací drátěný vozík. Mnozí Newyorčané podobná zařízení využívali k přepravě lehkých nákladů, zejména nákupů.

Dneska je k nakousnutí. Ty těsné džínsy jí sluší.

Co na tom záleží?

Auta jedoucí rovně se s kvílením a hrkáním zastavila. V jízdě pokračovala pouze vozidla odbočující vpravo. Davy lidí, které se shromáždily na obou stranách vozovky, se odlepily od chodníku a sunuly se přes ulici. Někteří jedinci spěchali a opatrně se přitom rozhlíželi ze strany na stranu. Další kráčeli pomalu, jako by automobilům nevěnovali žádnou pozornost. Nell jako typická Newyorčanka přecházela rychle a se vzpřímenou hlavou. Očima opatrně střílela na obě strany.

Na druhé straně ulice na ni číhalo neviditelné nebezpečí a nespouštělo z ní oči.

Spravedlivý se usmál. Dobře věděl, že Nell neodcestovala za přáteli do Los Angeles, jak tvrdila média. To jim nakukala policie. Nell zůstala ve městě, aby ji Spravedlivý mohl objevit. Byla to léčka.

Jenže Spravedlivý se tak snadno ošálit nenechá.

Zastavil se u výlohy s elektronikou a sledoval v ní odraz ulice za svými zády.

Viděl, jak Nell zašla do obchodu s potravinami.

Spravedlivý se pozorně díval na městskou scénu oživenou jasným slunečním světlem. Kdopak je ten mladý turista v džínsech s ruksakem na zádech, který celou dobu šel za Nell? Teď zpomalil, stoupl si ke zdi a velmi nápadně cosi hledal po kapsách. Konečně z jedné vytáhl mapu, rozložil ji a zahleděl se do ní.

Nepodíval se náhodou na sportovně oblečený pár (muž měl dokonce na krku zavěšený fotoaparát), který vešel do stejného obchodu jako Nell? Neopětovali ti dva turistův pohled?

Na ulici zastavil zelený Ford Taurus a zaparkoval nedaleko potravin, kde se jako zázrakem uvolnilo jedno místo. Řidič zůstal sedět ve voze.

Policie to rozjela ve velkém a pečlivě si kolegyni hlídala. Spravedlivý to oceňoval.

Nell se po patnácti minutách vynořila z obchodu. Na vozíku ležely dvě plastové tašky plné jídla. Z vrchní vyčuhovala zelená celerová nať anebo listový salát? Vespodu leželo balení šesti plechovek, nejspíš dietní pepsi. Spravedlivý se toho o Nell dozvídal čím dál tím víc.

Vracela se stejnou cestou a vozíček spíš tlačila, než táhla. Jakmile kolečka přejela přes nějakou nerovnost na chodníku, nestabilní vozítko poskočilo a Nell ho musela chytit oběma rukama.

Mladý turista s batohem složil mapu, zastrčil ji zpátky do kapsy a pokračoval v chůzi. Auto, jehož řidič nevystoupil, se odpoutalo od chodníku. Manželé s fotoaparátem vyšli s prázdnýma rukama z potravin. Dilema, zda nákup naložit do plastových či papírových tašek, je netrápilo. Kráčeli bok po boku za mladým turistou, který šel za Nell.

Nell se klidně proplétala davem a tlačila před sebou nákup. V pravém uchu měla nejspíš zasazené sluchátko. Že by poslouchala hudbu? Proč by ne? Měla se přece chovat uvolněně a říkat si, že na ni Spravedlivý vrah zapomněl a není se čeho obávat.

Nic netušící návnadu hraje opravdu dobře. Dokonce i víc kroutí zadkem, kdyby se Spravedlivý náhodou díval. Těsné džínsy si vzala kvůli němu. Ta její prdelka…

Nell se zastavila a rukou si upravila zařízení v pravém uchu. Hudba z něj nejspíš vůbec nezní.

Spravedlivý sledoval, jak se Nell nenápadně usmívá a kývá hlavou do rytmu. Povedené divadlo.

Nell oběma rukama vzala vozík a pokračovala v cestě.

Spravedlivý kráčel po protější straně ulice a nespouštěl z ní oči.

■■■

Beam zavřel poloprázdnou termosku a položil ji na vedlejší sedadlo. Parkoval s bílou dodávkou nedaleko Nellina domu. Byl teplý večer. Beam nechal běžet motor, aby klimatizace do interiéru vozu vháněla chladný vzduch. Auto stálo na druhé straně ulice zadkem k domu. Beam sledoval vchod do budovy ve velkém zpětném zrcátku na levém boku.

Nell by se každou chvíli měla vrátit.

O kus dál se ozvalo houkání sirény. Beam se na odřeném koženém sedadle zavrtěl. V zabaveném voze nebylo zabudované policejní rádio, a tak vytáhl vysílačku a řekl do ní: „Tady Beam. Co měla znamenat ta siréna?“

„1053 na Osmé ulici,“ odpověděl hlas na druhé straně. 1053 byl policejní kód pro srážku vozů. Možná si dva řidiči jenom pomačkali blatníky.

Ozvaly se další sirény. Připomínaly ambulance.

„Kód 1045,“ dodal hlas ve vysílačce, než se Beam stačil zeptat. Takže při nehodě došlo ke zraněním a na místo musela vyjet sanitka.

„Dík,“ řekl a odložil vysílačku.

Tohle je jenom součást všedního newyorského života, pomyslel si. S Nell to nemá vůbec nic společného.

Věděl, že policisté Havers a Broomeová, které si vypůjčil od protidrogového útvaru, Nell sledují v převlečení za manželský pár na dovolené. Mají u sebe vysílačky a mobily, takže mu dají vědět, jakmile se začne dít něco nezvyklého.

Beam se na sedadle trochu narovnal. Ve zpětném zrcátku spatřil Nell, jak po chodníku tlačí nákup.

Sledoval, jak se otáčí, ustupuje a táhne přeplněný vozík po třech schodech do domu. Široké dveře mezi dvěma kamennými sloupy se otevřely, zavřely a Nell zmizela uvnitř.

Bezpečně dorazila domů.

Beam dobře věděl, že to bezpečí je relativní, ale dýchalo se mu volněji.

V zrcátku zazářila světla auta a na okamžik ho oslnila. Když řidič zhasl, Beam zjistil, že za ním zaparkoval odřený hnědý chevrolet. Byl stejně nenápadný jako jeho dodávka.

Za volantem seděl Looper, který přijel Beama až do půlnoci vystřídat. Výborně! Beam pořád cítil v ústech pachuť kávy a potřeboval se dojít vyčurat.

Znovu vzal do ruky vysílačku a řekl do ní: „Je to vaše, Loope.“

„Je vevnitř?“

„Je doma, pěkně v bezpečí, teda aspoň teď večer.“

„Nemá tam žádného amanta?“

„Ledaže bychom jí nějakého opatřili.“

Beam si řekl, že než vyrazí do postele, ještě to tam objede. Pokud se něco bude dít, Looper se mu ozve.

Když otočil klíčkem v zapalování, ozvalo se příšerné zachrčení. Beam leknutím nadskočil. Ježíši! Úplně zapomněl, že nevypnul motor.

Zařadil a vozidlo se s trhnutím odlepilo od obrubníku. Beama rozbolela záda. Rozjel se a nechal Loopera v chevroletu za sebou. Od dvouhodinového sedění v jedné pozici mu zdřevěněly nohy.

Střídání přišlo právě včas.

Výměna stráží v Nellině ulici mu neunikla. Sledoval, jak bílá dodávka zatáčí a mizí za rohem. Z místa, kde stál, se hnědý chevrolet zdál prázdný jako ostatní zaparkovaná auta kolem.

Policie si vedla dobře.

Byly tři hodiny ráno, doba loupeží. Většina policajtů, které znal, se shodovala, že ve tři ráno je ideální chvíle na vloupačku do domu, jehož majitelé jsou uvnitř a spí. Tou dobou je spánek nejhlubší a člověk je ponořený do snů. A lupiči můžou vesele řádit.

Na střechu Nellina domu se dalo dostat z únikového schodiště vyšší budovy vedle. Horní dvě patra byla prázdná, protože v nich probíhala rekonstrukce. Prozkoumal je, dostal se dovnitř a objevil tam dlouhou fošnu, která patřila k lešení pro malíře. Použije ji jako lávku a přejde po ní ze schodiště na střechu. Zespoda ho nikdo neuvidí, i kdyby se díval přímo na něj, protože má tmavé oblečení. Stal se z něho pohyblivý stín.

Ze střechy Nellina domu se dalo dostat dovnitř. A zrovna tak se přes ni dalo nepozorovaně uniknout. V téhle hře se vyznal a ovládal ji.

Policie sice střežila Nellin dům, ale toho, na kterém teď stál, si moc nevšímala. Dopoledne se dostal do neobývaného patra, kde se stavební práce zastavily do doby, než proběhnou revize a budou vydána patřičná povolení. Uhnízdil se mezi kbelíky s barvami a sádrou. Bylo jí tam plno a dráždila ho v nose. Musel se ze všech sil držet, aby nezačal kýchat a neupoutal na sebe pozornost.

Seděl na složené plachtě, zády se opíral o obkladovou desku a uždiboval z okoralého sendviče, který zapíjel zteplalou vodou z láhve. Čekal.

Byl trpělivý.

Tři hodiny. Tak to říkala většina policajtů. Nedávno to dokonce zaslechl v jednom televizním krimi seriálu. Magická chvíle.

Skutečnost a fikce… V poslední době se poněkud prolínaly.

Byly tři hodiny ráno.

Doba, kdy řádí lupiči.

71

Město se po rušném dni trochu zklidnilo a začínalo tichnout. Nell věděla, že ulice kolem jejího domu se hemží policisty. Odněkud ji sledoval Beam, který celou operaci řídil. Dům byl plný uniforem. Jeden policista dokonce hlídkoval přímo před jejími dveřmi. Muž se ve službě pravidelně střídal s kolegou. Kolem celého bloku byli rozmístěni přestrojení policisté. Někteří vypadali jako bezdomovci, jiní jako opilí flamendři a další se po okolí vodili za ruce coby bláhoví milenci. Při sebemenším náznaku nebezpečí byli připravení okamžitě zasáhnout. Muž v uniformě stál i ve správcově bytě v přízemí. Nablízku byl i Looper, který v autě objížděl celé sousedství. Všichni věděli, po kom jdou, a uvědomovali si jeho nebezpečnost.

Stejné jako Nell. V zásuvce nočního stolku měla schovanou pistoli, aby po ní mohla kdykoli sáhnout. Byla nabitá, stačilo ji jen odjistit.

Nell si vyčistila zuby, oblékla si noční košili a usadila se ke zprávám v televizi. Potom vstala a zkontrolovala, jestli pořádně zamkla dveře, zavřela okna a zatáhla závěsy.

Chystala se do postele, jak byla zvyklá. Jako každý mírumilovný občan, který se nemusí obávat, že ho při první příležitosti zavraždí nějaký šílenec.

Klimatizaci v ložnici nechala vypnutou. Nebylo takové horko, aby to bez ní nevydržela. Nechtěla, aby její hučení přehlušilo nějaký jiný, mnohem zlověstnější zvuk.

Vlezla si do postele a chvíli si četla v New Yorkeru. Doufala, že ji kreslené příběhy přivedou na trochu jiné myšlenky, ale smysl pro humor ji dávno opustil.

V ranních novinách objevila křížovku, která jí připadala jako příjemné rozptýlení. Pořádně se nad ní rozčílila, protože jí nešla. Bylo to lepší, než kdyby se bála. Když se jí konečně podařilo přijít na ekvivalent slova zhypnotizovaný na sedm písmen, oči se jí klížily únavou.

Schválně se pohybovala pomalu a klidně, aby se úplně neprobrala. Odložila noviny a potom i tužku. Zhasla lampičku a padla zpátky do postele.

Podle očekávání měla hrozné sny. Zdálo se jí, jak se jí hluboko do krku zarývá tenký drát a z rány jí stříká krev. Nebo jak se jí do těla tiše zarývá kulka, prochází masem a tříští kosti.

Promlouvaly k ní její nejtemnější obavy.

Ve spánku prožívala hrůzu, ale neprobudila se.

Dvě minuty po třetí začal pod černou oblohou prostrkovat fošnu kuchyňským oknem bytu čekajícího na rekonstrukci. Chvíli s ní zápasil, než se mu ji podařilo pevně umístit na únikové schodiště. Dírou ve zdi vedle okna se protáhl ven a dál manévroval fošnou, dokud jedním koncem nespočívala na schodišti a druhým na okraji střechy vedlejšího domu, kde bydlela Nell.

Nesmí ztrácet čas.

Zapomněl na strach, došlápl na fošnu a s očima upřenýma na protější střechu vykročil vpřed.

Za několik vteřin tiše seskočil na střechu Nellina domu.

Fošnu nechal tam, kde byla. Věděl, že zespoda ji nikdo neuvidí, i kdyby stál přímo pod ní a díval se vzhůru.

Střešní dveře nebyly zamčené. Byly pootevřené a v mezeře vězela zmačkaná plechovka od piva. Správce nebo údržbáři se asi báli, aby nezůstali na střeše, kdyby se dveře najednou zavřely. Anebo to udělaly děti, které si sem chodí hrát, nebo milenci toužící po troše klidu a soukromí. V New Yorku není volný přístup na střechu nijak neobvyklý.

Jak to, že si toho nevšimla policie?

V kapse si přinesl nářadí pro případ, že bude muset vypáčit zámek, ale takhle to je mnohem snazší a mnohem rychlejší.

Otevřel malé, těžké dveře a seskočil na půdu. Uvnitř rozsvítil malou baterku. Byla z poloviny přelepená tmavou páskou, aby z ní unikal jenom tenký paprsek nerozptýleného světla. Stál na úzké podestě, ze které vedly dřevěné schody k posuvným dveřím úklidové komory.

V komoře se musel pohybovat opatrně. Věděl, že v ní jsou dva umělohmotné kbelíky, mop a smeták. Vedle nich stojí stařičký vysavač a drátěný regál s různými čisticími prostředky a prášky. Nesmí do ničeho vrazit. Pronikavě to tam páchlo dezinfekcí. Nebo insekticidem? Silou vůle se přinutil zpomalit myšlenky, pohyby i tlukot srdce.

Teď hezky potichoučku… A pomaloučku.

Pootevřel dveře komory, vystrčil z nich hlavu a rozhlédl se po slabě osvětlené chodbě. Na zemi byly dlaždice a na nich ležel široký gumový běhoun. Bez problémů po něm neslyšně přejde.

Když opatrně vystoupil z úklidové komory, všiml si pohybu na opačném konci chodby. Pomalu, skoro lenivě, tam přecházel policista v uniformě. Na okamžik se zastavil u malého okénka a zadíval se do černé noci.

Bezstarostně se podrbal za levým víchem a pokračoval v obchůzce směrem ke schodům. Přišel k němu další muž a dal se s ním do řeči. Bylo slyšet jejich hlasy, ale vůbec žádná slova. Scházeli po schodech, ale nemuseli dojít až dolů ani zůstat pohromadě. Jeden z nich, nebo dokonce oba se mohli každou chvíli vrátit.

To mu nevadilo. Těch pár metrů k Nellinu bytu přeběhne jako nic. A pak jenom vezme za kliku a bude uvnitř.

Určité riziko tu ale je.

Srdce mu bilo jako splašené.

Jestli to chce opravdu udělat, nesmí otálet. S každou další vteřinou se riziko zvyšuje. Na tomhle zatraceném světě je riziko úplně ve všem. Tak kupředu! Nemyslet na strach a vyrazit vpřed!

Opatrně vykročil.

Nell nespala.

Vlastně si ani neuvědomila, že se probudila. Jednoduše se hladce přenesla ze spánku do stavu bdělosti, jako by se časové roviny překryly a sen se prolnul se skutečností. Nedokázala si vybavit, o čem se jí vlastně zdálo.

Červené číslice na digitálním budíku ukazovaly tři hodiny a třináct minut. Zůstala ležet na zádech, ale zvedla hlavu těsně nad polštář. Svaly na krku se jí napjaly. Našpicovala uši.

Pozorně naslouchala.

V bytě bylo ticho.

Měla žízeň. V ložnici bylo horko k zalknutí a Nell úplně vyschlo v krku. Měla rozpraskané rty. Právě tato palčivá žízeň ji probudila. Když polkla, ozval se zvuk, jako by jí v hrdle praskaly tenké kůstky.

Má příšernou žízeň.

Převalila se na bok a posadila se na kraj postele. Bosýma nohama našla podlahu a postavila se.

Nečekala, že bude takhle unavená. Že se jí bude motat hlava.

Olízla si rty, ale jazyk měla také suchý.

Dojde si do koupelny natočit sklenici vody. Stačí projít předsíní.

Ale v ledničce je filtrovaná studená voda s ledem.

Takže radši zajde do kuchyně.

Pomalu, nejisté se došourala ke dveřím ložnice, prošla předsíní kolem koupelny a zamířila k tmavému obýváku a kuchyni.

V dodávce zaparkované nedaleko Nellina domu se za volantem krčil Beam. O půlnoci se vrátil na místo, aby vystřídal Loopera, který si dal krátkou pauzu a vrátil se do okolních uliček. Beam napůl klimbal, ale přitom všechno kolem sebe vnímal, jak ho to naučila dlouhá praxe u policie. Trochu připomínal hybridní automobil, jejž pohání dva nezávislé zdroje energie a který je vždy připravený okamžitě vyrazit plnou rychlostí vpřed bez ohledu na spotřebu.

Dodávka měla tmavou palubní desku, na níž svítila jenom bledě zelená kontrolka rádia. Stanice s nočním vysíláním hrála muzikálové melodie. Beam stáhl hlasitost na minimum, takže z vozu neunikl jediný tón, ačkoli měl stažená okna. Zrovna hráli orchestrální provedení Fantoma opery. Beam ho vnímal na půl ucha.

Přivřenýma očima sledoval spoře osvětlenou ulici, zaparkovaná auta a zakrslé stromky postříbřené světlem lamp. Větve jim cuchal mírný vánek. Křižovatkou občas projelo osamělé auto a na okamžik ji ozářilo předními světly. Po ulici se nenápadně pohybovali Nellini strážní andělé. Na nízké betonové zídce blízko jejího domu se povaloval neforemný balík šatů. Nebyl to opilec ani bezdomovec, ale ozbrojený policista připravený k zásahu. Za prosklenými dvojitými dveřmi bytového domu postával prověřený, spolehlivý chlapík v uniformě jménem Sweeney. Udělal si z vestibulu pozorovatelnu.

Ozvalo se houslové sólo, které znělo překrásně i v malých reproduktorech zabudovaných do dveří vozu. Tichá, melancholická melodie se skvěle hodila do zadumané noci.

Ve venkovním zrcátku se najednou odrazilo jasné světlo a několik metru od dodávky do ulice zatočilo auto. Beam se v záři jeho reflektorů podíval na hodinky.

Bylo čtvrt na čtyři.

Looper dorazil přesně podle plánu.

Otlučený pětiletý chevrolet minul dodávku a pokračoval ulicí. Looper se na Beama ani nepodíval. Beam skoro přestal vnímat tóny houslí a hleděl za zadními světly mizejícího auta. Jedno svítilo jasněji. Chevrolet vzápětí zmizel za rohem. Beam věděl, že Looper v příčné ulici na chvíli zaparkuje a pak bude pokračovat v pomalé okružní jízdě kolem Nellina domu.

Z rádia znovu naléhavě, ale tichounce zalkaly housle a Beam se začal těšit na svítání.

Nell sklenici podržela pod zásobníkem ledu, stiskla tlačítko a dívala se, jak do ní vypadlo několik kostek. Stiskla další tlačítko na ledničce, strčila sklenici pod trysku a počkala, až led zalije filtrovaná voda.

Studená tekutina ji skoro probudila.

Skoro.

Všimla si tlumeného světla v obýváku. V první chvíli ji napadlo, že asi zapomněla vypnout televizi, když si šla lehnout. Už se jí to několikrát stalo. Než vlezla do postele, sledovala přece noční zprávy.

Jako ve snu se se sklenicí v ruce vydala k obýváku.

Po třech krocích si uvědomila, že se mýlila.

Matnou záři nevydávala televize, ale baterka v ruce temné, nehybné postavy ve dveřích.

Nell chraplavě zalapala po dechu, až sama sebe vyděsila.

Zvenku do místnosti dopadal dostatek světla, aby i v šeru poznala, kdo se jí to vkradl do obýváku.

72

Nell zůstala strachem a ohromením stát jako solný sloup. Přiškrceně vykoktala: „Terry.“

„Potřeboval jsem tě vidět,“ řekl. „Hrozně jsem se o tebe bál, Nell. Nemohl jsem spát, chtěl jsem tě nějak ochránit… Potřeboval jsem tě ochránit. Kdyby se ti něco stalo, nikdy bych si neodpustil, že jsem se válel v posteli, místo abych ti pomohl.“

„Jak ses sem dostal?“

„Vzpomněl jsem si na pár fíglů, o kterejch mi řekli policajti, takže jsem vylezl na střechu vedlejšího domu, přelezl jsem z něj a spustil jsem se střešníma dveřma. A od tvýho bytu mám přece klíč.“

Během řeči se ani nepohnul. Nellin strach mezi nimi stál jako neviditelná zeď. Nevěděla, jestli ji její láska dokáže zdolat.

Hrozně moc mu chtěla věřit. Věděla, že je jen na ní, aby se rozhodla mezi důvěrou a hrůzou. Jedno z toho si bude muset vybrat a podle toho jednat.

Úplně procitla. Rychle vážila všechna pro a proti. Uvědomovala si závažnost svého rozhodnutí a odhadovala možná rizika.

Musí se rozhodnout, musí to rozetnout.

Najednou ze sebe setřásla veškerý strach i nerozhodnost. Ucouvla před Terrym, otočila se a rozběhla se do ložnice pro pistoli.

Nezůstal pozadu. Nell ho cítila těsně za sebou, cítila energii jeho těla i jeho horký dech. Soustředila se výhradně na pistoli v nočním stolku. Ta pro ni teď byla nejdůležitější.

Její pistole.

„Nehlásí se mi Garcia.“

Na Beama z vysílačky promluvil hlas Hadrníka na betonové zídce.

Mluvil o seržantu Wayneovi Garciovi, uniformovaném policistovi, který hlídal u Nelliných dveří.

„Pane?“

„Slyšel jsem,“ řekl Beam. Na okamžik se zamyslel. Garciovi se nejspíš rozbila vysílačka. Neuměl si představit, že by právě on usnul ve službě. Zato si dovedl představit jiné věci. „Tak se za ním půjdeme kouknout,“ řekl.

Otočil klíčem v zapalování, ale motor jenom hlasitě zasténal. Na druhý pokus z něj vyloudil několik tichých cvaknutí. Dodávce se vybila baterie. Na napájení rádia stačila, ale roztočit startér a uvést motor do chodu už nedokázala. Beam bude muset k Nellině domu dojít pěšky.

Když se zkrátka něco má pokazit, tak se to také pokazí. Obzvlášť kolem třetí ráno.

Vystoupil z dodávky a vlekl se strašidelně temnou ulicí k domu.

Několik desítek metrů před ním se zamlel Hadrník a vstal.

Nell do ložnice doběhla dřív než Terry a zabouchla za sebou dveře.

Ty se vzápětí s rachotem rozlétly a narazily do stěny. Nell se nezastavila. Skočila na postel, natáhla se přes ni a začala se zuřivě dobývat do zásuvky nočního stolku.

„Nell,“ ozval se za jejími zády Terry. „Poslouchej mě, Nell!“

Trhla maličkou zásuvkou příliš rychle, takže ze stolku vyjela celá a vypadla na podlahu.

Do háje! Kde je ta pistole?

Nemohla ji najít.

Buď zůstala v zásuvce, anebo leží někde na podlaze. Nedosáhne na ni.

„Nell,“ zaprosil znovu Terry. Skočil za ní na postel a celou vahou ji k ní přitiskl. Bolestivě jí přiskřípl pravý biceps. „Nell, sakra!“

Vyděšeně k němu otočila hlavu.

A ztuhla.

Nedívala se na Terryho a ani Terry se nedíval na ni.

Oba zírali na uniformovaného policistu, který stál v ložnici. V pravé ruce držel pistoli s objemným předmětem připevněným k hlavni.

■■■

Terry se probral jako první.

Vyskočil z postele a vrhl se k muži s pistolí.

Vtom ho do ramene udeřila železná pěst, až zavrávoral.

Policista ho postřelil.

Terry udělal několik kroku vzad a duchapřítomně se postavil mezi útočníka a Nell. Policista uhnul, aby mohl lépe zacílit.

Do nočního ticha še ozvala mocná rána Nelliny pistole.

Kulka Terrymu proletěla těsně kolem pravého ucha a roztříštila okno.

„Uhni, Terry, sakra!“

K Beamovi s Hadrníkem dolehl vzdálený výstřel, tupé bum!, které ozvěna zopakovala jen jednou.

Následovaly další zvuky. Tříštění skla? Křik jakési ženy –možná dokonce Nell?

První zvuk byl stoprocentně výstřel.

Oba muži se rozběhli.

Terry Nell neposlechl. Věděl, že pokud jí dá příležitost vystřelit, policista ji okamžitě bude mít na ráně. Zůstal tedy mezi nimi a couval k posteli, dokud se pravým lýtkem nedotkl matrace.

Rychle se otočil, takže k muži stál zády. Hrábl po polštáři a mrštil jím za sebe směrem, kde tušil útočníka. Před sebou viděl Nell, jak klečí na kraji postele. Ve stěně se kousek od její hlavy jako mávnutím proutku zjevila dokonale kulatá díra.

Terry se vymrštil, strhl ji na postel a zakryl ji vlastním tělem.

Narazil bokem do zdi. Levou ruku strčil pod Nell. Zuřivě se pod ním mlela a přerývaně dýchala. Zaslechl, jak něco škrábe po stěně. Že by její nehty? Mozek mu zatemňoval rudý příliv bolesti. Všechny svaly v těle se mu napjaly. Čekal na další ránu.

Vzápětí přišla. Do postřeleného ramene mu vnikla druhá kulka.

Do paže mu nanovo vystřelila bolest. Zaúpěl, ale silou vůle se udržel při vědomí.

Nell se pod ním zmítala divočeji než předtím a cosi syčela mezi zaťatými zuby. Nakonec se vzepřela a vší silou ho nadzvedla. Mezerou mezi jeho tělem a matrací zahlédla policistu, který prchal z ložnice.

Určitě mu došlo, ze její výstřel musel upoutat něčí pozornost.

Muž se rychle otočil a ještě jednou zkusil štěstí. Ozvalo se tlumené lupnutí a kulka vyletěla nazdařbůh do prostoru. Zaryla se do noční lampičky, která se zakymácela, ale zůstala stát.

Nell se na posteli posadila a ze všech sil se snažila setřást Terryho. Potřebovala se opřít o zed, vstát a rozběhnout se za útočníkem.

Najednou se podívala na zakrvácenou ruku, v níž svírala pistoli, a potom na stříkance na stěně. Na šmouhy na své noční košili.

„Proboha, Terry! To jsi ty, nebo já?“

„Nevím,“ odpověděl. „Asi já. Teda doufám…“

„Střelil tě do ramene. Ten hajzl!“

„Musíš ho chytit, Nell.“

„Seru na něj!“

Odhodila pistoli a začala trhat prostěradlo, aby se jím pokusila zastavit krvácení.

Doběhli do vestibulu Nellina domu. Beam měl pocit, jako by výstřel vyburcoval všechny nájemníky ze spánku a probudil v nich hrůzu, která teď skoro hmatatelně vibrovala celou budovou.

Zavládl tam strach.

„Jděte po schodech,“ nařídil muži po svém boku. „Já pojedu výtahem.“

Hadrník z prošoupaného pršipláště vytáhl remingtonku a rozběhl se ke schodišti. Beam slyšel, jak zlehka vybíhá vzhůru a bere schody po třech. Pak se otočil k výtahům. Jeden už na jeho přivolání sjížděl do přízemí.

Když kabina přistála a její dveře se otevřely, vystoupil z ní da Vinci. Měl na sobě uniformu a v ruce držel pistoli s tlumičem připevněným k hlavni.

Beama si všiml až po několika krocích. Zarazil se a napůl se otočil zpátky k výtahu.

Pozdě. Dveře zdviže se zavíraly.

Beam mu zastoupil cestu k východu.

Hadrník na schodech nepotkal ani živáčka. Když vyběhl do Nellina patra, zvolnil tempo a kráčel opatrněji. Pootevřel dveře na chodbu.

U zdi seděl zhroucený Garcia. Ústa měl otevřená a na hrudníku a na břiše se mu černala zasychající krev. Jeho oči nejevily žádný záblesk života.

Hadrník se při běhu do schodů pořádně zadýchal. Připadalo mu, že funí jako parní lokomotiva. Překročil Garciovy nohy a šel chodbou k Nellinu bytu.

U jejích dveří se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Výtah přece musel dorazit dřív. Tak kde je ksakru ten Beam?

Možná už vevnitř.

Zkusmo vzal za kliku. Bylo odemčeno. Rychle vešel do bytu a vytáhl pistoli.

Zšeřelý obývák byl prázdný, zato z opačného konce předsíně přicházelo světlo.

„Kdo je tam?“ zavolal odtud ženský hlas.

„Policie.“

„Tak sem pojdte. Hodte sebou a pojdte mi pomoct, kruci!“

Hadrník se vydal za hlasem. Pistoli měl pořád připravenou ke střelbě.

Za dveřmi ložnice zvolnil tempo. Zaslechl odtud povědomé zvuky, jako by se někdo rytmicky pohyboval na posteli. Snad tam někdo nesouloží?

Opatrně nahlédl dovnitř. Na posteli ležel muž s příšernou ránou v rameni. Na něm obkročmo seděla Nell. Byla celá od krve a cáry prostěradla se zoufale snažila zastavit krvácení.

Hadrník se rozhlédl po místnosti. Kromě něho a dvou zakrvácených postav na posteli tam nikdo nebyl.

„Hergot, tak dělejte něco!“ zaúpěla Nell.

Hadrník mohl udělat jediné. „Zavolám záchranku,“ řekl.

„To už jsem udělala,“ řekla Nell. „Pojdte sem a pomozte mi zastavit to zatracený krvácení.“

■■■

Beam měl konečně jasno. Stál ve vestibulu a zíral na da Vinciho oblečeného do staré uniformy, ve které jezdil na motorce. Měl na sobě holínky a bundu, pod níž schovával objemný tlumič. Na hlavě mu seděla čepice bez výztuže, která se dala nacpat pod přilbu.

Části skládanky do sebe přesně zapadly – da Vinciho rodinný život obestřený tajemstvím, jeho posedlost spravedlností, pochybně získaná předvolání k soudu i jeho minulost motorizovaného policisty s nevyztuženou čepicí a koženou bundou. Jeho rozčarování z pomalých mlýnů soudního systému, které nemelou zrovna jistě, i poměrně rychlý kariérní postup neúměrný jeho věku.

Andy da Vinci, zástupce policejního náčelníka, byl Spravedlivý vrah.

„To koukáte,“ řekl da Vinci bezbarvě.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Beam. Venku kvílely sirény. Oba dobře věděli, že da Vinci odtud odejde buď nohama napřed, anebo v poutech.

„Už jsem toho měl dost,“ pokračoval da Vinci. „Už mě štvalo, jak ta největší svoloč jenom proběhne soudní síní a dál vesele znásilňuje a vraždí. Když April – moje žena, Beame –, spáchala sebevraždu, protože ten zkurvenej zmrd Davison nešel sedět za to, co provedl našemu synovi, rozhodl jsem se, že to tak nenechám, že to změním.“

„A co?“

„Nerovnováhu na světě, nespravedlnost. Způsob, jak to všechno funguje. Chvíli jsem dělal jako civilní zaměstnanec policie v St. Louis a pak jsem nastoupil tady v New Yorku.“ Nevesele se usmál. „Vlastně se dá říct, že jsem nelítostně šel za svým cílem.“

„Do detailu jste znal náš postup,“ řekl Beam.

Na da Vinciho tváři se znovu objevil ten zvláštní úsměv, srdceryvnější než zoufalá grimasa. „Měl jsem celé vyšetřování pod palcem. Postaral jsem se, aby se otevřely jenom kontroverzní případy staré maximálně deset let, protože se mezi ně nemohlo dostat Davisonovo osvobození.“

„A co prsten Harryho Limy?“

„Věděl jsem o vašem vztahu k Nole. Nechal jsem si v Torontu udělat kopii té příšerné cetky a pak jsem vám ji nastrčil do cesty, abych odvedl vaši pozornost. I vysoké policejní šarže se musí držet určitých pravidel, Beame. Jenže já jsem měl poslání a na nějakých zákonech a vyhláškách mi přestávalo záležet.“

„Proč jste ale zbytečně tolik riskoval?“ zeptal se Beam. „Mohl jste to přece dělat v policejní uniformě a přitom vést vyšetřování svých vlastních zločinů. Helen měla pravdu. Potřeboval jste, aby vás někdo zarazil.“

„Helen? Možná ano. Možná to v té knize o sériových vrazích – o nás – přece jen vystihli. Třeba jsem vás na ten případ opravdu nasadil, protože jsem věděl, že mě nakonec zastavíte. Nebo jsem si myslel, že to zvládnu sám. Časem mi bylo jasné, že Nell všechno začíná docházet. Je chytrá. A nebezpečná. Potřeboval jsem se jí zbavit.“

„A udělal jste to?“

„Ne, zůstala naživu. Měla štěstí. Vlastně je to dobře.“

„Ale nahoře…“

„Chtěl jsem tu hru trochu protáhnout.“

„Takže pro vás to byla hra?“

„Nejen pro mě,“ odpověděl da Vinci. „Ale já jsem si ji nevymyslel, tuhle hru mezi policajty, žalobci a předraženými obhájci.“

Jak daleko da Vinciho soukromá hra sahá? napadlo Beama. „Jak to bylo v případu Rowdyho Logana z Floridy?“ zeptal se.

Da Vinci s odpovědí chvíli otálel. „Myslíte toho leváka, co zavraždil vašeho syna? To nebyla sebevražda, dostal jsem ho já.“

Beamovi se zatajil dech. „A Lani?“

„Vaši ženu jsem nezabil, abyste se kvůli pomstě vykašlal na důchod nebo protože jsem věděl, že by vám to vymlouvala. Já jsem jí totiž vůbec nic neudělal. Musela si život vzít sama, Beame, a měla k tomu svoje důvody. Je mi to líto.“

Beam mu věřil.

„U některých věcí si prostě nemůžete nikdy být jistý, Beame. Musíte jim nechat volný průběh.“

„Některým ano.“

„Víte, v tomhle systému nikomu nejde o spravedlnost. A to se musí změnit.“

Jekot sirén pořád sílil, až nakonec jedna po druhé ztichly před vchodem do domu. Vestibulem se mihla modrá uniforma. Někdo tam s Beamem byl. Stál za ním. Sweeney.

„Musí se to změnit,“ zopakoval da Vinci.

Za jeho zády se tiše otevřely dveře výtahu a objevil se v nich Hadrník s pistolí v ruce. Vystoupil a namířil zbraň na da Vinciho. Beam pochopil, že Nell mu nahoře všechno řekla. Kde vlastně byla?

„Hra skončila,“ řekl, ale dobře věděl, že to není pravda.

Da Vinci udělal poslední gesto. Napřáhl ruku s pistolí a namířil ji na Beama. Beam si všiml, že nemá prst na spoušti.

Hadrník ustoupil stranou a začal zuřivě pálit. Da Vinci se v okamžiku proměnil v zakrvácené řešeto. Vedle Beama se rozduněla Sweenyho devítka. Modrá čepice, kterou nosíval mladý motorizovaný policista, se odkutálela do kouta.

Da Vinci seděl na zemi s nohama nataženýma před sebou. Chyběla mu zadní část lebky. Předklonil se, jako by se chtěl dotknout špiček nohou, a pak se skácel na bok.

Hadrník odkopl da Vinciho pistoli stranou a celkem zbytečně na něj dál mířil. Sweeney se k němu přidal a obouruč namířil na tělo. Přesně podle předpisů.

Dveře vestibulu se otevřely a zvenku vešel Looper s pistolí v pohotovosti. Přelétl celou scénu pohledem a ulpěl jím na da Vincim. „No do prdele!“ uklouzlo mu.

Zastrčil pistoli do pouzdra a mávl na někoho venku, aby šel za ním. Do vestibulu vběhli dva záchranáři s potřebným vybavením a podívali se na da Vinciho tělo.

„Toho šmejda tu nechte,“ řekl Sweeney.

„Jeďte nahoru,“ doplnil Hadrník. „Pojedu s vámi.“

Looper nemohl odtrhnout oči od da Vinciho mrtvoly. „Ježíšikriste,“ hlesl.

„Ten krám fakt funguje?“ zeptal se jeden ze záchranářů a ukázal na rozstřílené dveře výtahu.

„Zkuste to,“ doporučil jim Beam.

Poslechli ho. Výtah fungoval.

„Co je s Nell?“ zeptal se Looper.

„Je nahoře. Je v pořádku, ale jeden chlápek má potíže,“ vysvětlil mu Hadrník.

Vestibul se začal plnit modrými uniformami. Dva policisté vyjeli nahoru výtahem. Ostatní běželi po schodech. Brzy měli dorazit specialisté a ohledat místo činu.

„Asi bychom měli taky jet nahoru a podívat se na Nell,“ řekl Beam.

Počkali, až se výtah vrátí do přízemí.

„Někdo to bude muset říct Helen,“ prohodil Looper a ohlédl se na to, co zbylo z da Vinciho.

Beama Looperova bystrozrakost a citlivost překvapily. Nejspíš se prozradil, protože Looper dodal: „Myslím, že do ní byl zamilovaný. A ona do něho taky.“

„Máte pravdu,“ přitakal Beam. „Musel vědět, že ho to pomalu ničí. To se někdy stává.“

„To jo, ale někdo jí to bude muset říct,“ zopakoval Looper.

Da Vinciho zrovna zastřelili a venku houkaly sirény.

„Já to zařídím,“ řekl Beam.

73

Město se brzy vrátilo k normálnímu životu a dál se živelně hnalo za vlastním pojetím rovnováhy a spravedlnosti. Obchod dál kvetl, a to většinou přesně podle zákonů. Vlaky i metro jezdily víceméně podle jízdních řádů. Popeláři v určené dny včas nebo s malým zpožděním vyváželi odpad. Dál se páchaly zločiny, podezřelí se chytali, vypláceli nebo šli před soud, který je bud poslal za mříže, anebo osvobodil.

Adelaidu Starrovou propustili z vazby a zprostili ji povinnosti zasedat v soudní porotě. Její kniha se vyšplhala na třetí místo mezi bestsellery v žebříčku New York Times. Hostování v televizních talk show jí vyneslo hlavní roli v novém muzikálu o Evitě Perónové.

Helen Imanová ještě téhož roku odešla od newyorské policie a začala pracovat pro FBI. Seznámila se tam s jedním bývalým agentem. Koupili si dům v odlehlé lesnaté části Virginie, která se v ničem nepodobá New Yorku.

Terry Adams ochrnul na pravou ruku, ale začal sklízet mnohem větší úspěch v herecké kariéře. Jeho první větší rolí byl argentinský generál, se kterým měla Evita Perónová tajný poměr.

Nell a Jack Selig se přišli podívat na premiéru a nadšeně mu tleskali.

Nell měsíc po da Vinciho smrti odešla od policie a vzala si Jacka Seliga. Zachránila sice Terrymu život, ale jejich lásku a vzájemnou důvěru se jí vzkřísit nepodařilo. Pochopila to kolem třetí hodiny ráno, když se v jejím ztemnělém obýváku začaly dít výbušné věci. Oba to s Terrym dobře věděli.

Muzikál o Evitě Perónové se pořád hraje, i když už s třetím obsazením. Manželé Seligovi občas zavítají do New Yorku, ale většinu roku tráví v Evropě. Selig přes počítač spravuje své investice a financuje stavby ve Francii a Německu. Poměrně často pracuje v kanceláři, kterou si zřídil na své jachtě. Nell je s ním poměrně šťastná.

Beam se vrátil do důchodu a prohloubil svůj vztah s Nolou. Ani jeden z nich se nevrací k minulosti a neoplakává ji, ale Beam pravidelně chodí do Dávných časů. Objevil v sobě zaujetí pro starožitnosti a velice dobře se v nich vyzná. Společně s Nolou obchod rozšířili a nastěhovali se do bytu ve stejné ulici. Oba jsou velice šťastní.

Obchodují sice se starožitnostmi, ale žijí výhradně v přítomnosti a hledí do budoucnosti. Nemyslí ani moc nemluví o Harrym a Lani ani o Beamově bývalé profesi detektiva v oddělení vražd. Mají mnoho přátel, většinou z branže nebo mezi sběrateli. Chodí na shromáždění a aukce, občas si zajdou na večeři anebo si někam vyjedou. Přátelé na nich nepozorují nic zvláštního, kromě toho, že jim nikdy nevyprávějí roztomilou historku o tom, jak se seznámili.

Beam si občas vzpomene na jedinou oběť Spravedlivého vraha, která nezemřela kulkou z da Vinciho zbraně – na Bradleyho Aimese. Ale moc se jím nezabývá.

Gina Dixonová se odstěhovala z New Yorku a chodí na vysokou školu v Kalifornii.

Studuje trestní právo.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai