D. P. Lyle

Dub Walker 01. Posel spravedlnosti

Kapitola 1

NEDĚLE 23.36

Okamžiky před zabitím mu pokaždé přinášely velké uspokojení.

Srdce mu prudce bušilo. Pot mu ulepil pokožku a pálil jej v očích. Dýchal trhaně a chraplavě. Svaly na ramenou se mu napjaly a v rukou ho brnělo jako při probouzení. Zavřel oči a několikrát se nadechl teplého a vlahého nočního vzduchu. Žádný spěch. Měl dost času vychutnat si sladké očekávání.

Dřepěl za půldruhého metru vysokým porostem hortenzií a opíral se o chladnou cihlovou zeď, jejíž drsný povrch ho chytal za tričko. V domku spala jeho oběť hlubokým, pokojným spánkem člověka, který se domnívá, že jej v budoucnu čeká ještě mnoho takových poklidných nocí. Nuže, mýlíte se, pane Michaeli Savagei.

Savage. To jméno se mu líbilo. Znamená divoch a má v sobě náboj moci a vášně, násilí a vzteku. Vyvolává představy starého muže v penzionu Russel Erskine a vyzáblého teplouše v Madisonu. Divoch. Ti dva už význam tohoto slova poznali. A dnes jej pozná i muž, který spí za cihlovou zdí.

„Už za chvíli, pane Savagei,“ prohodil se škodolibým úšklebkem.

Často mluvil sám se sebou a tehdy mu vlastní hlas připadal cizí – tlumený, nevýrazný, plochý. V uších mu pulzoval tep a v žaludku bobtnal důvěrně známý pletenec vzteku. Zlost hledala, kudy uniknout. Zatím ještě ne.

Bože, jak tyhle pocity miloval!

Přešlápl z nohy na nohu. Pod podrážkami jemně zaskřípal štěrk a z ramenou mu sklouzlo několik okvětních lístků. Pomalu se snášely k zemi a připojily se k ostatním, které tam spadly z velkých kulovitých květů.

Snad posté si v hlavě přehrál svůj plán. S neskutečnou ostrostí si představil každý krok. Přeskočí plot oddělující dvorek. Postranními dveřmi se dostane do garáže, projde kuchyní a halou k ložnici, kde leží Savage roztažený na posteli. Snadná kořist. Vytasí pistoli s tlumičem. Lupne výstřel a on ucítí v dlani zpětný ráz zbraně. A pak bude Savage jeho. Ty představy mu ještě více zrychlily tep. Zvedl tričko a utřel si obličej lesklý potem.

Už je čas.

Kapitola 2

PONDĚLÍ 00.37

Brian ležel schoulený na zemi ve svém bytu. Nahý. Přes koberec tenký jako papír cítil každou nerovnost betonové podlahy. Vyčerpání, které následovalo po každém vražedném výletu, mu dnešní noc připadalo obzvlášť silné. Neosvěžila jej ani ledová sprcha. Obrátil polštář z pohovky, který si strčil pod hlavu, a všiml si, že mokré vlasy zanechaly na hrubé látce tmavý kruh. Překulil se na záda, zíral na strop a začal bezmyšlenkovitě počítat dírky v akustickém obložení. Několikrát zapomněl, kolik jich napočítal, jeho mysl se vracela ke zcela nedávným nočním událostem.

Byl to šíleně intenzivní prožitek. Doposud nejlepší. Svůj vztek dokázal ventilovat téměř kompletně. Savage dostal, co si tolik zasloužil.

Z úvah jej vytrhlo zazvonění telefonu. I když věděl, že telefonát přijde, náhle vyrušení znovu vznítilo zlobu. Přetočil se na bok a zahleděl se na přístroj, který stál na stolku u protější stěny. V prvotním impulzu chtěl vytrhnout šňůru ze zdi, ale vydržel, dokud řinčení nezmlklo. Dnes v noci s ním mluvit nebude. Nemůže.

Znovu se obrátil na záda a upravil si polštář. Pak zavřel oči a okamžitě se zase krčil za keři před Savageovým domkem. Nasával vlahý noční vzduch a cítil drsné cihly, které jej tlačily do zad. Pocit slastného očekávání se vrátil. Ale s ním i zvonění telefonu. Zatraceně!

Bolest hlavy, zejména za očima, s každým zařinčením sílila. Ať si trhne nohou! Teprve po desátém nebo dvanáctém zazvonění se překulil ke stolku a popadl sluchátko. „Ano?“

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“

„Byl jsem ve sprše.“ Opřel se zády o nohu stolu.

„Aha.“ Okamžik ticha. Slyšel dech muže na druhém konci linky, pomalý a pravidelný. „Dnes v noci jsi odvedl dobrou práci.“

„Jak to víš?“

Volající se tiše zasmál. „Díval jsem se.“

„Kdy?“

„Předtím… V průběhu… I potom. Myslím to vážně. Vedl sis moc dobře.“

„Žiju jen pro tvou pochvalu.“

„Nemusíš být hned sarkastický.“

„Nejsem sarkastickej, akorát unavenej.“

Další tiché zasmání. „Odpočiň si. Brzy nás čeká nový úkol.“

„Kdy?“

„Vidím, že se nemůžeš dočkat. Výborně. Ozvu se ti.“ Linka oněměla.

Položil sluchátko do vidlice a vstal. Bušení v hlavě zesílilo. Promasíroval si spánky, ale bolest nepolevila. Odšoural se do kuchyně, vytáhl z chladničky plechovku piva, otevřel ji a na jeden doušek z poloviny vypil.

Ozvalo se zaklepání na dveře, pak ženský hlas. „Vím, že jsi doma. Slyšela jsem sprchu.“

Byla to Laranne Milonziová, která žila se svým manželem Carlem v sousedním bytě. Jestliže po půlnoci klepala na jeho dveře, znamenalo to, že Carl je někde na cestách. Pracoval jako řidič kamionu a jezdil po celém východním pobřeží. Brian se s Laranne poprvé vyspal před třemi měsíci, když Carl odjel na jednu ze svých delších cest. Zašla k němu na pivo a skončili v objetí na koberci. Neměl náladu na společnost, ale Laranne dobře věděla, jak vyléčit bolest hlavy.

S oblékáním se neobtěžoval, dokonce ani nesáhl pro ručník, aby se zahalil. Otevřel dveře.

Překvapeně zamrkala a pak se usmála. „Tím bychom měli odbytou společenskou konverzaci.“

„Žádné řeči. Jdeme rovnou na věc.“

Vešla dovnitř a zavřela za sebou. Byla bosá a na sobě měla krátké hedvábné kimono do půli stehen. Zakroutila rameny a kimono sklouzlo na zem. Spodní prádlo si na návštěvu neoblékla.

Následoval rychlý, vášnivý a vzteklý sex. Brian potřeboval vyhnat své démony a ona zjevně také. Pomilovali se na podlaze, na lince v kuchyni i v posteli. On pak upadl do hlubokého spánku. Když se krátce po třetí hodině ranní probudil, Laranne byla pryč.

Kapitola 3

PONDĚLÍ 08.07

„Nebude se ti to líbit,“ varoval mě šerif Luther Randall.

Zvedl se mi žaludek. „Pojďme se podívat.“

Jako ve zpomaleném filmu jsem následoval Luthera chodbou k Mikeově ložnici. Nohy jsem měl z olova a podrážky zadrhávaly na koberci, jako by mě chtěly zadržet. Snad věděly, co leží za dveřmi.

Jmenuju se Dub Walker a během své profesní kariéry jsem se podílel na vyšetřování více než stovky vražd. Jako příslušník vojenské policie námořní pěchoty, jako laboratorní technik oddělení soudního lékařství státu Alabama tady v Huntsville, jako praktikant a posléze konzultant behaviorálního oddělení FBI v Quantiku a nakonec jako analytik místa činu a důkazů po celé zemi. V tomto oboru mě pokládají za celkem schopného odborníka. Napsal jsem desítku knih na dané téma, a když to uděláte, lidé se automaticky domnívají, že o těch věcech hodně víte. Možná vím, možná ne. Záleží na vnímání reality.

Viděl jsem manžele a manželky, kteří v záchvatu zlosti jeden druhého ubodali, rozsekali nebo zastřelili. Viděl jsem následky nezdařených obchodů s drogami, cílených atentátů či gangsterských přestřelek, viděl jsem vraždy, které nezapadaly do žádné škatulky. Viděl jsem oběti střelby, otravy, umlácení, požárů, výbuchů i jednosměrných letů z výškových budov. Na vlastní oči jsem viděl výsledky práce sériových vrahů, kteří své oběti mučili, zohavovali a kanibalizovali, někteří dokonce jejich těla konzervovali.

Nic mě však nemohlo připravit na podívanou, která se mi teď naskytla.

Luther ustoupil stranou a nechal mě projít. V místnosti zářil lustr a svítily tři lampy, ale já měl zakalený zrak a zkreslené vnímání. Obrazy kolem mne létaly jako vystřelené z kanonu. Žaludek mi zaplavily kyseliny.

Tohle nebyl Mike. Nebyl to ani člověk. Paže a nohy pohmožděné a polámané, zkroucené do groteskních tvarů. Obličej jako by úplně zmizel. Rozeznal jsem jen roztříštěnou čelist. Na koberci nasáklém krví leželo několik zubů. Z břicha trčel pokroucený pohrabáč, který normálně visíval u krbu v obývacím pokoji.

„Říkal jsem, že to nebude hezké,“ poznamenal šerif.

Polkl jsem nucení na zvracení. Klid, viděls už horší. Lhal jsem sám sobě.

„Kdy zemřel?“ zeptal jsem se.

„Podle tělesné teploty, zbarvení kůže a posmrtné ztuhlosti odhaduje Sidau dobu smrti mezi dvaadvacátou a jednou hodinou po půlnoci.“

„Kdo ten případ vyšetřuje?“

„Jde o společnou práci úřadu šerifa a policejního oddělení v Huntsville. Za nás za ně odpovídá Scotty Simpson, za HPD tvůj kámoš Tortelli.“ Luther nahlédl do chodby. „Už je tady.“ Ustoupil a nechal T-Tommyho vejít.

Tommy Tortelli. Pro přátele T-Tommy. Znám se s ním od čtvrté obecné, od zahájení školního roku. Hned první den jsme se oba přihlásili do fotbalu. Dnes, v devětatřiceti, je zvětšenou verzí devítiletého kluka. Slovo, které vystihuje jeho postavu, zní mohutný. Mohutné nohy, paže, hrudník, šíje. Hustá hříva černých vlasů. Přesto hrál vysunutého obránce a dodnes tak stále chodí. Rovně, vážně, přímo za cílem. Oba měříme sto osmdesát pět centimetrů, ale on mě svými sto pěti kilogramy téměř o čtvrt metráku překonává.

„To je hrůza,“ vydechl T-Tommy.

„Slabé slovo.“ Cítil jsem bušení za levým okem a ohlédl jsem se na Mikeovo tělo. „Je mi z toho zle.“

T-Tommy mi položil ruku na rameno a stiskl. „Neboj, my toho hajzla dostaneme.“ Podíval se na Luthera. „Už jsi mu to řekl?“

Šerif zavrtěl hlavou.

T-Tommy si povzdechl. „Máme další dvě vraždy, které vypadají přesně jako tahle.“

Nemohl jsem spolknout hustý chuchvalec slin, který se mi vytvořil v hrdle, a dýchal jsem jen s obtížemi. Podíval jsem se na T-Tommyho. „Děláš si srandu?“

„Kéž by.“

„Domníváš se, že tu řádí sériový vrah?“

T-Tommy hleděl několik vteřin na podlahu a pak zvedl rozostřený pohled k oknu, které vedlo na dvorek za domem. „Včera to byla jen teorie. Po dnešku bych řekl, že musíme teoretickou rovinu opustit.“ Otočil se ke mně. „Alespoň já to tak vidím. Samozřejmě ocením tvůj názor.“

„První dva případy vyšetřuje huntsvilleská policie,“ připomněl Luther. „Tento je náš. T-Tommy mě před pár dny navštívil a chtěl vědět, jestli se v našem rajonu nevyskytly podobné vraždy. Tehdy jsem odpověděl záporně.“ Výraz v obličeji mu ztvrdl. „Dnes je tomu jinak. Když jsem tohle spatřil… Usoudil jsem, že půjde o stejného pachatele, a zavolal jsem T-Tommymu.“ Promasíroval si zátylek. „Scotty teď u nás zřizuje centrálu operační skupiny. Máme víc místa než HPD. Přesuneme tam všechny důkazy získané na místech prvních dvou případů.“

Úřad šerifa okresu Madison včetně Lutherovy kanceláře zabíral celé druhé patro budovy okresního soudu na náměstí v centru města. Podezříval jsem Luthera, že zřízení operační centrály právě tam nesouvisí ani tak s prostorem či architekturou. Šerif prostě chtěl využít huntsvilleskou policii a zajistit si veškerou její pomoc a spolupráci, ale současně mít vyšetřování případu plně ve vlastních rukou. Zakousl se do něj a nepřipustí, aby se někde zadrhlo. Chápal jsem ho. Kvůli Mikeovi nemohl postupovat jinak.

Luther sjel pohledem k mrtvole, na okamžik zavřel oči a pak řekl T-Tommymu: „Seznam Duba se všemi detaily. Já se teď musím vrátit do kanceláře. Až tady skončíte, poradíme se, jak nejlépe zvládnout zájem médií. Ještě dnes svolám tiskovou konferenci.“ Zaváhal, pak se otočil a zmizel v chodbě.

„Obejdeme si to tady,“ vyzval mě T-Tommy.

Kapitola 4

PONDĚLÍ 08.32

Obhlídku jsme zahájili venku. U živého plotu ze vzrostlých hortenzií před domem se skláněli dva technici z kriminálky. Jeden z nich namířil fotoaparát na zřetelný otisk podrážky, vedle něhož si kvůli měřítku položil pravítko.

„Jak to jde?“ zeptal se T-Tommy.

„Právě jsme skončili s fotkami,“ informoval ho Sidau Jamaguči a narovnal se. „Ahoj, Dube.“ Stáhl si latexové rukavice a potřásl mi pravicí. „Říkal jsem si, že tě určitě zavolají.“ Máchl rukou k domku. „Mikea je mi moc líto. Taková hrůza.“

Sidau vede kriminálku v oddělení soudního lékařství státu Alabama. Šest let jsem tam působil pod jeho vedením a po svém odchodu jsem s ním spolupracoval na několika případech. O soudních vědách jsem se nejvíc naučil právě od něj.

Dřepl jsem si vedle otisku. „Copak to tu máme?“

„Několik stop v hlíně. Tady na okraji štěrku. Vypadá to na sportovní obuv. Myslím, že pořídím pár slušných odlitků, z nichž se mi podaří určit velikost a výrobce.“

Pamatoval jsem si, jak jsme tu společně s Mikem ten štěrk rozhrabávali. Já jsem ho lopatou shazoval ze starých rezavých koleček a Mike jej vkleče rukama zahrnoval pod keře. Tvrdil, že pomáhá udržet v půdě vláhu.

Ohlédl jsem se k ulici. „Nejspíš právě tady čekal a kontroloval, jestli ho někdo nesleduje. Kudy vnikl do domu?“

„Pojďte se mnou.“ T-Tommy odvedl mě a Sidaua kolem domku k brance v laťovém plotu obrostlém keři, který obklopoval zadní dvorek. „Přeskočil zamčenou branku. Zámek nenese stopy poškození. Otevřeli jsme ho my, abychom se dostali dovnitř. Na brance i na krbovém pohrabáči jsme objevili několik bavlněných vláken.“ Podíval se na mě. „Podobná vlákna jsme našli i na ostatních dvou místech činu.“

Přešli jsme k otevřeným bočním dveřím garáže. Prohlédl jsem si kliku a zámek. Žádné známky po páčení ani viditelné škrábance. „Myslíš, že ty dveře byly odemčené?“

T-Tommy vrazil ruce do kapes a pohupoval se na patách. „Vypadá to tak.“

„To na Mikea moc nesedí.“

„Jasně že ne. Dveře z garáže do kuchyně vypadají stejně. Žádné známky násilného vniknutí.“

Vešli jsme do garáže, kde jsem spatřil několik dřevěných rámečků, jimiž Sidau s oblibou vyznačoval viditelné otisky podrážek. Stejný vzorek.

„Našli jsme pár trasologických stop tady na betonu a další na podlaze v kuchyni,“ řekl Sidau.

Přemístili jsme se do kuchyně. Další rámečky.

Sidau se zastavil u dřezu. „Tady se vrah umyl.“

Za kohoutkem s teplou vodou jsem spatřil krvavou skvrnku tvaru slzy. Ukápla zabijákovi z ruky, když pouštěl vodu. Na dně výlevky, zejména kolem odtoku, na kohoutcích i pod nimi zůstal narůžovělý nádech zředěné krve.

„Stejná krevní skupina, jakou měl Mike,“ informoval nás Sidau. „Osušil se do utěrky na nádobí. Našli jsme v ní několik vlasů. Pokud patří vrahovi, mohli bychom získat vzorek jeho DNA.“

V obývacím pokoji se zdálo všechno na svém místě. Žádné známky boje. Pohovka. Televizor s velkou obrazovkou. Mikeovo houpací křeslo. Všechno přesně jak mělo být. Kolikrát jsem tady v sobotu seděl a díval se s přítelem na fotbal? Kolik bourbonu jsme tu spolu vypili? Kolika nevinnými výmysly jsme jeden druhého počastovali?

Přistoupil jsem k širokému oknu a vyhlédl na ulici. Předzahrádku oddělovala od chodníku žlutá policejní páska, táhla se od stojanu pouliční lampy až ke kmeni ořechovce pekanového, který měl Mike tolik rád. Držela v uctivé vzdálenosti rostoucí dav čumilů, kteří se shlukovali před domem. Manželské dvojice, děti, rekreační běžci, ženy v domácnosti, jedna dokonce v županu a s natáčkami na hlavě, a další zvědavci. Prohlížel jsem si tváře. Patřila některá z nich vrahovi?

Pak jsem si všiml Kláry McBrideové. Stála vedle přenosového vozu zpravodajství televizní stanice Kanál 8 a mluvila na mikrofon s nějakým mužem. Pracovala jako investigativní reportérka a patřila ve své branži k nejlepším. Když bylo třeba, dokázala být sladká jako teplý javorový sirup, jindy ostrá jako břitva. A v případě potřeby by upila většinu chlapů do bezvědomí.

Kromě toho byla kdysi moje manželka. Ale to je na dlouhé povídání.

Následoval jsem T-Tommyho a Sidaua chodbou do Mikeovy ložnice. „Kdy odvezete tělo?“

„Hned teď,“ odpověděl Sidau. „Luther chtěl nejdřív vidět místo činu. Vydám příkaz technikům.“

„A já si s nimi potřebuju promluvit,“ dodal T-Tommy.

Jen co zmizeli, obešel jsem postel na vzdálenější stranu a hledal jsem ve zohavené mrtvole známky toho, co býval Mike. Cokoliv rozpoznatelného. Spočinul jsem pohledem na typickém tetování příslušníka Námořní pěchoty Spojených států, které Mike hrdě nosil na levém nadloktí. Vypadalo vybledle a na mnoha místech je zakrývaly krvavé stružky. Pečlivě jsem se vyhýbal kalužím krve a prohlížel si tělo z nejrůznějších úhlů. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a nasucho polkl. Tak se konečně pusť do práce, poručil jsem si v duchu. Přestaň se na to dívat jako na mrtvého přítele, musíš vnímat jen místo činu. Zapoj mozek. Nebylo to snadné.

Obličej utrpěl rozsáhlé poškození, ale zdálo se mi, že na levé straně čelisti rozeznávám otvor, kudy kulka opustila hlavu. S jistotou se to však určit nedalo, čelist byla na dvou místech zlomená. Pokud jsem se nemýlil, kulka pronikla zezadu. Po pitvě budeme moudřejší.

Rozmístění krvavých skvrn kolem těla svědčilo o brutálním násilí ze strany pachatele. Strop nad lůžkem poznamenaly dlouhé stříkance odlétávající od zakrvácené zbraně, jíž se zabiják rozmachoval. Tělo kruhovitě obklopovaly typické radiální skvrny způsobené údery tupého předmětu pohybujícího se středně vysokou rychlostí. Krev potřísnila čelo postele, polštář a přikrývku, stěnu, noční stolek, stínítko lampičky, záclonu, prostě všechno s výjimkou klínu na podlaze vlevo od lůžka, jenž zůstal čistý. Právě na něm jsem teď stál a určitě tam stál i vrah, jehož tělo zachytilo cákance směřující tím směrem.

Totálně přehnané použití síly.

Sklonil jsem se a zlehka se dotkl levé nohy mrtvého přítele. Chlad končetiny mě šokoval a spěšně jsem ucukl, ale na ruce jsem pořád cítil ledový dotek smrti, který mi pronikal do morku kostí. Hlavou mi vířily obrazy z minulosti. Mike se svou manželkou Mary sklánějící se nad synovým lůžkem na jednotce intenzivní péče. Chlapec havaroval na motocyklu a utrpěl fatální poškození mozku. Srdcervoucí rozhodnutí odpojit ho od přístrojů. Maryiny hluboké deprese a následná sebevražda. Mikeova další cesta na hřbitov Maple Hill, aby se během jednoho roku navěky rozloučil s další milovanou bytostí. Jeho odchod z úřadu šerifa okresu Madison, když se vzdal práce, kterou měl tolik rád. A teď tohle.

„Kristepane, Mikeu, proč zrovna ty? Po všem, čím sis musel projít.“ V očích se mi hromadily slzy. „Slibuju ti, kamaráde, že toho hajzla dostaneme. Neunikne nám. Za nic na světě.“

Naposled jsem se rozhlédl po místě činu. Potřeboval jsem vypadnout. Viděl jsem dost, a pokud ne dost, tak přinejmenším všechno, co jsem v dané chvíli dokázal vnímat. V hale jsem minul dva koronerovy techniky, kteří nesli plastové plachty. Ten hnusný neosobní a syntetický materiál jsem z duše nenáviděl. Odjakživa. Pamatuju si doby, kdy se mrtvoly odvážely přikryté prostěradly, jež navozovala alespoň zdání útěchy, tepla, lidské ohleduplnosti. Jistě že to byla hloupost, mrtví už nic necítí. Zapudil jsem představu, jak přítele balí do neprůhledné umělé hmoty. Vešel jsem do obývacího pokoje, kde T-Tommy mluvil s uniformovaným policistou. Mladík přikývl a vyšel předními dveřmi.

„Co ty další dva případy?“ zeptal jsem se.

„Starší muž v Russel Erskine a mladší v Madisonu,“ odpověděl T-Tommy. „Mohl bys zajet do úřadu a zjistit, co připravuje Scotty? Vydám se tam, jen co tady skončím.“

Kapitola 5

PONDĚLÍ 09.11

Vyšel jsem na verandu. Klára s mikrofonem v ruce mluvila s ženou v županu a s natáčkami na hlavě. Kameraman jí mířil objektivem do obličeje, aby zachytil nervózní drmolení.

Klára byla krásná žena, zalíbila se mi na první pohled. Štíhlá postava udržovaná sportem, po pás dlouhé ohnivě rudé vlasy, úžasný úsměv, souhvězdí pih kolem nosu a oříškové oči, které se barvily dohněda, když byla unavená, a dozelena, když se zlobila nebo smála, což znesnadňovalo odhad její nálady. Naživo vypadala lépe než na televizní obrazovce, a to podle mě mluví za všechny komentáře. Mohla se chlubit věrnou diváckou obcí, nejvíce si ji oblíbili muži od osmnácti do padesáti let. Se svými devětatřiceti jsem rovněž spadal do této věkové kategorie.

Naše manželství trvalo celých patnáct měsíců. Sex s ní byl nádherný, společný smích ještě lepší, ale osud nám prostě jeden druhého nepřál. Náš vztah se zrodil ve chvíli, kdy jsme oba prožívali těžké časy a nedokázali jsme jasně myslet – mě zdrtil únos sestry, ji rozchod s mužem, s nímž byla dva roky zasnoubená –, a skončil, protože jsme oba pochopili, že by nám lépe vyhovovalo přátelství než manželský svazek. Klára tvrdila, že tohle je problém rusovlasých lidí. Dva ryšavci prý nemohou dlouho žít pod jednou střechou, aniž by si časem šli na nervy. Ve skutečnosti mám vlasy spíše mahagonové, rudý odstín získávají jen na přímém slunci. Zato ona je nefalšovaná zrzka, i když se barva její hřívy mění v široké škále červenooranžového spektra. Například dnes měla nádech cedrového dřeva. Naše konflikty se točily kolem vůdčího postavení. Oba jsme chtěli šéfovat, zejména ona. Vážně. Rozvod byl nevyhnutelný, oběma se nám ulevilo. Dohodli jsme se předem, a tak soud neměl moc co řešit. Ovšem zůstali jsme blízkými přáteli – a občas takzvanými přáteli s výhodou.

Přiblížil jsem se a rozeznal slova ženy s natáčkami. Mluvila o tom, jaký byl Mike Savage fajn chlap, jak se všichni sousedé cítil v bezpečí, když tu bydlel bývalý šerif, jak ji šokovalo, že se něco takového mohlo stát zrovna tady, přímo naproti jejímu domku.

Klára mě zahlédla, když jsem podlézal žlutou policejní pásku, přerušila interview a otočila se ke mně. Žena poodstoupila, objala přítelkyni, která stála opodál rovněž v županu, a se vzrušeným chichotáním se chlubila, že bude v televizi.

„Co se vlastně stalo?“ vychrlila na mě Klára.

„Rád tě zase vidím, Kláro.“

„No jo, jistě. Společenskou konverzaci můžeme odložit na později ke kávě. Tak co se tu stalo?“ Měla pracovní náladu, což znamenalo, že nehodlá plýtvat časem. Jdi rovnou k věci, nebo si dej odchod. Když jsem mlčel, poněkud změkla. „Vím, že došlo k vraždě, a vím, že obětí je Mike.“ Sevřela mi paži nad loktem. „Je mi to líto.“

„Jo, mně taky. Byl to kámoš.“

„Co mi můžeš říct?“

„Ode mě jsi to neslyšela, ano?“

„Znám pravidla, Dube. A teď mi řekni, co víš, nebo ti nakopu zadek.“

„Jsi mimořádně okouzlující! Jak bych mohl odolat?“

„Nech těch keců a mluv.“

Pokynul jsem hlavou ke kameramanovi. „Žádný záznam, obrazový ani zvukový.“

„Jeffrey,“ mávla rukou k přenosovému vozu. Mladík sundal kameru z ramene a odešel naznačeným směrem mimo doslech. Klára vypnula mikrofon a schovala ho do kapsy. Místo něj vytáhla z kabelky zápisník a propisovací tužku.

„Ano, je to Mike. Jediná oběť. Zavražděn mezi desátou a jednou. Ve spánku.“

Zasunula si uvolněný pramen vlasů za ucho. Neudržel se tam a znovu jí sjel na tvář. „Co dál?“

„Víc zatím nevím. Přijel jsem krátce před tebou.“

Vrhla po mně nedůvěřivý pohled. „Něco mi tajíš.“ Několikrát cvakla propisovačkou. „Víš, že to poznám, tak proč se o to pokoušíš?“

Pokrčil jsem rameny.

„A víš také, že tě dokážu přimět k řeči.“

„Co uděláš? Nakopeš mě, nebo mě opícháš?“

„Druhá možnost by se ti líbila, viď? Kdepak, to první. Raději si ušetři bolest a mluv.“

Ohlédl jsem se k domku. T-Tommy stál u okna v obývacím pokoji a mluvil s uniformovaným policistou. „Tohle ti snad říct můžu… Byl zastřelen. Nejspíš jediná rána. Do hlavy. Jistotu nám zjedná až pitva.“ Zhluboka jsem se nadechl a pomalu vypustil vzduch. „Vrah ho strašně domlátil. Posmrtně.“

Tužka v její ruce se zastavila uprostřed slova a Klára se na mě podívala. „Prý se totéž stalo v dalších dvou nedávných případech vraždy. Je to pravda? Existuje nějaká spojitost?“

„Nevím.“

„Hele, nehraj to na mě. Tak pěkně ses rozmluvil.“

„Nic nehraju. Věř mi. O těch dalších dvou případech zatím vůbec nic nevím.“

„Ale dozvíš se, viď?“

„Mám to v úmyslu. Právě jsem byl na cestě.“

„Požádali tě o pomoc?“

„Vypadá to tak.“ T-Tommy se strážníkem vyšli předními dveřmi a vydali se kolem domku. T-Tommy držel u ucha mobilní telefon.

„Budeš mě informovat?“

„Pokud budu moci. Nechci, abys mi nakopala zadek.“

„Také nechci, abys mě k tomu donutil, ale práce je práce.“

„Taky tě miluju.“

„Já vím.“

Ukázal jsem na kameramana, který seděl v otevřené televizní dodávce a hrál si s kamerou. „Mohla bys pro mě něco udělat?“

„Co?“

„Nafilmuj ty čumily.“

„Víš, že nemůžu. Je to nezákonné.“

„Policii tu nahrávku dát nesmíš. Ale já k tomu bratrstvu nepatřím. Mně ji dát můžeš.“

Vteřinku zaváhala a pak přikývla. „Snad si nemyslíš, že je vrah tady mezi lidmi?“

„Někteří se rádi potloukají kolem a kochají se svým dílem. Pozorují zmatek, který vyvolali. Někdy navážou kontakt s vyšetřovateli a poukazují na stopy. Dokonce se nabízejí, že pomohou při pátrání.“

„Pitomci.“ Potřásla hlavou. „Kdybych já někoho zabila, držela bych se co nejdál.“

„Vrahové nemívají sklon k racionálnímu uvažování.“

Klára pokynem přivolala kameramana a představila mi ho. Jmenoval se Jeffrey Lombardo. Měl pohledný obličej a dlouhé vlasy stažené do ohonu, na sobě džínsy a šedé tričko. Pevně mi stiskl ruku a pozorně poslouchal, když jsem mu vysvětloval, co potřebuju.

„Buďte diskrétní,“ kladl jsem mu na srdce. „Pokud je pachatel tady a zjistí, co se děje, okamžitě zmizí.“

„Žádný problém,“ ujistil mě Lombardo. „Až bude nahrávka hotová, předám ji Kláře.“

Kapitola 6

PONDĚLÍ 09.43

Zvláštní vyšetřovací skupina si zřídila centrálu v prvním patře nedaleko Lutherovy kanceláře, ve stejné rohové místnosti, kde jsem pracoval při pátrání po Billym Wayneovi Packwoodovi. Billy Wayne byl skutečný poklad. Jeho koníčkem se staly únosy, znásilňování, mučení a zabíjení dospívajících dívek. Než jsme jej dopadli, měl na svědomí dvanáct obětí. Pomáhal jsem vypracovat jeho profil a analyzovat důkazy. Když jsem vstoupil do místnosti, zaplavily mě vzpomínky. Zohavená těla, zápach rozkládajících se mrtvol, strach, do nějž Packwood město uvrhl, to vše se mi nesmazatelně vrylo do paměti.

Pracovna se nezměnila. Tytéž vybledlé žluté stěny, tytéž kovové židle a psací stoly. Na stejném rozviklaném dřevěném stolku stál tentýž věkovitý kávovar. Skleněná konvice byla nová, ale to mě nepřekvapilo. Sklo má na podobných místech velmi krátkou životnost.

Na jedné zdi viselo šest korkových nástěnek. Dvě zaplnily fotografie a popsané papíry, některé rukou, jiné z tiskárny, připevněné špendlíky s barevnými hlavičkami. Snímky dokládaly, že další dvě oběti nedopadly o mnoho lépe než Mike. Domyslel jsem si, že třetí nástěnku brzy ozdobí obrázky z místa činu, které jsem právě opustil. A tušil jsem, že než vyšetřování skončí, zaplní se i zbylé korkové panely. U vrahů tohoto typu tomu jinak nebývá.

Zůstává smutnou pravdou, že vyšší počet obětí usnadňuje vypátrání pachatele. Jedno místo činu, i dvě nebo tři jen zřídka poskytnou dostatek stop. Ale jak hrůza narůstá, každý nový zločin nabídne další střípek důkazu a ty se dříve či později složí do usvědčující mozaiky a pomohou utáhnout smyčku. A když je vrah dopaden nebo zabit, vždycky – vždycky! – si kladete otázku, proč jste si ty stopy nedokázali správně vysvětlit dříve. Vždyť jste tak mohli zachránit poslední oběť… Nebo dvě. Nebo tři. Pokaždé je to stejné. Užírám se tím, ale co člověk zmůže?

„Vida, koho nám sem čerti nesou.“

Ohlédl jsem se. Na prahu stál Scotty Simpson. S předčasně olysalou hlavou vypadal ve svých jedenatřiceti o dvacet let starší, ale pokaždé mu v obličeji zářil příjemný úsměv a dnešek nebyl výjimkou. „Ahoj, Scotty. Rád tě zase vidím.“

Potřásli jsme si rukou a pak Scotty nasadil vážný výraz. „Strašné, co se Mikeovi stalo. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Nejsi sám, pomyslel jsem si a otočil se k panelům. „Tak co zatím máme?“

„Jednoho příšerného chlapa. Jestli chceš, nalej si kafe a já tě zatím seznámím se situací.“

Nalil jsem si kouřící tmavou tekutinu do plastového pohárku a napil se. Hořká, ale horká a opravdu černá. Na policejní kafe to nebylo zlé.

Scotty se postavil vedle první nástěnky, a zatímco mluvil, pozorně jsem si prohlížel fotografie z prvního místa činu.

Carl Petersen, třiasedmdesátiletý letecký konstruktér v penzi. Dvacet let pracoval v Marshallově centru kosmických letů. Žil sám v penzionu Russel Erskine, měl garsonku v pátém patře. Zavražděn osmadvacátého června. Vdovec, manželka zemřela před čtyřmi lety na rakovinu. Samotář, po smrti ženy se vyloženě stranil lidí, dost nesnášenlivý. Velký fanda baseballu. Sbíral kartičky hráčů i podepsané čepice a pálky. Vrah vešel normálně do bytu, žádné známky násilného vniknutí. Příčina smrti: opakované údery tupým předmětem, konkrétně baseballovou pálkou podepsanou Henrym Aaronem. Některá zranění napovídala, že se bránil. Otevřená fraktura levého předloktí, kost přeražená do pravého úhlu protrhla kůži. Dva zlomené prsty na pravé ruce. Rozdrcená lebka, obličej k nepoznání. Údery byly vedeny takovou silou, že pálka nakonec nevydržela a praskla. Vrah ji vrazil mrtvole do břicha a nechal ji tam. Stejně jako krbový pohrabáč u Mikea.

Velmi nepovzbudivé zprávy.

Penzion Russel Erskine vznikl přestavbou starého hotelu v centru města, jen několik domovních bloků od místa, kde jsem si právě prohlížel snímky zavražděného. Kdysi patřil k nejlepším ubytovacím zařízením v Huntsville, dnes v něm žili penzisté a senioři. To znamená, že Petersen nebyl náhodně vybraná oběť. Proniknout do penzionu není jako vlézt oknem nebo garáží do rodinného domku. A dostat se nepozorovaně do pátého patra a zpět vyžaduje velkou obratnost a zkušenosti, nebo neuvěřitelnou dávku štěstí. Zámek zůstal nepoškozený, takže vrah musel mít klíč – že by někdo domácí? –, nebo byl neobyčejně zručný při práci se šperhákem. Jako u Mikeových garážových dveří. Jsem pevně přesvědčený, že Mike všude zamykal. Petersen byl letecký konstruktér, inženýr, určitě se rovněž zamykal. Tihle hoši z NASA neponechávají nic náhodě.

„Petersen nebyl zastřelen?“

„Ne.“

„Ještě něco?“

„To víš, že jo,“ odvětil Scotty. „Teď přijde to nejdivnější. Ten psychopat šel po vraždě do kuchyně a dal si svačinku.“

„Po tomhle?“ ukázal jsem nevěřícně na snímky z místa činu.

Scotty přikývl. „Mléko a sušenky. Jako o přestávce ve škole.“

„No, ona to byla přestávka. Mezi dvěma vraždami.“

„Myslíš jako na ochlazení?“ ujišťoval se Scotty.

„Tak nějak. Když zahnal své osobní démony, vrátil se k normálnější činnosti. Vím, že to působí dost absurdně, ale stává se to.“

„Našli jsme krvavé otisky rukavice na madlu chladničky, na kartonu mléka, na sklenici a na sáčku s čokoládovými sušenkami. Kromě toho jsme v krvavých šmouhách na sklenici a pálce objevili bavlněná vlákna, další pak na zárubni dveří. Sidau se domnívá, že pocházejí z obyčejných zahradnických rukavic.“

„Identifikovali jste na skle DNA?“

„Bohužel ne.“

„Byl někdo tu noc dole v hale?“

Scotty zavrtěl hlavou. „Tehdy ne. Dnes už mají nočního hlídače.“

„Bezpečnostní zařízení?“

„Dvě kamery dost pochybné kvality. Máme záběry toho chlapa, alespoň si myslíme, že je to náš člověk. Prošel vstupní halou ke schodišti. Měl na hlavě klobouk, takže z obličeje toho moc vidět není.“

„Kolik bylo hodin?“

„Systém má rozhašené časování. Nejpravděpodobnější odhad je kolem jedné ráno.“

„Doba smrti?“

„Drummond ji odhaduje mezi jednou a třetí.“

MUDr. Lou Drummond je jedním ze dvou soudních patologů, kteří působí pod vedením okresního koronera Edwina Dreyera. Podobně jako mnoho jiných okresů v zemi i Madison používá při vyšetřování násilných nebo podezřelých úmrtí systém volených koronerů. Dreyer, majitel pohřebního ústavu, byl do funkce zvolen čtyřikrát po sobě a měl velkou šanci i v příštích volbách – zejména proto, že proti němu nikdo nekandidoval. Vzhledem k tomu, že postrádal medicínské vzdělání, najal stát do svých služeb doktora Drummonda i jeho kolegyni Rebeku Cookseyovou, kteří prováděli pitvy a ostatní nezbytné procedury a vyhodnocovali pro koronera výsledky laboratorních testů. Zřejmě to není ten nejefektivnější systém, ale funguje.

„Paní Cohenová, sousedka odvedle, vypověděla, že se Petersen díval v televizi na baseball,“ pokračoval Scotty, „a vypnul ji kolem jedenácté. Druhý den ráno mu přinesla k snídani tvarohové koláčky, ale když neotevíral, usoudila, že se šel jako téměř každé dopoledne projít. Pak ho ale neviděla celý den, a tak zavolala ochranku. Bála se, že se třeba zranil. Strážní si otevřeli univerzálním klíčem a našli tohle.“

„Slyšela paní Cohenová něco zvláštního?“ zeptal jsem se. „Poté, co vypnul televizi? Podle zranění se oběť usilovně bránila.“

Scotty zavrtěl hlavou. „Prý možná nějaké zadunění, ale nebyla si jistá, kdy a odkud. Uvedla, že užívá prášky na spaní a ten večera vypila i několik skleniček vína. Zřejmě byla omámená.“

„S těmi prášky musela být v kómatu,“ poznamenal jsem a nalil si další pohárek kávy. „Co ostatní sousedi? Slyšeli něco?“

„Vůbec nic.“

„Kde máš to video? Chci se na ten záznam podívat.“

„Páska je na forenzním.“

„Víc nic?“

Zavrtěl hlavou.

„A druhá vražda?“ Přesunul jsem se, abych lépe viděl na druhou nástěnku.

„Obětí je William Allison přezdívaný Skip. Velká postava místní homosexuální komunity. Zavražděn třetího července u sebe doma v Madisonu. Bydlel v nájemní čtyřbytovce, v horním patře. Měl milence. Jmenuje se Billy Holcomb a je pravý opak Skipa. Svalnatý potetovaný mrzout. V době vraždy byl v Atlantě. Na večírku v přítomnosti dvaceti svědků. Allison byl zastřelen zbraní ráže devět milimetrů, s největší pravděpodobností opatřenou tlumičem.“

Pozvedl jsem obočí. „Jak to víš?“

„Podle techniků z laborky tomu nasvědčují stopy na kulce a prachová zrnka v okolí vstřelu.“

Jedna z fotografií zobrazovala detail vstupní rány na levém spánku oběti, těsně nad uchem. Okolní lebeční oblast zůstala jako zázrakem neporušená. Těsně kolem vstřelu jsem jasně rozeznal řídce, ale pravidelně rozeseté tečky. Poloměr kruhu téměř odpovídal kontaktní ráně, avšak malé množství stop po střelném prachu mluvilo spíše pro větší vzdálenost ústí hlavně. Závěr? Tlumič zúžil rozptyl spálených i nespálených prachových částic, které vyletěly z hlavně za kulkou, a současně jich většinu zachytil. Nebyl to jednoznačný důkaz, ale mnohé napovídal.

Promnul jsem si ztuhlé svaly na zátylku a před očima se mi znovu objevil Mikeův pokoj. „Vypadá to, že našeho muže čistá vražda neuspokojila.“

Scotty si povzdechl. „Žádná obranná zranění, takže všechno, co vidíš, vzniklo až po smrti.“

„Čím ho tak zřídil?“

„Nejdřív ho vzal ozdobným válečkem na těsto, ale po několika ranách se dřevo zlomilo, a tak vrah popadl mosaznou stolní lampu. Všimni si, jak je zohýbaná a promáčknutá,“ ukázal na snímek. „Podle Drummonda zasadil oběti nejmíň sto ran.“

Sevřel jsem čelist. „Stejně jako u Mikea.“ Dopil jsem kávu a vyhodil pohárek do koše v rohu. „Ještě něco?“

„Několik rozmazaných krvavých stop podrážek na koberci. Z tak nevhodného podkladu není možné sejmout otisky, podle kterých by bylo možné obuv identifikovat.“

„Už jste se vy dva domluvili?“ zeptal se T-Tommy od dveří.

„Skoro,“ odvětil jsem. „Rád bych se podíval na první dvě místa činu.“

„U Allisona už je uklizeno, byt si převzal majitel. Ale domnívám se, že u Petersena zůstalo všechno v původním stavu.“

„Pomohlo by mi, kdybych viděl obojí.“

Kapitola 7

PONDĚLÍ 11.13

Prošel jsem prosklenými vstupními dveřmi penzionu Russel Erskine. Někdejší chlouba města začala skomírat, když se hlavní obchodní aktivity přesunuly z centra do nákupních středisek na periferii. Počet hostů neustále klesal a v třiaosmdesátém roce byl hotel přestavěn na státem dotovaný domov pro seniory. Ovšem tabule nad sloupovým vchodem stále hlásala Hotel Russel Erskine. Naposled jsem budovu navštívil ještě jako dítě a teď jsem s překvapením konstatoval, že vstupní hala byla vkusně rekonstruována do původní podoby z třicátých let minulého století. Nádhera. Všude čisto a voňavě, vyleštěné čtvercové dlaždice, bíle natřené stěny měly šedé lemování. Masivní lustr a mramorové schodiště s mosazným zábradlím vyvolávaly dojem scény ze starého hollywoodského filmu.

Přivítala nás atraktivní žena středního věku v hnědých kalhotách a bílé halence. T-Tommy ji představil jako vedoucí penzionu Wilmu Fosterovou a pak jí vysvětlil, že se potřebujeme ještě jednou podívat do bytu Carla Petersena. Nastoupili jsme do výtahu, a když se za námi dveře se zasyčením zavřely a kabina se rozjela, řekla nám: „Ta vražda našimi nájemníky hodně otřásla. Pana Petersena měli všichni rádi. Byl důležitou součástí naší malé komunity.“

„Slyšel jsem, že byl trochu hašteřivý,“ podotkl jsem.

S úsměvem se na mě podívala. „Trochu ano, ale tak nějak roztomile. Zorganizoval tady čtenářský kroužek. Schází se každou středu večer a je velmi populární. Pravidelně ho navštěvuje přibližně třicet nájemníků.“

„Už se v jeho bytě uklízelo?“ chtěl jsem vědět.

Povzdechla si. „Nějak se k tomu nedokážu donutit. Nebyla jsem tam od…“

„Chápu.“

„Kromě toho nějakou dobu potrvá, než ten byt budeme moci nabídnout. Taková tragédie potenciální nájemníky odradí.“

V pátém patře, stejně čistém jako hala, voněla čerstvá malířská barva a nový koberec. Wilma se zastavila před číslem 506 a otevřela dveře, jejichž spodní hrana zašustěla po vysokém koberci. Zřejmě potřeboval zastřihnout, ale vedoucí si toho nevšimla a spěšně o dva kroky ustoupila, aniž nahlédla dovnitř. „Až budete odcházet, zamkněte,“ požádala a zmizela na schodech.

Rozhlédl jsem se po chodbě. Nic než stěny a dveře, na jednom konci červená značka únikového východu, který zřejmě vedl na požární schodiště. Petersenovy dveře vypadaly jako všechny ostatní. Vrah přesně věděl, kam jde. Kdepak, žádný náhodný výběr.

T-Tommy vešel dovnitř, já jsem se zastavil před prahem. Tady zřejmě stál vrah a plánoval vniknutí do bytu. Bál se? Byl rozrušený? Možná se na chvíli zamyslel. Věděl, že Petersen spí? Měl klíč? Pokud ano, jak se k němu dostal? Otevřel si paklíčem? Potil se, ohlížel se přes rameno v obavě, že ho překvapí někdo z nájemníků?

Vstoupil jsem do obývacího pokoje. Dva týdny tu nikdo nevětral a nahromadil se tu nepříjemný zápach, ale jinak vypadal úplně normálně. Ani známka po boji. Obešel jsem pohovku ke konferenčnímu stolku, na kterém ležely hromady časopisů – Scientific American, National Geographic a Aviation Week –, a pokračoval jsem do kuchyně spojené s jídelním koutem. Až na tenkou vrstvu prachu to v garsonce vypadalo, jako kdyby tu vůbec k ničemu nedošlo, jako kdyby se měl nájemník každou chvíli vrátit z dovolené. Ale to už se bohužel nestane.

Ložnice ovšem vyprávěla úplně jiný příběh. Páchla násilím, smrtí a zaschlou krví. Odrážela některé odpudivé vjemy, které se mi trvale uhnízdily v mozku. Pachy a obrazy a zvuky se až příliš často vracely, mnohdy po letech a zcela neočekávaně, a vyvolávaly vzpomínky.

Muž, který zešílel a zastřelil manželku a potom sebe. Oba byli nalezeni o čtyři dny později v obytném automobilu zaparkovaném na sluncem zalitém parkovišti. Smrad hnijících mrtvol byl tak silný a pronikavý, že jsem ho mohl ochutnat. Stalo se to v Sarasotě na Floridě.

Dva utopenci objevení týden poté, co je někdo svázal, ucpal jim ústa roubíkem a hodil je do močálu, protože nezaplatili dluh neworleánskému gangsterovi. Těla ohlodali aligátoři, želvy a ryby. Pomáhal jsem lovit mrtvoly z kalné vody. Dodnes cítím, jak mi rozbředlá tkáň klouže mezi prsty. Nepopsatelný pocit.

Dítě, které…

Tak tohle ne, poručil jsem své paměti.

Z postele, na níž pan Petersen zemřel, zbyl jen rám, matrace a rošt putovaly do laboratoře k analýze. Zmizel i kus koberce, po němž zůstal betonový obdélník orámovaný tmavými cákanci zaschlé krve. Vlevo od lůžka jsem zaregistroval čisté místo – tam stál vrah. Krev postříkala stěnu u hlavy postele, mnoho kapek pocákalo i strop. Výmluvné svědectví o bezuzdné brutalitě, stejné jako v Mikeově případě.

V rohu stály opřené dvě baseballové pálky hojně posypané práškem pro snímání otisků prstů. Skříň vedle nich byla otevřená, šaty na ramínkách visely vyrovnané v přesných rozestupech jako na vojně. Typický inženýr, konstruktér. Na dvou řadách háčků visela sbírka baseballových čepic s emblémy slavných klubů, ale i několika místních obchodů s rybářskými potřebami a autoservisů. Vrátil jsem se do kuchyně a prohlédl si místa od krve na dvířkách chladničky a kredence.

Opřel jsem se o dřez a v duchu si představoval průběh zločinu. Pachatel za sebou nezanechává pouze fyzické stopy, jako jsou otisky prstů, krev, sperma, vlasy a chlupy, vlákna a další materiál pro kriminalistickou laboratoř, ale také fragmenty své osobnosti. Často obtížně čitelné a ne právě zřetelné a přesné, ovšem někdy z nich lze odhadovat motivaci. A pochopení motivu, odpověď na otázku proč nás může přivést i k odpovědi na otázku kdo.

Někteří policisté a kriminální psychologové tvrdí, že mají šestý smysl, jímž vycítí zločin, a dokážou ho mentálně rekonstruovat. Pitomost. Dobrý vyšetřovatel přistupuje k problému s otevřenýma očima i myslí. Nechá promlouvat důkazy a k závěrům dospívá na základě toho, co vidí. Na tom není nic nadpřirozeného.

To však neznamená, že bych si v duchu nevytvářel mentální obraz zločinu. Jak k němu došlo, jak asi pachatel uvažoval, proč udělal to či ono. Nejde však o žádná kouzla a čáry, o žádné jasnovidectví. Prostě a jednoduše zapojuju do hry zdravý rozum a bohaté zkušenosti.

Ty obrazy se u mě často dostavují po několika dnech studia důkazů. Skládám k sobě jeden dílek po druhém, až se vynoří celek a zbývá jediné možné řešení. Jindy se vize zjeví náhle, vyvolaná nějakým vjemem na místě činu. Poloha těla, posunutý kus nábytku, zmačkaná krabička cigaret, kapka krve. Může to být něco tak působivého, že to okamžitě změní můj náhled na věc, nebo naopak tak jemného, že to vyvrtá miniaturní skulinku v mém mozku, sotva tak velkou, aby jí pronikla nejasná představa, která se pak zpřesňuje a rozjasní, až ji mohu uchopit.

Obraz, který se mi nyní zformoval v hlavě, ukazoval Petersena, jak sedí sám doma a dívá se v televizi na baseball. Potom unavený upadá do tvrdého spánku a vůbec netuší, co se kolem něho děje. Probere se, až když je příliš pozdě. Zabiják překonal zámek a tiše vklouzl do bytu. Dveře jemně zašustily o koberec. Vrah vešel do ložnice, v tiché temnotě se zastavil nad spícím mužem a poslouchal jeho oddechování. Jak dlouho tam stál? Vychutnával si ten okamžik, nebo udeřil rychle v obavě, že se starý pán probudí? Podle toho, co říkal Scotty, sjel první úder Petersenovi po rameni. Další dvě rány mu zlomily předloktí a dva prsty, jak se bránil proti brutálnímu útoku. A pak dopadl smrtelný úder na křehkou čelní kost. Oběť neměla nejmenší šanci.

Potom se zabiják přesunul do kuchyně, nalil si mléko a pojedl sušenky. Dokonalá ukázka sociopatického chování. A také chování vraha, jenž znal svou oběť. Věděl, že nehrozí, že by do bytu přišla nečekaná návštěva. Věděl, že má spoustu času.

„Co z toho vyvozuješ?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Viděl jsem i přístupnější místa. Omezený prostor a obtížná úniková trasa. Pachateli nechyběla kuráž.“

„Nebo je to naprostý šílenec.“

„Taky možné. Sousedka, ta stará paní, bydlí v pět set osmičce, že?“

T-Tommy přikývl.

„Těžko věřit, že neslyšela nic než nejasné zadunění.“

T-Tommy zamkl byt a sjeli jsme výtahem do přízemí. Všiml jsem si dvou bezpečnostních kamer, které zabíraly větší část rozlehlé vstupní haly. Wilmu jsem neviděl, našli jsme ji až v její kanceláři. Měla otevřené dveře, a tak jsem strčil hlavu dovnitř. „Můžeme vám položit pár otázek?“

Sundala si brýle se zlatou obroučkou a vzhlédla. „Jistě.“

„Zamykáte na noc hlavní vchod?“

„Teď už ano.“ Povzdechla si. „Kéž by bylo zamčeno i tehdy v noci. Ale neměli jsme k tomu žádný důvod. Opravdu. Tohle je velmi bezpečné místo.“ Zalétla pohledem k T-Tommymu a pak zpátky ke mně. „Tedy bývalo. Dnes už na noc zamykáme úplně všechno. A máme tu ostrahu.“

„A tehdy v noci nebyl v hale nikdo?“

„Bohužel ne.“

Kapitola 8

PONDĚLÍ 11.31

Firma Gulf Coast Telemarketing vznikla v důsledku velmi nepříjemného rozvodu. Její majitelka Wanda Fisherová zavrhla slabošského a neschopného manžela, když ho přistihla s jeho sekretářkou, a za peníze, které jí přiřkl soud, založila Gulf Coast. Firma začala pomalu a bolestně v pronajatém domě, ale v následujících šesti letech se rozrostla v mnohamilionový podnik, který sídlil ve dvou třetinách rozlehlé přízemní kancelářské budovy u Memorial Parkway několik kilometrů na jih od centra města. Zbylou třetinu si pronajalo Noreenino květinářství. Plocha, kterou okupovala Gulf Coast, byla rozdělena na řady kójí, v nichž se činili pracovníci telemarketingu.

V jedné z kójí seděl Brian Kurtz, ťukal do klávesnice počítače a dokončoval další objednávku. Lehká bolest hlavy, která jej od rána pronásledovala, zesílila v tupé bušení za očima. V posledních třech hodinách absolvoval padesát telefonátů a uzavřel jedenáct prodejů. Pět pro čistírnu Foam Carpet Clearing, čtyři pro malířství a natěračství Top Coat Painting a dva pro deratizátora pana Thompsona. Na jedno dopoledne slušný výsledek. Věděl, že ho žádný ze spolupracovníků nepřekoná. Byl prostě nejlepší.

Rozhodl se, že před přestávkou na oběd vyřídí ještě jeden telefonát. Upravil si sluchátka a vytočil další číslo na svém seznamu. Telefon na druhém konci linky marně zvonil. Popáté. Pošesté. Po sedmé…

„Jo,“ vyštěkl drsný, netrpělivý hlas.

„Pan Kushner?“

„Kdo to chce vědět?“

„Jmenuju se Brian Kurtz.“

„Žádnýho Briana Kurtze neznám. Co chcete?“

„Volám jménem firmy Foam Carpet Clearing. Pořádáme každoroční letní…“

„Nestojím vo to, aby mě votravoval nějakej blbec z čistírny! Copak vy votrapové nemůžete dát člověku na chvíli pokoj?“

„Omlouvám se, pane.“ Brian cítil, jak zatíná čelist. „Kdyby vám vyhovoval jiný termín, zavolám…“

„Poslouchej, ty sráči, jdi se vycpat, ano?“

Brian už skřípal zuby. „Ne, pane Kushnere, vycpat se jděte vy!“ Přerušil spojení.

„Briane?“

Otočil se na židli a spatřil Wandu Fischerovou. No tak do prdele, to mi ještě chybělo!

„Pojďte se mnou do mé kanceláře.“ Nečekala na odpověď a zmizela v chodbičce mezi kójemi.

Brian zůstal sedět. Ať si ta čubka trhne nohou! Vykřikuje tady rozkazy jako nějaká posraná královna či co! Jestli s ním chce mluvit, měla mu to říct hned a tady. Několikrát se zhluboka nadechl, aby uklidnil vzrůstající vztek. Trochu to pomohlo. Zvedl se a zamířil k Wandině kanceláři. Vešel a posadil se na židli s rovným opěradlem naproti stolu své šéfky. Urovnala papíry na stole a podívala se na něj.

„Můžete mi říct, co to mělo znamenat?“ zeptala se ostře.

„Nějakej votrava.“

„My jim říkáme zákazníci.“

„Tomuhle ne. Byl sprostej a arogantní.“

„Briane, už jsme o tom spolu mluvili. Přesně řečeno minulý týden.“ Brýle na čtení jí sklouzly na špičku nosu a hleděla na Briana přes obroučky. „Dobře víte, že někteří lidé reagují podrážděně, když jim zavoláte. Od vás se očekává, že budete za všech okolností zdvořilý. Bez ohledu na to, co si musíte vyslechnout. Po našem posledním rozhovoru jste mi slíbil, že na dodržování pravidel budete dbát.“

Rozhovor? Spíš to bylo kázání se zdviženým prstem. Seděla tady ve svém dokonalém kostýmku a s dokonalým mejkapem a účesem a hučela do něj. Napadlo ho, jak by se asi tvářila, kdyby na ni skočil přes stůl a rozbil jí hubu.

„Nemusím snad být zdvořilý k někomu, kdo mi sprostě nadává,“ ohradil se.

Wanda si povzdechla. „V poslední době se na vás množí stížnosti.“ Zvedla několik listů papíru. „Jen za minulý týden jich přišlo dvanáct.“

„Od koho?“

„Od nespokojených zákazníků. Prý jste se k nim choval neuctivě a drze, někdy i sprostě.“

„Dejte mi jejich jména a já se jim všem omluvím.“

„Obávám se, že by to nestačilo.“ Sundala si brýle, položila je na stůl a promasírovala si spánky. „Briane, vy víte, že vás mám ráda. Víte, že vás pokládám za dobrého pracovníka. Tohle však nemohu tolerovat. Musím vás požádat, abyste odešel. Dočasně. Chci, abyste navštívil doktora Hubleina. Až vás uzná za zdravého, možná vás vezmu zpět.“

„Vezmete mě zpět? To mě jako vyhazujete?“

Zhluboka se nadechla a pomalu vypustila vzduch. „Nazvěme to zdravotní dovolená. Do té doby, než se zase dokážete ovládat.“

Briana bolely čelistní svaly. Bolely ho zuby. V hlavě mu bušilo. „Doktora Hubleina navštěvuju pravidelně. Jednou za týden. Říká, že jsem v pořádku.“

„A jste?“

„Samozřejmě! To, že se mi nelíbí, když mě nějaký pitomec uráží, přece neznamená, že nejsem zdravý.“

„Zavolám doktoru Hubleinovi.“

Přesunul se na kraj židle a všiml si, že se vylekaně odtáhla. Bojíš se mě, ty čubko, viď? „Proč mi děláte takové problémy?“

Poklepala na stůl gumou na konci tužky. „Copak jsem vám nedala práci, když vás nikdo nechtěl zaměstnat? Snažila jsem se vám pomoct a udělám to znovu. Ale v poslední době… posledních několik měsíců… jsou s vámi stále větší… potíže.“ Ukázala tužkou na hromádku papírů. „Nejde jen o tyto stížnosti… Starosti si dělají i vaši spolupracovníci.“

„No paráda. Ti neschopní pitomci se postarali o můj vyhazov.“

„Ne, Briane. Důvodem, proč chci, abyste odešel, alespoň na čas, je vaše chování. Ne kvůli nim.“

„No jo, jasně.“

„Zavolám doktoru Hubleinovi. Zajděte za ním a třeba vám společně dokážeme pomoci.“

„Žádnou pomoc nepotřebuju.“

„Je mi líto, ale jinak to nejde. Jakmile mě doktor Hublein ujistí, že jste v naprostém pořádku, promluvíme si o vašem návratu. Do té doby vás nemohu nadále zaměstnávat.“

Kapitola 9

PONDĚLÍ 11.45

Ujížděli jsme s T-Tommym v mém porschi na západ po University Drive k městečku Madison a poslouchali z cédéčka píseň Buddyho Guye Pět dlouhých let. Madison leží na západním okraji Huntsville a kdysi sloužil jako překladiště pro expedici bavlny. V té době se městys jmenoval Madison Station a skládal se z několika domků a nádražíčka na železnici z Memphisu do Charlestonu. Nyní vzkvétal a žilo v něm přes čtyřicet tisíc obyvatel.

Odbočil jsem doleva na Wall Triana Highway a asi po dvou kilometrech jsem sjel vpravo k bytovému komplexu Madison Oaks Apartments. Po několika zatáčkách a odbočkách na parkoviště jsem zastavil před činžovním domem, kde měl svůj poslední domov nedávno zesnulý William „Skip“ Allison. Dům byl obložen hnědě natřenými prkny a skládal se ze čtyř bytů, dvou dole a dvou v patře. Allisonovi patřil ten nahoře vpravo, označený písmenem B.

Nahlédnout dovnitř se nám zdaleka nepodařilo tak hladce jako v penzionu Russel Erskine.

Vyšli jsme po schodech a T-Tommy zaklepal. Z bytu se ozval pohyb a vzrušené hlasy, a když se dveře otevřely, vyvanul z nich nezaměnitelný odér marihuany. Podle Scottyho popisu jsem okamžitě poznal, že mohutný chlap, který stál na prahu, je Billy Holcomb. Urostlý drsňák, bosý, na sobě otrhané džínsy a baseballovou čapku nasazenou štítkem dozadu. Na holé hrudi a břiše se vlnily svaly, modralo tetování a černalo krátké strniště, neklamný znak, že si nedávno oholil tělo. Za ním stál drobnější muž, který vypadal jako Skip Allison. Billymu netrvalo dlouho, než si našel nového přítele.

„Co tu kurva chcete?“ Billy probodl T-Tommyho očima.

„Policie Huntsville,“ představil nás T-Tommy.

„Vím, kdo jste. Ještě jsem nezapomněl, jak jste mě posledně buzerovali. Co chcete?“

„Trochu se rozhlédnout,“ oznámil jsem. „Zabere to jen pár minut.“

Letmo se na mě zadíval a znovu se věnoval T-Tommymu. „Už mě pěkně serete. Kdy se mi konečně přestanete motat do života?“

„Nebudeme vás dlouho obtěžovat, Billy,“ řekl mu mírně T-Tommy. „Tady pan Walker se jenom potřebuje mrknout na místo činu.“

„Tohle není žádný místo činu, nýbrž můj byt.“ Billy zakroutil krkem ze strany na stranu. „Znám svý práva. Nemusím vás pouštět dovnitř.“

T-Tommy se usmál a schoval ruce do kapes. Usoudil jsem, že proto, aby nepraštil Billyho do obličeje. Opravdu velmi špatně snášel, když mu někdo říkal ne. Těm, kdo ho neznali, mohl připadat měkký. Měl dobrých deset kilogramů nadváhy, která mu přetékala přes opasek, ale pod pozůstatky těstovin, které tak miloval, se pořád skrývaly svaly, jež z něj udělaly nejlepšího vysunutého obránce v celém státě. Nikdo nedokázal složit pronikajícího útočníka tak účinně jako on. Kdyby si v poslední čtvrtině posledního zápasu, který odehrál za huntsvilleskou střední, nezranil koleno, dotáhl by to mezi profesionály hodně daleko. A jak známo, americký fotbal vypěstuje v hráčích tvrdost, která už v nich zůstane natrvalo. T-Tommy byl živým důkazem.

Než dostal zlatý odznak detektiva a nastoupil na oddělení pro vyšetřování vražd, pracoval v ulicích jako řadový pochůzkář a získal si pověst policisty, který proniká do podezřelého objektu jako první a většinou přitom s sebou bere dveře i s rámem. Kdykoliv se plánovala drogová razie nebo jiný nebezpečný zásah, T-Tommy byl požadovanou součástí týmu.

Přesto to byl ten nejněžnější a nejslušnější člověk, jakého jsem kdy poznal. Daroval by vám poslední košili, pokud se ovšem na něj nevytahoval nějaký namachrovaný frajírek. Jako například Billy. Potom se většinou hodně rychle stalo něco hodně nepěkného.

„Správně,“ utrousil podezřele tiše, „nemusíte vůbec nic. Takové je vaše právo zaručené ústavou. Já mám zase ústavní právo obstarat si soudní povolení k prohlídce. Zabere mi to asi minutu. A potom to tady obrátíme vzhůru nohama. Nejspíš si přizveme hochy z protinarkotického, aby se tu porozhlédli. Předpokládám, že na ty bylinky, co cítím, máte povolení. Zelený zákal, že?“

„Kurva, to je teda pech. Naserete se mně sem, zrovna když nefunguje klimatizace.“

Červencové vedro dokáže lidem pořádně pocuchat nervy a pak bývají méně zdvořilí než jindy. Zejména takoví jako Billy, který ani za normálních okolností zdvořilostí právě nevynikal. Navíc mu zřejmě v krvi kolovaly steroidy a růstové hormony a ty k dobré náladě také nepřidávají.

„Dejte nám deset minut,“ požádal jsem. „Potom hned vypadneme.“

„Co jste zač?“

Odpovědi se ujal T-Tommy. „Odborník na vyšetřování místa činu. Pomůže nám zjistit, kdo zabil Skipa. Chcete snad, abychom ho dopadli, nebo ne?“

„Na to už je trochu pozdě, nemyslíte? Skip je dávno mrtvý.“

T-Tommy se zadíval na drobného muže, který nás zpoza Billyho pozoroval. „Vím, že držíte smutek, Billy. Vidím, že jste celý zdrcený. Prostě nás nechte dělat naši práci, ano?“

Billy ještě chvíli váhal a pak odstoupil od dveří. „Zdá se, že mi nic jinýho nezbejvá.“

Vešel jsem do obývacího pokoje. Do odéru marihuany se zamíchaly jiné pachy. Čerstvý nátěr, nový koberec a jakýsi čisticí prostředek s obsahem chloru. Někdo zde kompletně uklidil. Postoupil jsem do ložnice. Vypadala úplně jinak než na fotografiích, které jsem viděl. Nová postel i koberec, světle šedě natřené stěny bez jediné skvrnky. Přesto se, možná jen v mých představách, ve vzduchu vznášel nádech krve a smrti.

V duchu jsem se pokusil položit přes pokoj, na který jsem se díval, snímky, jež visely na nástěnce v centrále vyšetřovací skupiny. Tělo Skipa Allisona na zakrvácené posteli, červené cákance na stěně, vpravo čisté místo. Tady se na stropě žádná krev nenašla. Váleček na těsto nenadělá takovou paseku jako baseballová pálka.

Prošel jsem celý byt a prohlédl si každou místnost. Billy mě sledoval jako stín. Ne snad aby na mě dával pozor, spíš byl zvědavý, co dělám. Jeho přítel se utábořil na pohovce v obývacím pokoji.

Vrátil jsem se do ložnice, opřel se o dveřní rám a podobně jako u Petersena jsem se snažil představit si vrahovo konání. Nezamčené přední dveře mu nabídly snadný vstup. Allison spal a nic nevěděl. V tomto případě zabiják neztrácel čas. Přiložil spícímu ústí hlavně ke spánku a stiskl spoušť. Podle rozptylu vystříknuté krve měl Allison v okamžiku smrti hlavu položenou na polštáři. To znamená, že zabiják plánoval použití střelné zbraně od samého počátku, nerozhodl se pro ni až na místě. Po fiasku u Petersena to bylo celkem pochopitelné.

Ta tři místa činu nedávala smysl. Kroutila se mi ve střevech, což byl pocit, který se mě zmocňoval vždy, když fakta do sebe nezapadala. Pachatele nešlo vložit do žádné známé škatulky. Přiblížení a vniknutí do objektu si pokaždé pečlivě naplánoval, možná i předem nacvičil. Nebyl to tedy normální neorganizovaný psychotik, který jednoduše vpadne do náhodně zvoleného domu či bytu a začne řádit. Na druhé straně brutalita, s níž své oběti zohavil, mluvila právě pro tuto eventualitu. Byla to práce člověka, který naprosto ztratil schopnost sebekontroly. Obě možnosti mi vrtaly hlavou a nedokázal jsem se ani k jedné z nich přiklonit. Alespoň prozatím.

Že by pachatel plánoval pouze vraždy a to, co následovalo, už ne? Nebo snad v něm mrtvola uvolnila potlačovaný vztek a přiměla jej domlátit tělo bez života? Skip Allison dostal posmrtně nejméně sto úderů. Kolik jich schytal Mike? Uhasila brutalita vrahův vztek, nebo pouze zatlačila šílenství kamsi do temného koutku mysli, kde čeká, připraveno znovu vybuchnout? Vše tomu nasvědčovalo. Jak dalece dokáže zabiják ovládat své démony?

Poděkoval jsem Billymu. Odpověděl mi zavrčením a vzápětí jsme s T-Tommym opustili byt.

Kapitola 10

PONDĚLÍ 12.01

Zloba. Vztek. Zuřivost. Potřeba udeřit. Ublížit. Zranit. Zabít.

Brian věděl, že musí pryč od Wandy, od těch pitomců, mezi nimiž pracoval. Seděli kolem něho a brebentili do mikrofonů jako obtížný hmyz. Stál u svého stolku se zaťatými pěstmi a skřípal zuby, až jej rozbolely čelisti. Horký vzduch v rozlehlé místnosti jako by zhoustl. Po tváři mu stékal čůrek potu. Přes horní hranu stěny kóje zahlédl hlavy několika spolupracovníků, kteří na něho zírali.

Na co kurva čumíte?

Uchopil opěradlo židle tak silně, že mu zbělely klouby. Nejraději by ji zvedl a hodil na… Jak že se jmenuje? Na tu krávu ve vedlejší kukani, tlustou holku s velkýma očima, podmalovanýma duhovými stíny, a s kudrnatými vlasy obarvenými do rudooranžového odstínu, z kterého se mu zvedal žaludek. Na levém uchu se jí houpaly dva kamínky na stříbrném řetízku. Glenda… Riordanová, proniklo hukotem v jeho hlavě. Jo, to je ono, Glenda Riordanová. Vypadá jako obézní papoušek. Vycítil její strach, Napadlo ho, jak by asi vypadala, kdyby ji…

Vypadni. Padej odtud, a hned!

Hodil si batoh přes rameno a vyběhl ze dveří. Zaclonil si dlaní oči před pronikavými slunečními paprsky, sešel po třech dřevěných schodech a zamířil k parkovišti. Vpravo od chodníku upravovali dva mexičtí zahradníci květinový záhon. Jeden z nich mu krátce pokývl na pozdrav a hned se zase sehnul a vytrhl trs plevele. Když Brian došel na vyasfaltované parkoviště, zpoza zahradnického náklaďáku se vynořil jakýsi muž. Tvář měl poznamenanou dolíky po neštovicích a mezi silně zažloutlými zuby mu jich několik chybělo.

„Hej, kámo,“ zavolal ochraptělým, nemocným hlasem a natáhl k Brianovi ušpiněnou dlaň. „Neměl bys pro mě dolar na jídlo?“

Otrhaný žebrák bylo to poslední, na co měl Brian náladu. „Sežeň si práci, ty sráči,“ odsekl a protáhl se kolem tuláka.

„Jdi do prdele.“

Brian se k němu prudce otočil. „Ztrať se, než se stane něco zlýho,“ procedil zaťatými zuby.

„Naval peněženku.“

Nůž se objevil jakoby odnikud a čepel přejela Brianovi přes předloktí. Vytryskla krev a začala kapat na rozpálený asfalt.

Nastřádaný vztek vybuchl v mohutné erupci. Brian zařval, švihl ruksakem v širokém oblouku a zasáhl muže do ramene. Tulák zavrávoral. Nůž mu vypadl z dlaně a s klapáním se odkutálel. Druhý úder jej trefil z boku do hlavy. Zakymácel se, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Brian ho brutálním úderem do brady srazil k zemi. Hlava s hlasitým žuchnutím dopadla na asfalt.

V příští vteřině Brian na tuláka skočil. Levá hák, pravý, znovu levý. Pěst poháněná neovladatelnou zuřivostí drtila obličej muže, který po pádu na tvrdou zem upadl do bezvědomí. Z úst a rozbitého nosu se řinula krev. Zahradníci popadli Briana za paže a snažili se ho odtáhnout, ale on se jim prudce vytrhl. Vstal a z ložné plochy zahradnického náklaďáku popadl motyku.

Z Noreenina květinářství vyběhly dvě ženy a dvojhlasně se rozječely. Brian škubl hlavou jejich směrem. Jedna z nich upustila velký koš s květinami. Kutálel se po schodech a vypadávaly z něj květy na dlouhých stoncích. „Zavolejte někdo policii!“ vykřikla druhá a obě se stáhly do bezpečí obchodu.

Brian obrátil pozornost k objektu svého vzteku. Násadou motyky několikrát praštil tuláka do hrudi a obličeje. Doběhli další dva zahradníci a společnými silami se čtveřici nakonec podařilo strhnout běsnícího Briana k zemi.

„Nechtě mě na pokoji!“ řval na ně jako šílený.

„Senor. Por favor, no se mueva,“ žadonil jeden z Mexičanů. „Nehýbejte se.“

„Pusťte mě!“ Brian sebou házel a napínal svaly, ale osvobodit se nedokázal. „No tak jo, jo. Už ho nebudu mlátit.“

Zahradníci ho nepouštěli.

„Podívejte, teče mi krev. Pusťte mě.“

„Dobře, pane,“ odvětil Mexičan. „Pustíme vás. Ale už žádná rvačka, ano? Žádná rvačka.“

„Slibuju.“

Uvolnili sevření a Brian vstal. Jeden ze zahradníků mu podal jeho uválený batoh. Brian si ho přitiskl na předloktí, aby zastavil krvácení.

Na parkoviště se vřítil policejní hlídkový vůz s kvílející sirénou a blikajícími majáčky a smykem zastavil u skupinky. Vyskočili z něj dva zástupci šerifa s obušky v rukou.

„Tak co se tu děje?“ chtěl vědět starší z dvojice, vysoký svalnatý muž s odhodlaným výrazem tváře. Černé oči a vlasy a bronzová pleť prozrazovaly hispánský původ.

„Ten hajzl mě napadl.“ Brian odtáhl zakrvácený ruksak a ukázal zející ránu. „Chtěl mě oloupit.“

Strážce zákona dřepl vedle bezvědomého, sáhl mu na krční tepnu a pak na hrudník. „Žije. Kristepane, vy jste ho zřídil. Hale, zavolej záchranku.“ Stále v podřepu se otočil k Brianovi. „Co jste mu sakra udělal?“

„Vždyť to říkám. Vytáhl na mě nůž. Tamhle leží,“ ukázal na zbraň, která ležela několik metrů daleko. „Musel jsem se bránit.“

„Čím? Bagrem?“ Policista vstal. „Jsem zástupce Paul Rodriguez, tady kolega je zástupce Hal Oakley. Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Brian Kurtz. Pracuju tady,“ ukázal bradou ke vchodu do Gulf Coast Telemarketing.

„Co se tu přesně stalo?“ pokračoval ve výslechu Paul Rodriguez.

„Ten chlap na mě vytáhl nůž a chtěl moji peněženku. Odmítl jsem. Pořezal mě.“

„Hale, podej mi lékárničku.“

V dálce zněla siréna ambulance a rychle se přibližovala.

„Pro tohohle chlápka toho moc udělat nemůžu,“ utrousil Rodriguez. „Potřebuje co nejrychleji do nemocnice. Ale vy mi ukažte tu ránu, podívám se na ni.“

Brian natáhl paži a Rodriguez mu překryl zranění gázou, kterou přelepil dvěma pruhy leukoplasti. „Mělo by to udržet, než se dostanete k doktorovi.“ Odvedl Briana k hlídkovému vozu a posadil ho dozadu. „Opravdu jste se na něm vyřádil.“

„Bál jsem se, že mě zabije. Tak velkou kudlu jsem v životě neviděl.“

„Znáte ho?“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Počkejte tady, než si promluvím s těmi chlapy.“ Přivřel dveře, přistoupil k zahradníkům a spustil na ně španělsky.

Brian cítil, jak v něm postupně opadává vztek. Na parkoviště přijela sanitka. Vyběhli z ní dva záchranáři a poklekli vedle tuláka. Brian ze zadního sedadla hlídkového vozu se zájmem pozoroval, jak zdravotníci ošetřují zraněného a jak oba zástupci šerifa mluví se zahradníky.

Záchranářům trvalo čtvrt hodiny, než stabilizovali životní funkce bezvědomého, nasadili mu kyslíkovou masku a zavedli kapačku. Pak se spojili vysílačkou s nemocnicí a oznámili, že přijedou asi za deset minut. Položili tuláka na nosítka, upevnili tělo popruhy a naložili do sanitky. Jeden zdravotník nasedl dozadu a přibouchl dveře, druhý vklouzl za volant a ambulance s houkající sirénou odjela.

Rodriguez dokončil výslech zahradníků, pomocí tužky zvedl nůž ze země, vsunul ho do plastového sáčku na důkazy, který zavřel a podal svému partnerovi. Potom zašel do květinářství promluvit si s prodavačkami. Brian neslyšel, co mu ženy vykládají, ale měly vytřeštěné oči a živě gestikulovaly. Usmál se. Jak patetické. Tenhle zážitek budou svým rodinkám u nudných nedělních obědů líčit ještě dlouhá léta. Už nikdy nepřijedou do práce, aniž by se zachvěly strachem a znepokojeně se rozhlédly po parkovišti.

Konečně se oba policisté vrátili do auta. Oakley řídil, Rodriguez seděl vedle něho. Hlídkový vůz vyjel na silnici.

Rodriguez promluvil do vysílačky: „Tady Rodriguez, jednotka šest sedm jedna. Jedeme do nemocnice Memorial z důvodu ošetření podezřelého.“

„Rozumím. Potřebujete posilu?“

„Negativní.“ Vypnul vysílačku.

„Podezřelý?“ podivil se Brian. „Já snad nejsem podezřelý, nýbrž oběť.“

„Jako oběť vypadal spíš ten druhý,“ prohodil Oakley přes rameno.

„On si začal. Já se staral vo svoje a von mě chtěl vokrást.“

„Uklidněte se,“ řekl Rodriguez. „Svědkové potvrdili vaše slova. Viděli celý incident.“ Zvedl plastový sáček a prohlížel si nůž.

Brian viděl, že zbraň má prasklou dřevěnou střenku olepenou odřenou izolační páskou. Na rezavé patnácticentimetrové čepeli s nabroušeným ostřím zasychala krev. Jeho krev.

„Zdá se, že ta věcička toho má za sebou hodně,“ podotkl Oakley.

Rodriguez uložil sáček s nožem do přihrádky na palubní desce a otočil se k Brianovi. „Popis toho chlapa sedí na podezřelého, kterého hledáme kvůli několika podobným loupežným přepadením. Odpovídá nejen popis pachatele, ale i způsob provedení. Získali jsme slušnou sbírku otisků, takže brzy zjistíme, jestli je to opravdu on.“ Upřel na Briana pohled černých očí. „Ale nejde mi do hlavy, proč jste ho tak zřídil.“

To ještě nic nebylo. Zasloužil si mnohem větší nakládačku a taky by ji dostal, nebýt těch mexickejch sráčů. Kdyby se k tomu nepřipletli, tak bych toho hajzla zabil. „Vyděsil mě,“ odpověděl Brian. „Bál jsem se, že vstane a znovu na mě zaútočí. Počítám, že právě proto… jsem to trochu přehnal.“

„Nejen trochu. Ti zahradníci vypověděli, že z vás šla hrůza. Byli čtyři, přesto měli co dělat, aby vás odtrhli.“

Brian věděl, že se ho báli, poznal jim to na očích. „Seběhlo se to tak rychle,“ zamumlal, „že si na nic nepamatuju. Pořád vidím ten nůž. Bránil jsem se vším, co mi přišlo pod ruku.“

Kapitola 11

PONDĚLÍ 12.21

Opustili jsme Billyho Holcomba, aby se mohl věnovat novému milenci, a odjeli jsme s T-Tommym do Mullinsovy restaurace. Parkoviště bylo jako obvykle plné, ale podařilo se nám najít volné místo hned u vchodu, nad nímž zářil žlutomodrý šachovnicový vývěsní štít. I v jídelně jsme měli štěstí, když jsme u vzdálenější stěny zahlédli neobsazený stůl se žlutou umakartovou deskou přímo pod sbírkou fotografií starého Huntsville.

T-Tommy vzal jídelní lístek vsunutý mezi stojánkem s ubrousky a velkou skleněnou cukřenkou uprostřed stolu. Nechápal jsem proč. Věděl, co si objedná, stejně jako jsem to věděl já. U Mullinse uměli nejlepší cheesburgery ve městě. Já jsem si dal jeden, T-Tommy dva, k tomu hranolky a čokoládový koktejl. Než jsem se pustil do jídla, okořenil jsem svou porci štědrou dávkou tabasca z lahvičky, kterou nosím stále v kapse saka. Nabídl jsem T-Tommymu, i když jsem věděl, že jako vždycky odmítne – s pozvednutým obočím a poznámkou a propálených střevech.

Tabasco. Životní míza. Spolehlivá a věrná. Koření vyrobené McIlhennyho továrnou na ostrově Avery v Louisianě. První dávku uvařil irský přistěhovalec už v roce 1869. Tabasco udělá z běžného jídla dobré, z dobrého pochoutku a z Mullinsových cheesburgerů pokrm bohů.

Dojedli jsme, zaplatili a odjeli vykonat návštěvu u doktora Drummonda.

Oddělení soudního lékařství státu Alabama sídlí severně od města na Arcadia Circle v dlouhé nízké budově z hnědých cihel, o kterou se dělí s městským odborem veřejné bezpečnosti a s vyšetřovacím a hlídkovým oddělením úřadu šerifa. Pracoval jsem tam skoro šest let jako laboratorní technik. Poté co jsem se vykašlal na medicínu. Poté co jsem se vykašlal téměř na všechno. Poté co mě Klára vytáhla z izolace, do níž jsem se stáhl. Po dvouleté službě u vojenské policie Námořní pěchoty Spojených států. Je to dlouhý příběh.

Za svého působení ve Středisku jsem se zajímal zejména o rozptyl krevních skvrn a analýzu stopových důkazů a byl jsem v tom docela dobrý. Doktor Lou Drummond, můj šéf a učitel, si všiml mého nadání pro čtení důkazů a fyzickou i psychologickou rekonstrukci zločinů. Netuším, kde se ve mně vzalo, s největší pravděpodobností za ně vděčím notné dávce zdravého selského rozumu, kterou jsem zdědil po otci. Lou mě povzbuzoval, abych si rozšířil obzory, a pomohl mi sehnat místo v oddělení pro vědecký výzkum a analýzu chování při FBI v Quantiku.

Následně jsem konzultoval při vyšetřování mnoha zločinů po celé zemi, napsal jsem několik knih, což je nejlepší způsob, jak se stát v očích veřejnosti expertem, a uspořádal jsem řadu odborných přednášek. Čas od času jsem se do Quantika vrátil a odučil pár kurzů. Spolupracoval jsem rovněž s místní policií, tehdy byl mým nejslavnějším případem okouzlující Billy Wayne Packwood.

Našli jsme Loua v jeho pracovně s telefonním sluchátkem u ucha. Na sobě měl obvyklý šedý chirurgický úbor a přes něj bílý laboratorní plášť. Byl to hubený muž připomínající fretku, s nepříliš hustými vlasy a mohutným ježatým obočím. Jako soudní patolog okresu Madison pracoval déle, než si místní pamatovali. Byl to workoholik, který snad ani neodcházel z práce domů, nervní, neustále v pohybu. Připomínal kočku s dlouhým ocasem v místnosti plné houpacích křesel. Když mluvil, jeho paže řídily neviditelný orchestr. Kdysi jsem prohlásil, že jediný způsob, jak jej udržet v klidu, je nasadit mu pouta. I když seděl, pohyboval jednou nebo druhou nohou, jako kdyby se každým okamžikem chystal vyskočit a vyběhnout na chodbu. Ale jeho modré oči nikdy neuhnuly, a když se na vás podíval, cítili jste, že rozpitvává každé vaše slovo.

Teď si pohrával s kroucenou telefonní šňůrou, namotával si ji na prst a zase rozmotával. Po chvíli zavěsil a potřásl hlavou. „Dcera.“ Prohrábl si prsty řídnoucí vlasy. „Odjela s tím flákačem, co s ním chodí, na jih do Destinu. Na motorce. Má harleye.“ Pak okamžitě změnil téma a podíval se na mě. „Rád tě vidím.“

„Já tebe taky.“ Potřásli jsme si rukama.

„Byl ses podívat u Mikea, že?“

„Jo. I na ostatních dvou místech.“

Přikývl. „Právě jsem dokončil Mikeovu pitvu.“

Lou nikdy neztrácel čas. Tělo dostal před několika hodinami a už měl hotové ohledání. „A?“ zeptal jsem se.

„Příčinou smrti byla střelná rána. Rozsáhlé poranění mozku. Domnívám se, že vůbec nezaregistroval, co se mu stalo. Všechno ostatní vzniklo až post mortem.“

Děkuji ti, bože.

„Kulka se zdeformovala, ale ne moc. Poslal jsem ji na balistiku.“

„Projděme si zbylé oběti. Co jsi o nich zjistil?“ zajímalo mě.

Lou začal přecházet po místnosti. „Petersen zemřel následkem několika úderů do hlavy. Smrtelný mohl být kterýkoliv ze čtyř. Allisona zabila kulka ráže devět milimetrů. Stejně jako Mikea. Vstřel v levé spánkové krajině. Podobně jako u Mikea vznikla ostatní zranění posmrtně. Rozptyl krevních skvrn a povaha zranění napovídají, že pachatel je silný muž, pravák, vysoký sto osmdesát pět až sto devadesát centimetrů.“ Opřel se o těžký dubový psací stůl a začal bubnovat prsty do hrany desky. „Sidau Jamaguči odhaduje jeho váhu na pětaosmdesát až devadesát kilogramů a prý nosí boty číslo deset a půl. Soudí tak podle otisků v hlíně, které objevil dnes ráno u Mikeova domku.“

„Našly se někde stopy pachatelovy krve nebo tělních tekutin?“ zněla další moje otázka.

„Bohužel.“ Lou se posadil na stůl a začal vyťukávat jakýsi rytmus.

„Známky sexuálního zneužití?“

„Ne.“

„A ta bavlněná vlákna ze zahradnických rukavic?“ zeptal se T-Tommy. „Předpokládám, že se dají koupit prakticky kdekoliv.“

„Vypadá to tak. Posíláme vzorek do laboratoří FBI. Třeba se jim podaří určit výrobce.“ Jeho prsty pokračovaly v neurčitém rytmu. „Moc tomu nevěřím, ale za zkoušku to stojí.“

„Otisky bot?“

„Totéž. Podle podrážek značka Nike. Běžný typ. Kolega z FBI říká, že tím se výběr zužuje na několik milionů možností.“

Zaslechl jsem za sebou zvuk otevíraných dveří a ohlédl jsem se. Vešla Rebeka Cookseyová se složkou v ruce.

„Zpráva z balistiky,“ oznámila. „Mikea i Allisona zabila stejná zbraň.“

Kapitola 12

PONDĚLÍ 12.35

„Kód Trauma, kód Trauma,“ volal hlas z reproduktorů umístěných pod stropem na pohotovosti kliniky Huntsville Memorial Medical Center.

MUDr. Charlie Beck odhodil zbytek tuňákového sendviče do odpadkového koše vedle svého psacího stolu. Takže tolik k obědu. Vyběhl z pracovny a přes hlavní chodbu sprintoval na pohotovost.

„Doktore Becku, očekávaný pacient právě dorazil,“ volala za ním Marcia Clarková, vrchní sestra z pohotovosti, a spěchala ke dveřím do sálu číslo jedna.

Charlie ještě přidal do kroku. Vběhl do jasně osvětleného sálu a spatřil zakrváceného domláceného muže ležícího na nosítkách. Ošetřovatelka Deborah Studenová mu již rozstříhávala špinavý oděv nasáklý krví.

Charlie provedl předběžnou prohlídku. Zraněný, na první pohled tulák bez domova, páchl špínou a močí. Pokožka plná hmyzích kousanců v různém stádiu hojení. Nateklé rty pokryté zaschlou krví odhalovaly odporně zažloutlé zuby. Obličej posetý tržnými ranami a podlitinami, mnohačetná poranění ramenou, hrudníku a paží. „Životní funkce?“

Zasyčel vzduch unikající z manometru. „Tlak devadesát na šedesát,“ oznámila Deborah. „Pulz sto dvacet pět. Dech mělký, frekvence třicet osm. Saturace kyslíku šedesát osm procent na deset litrů.“

„Zaintubujeme ho,“ rozhodl doktor Beck.

Natáhl si chirurgické rukavice a přistoupil k hlavě zraněného. Marcia mu podala laryngoskop a intubační trubici. Lékař vložil laryngoskop tulákovi do úst a odsunul mu jazyk. Objevil se člunkovitý výběžek a hlasivky. Charlie zlehka vsunul trubici do průdušnice, nafoukl balonek a připojil ambuvak. „Poslechněte dech,“ přikázal.

Marcia přiložila stetoskop na jednu stranu hrudníku, pak na druhou. Lékař zatím opakovaně stlačoval ambuvak a každým stiskem roztahoval zraněnému plíce. „Vlevo zní dobře, ale vpravo nic neslyším.“

Doktor Beck zkontroloval trubici. „Je v dobré poloze. Bude to pneumotorax. Máte soupravu pro hrudní intubaci?“

„Tady.“ Sestra roztrhla sterilní obal a položila soupravu na stolek.

„Tipuju pár zlomených žeber a protrženou plíci,“ řekl Charlie. Natřel muži hrudník betadinem a pak mu píchl lidokain pro lokální umrtvení. Uchopil skalpel a zručně provedl hluboký řez na boku mezi dvěma žebry. Hemostatem roztáhl doširoka ránu a rychle zavedl přístroj do hrudní dutiny. Z rány se vyvalila krev a rozstřikovala se na podlaze. Lékař vložil do otvoru prst a prohmatal okolí, aby se ujistil, že plíce nikde nepřiléhá ke stěně.

„Hrudní trubici.“ Převzal od sestry na prst silnou plastovou trubku a prostrčil ji otvorem do těla. Krev kolem ní stékala do sběrného kbelíku, který Marcia nohou přisunula k nosítkům.

„Šití.“ Lékař několika stehy uzavřel ránu a ukotvil trubici, zatímco Marcia připevnila její konec k sací láhvi.

„Tlak stoupl na sto deset,“ informovala Deborah.

„Výborně.“ Doktor Beck si stáhl zakrvácené rukavice a nasadil si čisté. „Pacient je stabilizovaný, takže se podíváme, jaké má další problémy,“ oznámil a zahájil zevrubné vyšetření. „Žádné lokalizované neurologické změny. Doufejme, že bezvědomí způsobil jen otřes mozku. Zlomený nos a levé předloktí. Levá orbitální kontuze. Nic nenasvědčuje vnitřnímu zranění v dutině břišní, ale jistý si zatím být nemůžu.“ Otočil se k ošetřovatelce. „Udělejte mu kompletní krevní testy, zajistěte rentgen hrudníku, lebky a páteře a objednejte dvě krevní konzervy. Jakou má teď saturaci O dva?“

„Třiadevadesát procent.“

„Dobře. Takže laboratoř a rentgen, ano?“

Zatímco čekal na výsledky, lékař nadiktoval operační zprávu o intubaci. O dvacet minut později přinesl technik sadu rentgenových snímků. Doktor Beck si jeden po druhém prohlédl na luminiscenčním panelu. „Nevidím tu žádnou frakturu lebeční kosti, krk také vypadá dobře,“ řekl Marcii, která stála vedle něho. „Na pravé straně dvě zlomená žebra.“ Dloubl do ošetřovatelky loktem. „Není to fantastické, že mám vždycky pravdu?“

„Spíš mě napadá slovo nesnesitelné,“ opáčila.

Charlie se zasmál a zvedl další snímek. „Obě intubační trubice jsou ve správné pozici.“ Umístil na prohlížeč nový snímek. „Fraktura levé ulny. Kdo má dnes službu na traumatologii?“

„Doktor Sammons. Zavolám mu,“ odvětila Marcia.

„A na neurologii a ortopedii?“

„Samuelson na orto a myslím, že na neuro Rigel.“

„Zavolejte i jim. Ať mu udělají CT mozku.“

„Doktore Becku?“

Charlie se otočil a uviděl, jak k němu přichází Deborah v doprovodu dvou zástupců šerifa.

„Jak je na tom, pane doktore?“ zeptal se vyšší z nich.

„Zatím nevím. Vy dva jste byli na místě činu?“

„Ano. Já jsem Paul Rodriguez a tohle je Hal Oakley.“

„Má dvě zlomená žebra, proraženou plíci, zlomenou paži a rozdrcený nos,“ informoval je lékař. „Ještě se neprobral z bezvědomí. Musíme provést další testy a vyšetření. Kde je ten chlap, co jste ho zatkli?“

„Dali jsme ho na dvojku,“ oznámila Deborah ve stejné chvíli, kdy Rodriguez sdělil: „Nezatkli jsme ho.“

„Vy jste ho nezatkli?“ podivil se Charlie. „Po tom, co udělal?“

„Pachatelem je tenhle. Jeho totožnost zatím neznáme, vedeme ho pod jménem John Doe.“

„To nemyslíte vážně.“ Lékař přejížděl pohledem z jednoho policisty na druhého. „Už jsem viděl dost obětí rvaček, ale tohle?“

Rodriguez pokrčil rameny. „Nejdřív nám to taky tak připadalo.“

„Co se stalo?“

„No, zřejmě tady náš John Doe vytáhl na…“ podíval se do notesu, „Briana Kurtze nůž a pokusil se ho oloupit. Vzhled pana Doea odpovídá popisu podezřelého, kterého hledáme kvůli několika podobným loupežným přepadením. Svědci výpověď pana Kurtze potvrdili, takže pro nás je to sebeobrana, dokud nenarazíme na důkazy mluvící proti tomu. Pochopitelně budeme chtít s panem Doem mluvit, jakmile to bude možné. Na kdy to tak odhadujete?“

„To vám zatím nemůžu říct. Jeho neurologem bude doktor Rigel. On rozhodne, kdy jej budete moci vyslechnout.“

„Díky. Dokončíme zprávu a vrátíme se do ulic. Za chvíli dorazí kolega, který bude pachatele hlídat, dokud nebude možné ho převézt do vězeňské nemocnice. Kdybyste měli jakékoliv problémy, zavolejte.“

Charlie vykročil k sálu číslo dva, ale pak se zastavil a pokusil se představit si pacienta, který tam na něj čekal. Co je to za člověka, že mohl tohle udělat?

Kapitola 13

PONDĚLÍ 13.34

Vysadil jsem T-Tommyho v centru, aby se sešel se Scottym Simpsonem a pomohl informovat dalších pět nebo šest uniformovaných příslušníků městského policejního sboru nově přidělených k operační skupině. Já jsem potřeboval zajet do své dřevařské firmy, kterou jsem zdědil po smrti rodičů, a podepsat nějaké šeky. Pondělky jsou dnem výplaty a proplácení účtů. Slíbil jsem, že se vrátím před plánovanou schůzkou s Lutherem.

Jízda k sídlu Walker Lumber mi trvala pouhých deset minut. Když jsem zastavil, spatřil jsem Milka, jak mluví se zákazníkem u malého modře natřeného náklaďáku, naloženého trámky pět krát deset centimetrů. Vzadu přečnívaly ložnou plochu o dobrého půldruhého metru, a tak Milk přivazoval na konec nákladu červený praporek, aby nepozorný řidič nenarazil do překážky nebo pod ni nevjel.

Na jihu Spojených států jsou přezdívky stejně běžné jako baptistické kostely a mnohé mají další variace. Bertie Johnson byl typickým příkladem. Pro většinu známých byl Buttermilk, Podmáslí, kteréžto přízvisko mu dali příbuzní, protože miloval podmáslové sušenky své mámy. No a blízcí přátelé mu říkali zkráceně Milk, Mléko.

V mládí byl vynikajícím hráčem baseballu a i dnes, o třicet let později, patřily jeho výkony na hřišti k místním legendám. Ubíhající čas je samozřejmě zveličil, ale ne o moc. Několik let hrál druhou nejvyšší soutěž, ale pak se se sportem rozloučil, protože si uvědomil, že cesta na extraligový vrchol je přece jenom příliš příkrá. V té době začal pracovat pro mého tátu. Když mi firma spadla do klína, přidělil jsem mu určitý podíl na zisku a svěřil mu každodenní řízení podniku.

Milk počkal, až se zákazník rozjede, a na rozloučenou mu plácl na korbu.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se, když jsem vystoupil z auta do žhavého slunečného dne.

„Výborně. Teda skoro.“ Poškrabal se za uchem. „Dostali jsme další mizernou zásilku velkoplošných panelů. Tabule jsou odřené a některé i popraskané.“

„Stejný dodavatel z Tennessee?“

Přikývl. „Mluvil jsem s nimi. Nerad bych ukončoval spolupráci, protože s nimi nebyly žádné problémy. Ty se vyskytly až v poslední době, jak firma změnila majitele.“ Nasál vzduch mezi zuby. „Pro každý případ jsem rozhodil sítě a sonduju terén, kdybychom potřebovali změnit dodavatele.“

„Doufejme, že to nebude nutné.“

„A i kdyby, svět se nezboří. Tak pojď,“ ukázal bradou ke kanceláři. „Šeky už máš připravené, všechny leží na stole. Já jdu chlapům pomoct naložit střešní trámy. Zastavím se, než odjedeš.“ Vydal se kolem kanceláře k hromadám stavebního dříví.

V místnosti panovalo chladno, klimatizace pod oknem vedla úspěšnou bitvu s vedrem. Podepisování šeků a zběžné nahlédnutí do účetních knih mi trvalo jen pár minut. Byl to dobrý týden. Vyšel jsem ven a proplétal se mezi naskládaným dřívím. Čerstvě a teple vonělo, té vůni se nic na světě nevyrovná. Slyšel jsem, jak Milk vysvětluje dvojici středoškoláků správné rozložení zátěže na plošině našeho dvoutunového nákladního automobilu. Byli to fotbalisté a dolaďovali si u nás fyzičku před podzimními zápasy. Každé letní prázdniny jsme přibírali tři nebo čtyři brigádníky.

Vzpomněl jsem si na prázdniny, kdy jsem dělával totéž. Litry potu a těžká dřina se potom na hřišti bohatě zúročily. V paměti mi vytanul jeden srpnový den. Rtuť teploměru atakovala pětatřicítku, vlhkost vzduchu určitě přesahovala devadesát procent. Do začátku podzimních tréninků chyběl asi týden. Zapřáhli jsme s Milkem vlečku za traktor a odjeli na nádraží pro náklad střešních došků. Vagon stál na vedlejší koleji. Zastavili jsme s vlečkou vedle postranních posuvných dveří a dali se do práce. Čtyřicet palet došků, na nich tři řady po devíti balících, každý vážil třicet kilogramů. Museli jsme je překládat ručně. Ve vagonu bylo nejméně pětapadesát stupňů. Házel jsem balíky dveřmi, Milk je chytal a ukládal. Po deseti minutách jsme se vždycky vyměnili, déle se to v té sauně nedalo vydržet. Trvalo nám to celý den a málem jsme tam vypustili duši. A výsledek? Ten podzim jsem na hřišti běhal jako křepelka. Kdybych se někdy zabýval úvahami o tom, že nepůjdu na vysokou, ten den by mě z nich vyléčil.

Ovšem pokud mě onen srpnový den nasměroval na medicínu, únos mé sestry Jill otočil můj život zcela jiným směrem. Tím, kterým kráčím dodnes. Místo abych léčil nemocné, většinu dospělého života jsem hledal odpověď na otázku proč. Proč tenhle člověk vyloupil banku, tamten zabil manželku, jiný zapálil svou dílnu? Proč si Billy Wayne Packwood zvolil za své loviště právě Huntsville? Proč si vrah vybral zrovna Mikea? Proč jsem nedokázal zachránit svou sestru? Proč jsem jí nepomohl? Jedinou věc jsem nesnášel ještě víc, a tou byla otázka co kdyby.

Můj život mohl být jiný. Možná lepší, možná horší, to se nikdy nedozvím. Ne že bych ho chtěl měnit, alespoň většinu rozhodně ne. Rodiče předčasně zemřeli, to bych změnil. Změnil bych i ztrátu Jill. Zbytek bych asi nechal. Na střední škole jsem byl dobrý student a výborný sportovec, v posledních dvou ročnících jsem byl jmenován do all stars týmu města. Na přípravce jsem už fotbal nehrál, ale vynikal jsem akademicky. Specializoval jsem se na chemii a pak jsem pokračoval na lékařské fakultě v Birminghamu a téměř ji dostudoval. Do promoce mi zbývaly tři měsíce. A potom zmizela Jill. Bum bác. Konec. Jako mávnutím proutku.

Mnozí lidé dělí své životy na dvě části, oddělené nějakou významnou událostí, která rozhodujícím způsobem ovlivnila jejich směřování. Otočila ho o sto osmdesát stupňů. Pro mě tento okamžik nastal třináct minut po sedmé večer dvanáctého října před dvanácti lety. Pamatuji si to do posledního detailu. Jako ve zpomaleném filmu.

Chladný večer, mrholilo. Studoval jsem poslední ročník lékařské fakulty a právě jsem absolvoval stáž na pohotovosti. Jill byla ve druhém ročníku Alabamské univerzity. Chtěla zůstat ve studovně do šesti hodin, kdy mi končila služba. Měli jsme se sejít u mého auta a odjet k rodičům na večeři. Univerzitní parkoviště se nacházelo čtyři bloky od fakultní nemocnice a bylo dobře osvětlené.

Opozdil jsem se. O více než hodinu. Zrovna mi končila směna, když přivezli muže s průstřelem hrudníku. Masivní vnitřní krvácení, oběť v šoku. Neměli jsme čas převážet ho na operační sál chirurgie. Rezident na pohotovosti se připravoval na otevření hrudní dutiny. Nebyl to běžný případ, a tak jsem zůstal, abych se podíval a případně i pomohl, pokud by mi to lékaři dovolili. Takovou příležitost k rozšíření zkušeností jsem si nemohl nechat ujít.

Na parkovišti se můj dosavadní život otřásl v základech. Na asfaltu ležela Jillina polobotka. Hnědá, značka Mefisto. Tkaničky zavázané. O kus dál její kabelka s přetrženým řemínkem, obsah vysypaný. Peněženka se slušným obnosem, zlatý náramek. Nešlo tedy o loupež.

Následovaly měsíce izolace, výčitek a obviňování sebe samého. Nedokázal jsem pokračovat ve studiu, skoro jsem nedokázal dál žít.

Za Jillino zmizení jsem nesporně mohl já. Alespoň v mých vlastních očích. A s největší pravděpodobností i v očích rodičů. Popírali, že by mi ho kladli za vinu, vždy pro mě nacházeli slova útěchy. Ale nevyřčeno zůstávalo něco úplně jiného. To, jak matka stála, hleděla do prázdna a smutek jí srážel ramena dolů. To, jak se otec stáhl do sebe a jeho oči ztratily lesk. Trapné mlčení, které poznamenalo následující rok, vyrazilo jako krvavá skvrna na bílém plášti. Nedalo se popřít ani ignorovat.

Tragická smrt rodičů při autonehodě zapůsobila jako zlom. Část mého já již zemřela, jiná část to považovala za trest. Zasloužený trest.

Právě v tomto období těžkých depresí jsem se oženil s Klárou. Nebyl to nejlepší začátek manželství, ale dodnes jsem jí vděčný, že mě zachránila. Ne že bych kdy vážně uvažoval o sebevraždě, to opravdu ne. Několikrát mě to sice napadlo, ale vždy jsem tu myšlenku zavrhl jako zbabělé řešení. Jako příliš konečné řešení. Věděl jsem, že na konci každého tunelu vždycky svítí světlo, jenom jsem ho stále neviděl. I kdyby Klára pro mě nic jiného neudělala, vděčím jí za to, že mi ho ukázala.

Po klidném rozvodu jsem se přihlásil k námořní pěchotě. Připadalo mi to jako správná věc a nemýlil jsem se. Dva roky služby coby vojenský policista. Nic hrozného. Uvažoval jsem, že zůstanu, ale ke konci už mi vojenská služba nepřipadala jako ta správná kariéra pro mě. Moc rigidní, svázaná přemírou pravidel a předpisů.

Pověsil jsem uniformu na hřebík a vrátil se do Huntsville. T-Tommy se mě pokusil zlákat k městské policii, ale dal jsem přednost práci v oddělení soudního lékařství státu Alabama. Známým jsem tvrdil, že jsem to místo vzal kvůli profesnímu zájmu a také proto, že jsem tam mohl uplatnit znalosti získané studiem medicíny, byť nedokončeným. Byla to pravda jen zpola. Ta druhá polovina spočívala v tom, že mě na oddělení postrčil nevyřešený únos mé sestry. Chtěl jsem ji najít. Chtěl jsem se naučit, jak ji najít. V tomto oboru jsem jako student očividně selhal. Asi mi chyběla inteligence. Po dvanácti letech vím jen toto:

Jill někdo unesl.

Za podobných okolností zmizely další tři mladé ženy.

Žádná z nich nebyla nikdy nalezena.

Víc nic. To je vše, co vím. Žádné stopy, žádní svědci, žádná těla, žádné kosti, vůbec nic. A já jsem nebyl dost chytrý, abych našel řešení.

Jill je mrtvá, tím jsem si jistý. Nikdy jsem to nevyslovil nahlas, ale vnitřně cítím, že už nežije. A vím také, že se chlap, který to udělal, který unesl a zabil Jill a tři jiné ženy, přestěhoval. Do jiného státu. A že má na svědomí další oběti. Tak to u sériových vrahů chodí.

Ani po dvanácti letech nemine den, abych na Jill nepomyslel. Sestra je se mnou, i když řeším takový případ jako dnes. Nejvíc mě bolí, že jsem ztratil celou rodinu. Nejen fyzicky, kompletně. Přišel jsem o opravdové vzpomínky. Zbyly jen rozmazané obrázky, jak mě otec učí zacházet s baseballovou pálkou nebo trefit se do míče. Ukazuje mi, jak nakládat prkna na plošinu náklaďáku, aniž bych je poškodil. Přímo tady, na místě, kde jsem teď stál.

Máma? Nejasné vzpomínky, jak vaří večeři na Den díkůvzdání nebo mě učí staré rodinné recepty. Nebo okopává růže, pýchu naší ulice. Nebo zpívá v kostele, kam jsem po oné osudové události přestal chodit.

Všechny obrazy, které jsem dokázal z minulosti vydolovat, byly zamlžené a připadaly mi neskutečné. Třeba si rodiče pamatuju tak, jak jsem si je představoval, ne jací skutečně byli. Opravdu reálné byly pouze vzpomínky. Oba sedí bez hnutí na pohovce, mlčí, sotva dýchají. Vůbec se neusmějí, v podstatě nežijí. Obličeje bezbarvé. Všechny mé vzpomínky jsou černobílé.

A Jill? Její tvář vídám jen ve snu. Za bdělého stavu nikdy, nedokážu si ji vybavit.

Kapitola 14

PONDĚLÍ 13.53

Doktor Charlie Beck otevřel dveře na sál číslo dvě a očekával, že uvidí… Co? Vzteklého, agresivního surovce? Slintajícího šílence? Obludu svázanou řetězy? K jeho překvapení byl mladý muž, jenž seděl na nosítkách, úplně jiný. Ano, vysoký a svalnatý, ale žádný nadupaný parchant. Měl inteligentní modré oči a kromě rozcuchaných vlasů a zakrvácené potrhané košile se zdál klidný a rozumný.

„Jsem doktor Beck.“

„A já Brian Kurtz,“ představil se se shovívavým úsměvem.

„Omlouvám se, že jste musel tak dlouho čekat, ale měli jsme moc práce.“

„Nevadí.“

„Tak se podívejme, co tu máme.“ Lékař si nasadil rukavice a odlepil gázu z Brianova předloktí. „Nevypadá to zle. Už jsem viděl horší.“

„To věřím, doktore.“

Charlie proklepával okolí rány sterilní gázou. „Řekněte mi, až to začne bolet.“

„V pohodě, klidně pokračujte.“

„Vypadá to na čistý řez. Snadno to napravíme. Sestřička vám vyčistí a vydezinfikuje ránu a potom ji zašijeme.“

Ostré světlo jej bodalo do očí, ale Brian klidně seděl, zatímco mu mladá ošetřovatelka dezinfikovala zranění jakousi červenou, ostře páchnoucí vodičkou. Řekla mu, že se to jmenuje betadin nebo tak nějak. Podle cedulky na prsou se jmenovala Deborah Studenová a byla diplomovaná zdravotní sestra. Zákrok byl poměrně bolestivý, ale pro Briana představoval jen drobnou potíž. Bolest pro něj moc neznamenala, dočasná nepříjemnost, kterou snadno potlačí a rychle zapomene. Jeho zuřivost byla jiná věc. Ještě že se mu teď podařilo zahnat ji do koutku mysli, kde ji udržel na uzdě.

Tak si to alespoň představoval. Držel vztek, vždy vrčící a hrozivý, v temné jeskyni zastrčené kdesi hluboko v mozku, mimo dohled. Bestie občas šlehla dlouhým ocasem nebo vystrčila rozeklaný jazyk, jen trochu, aby mu dodala příjemný záblesk energie. Miloval ji a současně nenáviděl. Spíš miloval, než nenáviděl.

Ale čas od času bestie z klece vyhlédla, vyplivla mohutný sloup ohně, intenzivně žhavý plamen, neuhasitelný a neovladatelný, který ho zcela pohltil a napumpoval mu do žil šílený strach, že se z něj nikdy nevymaní. Ovšem spokojenému uvolnění, jež pak následovalo, se nemohlo nic vyrovnat. Jako teď. Vybil si vztek na tom otrhaném pobudovi a teď se cítil klidný, téměř letargický. Bestie se vrátila do jeskyně. Nespala, nabírala síly. Vnímal její bublavý, chrčivý dech. Žádný problém, zvládne ji. Přinejmenším na tak dlouho, než odtud vypadne.

Nikdo se nikdy nedozví, jak moc chtěl toho sráče zabít. Až odejde, řeknou si, že se toho tuláka nejspíš hodně bál, když ho tak zřídil. Určitě mu taková zranění nezpůsobil bezdůvodně, vždyť vypadá jako slušný člověk.

Nicméně to udělal a líbilo se mu to.

„Bolí to moc?“ starala se ošetřovatelka.

„Ani trochu.“

Lékař píchl do okolí rány lidokain. „Chvilku vás to bude štípat.“

„Nevadí,“ opáčil Brian.

Doktor Beck si ty dva obrazy pořád nedokázal spojit. Tento zdvořilý, příjemný mladík na straně jedné, na druhé bezohledný surovec, který málem umlátil Johna Doea k smrti. Nějak to k sobě nepasovalo. Za léta praxe už poznal všechny lidské povahy. Stoiky, šílence, vzteklouny, deprimované zoufalce i nefalšované blázny. Nemoc či zranění vždy v lidech vyvolá to nejlepší i nejhorší. Většina trpí s tichým hrdinstvím, jiní jsou agresivní a zlí.

Brian Kurtz představoval záhadu. Tak klidný a laskavý, a přitom ani ne před hodinou běsnící maniak. Musí existovat nějaké vysvětlení. K tak podivným a intenzivním změnám chování nedochází bez příčiny. Ale jaká příčina může za tímto případem vězet? Brian zjevně není schizofrenik. Na to je příliš racionální. Netrpí žádnými bludy, nevykazuje nejmenší známky užívání drog. Chybí tu ospalý zmatek narkomana či vytřeštěné oči paranoika závislého na kokainu nebo maniakální aktivita uživatele metamfetaminu.

„Jak se vám to stalo?“ zeptal se lékař, když začal sešívat ránu.

„Nějaký chlap mě chtěl okrást. Šel na mě s nožem.“

„Takže jste se bránil?“ Doktor Beck utáhl steh.

„Vy byste se na mém místě nebránil?“

„Jistě.“ Lékař začal nový steh. „Zřídil jste ho pořádně, to vám teda povím.“

„Zasloužil si to. Měl jsem ho zabít.“

„Moc tomu nechybělo.“

Brian se ušklíbl. „Právě že chybělo. Měl jsem mu utrhnout hlavu, rozbít lebku a zadupat ten jeho posranej mozek do země.“

Charlie cítil, jak se svaly na pacientově předloktí napínají, když zaťal ruce v pěst. Zmlkni. Neprovokuj ho. Zlehči situaci. „Vidím, že pracujete pro telemarketingovou společnost,“ změnil lékař téma.

„Přesně tak.“

„Určitě při tom mluvíte se zajímavými lidmi.“

„Většinou jsou to pitomci, kteří mají málo času a ještě míň rozumu.“

„Chápu.“ Další steh.

„Opravdu?“

Charlie cítil rostoucí neklid a znovu se pokusil vstoupit na bezpečnější půdu. „Než tady skončím, musím se vás zeptat na váš celkový zdravotní stav.“

„Je to nutné?“

„Bohužel je.“

„Není mi jasný k čemu,“ odsekl Brian s přimhouřenýma očima a zaskřípal zuby.

„Každý člověk je jiný. Co jednomu prospěje, může druhému uškodit.“ Usmál se, ale Brian mu oplatil ledovým pohledem. „Trpíte nějakou alergií?“

„Ne.“

„Máte zdravotní problémy? Onemocnění srdce nebo plic?“

„Ne.“

„Prodělal jste v minulosti vážnější zranění či operaci? Byl jste někdy hospitalizován?“

„Jednou mě postřelili.“

Lékař prudce vzhlédl. „Jak se to stalo?“

„Sloužil jsem v armádě. V Iráku. Před pár lety. Jeden podělanej Arab mě střelil do nohy. Z kalašnikova.“

„Ještě něco?“

„Fraktura lebky. Na střední škole jsem hrával fotbal. Vod tý doby mě pořád bolí hlava.“

„Chodíte s tím k lékaři?“

„Jo. Léčí mě doktor Hublein. Robert Hublein. Znáte ho?“

„Vím, kdo to je, ale osobně jsem se s ním nesetkal. Vede Institut pro neuropsychiatrický výzkum, že?“

„Jo, to je von. Prej je nejlepší.“

„Ano, slyšel jsem, že je dobrý. Předepsal vám nějaké léky?“

„Jo, akorát nevím co.“

Charlie si stáhl rukavice. „Jsme hotoví. Udržujte ránu v čistotě a za dva dny se vraťte na kontrolu. Podíváme se, jak se vám zranění hojí.“

„Je to nutný?“

„Bohužel.“

„Jak si přejete, pane doktore.“

Zdvořilost se vrátila.

Kapitola 15

PONDĚLÍ 14.51

Vrátil jsem se do centra, našel si volnou kancelář naproti hlavnímu stanu pátrací skupiny a zavolal na behaviorální oddělení FBI v Quantiku ve Virginii. Požádal jsem asistentku, ať mě spojí s Mortem Canfieldem, starým přítelem a odborníkem na psychologické profilování.

„Agent Canfield,“ ozvalo se na druhém konci linky.

„Ahoj, Morte, tady Dub.“

„Nazdar, Dube. Že je to ale doba!“

„Vidím, že pořád tvrdě pracuješ.“

„Už dlouho ne. Za tři měsíce jdu do penze.“

„V životě by mě nenapadlo, že někdy odejdeš do důchodu.“

„Mě taky ne. A jak to vypadá v srdci Jihu?“

„Bývalo líp. Potřebuju tvou pomoc. Řádí nám tu sériový vrah.“

„Tak povídej.“

„Znal jsi Mikea Savageho?“

„Jasně. Jak se mu vede?“

„Stal se jednou z obětí.“

„Proboha! Co pro tebe můžu udělat?“

„Řeknu ti, co máme, a ty mi povíš, jestli jsem na správné stopě.“

Mluvili jsme dobrých třicet minut. Mort souhlasil s většinou mých závěrů a jako obvykle přispěl několika cennými postřehy. Poděkoval jsem mu a slíbil jsem, že ho budu průběžně informovat o vývoji situace. Zavěsil jsem a zapsal si pár poznatků, kterým s oblibou říkám psychologické prvky. Jde o aspekty zločinu, jež vypovídají něco o pachatelově psychice. V zásadě jsou to důvody, proč to či ono udělal, nebo proč se choval právě tak a ne jinak. Někdo by to označil za kriminalistické profilování a měl by určitě pravdu, jenže takové profilování občas vede do slepé uličky.

Pokud vytvoříte profil konkrétního typu podezřelého a vyšetřování se vede výhradně v rámci tohoto pohledu, můžete skutečného pachatele přehlédnout. Jestli profil například tvrdí, že vrahovi je mezi dvaceti a pětadvaceti, je samotář a nezaměstnaný, pak další podezřelí, kteří jsou ženatí a je jim přes třicet, uniknou pozornosti, kterou si zaslouží. Klapky na očích jsou při pátrání po vrahovi to nejhorší.

Proto dávám přednost termínu psychologické prvky. Možná zbytečně komplikovaná sémantika, ale určitě užitečná. Kromě toho jsem ve své druhé knize tento název zavedl, takže s ním jsem víceméně svázaný. Zapsal jsem si následující poznatky:

1. Útočí v noci. Žije sám nebo s příbuzným – manželka nebo rodina by si jeho noční nepřítomnosti všimli. Nezaměstnaný nebo pracuje přes den. Další možnost – noční poslíček nebo hlídač.

2. Oběti geograficky nesoustředěné. Přístup k autu – zaměstnaný, má peníze nebo sponzora – nenápadné vozidlo, pravděpodobně vysoký počet najetých kilometrů.

3. Nejspíš smíšený typ:

Organizovaný: Pečlivý plánovač – nosí rukavice, používá tlumič, zná přístupové a únikové trasy, zručně překonává zámky, nosí zbraň (po Petersenovi).

Závěr: Věk kolem třiceti, chytrý, vzdělaný, mentálně stabilní.

Neorganizovaný: Přehnaná síla, k zmrzačení obětí používá předměty, které jsou po ruce, těla ponechává na místě činu.

Závěr: Do pětadvaceti let, schizofrenik, psychotik.

Popis pachatele:

Fyzický: 185 až 190 centimetrů, 90 kilogramů, pravák, žádné patrné tělesné vady.

Motiv: Žene ho vztek nebo záměr s cílem uvolnit stres nebo předat nějaké sdělení, případně obojí.

Poznámka: Zná oběti – nutná podmínka pro plánování a případný nácvik činu. Zná situaci na místě, zná zvyky a rozvrh obětí, ví, že má dost času – jak?

Kapitola 16

PONDĚLÍ 15.08

Brian dobrou půlhodinu přecházel po nemocniční čekárně, než přijel taxík, který si objednal. Když se posadil dozadu, uvítal ho pach cigaret a potu.

„Proč vám to trvalo tak dlouho? Čekám tu celou věčnost.“

„Pardon. Uvázl jsem na letišti.“ Řidič měl slabý, ochraptělý hlas. Bylo mu kolem padesátky a vypadal nemocný, měl prořídlé vlasy a nažloutlou pokožku. Ukazovákem zahnědlým od nikotinu zapnul taxametr a tělo se mu otřáslo suchým kašlem.

„Kam to bude, šéfe?“

„Gulf Coast Telemarketing.“

„Kde to je?“ Tělo se znovu roztřáslo ve snaze vykašlat hleny z plic.

Brian mu udal směr.

„Co se vám stalo? Máte zavázanou paži.“

Do toho je ti hovno, ty ignorante. „To nic není.“

„Ale zlomenou ji nemáte, že? Moje žena si kdysi zlomila ruku…“

Taxikář drmolil až do omrzení, ale Brian ho neposlouchal. Několikrát sevřel ruku do pěsti a pak ji zase povolil. Obvaz se mu napínal přes zaťaté svaly, ale rána bolela jen minimálně. Pohodlně se opřel, zavřel oči a vypnul sluch.

Taxík konečně zastavil před Gulf Coast Telemarketing. Brian zaplatil a vystoupil z auta. Chtěl nasednout do svého džípu a odjet domů. Neměl nejmenší důvod se tady zdržovat. Naneštěstí se však otevřely dveře a vyšla Glenda Riordanová v celé své papouščí nádheře.

No paráda.

Otočila se a křikla do dveří: „Wando! Lidičky! Brian se vrátil!“

Z budovy se vyhrnuli spolupracovníci, sešli po schodech a mířil na parkoviště. Brian stál přesně na místě, kde složil toho vandráka. Viděl na asfaltu skvrny zaschlé krve, své i lupičovy, uspořádané do oddělených půlkruhů.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Glenda, když se připojila ke skupince.

Jako kdyby ti na tom záleželo, ty čubko. „Je to jenom škrábnutí.“ Zvedl ovázanou paži.

Kolegové na něj zírali se zjevným neklidem. Poznal, že by byli nejraději někde jinde, ale držela je tu zvědavost. Vyděšení zvědaví králíci.

„Bože můj!“ zvolala Glenda afektovaně. „Nebál ses?“

Ne, ty krávo. Nebál jsem se, rozhodně ne tak jako ty teď. „Jistě že jsem se bál,“ odsekl. „Měl vobrovskou kudlu.“

„Kdo to byl? Znáš ho?“ podařilo se pípnout jednomu z ustrašených spolupracovníků.

„Nějakej vandrák. Policajti říkali, že už voloupil pár lidí.“

„A co on? Je v pořádku?“ chtěla vědět Wanda, obočí stažené starostlivostí. „Vypadal, že je vážně zraněný.“

Právě že ne dost vážně. „Podle doktorů se z toho vylíže.“

Wanda potřásla hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že se to stalo. Víte určitě, že vám nic není?“

A je to tady. Wandin sladký, sirupovitý a falešný zájem. „Jsem v pohodě. Teď pojedu domů.“

Otočil se a vykročil ke svému autu. Wanda ho následovala. Došel k džípu a otevřel dveře.

„Je mi to líto,“ řekla Wanda. „Dnes jste měl mizerný den.“

Shlédl na ni. „Jsem fakt v pohodě.“

„Mluvila jsem s doktorem Hubleinem. Prý se za ním ještě tento týden zastavíte.“

„Chodím za ním každý týden.“

„Uzdravte se. Až mi doktor Hublein potvrdí, že jste v pořádku, budu pro vás mít práci.“

„Už je mi líp.“ Nasedl do auta, zabouchl dveře, nastartoval a vyrazil a zanechal Wandu stát v oblaku výfukových plynů.

Vyjel z parkoviště a zamířil k Memorial Parkway. Vyřítil se po nájezdové rampě a bezohledně se zařadil mezi dodávku a jakousi japonskou plechovku, jejíž řidič strhl volant a zlostně zablikal světelnou houkačkou. Brian mu ukázal zdvižený prostředníček.

V hlavě mu vířily události toho dne. Nejdřív sráč Kushner, potom ten vandrák, arogantní doktor Beck, smradlavý uchrchlaný taxikář a nakonec Wanda Fisherová, Glenda Riordanová a ostatní šašci, s kterými pracoval – všichni jako by se spikli, aby v něm společně rozdmýchávali vztek. Snažil se ho ovládnout, ale klouby prstů na volantu mu zbělely, když bojoval s pokušením napálit to do další dodávky, která se ploužila před ním. Tyhle podělaný kraksny jsou úplně všude. Ovládej se, napomenul se v duchu. Teď na to není vhodná chvíle.

Brian Kurtz věděl, co je vztek. Bojoval s ním celý život. Otcovy alkoholické výbuchy a matčiny schizoidní tirády, nemluvě o jeho vlastní výbušnosti, která ho zavlekla do nespočetných klukovských rvaček. Od dětství se potýkal s vnitřní bouří. Většinou vyhrával, občas však prohrál. Kvůli těm prohrám by určitě musel před lety předčasně opustit střední školu, kdyby nebyl tak dobrý fotbalista, kvůli nim k sobě přitáhl pozornost policie a potom soudů.

V poslední době jej však ovládal jiný vztek, zmutovaný do odlišné formy. Mocnější, náročnější, obtížněji kontrolovatelné. A rozhodně výbušnější. Když se v uplynulých dvou měsících dostal do stresové situace, zuřivost propukala náhle, nečekaně a Brian musel zmobilizovat všechny síly, aby neudeřil. Někdy v té vnitřní bitvě zvítězil, když ne, doplatil na to nějaký nešťastník, většinou pouliční pobuda či jiný ztroskotanec. Ale pak tu byly jiné chvíle, kdy jej šílená zloba přinutila spáchat věci, jež nechápal. Petersen. Allison. Savage. Proč?

Nová forma vzteku ho děsila a současně lákala. Divoká zuřivost vlastních činů ho naplňovala hrůzou, a přesto… Se Savagem to bylo… jaké? Nenacházel vhodný výraz. Ohromné? Zahlcující? Ne, to nejsou správné termíny, nevystihují situaci. Opojné? Možná, ale bylo v tom něco víc. Udivovalo ho, že když na své činy vzpomínal s odstupem času, připadaly mu odporné a zavrženíhodné, ale ve chvíli, kdy je páchal, kdy v něm vybuchovala zloba, vyvolávaly tak intenzivní pocity síly a naplnění, že se jim plně oddával a těšil se z nich.

To představovalo skutečný problém, který jej užíral – rostoucí návyk na spalující vztek. Jako narkoman, jenž si píchá do žíly heroin nebo šňupe crack. Zdálo se mu, že každou bdělou hodinu tráví plánováním příští „akce“. Dlouhé očekávání přinášelo o to silnější uvolnění. Brianovi se zdálo, že s každým výbuchem zuřivosti se ponořuje hlouběji do náruče vzteku, do náruče vřelé a utěšující jako objetí milující matky.

Kapitola 17

PONDĚLÍ 15.25

Opíral jsem se o stěnu vedle okna v Lutherově kanceláři. T-Tommy a Scotty se usadili na pohovce u protější zdi, šerif za svým stolem. Dnes poprvé jsem si všiml, jak Luther za poslední rok zestárnul, zodpovědnost spojená s funkcí šerifa si vybírala svou daň. Krátce zastřižené vlasy mu prokvetly stříbrem a hodně ustoupily z čela. Jeho zvolení před dvěma roky doprovázely rozporuplné názory. Nevyplývaly ani tak z faktu, že je černoch, lidé spíš poukazovali na skutečnost, že v úřadu pracoval pouhých pět let, a má tudíž nedostatečné zkušenosti. Pomohlo mu samozřejmě doporučení odstupujícího šerifa Michaela Savageho, ovšem vítězství mu zajistil jeho nesmlouvavý postoj k zločinu. Obyvatelé okresu se dokázali povznést nad barvu kůže i malé zkušenosti, hlavně když posílal provinilce za mříže.

„Takže T-Tommy se nemýlil,“ konstatoval Luther a srovnal štos papírů na stole. „Výsledky balistických zkoušek spojují dvě ze tří míst činu.“ Podíval se na mě. „Co Petersen? Můžeme jeho smrt připsat stejnému pachateli?“

„Podle mě ano. Brutalita zohavení těla. Použil objekt, který byl po ruce, nepřinesl si třeba vlastní baseballovou pálku. Všechny oběti napadl u nich doma a v noci. Mrtvoly nechal na místě činu, nesnažil se je skrýt nebo se jich zbavit. Bavlněná vlákna. Jistě, jsou zde určité odlišnosti, ale můžeme spolehlivě předpokládat vzájemné spojení.“

„Na rozdíl od ostatních dvou Petersena nezastřelil,“ připomněl šerif. „Není to divné?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Petersen byl první oběť. Postarší, podle fotografií žádná vazba. Na první pohled nepředstavoval bezprostřední hrozbu, ovšem bránil se nečekaně silně. Nejspíš ho polekal, a tak se zabiják rozhodl, že si příště raději vezme střelnou zbraň.“

„Poučil se z vlastní chyby,“ doplnil T-Tommy.

„Tihle vrazi často mění modus operandi. Přizpůsobují se, jsou stále lepší.“

„Kdo to tedy je?“ chtěl vědět Luther. „Jaký typ člověka hledáme?“

„Mluvil jsem s Mortem Canfieldem z behaviorálního oddělení FBI. Specializuje se na profily pachatelů. Je to můj starý kamarád z doby, kdy jsem působil v Quantiku. Seznámil jsem ho se všemi okolnostmi, abych se ujistil, jestli jsem někde nešlápl vedle.“ Posadil jsem se na parapet a nechal si lehkým vánkem, který pronikal oknem, chladit záda. „Místa činu jsou primární, nikoliv sekundární, kde by se chtěl zbavit obětí, a celkově působí smíšeným dojmem. Náš člověk je na jedné straně opatrný, pečlivý a metodický, nic neuspěchává. Své činy pečlivě plánuje, oběti si s největší pravděpodobností předem vytipovává, možná si akci dokonce před provedením nacvičí. To vše mluví pro organizovaného pachatele, psychicky vyspělého člověka, který umí jasně uvažovat.“ Poškrábal jsem se na uchu. „Kdybychom vycházeli pouze z těchto faktů, výsledkem profilu by byl muž kolem třicítky, zaměstnaný, možná ženatý a ne bezdětný. Společenský tvor, jemuž nechybí přátelé a v zásadě působí na všechny, kdo ho znají, zcela normálně.“

„Ale?“ zeptal se Luther.

„Vždycky existuje nějaké ale, že? A tohle je opravdu velké.“ Počkal jsem, až po ulici pod námi přejede rachotící náklaďák. „Zohavení těl a použití naprosto nepřiměřené síly. A zejména okolnost, že tato zranění vznikla posmrtně. Kromě toho, že nosí rukavice, se vůbec nesnaží své zločiny zamaskovat. Nechává mrtvoly na místě, nepřemísťuje je, nepokouší se je skrýt. Chování typické pro neorganizované pachatele. Nedospělé a impulzivní. Tady by profil naznačoval věk spíš kolem dvaceti, nezaměstnaný nebo vykonávající podřadnou a mizerně placenou práci. Pravděpodobně žije sám nebo s jedinou příbuznou, matkou či sestrou. Samotář, s největší pravděpodobností bez přátel, který možná trpí schizofrenií.“

T-Tommy vzhlédl. „Jak může schizofrenik tak podrobně plánovat?“ podivil se.

Pokrčil jsem rameny. „V tom je ten problém. Pokud trpí schizofrenií, chová se v podstatě racionálně – dokud před ním neleží mrtvola.“

„Proč oběti tak znetvořuje, když už je zabil?“ chtěl vědět Scotty.

„Protože musí,“ zavrčel T-Tommy.

„Správně,“ potvrdil jsem. „Je-li náš člověk tak nestabilní, jak napovídají místa činu, jeho cílem není samotné zabití, nýbrž to, co přijde po něm. To, jak se vypořádává se svými démony.“

„Udržel je na uzdě dost dlouho, aby se dokázal vloupat do Russel Erskine,“ řekl Luther. „To nebyla žádná procházka rozkvetlým parkem.“

„To mi něco připomnělo. Máš už nahrávky bezpečnostních kamer z penzionu?“ zeptal jsem se T-Tommyho.

„Jo.“

„Můžeš mi dát kopie?“

„Jasně. K čemu?“

„Znám jednoho chlapíka z NASA. Jmenuje se Wendell Volek a pomáhal vyvinout systém VISAR.“

„Myslíš, že by mohl pomoct?“

„Každopádně to můžeme zkusit.“

„Tak to udělejme,“ přikázal šerif a podíval se na mě. „Ještě něco?“

Odstrčil jsem se od okna a založil ruce na prsou. „Nejvíc mě znepokojuje to rychlé zabíjení.“

„Pročpak?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Sérioví vrazi obvykle takto nezabíjejí. Někteří ano, například Berkowitz, nechvalně proslulý newyorský sériový vrah přezdívaný Samův syn, ale většinou si čin užívají. Chtějí si oběť podřídit, ponížit ji, teprve pak ji připraví o život. Rozhodující je pro ně vzrušení. Samotná vražda přichází potom jakoby dodatečně. Potřeba umlčet svědka. Někteří tvrdí, že jim zabíjení nedělá dobře. A Drummond říká, že ani v jednom případě nešlo o sexuální motiv.“

T-Tommy přikyvoval.

„A to mě právě znepokojuje,“ pokračoval jsem. „Většinu sériových vrahů dohání k zabíjení jakési zvrácené představy. Oběti jsou součástí složitého sexuálně motivovaného scénáře, který zná jen zabiják a který byl napsán už v raných fázích jeho života. Proto je pro ně typické, že nepřekračují rasové hranice a nemění náklonnost k pohlaví. Běloši zabíjejí bělochy. Za oběti si volí buď muže, nebo ženy.“

„Všechny dosavadní oběti byly mužského pohlaví,“ připomněl Luther.

„Jeffrey Dahmer, Randy Kraft a John Wayne Gacy byli na chlapy. Ted Bundy a dvojice Buono-Bianchi dávala přednost ženám. Žádný z vrahů nepřekročil hranici mezi pohlavími.“

„Jak to?“ podivil se Scotty.

„Uvědomte si, že vrahy pohání jejich fantazie. Představy, které se do konečné podoby formují dlouhé roky, než dosáhnou dokonalosti. Proto jsou jasně definované. Pohlaví, vzrůst, barva vlasů, to vše může hrát při výběru oběti velmi důležitou roli. Bundy si vybíral ženy s dlouhými tmavými vlasy rozdělenými pěšinkou uprostřed hlavy. Zcela konkrétní typ. Náš člověk však nepatří do kategorie sexuálních sadistů. Své oběti neznásilnil, nepoškodil jim pohlavní orgány. Oběti se diametrálně liší. Stařec v penzi, mladý homosexuál a… Mike. Tohle nejsou objekty vyhraněných představ.“

Luther propletl prsty a opřel si bradu o špičky ukazováků. „Jsem z toho trochu zmatený, Dube. Je náš pachatel sériový vrah, nebo není?“

„Já jsem stejně zmatený jako ty. Nemohu s jistotou prohlásit, co je zač. Ano, má to v hlavě hodně pomotané, ale nějak jinak než většina sériových vrahů. Někteří kolegové by ho možná zařadili do škatulky pachatelů orientovaných na splnění nějakého úkolu. Takoví pachatelé mají svůj cíl. Třeba napravit nějaké zlo nebo zbavit společnost nežádoucích elementů, ať už si pod tím pojmem představují cokoliv. Vzpomínáte na Garyho Ridgwaye, zabijáka od Zelené řeky? Ten chtěl svět zbavit prostitutek, skupiny lidí, kteří podle něj neměli právo žít.“

„Ale jak říkáš, tyto oběti jsou odlišné,“ řekl T-Tommy. „Co na nich pachatele přitahovalo?“

„Až to zjistíme, ocitneme se na nejlepší cestě k jeho identifikaci.“ Rozhodil jsem paže a zabořil ruce do kapes. „Znáte mě, chlapi, a víte, že si nepotrpím na odbornou hantýrku ani na škatulkování. Domnívám se, že každý vrah je jiný, že ho vedou jiné motivy. Jistě, sérioví vrazi mají řadu společných rysů, ale snaha zařadit je co nejrychleji do nějaké škatulky se při vyšetřování může krutě vymstít. A tento pachatel stejně nezapadá do žádné tradiční kategorie. Je to hybrid, lepší termín mě nenapadá. Mezi klasické sériové zabijáky nepatří, spíš mezi takzvané záchvatové vrahy. Pohání ho vztek, ne představy. Přesto u něj mezi vraždami dochází k období uklidnění. Tento čas pak využívá k naplánování dalšího zločinu. Kdyby se prostě přesunoval z místa na místo a zabíjel lidi, které předtím vůbec neznal, byl by to další argument, který by mluvil proti zařazení mezi typické sériové vrahy. Jenže on se takto nechová, on své útoky plánuje.“

„Příjemná představa,“ poznamenal Scotty.

„Zloba v něm vře už dlouho,“ řekl jsem. „Nevylíhla se v něm před několika týdny. Ten člověk se už možná léta nachází na hranici šílenství. Netuším, co v něm takovou zlobu vyvolalo, ale na základě toho, co jsem dosud viděl, nejde o žádné naplňování zvrácených sexuálních fantazií, na které doplácejí nevinní.“

Luther ťukl hrotem tužky do stolu. „Takže zuřivost, ne představy.“

Pokrčil jsem rameny. „Podívej se na místa činu. Ryzí, nefalšovaný vztek zbavený veškerých morálních zábran a výčitek svědomí. Jako kdyby chtěl své oběti zbavit jejich lidství, zahladit všechny stopy jejich lidské existence.“

Luther praštil tužkou. „Bože, jak já tyhle psychopaty nenávidím!“

„No, tak tohle se ti bude líbit ještě míň,“ upozornil jsem ho a šerif ke mně vyděšeně vzhlédl. „On totiž teprve začal. A bude zabíjet tak dlouho, dokud bude nacházet cíle svého vzteku.“

Luther tázavě nakrčil obočí.

„Líbí se mu to,“ pokračoval jsem. „Nachází v tom stále větší potěšení. Zabíjení a mrzačení těl uspokojují jeho vnitřní potřebu. Nepřestane, protože nemůže.“

„Výborně,“ ušklíbl se Luther.

„To není všechno.“

„Dnes máš samé dobré zprávy,“ povzdechl si šerif.

„Vrah své oběti zná.“ Všichni mlčeli a viseli mi očima na rtech. „Zatím vždycky věděl, jak to na místě činu vypadá. Znal zvyky svých obětí a věděl, že má spoustu času, že se zabitím a mrzačením nemusí spěchat… Dokonce si připravil svačinku, umyl se. Věděl, že ho nikdo nevyruší.“ Odmlčel jsem se, aby kolegové plně pochopili význam mých slov, a pak jsem uzavřel: „To znamená, že si už s největší pravděpodobností vybral příští oběť a teď plánuje její vraždu.“

„Mě už z tebe bolí hlava,“ postěžoval si Luther.

„Omlouvám se, ale ptal ses mě na názor.“

„Myslel jsem, že nám sdělíš, že máme co do činění s totálním šílencem. Jenže tohle?“ Promnul si spánky. „Jaký postup navrhuješ?“

„Zjistit jeho motivaci. Objevit spouštěcí mechanismus jeho zloby. A také jak a proč si vybírá oběti.“

T-Tommy přikývl. „Už pátráme v minulosti obětí. Prověřujeme známé všech tří mužů, místa pobytu, bankovní účty, kdo jim sekal trávník, kdo jim telefonoval a komu volali oni. Prostě všechno. Třeba narazíme na nějakou spojitost.“

„Prověřte také násilné zločiny za poslední rok,“ navrhl jsem. „Vrah možná neútočil poprvé. Může mít záznam.“

Luther se podíval na hodinky. „Co mám oznámit tisku a veřejnosti? Že nám tu řádí šílený zabiják utržený z řetězu? Nebo sériový vrah? Monstrum, pro které zatím nemáme ani označení?“

Na chvíli jsem se zamyslel. „Měli bychom varovat veřejnost a získat její oči a uši, nemám pravdu?“ Luther přikývl. „V tom případě bych použil termín sériový vrah. Vzpomínáte na film Čelisti? Starosta naléhal na šerifa Brodyho, aby zatajil, že lidi napadl žralok, protože jinak by vyděsil turisty v době vrcholící sezony. Přemlouval ho, aby tvrdil, že to byla barakuda. Tím vzbudí jen zvědavost, kdežto kdyby mluvil o žralokovi, vyvolal by paniku. My samozřejmě nechceme paniku, potřebujeme však získat pozornost občanů. Trocha strachu nemůže ničemu uškodit. Nebudeme nic zastírat a plácat o barakudách. Sérioví vrazi jsou žraloci.“

„Doufám, že se nemýlíš.“ Luther vstal a naznačil, že porada skončila. „Za patnáct minut mě čeká tisková konference.“

Kapitola 18

PONDĚLÍ 15.54

Brian se vrátil do svého bytu, převlékl se do šortek a trička a vytáhl z chladničky plechovku s limonádou Dr Pepper. Zapnul počítač, a než naskočil systém, vytáhl z batohu pořadač. Uvolnil z něj poslední tři stránky a rozložil je na stůl.

Položil špičky prstů na první list a přečetl si jméno v záhlaví. Carl Petersen. Vzpomínal, jak stoupal po schodech v penzionu Russel Erskine a pak stál ve ztichlé chodbě před Petersenovými dveřmi. V jeho mysli bojoval vztek a strach. Zloba ho dostrkala k apartmánu, obavy jej nabádaly, aby se ohlédl k nouzovému východu na konci chodby. Nejraději by se k němu rozběhl a pak dolů schodištěm ke svému džípu, bezpečné ulitě, v níž by ovládl impulzy, které jej poháněly. I při vzpomínce mu strachem naskočila husí kůže.

Dlouho váhal s rukou na klice. Přes rukavice, které si navlékl, cítil její ledový chlad. Okamžik rozhodnutí. Utéct, nebo proniknout dovnitř? Věděl, že jakmile překročí práh a naruší Petersenovo soukromé obydlí, spálí za sebou všechny mosty a už pro něj nebude cesty zpět. Zvítězí vztek.

A opravdu zvítězil.

Když stál nad spícím starcem s dřevěnou pálkou v ruce, vztek si ho zcela podmanil. Ve chvíli, kdy se rozmáchl a zasadil první úder, jako by jím projel mohutný elektrický výboj, silný až k zalknutí. Starcův výkřik v něm znovu probudil strach, který ještě zesílil, když se napadený začal bránit, ale několik dobře mířených ran pálkou jej navždy umlčelo. Později, když hněv vyprchal a Brian se vrátil domů, zalezl do postele, choulil se pod přikrývku a třásl se strachem, svatosvatě si sliboval, že už nikdy v životě vzteku nepodlehne.

Přesto však věděl, že kdesi hluboko, v nejtemnějším koutku mysli, žije drak, který mu nedovolí slib dodržet.

Přesunul pohled na další papír. William Allison. Odemčené dveře znovu zvaly ke vstupu. Spatřil mladíka, který klidně spal, bezbranný a zranitelný. Pamatoval si, jak mu připadal měkký a jemný, úplně jiný, než si ho představoval. V telefonu měl hluboký mužný hlas, mluvil agresivně a vulgárně. Člověk, který před ním ležel, vypadal zcela pasivně. Brian si to myslel i v okamžiku, kdy stiskl spoušť a devítimilimetrová kulka roztříštila oběti hlavu.

Další stránka. Savage. Ten byl nejlepší. Brianův vztek dosáhl nových výšin, uvolnil intenzivnější pocity. Zavřel oči a přivolal si slastné obrázky. Zrychlil se mu dech, drak v kleci se hrozivě pohnul. Zmobilizoval vůli a uklidnil se. Ještě je brzo.

Zaklepání na dveře. Hlasité, útočné.

Zastrčil listy do pořadače a vstal. Mezerou za okenním závěsem spatřil Carla Millonziho. Co ten blbec chce? Otevřel dveře. Carl byl vysoký přes metr devadesát, ale hubený, kost a kůže. Pytlovité džínsy mu sjížděly z boků a bledě modré tričko jako by měl o několik čísel větší.

„Kde byla včera v noci moje žena?“ vyštěkl Carl.

„Zeptej se jí.“

„Ona mi lže.“ Carlovi naběhly žíly na krku jako provazy. „Mezi půlnocí a druhou ráno jsem jí třikrát volal. Ani jednou nezvedla telefon.“

„To není můj problém.“

„Mohl by být. Byla u tebe?“

Brian cítil, jak v něm narůstá žár, a automaticky zaťal ruce. „Jak říkám, zeptej se jí.“ Začal zavírat dveře, avšak Carl do nich strčil nohu.

„Ptám se tebe.“

Brian k němu přiskočil, popadl ho za vlasy, strhl mu hlavu k sobě a přiložil ústa k jeho uchu. „Na této planetě žije šest miliard lidí a já jsem ten poslední, s kým by sis měl něco začínat.“ Nabral Carla ramenem do hrudi. Tvrdě. Carl zavrávoral a narazil do zábradlí. „A teď kurva vypadni, než ti ublížím!“ sykl Brian a práskl dveřmi.

Kapitola 19

PONDĚLÍ 15.56

Vyšel jsem bránou v jižní straně soudní budovy zastíněné bílým sloupovým portikem, který se táhl kolem celé stavby. Na horní podestě nad schodištěm si Luther nechal postavit řečnický pultík, pod nímž se na schodech a chodníku tlačily nejméně dvě stovky lidí – reportérů a občanů města. Bzukot jejich hlasů zněl jako roj podrážděných včel.

Soudní budova okresu Madison dominuje centrálnímu náměstí, moderní stavba s mohutnými sloupy, širokými schody a čtyřbokou věžičkou s hodinami, která nahradila tu starou v tradičním jižanském slohu a stala se trvalým zdrojem sporů. Mnozí občané považovali desetipatrový betonový monolit za přímo ohavný a měli docela pravdu.

Kolem náměstí se soustřeďuje historie Huntsville. Vpravo v jihozápadním rohu hrdě shlíží první banka v Alabamě, dnes Regions Bank, na Velký pramen, kde se roku 1905 město zrodilo. Po západní straně náměstí vede Cotton Row, kde se každý rok prodávaly stovky tun bavlny. Vlevo v jihovýchodním rohu stojí třípatrový Schiffmanův dům, další historický objekt, rodný dům herečky Tallulah Bankheadové, jedné z nejslavnějších dcer Huntsville. Tak se to alespoň píše na bronzové desce na domě.

Vzpomněl jsem si, jak jsem před tou plaketou stál, když mi bylo devět nebo deset let, a otec mi o Tallulah vyprávěl. Předtím jsem o ní nikdy neslyšel a to křestní jméno mi připadalo hrozně divné, ale získala si celosvětový obdiv a uznání. Dcera někdejšího předsedy Sněmovny reprezentantů Williama B. Bankheada se narodila v roce 1902 a zemřela o šestašedesát let později. Na desce jsou uvedeny všechny její filmy. Můj nejoblíbenější je Záchranný člun, který jsem viděl snad desetkrát.

Později jsem se dozvěděl, že táta z vyprávění ty nejzajímavější informace vynechal. Tallulah se proslavila nejen hereckými výkony, ale také svými výstřelky a zejména nevymáchaným jazykem. Každému říkala drahoušku a mockrát uvedla svého přísně konzervativního otce – matka jí zemřela, když jí byl rok – do rozpaků či trapné situace. Kdysi o něm prohlásila: „Otec mě varoval před chlapy a chlastem, ale neřekl mi nic o ženských a kokainu.“ Litoval jsem, že už je dávno mrtvá, moc rád bych s ní poseděl u láhve bourbonu. Klára určitě taky.

Všiml jsem si, že Klára stojí vedle přenosového vozu televizní stanice Kanál 8, zaparkovaného u obrubníku na protější straně ulice. Měla na sobě tmavomodrý kostým s logem stanice a mluvila se svým kameramanem. Zvedla hlavu, zamávala mi a vykročila ke mně. Setkali jsme se u paty schodiště.

„Připomíná mi to Packwoodův případ,“ poznamenala.

Naposledy se zde shromáždilo tolik lidí, aby si vyslechli šerifa, při první tiskové konferenci věnované vyšetřování vražd, které spáchal Billy Wayne Packwood, a hlučící dav skutečně připomínal tehdejší situaci.

„Pěkná sbírka,“ mávla rukou k tlačícím se zvědavcům. „Narazila jsem tam na jednoho chlápka z Nashville, další přijel z Atlanty. Přišel dokonce Blaine a toho vytáhne z kanceláře máloco.“

Blaine Markland byl šéfredaktor místního deníku Huntsville Times. Už dávno nesbíral materiály k reportážím v ulicích, ovšem tento příběh přilákal i velké ryby. „To máš pravdu.“

„Něco nového?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Co se mezi lidmi povídá?“ zajímalo mě.

„Jako obvykle. Šerifa Savageho prý zabila ze msty mafie, podle jiných trestanec propuštěný na podmínku. Zaslechla jsem dokonce, že jeho smrt má na svědomí nějaká satanistická sekta.“

Lidové tvořivosti se zkrátka nic nevyrovná. „Luther hodlá učinit těm pověstem přítrž.“

„Oznámí, že je to práce sériového vraha?“

„Jo.“ Hukot se začal ztišovat a přítomní se jako na povel otočili k pultíku, k němuž přistoupil šerif. „Zdržíš se po té tiskovce?“ zeptal jsem se.

„Jistě. Alespoň pár minut. Musím natočit doprovodné záběry pro večerní zpravodajskou reportáž.“

„Najdu si tě.“ Vystoupal jsem po schodech a postavil se vedle T-Tommyho za Luthera.

Šerif si přizvedl mikrofon. Žurnalisté i občané se tlačili dopředu. Klára hbitě proklouzla do první řady. Nic jiného bych od ní nečekal.

„Dámy a pánové,“ oslovil Luther shromáždění. „Děkuji vám za hojnou účast. Přednesu krátké prohlášení a potom odpovím na pár otázek. Většina z vás již asi ví, že včera v noci byl ve svém domě zavražděn bývalý šerif Michael Savage. Zatím nemáme podezřelého, ale vyšetřování běží na plné obrátky. Spolu s městskou policií jsme v rámci mého úřadu sestavili společnou operační skupinu. Za úřad šerifa povede vyšetřování zástupce Scotty Simpson, za policejní oddělení Huntsville bude hlavním vyšetřovatelem detektiv Tommy Tortelli. Kromě toho jsem požádal o pomoc konzultanta Duba Walkera.“

Několik reportérů začalo chrlit otázky, avšak Luther je mávnutím ruky umlčel.

„Vím, že vás jistě zajímá, proč jsme sestavili zvláštní skupinu.“ Odkašlal si. „Některé z vás určitě napadlo, že poslední vražda souvisí se předchozími dvěma, k nimž došlo v našem okrese. Nyní vás mohu informovat, že objevené důkazy této možnosti nasvědčují.“

V davu zašumělo jako v úle. Žurnalisté lovili v kapsách a kabelkách mobilní telefony a horečně vyťukávali čísla.

„Byl bych nerad, kdybyste tuto skutečnost přeceňovali nebo z ní dělali senzaci, a každého z vás prosím o seriózní způsob informování veřejnosti. Nechci vyvolávat žádnou paniku, ovšem na druhé straně mají občané právo i potřebu znát pravdu. Je možné – zdůrazňuji možné, nikoliv prokázané –, že tato násilná úmrtí jsou dílem sériového vraha.“ Hukot zesílil. „Vzhledem k této skutečnosti by veřejnost měla přistoupit k jistým preventivním opatřením. Mějte dveře i okna stále zamčené. V noci nezhasínejte světla kolem svých domovů a samozřejmě ani uvnitř. Kdybyste viděli někoho podezřelého, okamžitě to oznamte. Za žádných okolností se však nepokoušejte podezřelou nebo neznámou osobu sami zadržet… A nyní odpovím na vaše otázky.“

K nebi vylétl les mávajících rukou žadonících o pozornost, ze všech stran hřměla kanonáda dotazů. Luther ukázal na Blainea Marklanda.

„Jaké důkazy prokazují spojitost mezi těmi vraždami a kolik bylo celkem obětí?“

„Jsme přesvědčení, že poslední vražda souvisí přinejmenším s dalšími dvěma. Konkrétní odpověď o povaze důkazů vám dát nemohu, abych neohrozil vyšetřování.“

Markland vybafl další otázku: „V kolik hodin došlo k poslední vraždě?“

„Mezi desátou večer a jednou hodinou po půlnoci.“ Luther vyvolal podsaditého plešatého reportéra z nedalekého Decaturu. Znal jsem ho, ale nedokázal jsem si vzpomenout na jméno.

„K těm předchozím vraždám… Kdo se stal obětí a kde k těm zločinům došlo?“

„Dne dvacátého devátého června byl zavražděn pan Carl Petersen v penzionu Russel Erskine a třetího července zahynul ve svém domě v Madisonu pan William Allison.“

Luther pokynul Kláře.

„Mám otázku pro pana Walkera.“ Než se šerif zmohl na slovo, pokračovala: „Domníváte se, že tyto vraždy jsou dílem sériového vraha?“

Luther vteřinku zaváhal a pak mi naznačil, abych předstoupil. „Duba Walkera většinou znáte a pravděpodobně jste četli některou z jeho knih. Víte tedy, že je odborník na tento druh vražd a že se před několika lety podílel na vyšetřování, které vedlo k zatčení a obvinění Billyho Packwooda.“

Luther ustoupil a uvolnil mi cestu k mikrofonu. „Výborná otázka, paní McBrideová.“ Pan Walker? Paní McBrideová? Měl jsem co dělat, abych se nerozesmál. „Definice sériového vraha do značné míry závisí na tom, kdo ji předkládá. Obvykle se za sériového vraha označuje pachatel, který připravil o život tři a více lidí na různých místech a v různou dobu. Mezi jednotlivými vraždami nastává takzvané období vychladnutí. Víme, že člověk, po němž jdeme, zabil nejméně dvě oběti a důkazy naznačují, že má na svědomí i smrt Carla Petersena. V tom případě pachatel odpovídá definici.“

Klára nezaváhala. „Zapojil jste se do vyšetřování kvůli starému přátelství s šerifem Savagem, nebo pro své zkušenosti s pátráním po sériových vrazích?“

„Z obou důvodů.“

Luther postoupil kupředu a já jsem se odsunul. Šerif se rozhlížel, komu udělí slovo, ale Klára byla jako buldok, který se zakousne a nepustí.

„Vím od svých zdrojů, že těla pana Petersena a pana Allisona byla brutálně zohavena,“ prohlásila důrazně. „Stalo se to i v případě šerifa Savageho?“

Luther po mně střelil varovným pohledem. „Tuto otázku ponechám prozatím bez komentáře.“

Dotazy se hrnuly ze všech stran.

„Je pravda, že ty vraždy mají na svědomí gangsteři?“

„Myslíte si, že dojde k dalším vraždám?“

Luther zvedl ruku a umlčel dav. „Čas nám bohužel nedovoluje odpovídat na další otázky. Až získáme nové poznatky, budeme vás neprodleně informovat. Děkuji vám.“ Otočil se a zmizel v soudní budově. Naznačil jsem Kláře, že se hned vrátím, a následoval jsem šerifa dovnitř.

Vynadal mi, že jsem Kláře řekl o těch zohaveních, aniž bych to s ním napřed zkonzultoval. Uznal jsem, že má částečně pravdu, ale hájil jsem se poukazem na možnost, že by nám Klára mohla hodně pomoci. A stejně tak i veřejnost, pokud se nám podaří dostatečně nabudit její zájem. Připomněl jsem mu svá předchozí slova. Strach představuje mocný motivační faktor, a pokud občané poznají pravdu, budou nejen zamykat dveře a okna, ale také mnohem pozorněji sledovat své okolí. A to by nám mohlo přinést užitečné informace. Luther namítl, že tím vyburcujeme všechny psychopaty, kteří se začnou houfně přiznávat ke všem zločinům spáchaným ve stokilometrovém okruhu, volat nám, že vrahem je bezpochyby jejich soused, protože neudržuje trávník kolem svého domu nebo má pořád zatažené závěsy, aby nikdo neviděl, že uvnitř porcuje mrtvoly. Představivost veřejnosti nezná hranice.

T-Tommy se mě zastal, ale vysloužil si jen zlostné zavrčení a podmračený pohled.

Vrátil jsem se na náměstí a našel jsem Kláru, jak dokončuje doprovodné záběry k reportáži. Se soudní budovou za zády mluvila přímo na kameru. Počkal jsem, až skončí, a pak jsem se zeptal Jeffreyho, jejího kameramana, na záznam od Mikeova domu.

„Sestříhám ho a vypálím na disk a potom ho dám Kláře,“ slíbil. „Ale pár hodin to potrvá.“

„Díky.“ Podíval jsem se na Kláru. „Nezajdeme později na drink? K Sammymu?“

Podívala se na hodinky. „Mám výstup ve zprávách o šesté. Do půl osmé bych to mohla stihnout. Souhlas?“

„Fajn. Uvidíme se u Sammyho.“

Kapitola 20

PONDĚLÍ 19.23

Sammyho hudební restaurace patří k nejoblíbenějším podnikům v Huntsville. Snad každý, kdo navštívil naše „raketové město“, v ní alespoň jednou pojedl. Vědci ze všech koutů světa, astronauti, senátoři, kongresmani, dokonce, pokud vím, i dva prezidenti. Často tam chodili Tom Hanks a Ron Howard, když se natáčel film Apollo 13.

Větrem a deštěm ošlehaná stavba s plechovou střechou a oprýskaným, oloupávajícím se nátěrem by si zasloužila drobnější opravy, ale stálým hostům to vůbec nevadilo. Sammy si na estetiku nepotrpěl, pro něj bylo rozhodující jídlo a hudba. Rezavá trouba komínu chrlila do všech stran kouř okořeněný vůní grilovaných a pečených žebírek a pikantních karbanátků, vyhlášených specialit podniku, otevřenými dveřmi se linuly tóny blues.

Vstoupil jsem a lítací dveře se za mnou s klapnutím zavřely. Jako obvykle byla většina z třiceti stolů v sále a dalších dvaceti v přístavku, který Sammy před rokem vybudoval, obsazená. Na miniaturním pódiu v rohu zpíval místní bluesman Colin Dogget vlastní upravenou verzi Delta blues za doprovodu akustické kytary Les Paul. Za ním se opírala o stěnu gibsonka, ohmataná kytara Fender Stratocaster a vzácný nástroj značky Lowebow z dílny memphiského umělce Johna Lowea. Tu poslední daroval Colinovi Dave Gallaher, místní bluesová legenda. Když jsem s Colinem jamoval, často jsem hrával právě na tuto kytaru. Loweovu mistrovskému dílu se hned tak něco nevyrovná.

Colin na mě mávl a ukázal na prázdnou stoličku vedle sebe. Chtěl, abych si s ním zahrál. „Možná později,“ naznačil jsem ústy a pokývl jsem mu.

Sammyho podnik slouží nejen jako svatostánek grilovaných pokrmů a blues, ale také jako katedrála místního školního fotbalového týmu Crimson Tide, jehož emblém zdobí sklenice, ubrousky i ubrusy. Na zdech visí podepsané fotografie slavných fotbalistů minulosti, jména jako Namath, Stabler, Jordan, Neighbors a Musso. Kronika alabamského fotbalu. Jedna stěna je vyhrazena mistrovským celkům a nad barem se skví portrét Medvěda Bryanta v klubové čapce.

Posadil jsem se k pultu přímo před Medvědovy pozorné oči. Objednávat jsem si nemusel. Sammy Lange, majitel restaurace, mi nalil jako obvykle. Bourbon značky Blanton’s. Čistý.

Přesný Sammyho věk nikdo neznal, ale tipoval bych mu nejméně sedmdesát. Byl to urostlý šlachovitý muž s holou hlavou a bezpochyby jeden z nejlepších lidí, co jsem poznal. Dal by vám poslední dolar a nikdy by nežádal nic na oplátku. Setřel pult utěrkou a přehodil si ji přes rameno, kde měla stálé místo. Prý se mu tak snadněji hledá.

Sammy položil obě předloktí na bar. „Pořád nemůžu uvěřit, že je Mike mrtvý. Jsou toho plné zprávy,“ ukázal na televizor upevněný pod stropem. „Viděl jsem tiskovou konferenci.“

„Promiň, že ses to musel dozvědět takhle,“ omlouval jsem se. „Měl jsem ti zavolat.“

„Počítám, žes měl dneska práce nad hlavu.“

„I tak jsem ti měl brnknout.“

„Zabil ten parchant i ty další lidi?“

„Nejspíš ano.“

„A Mikea… ehm… dorasoval jako ty ostatní?“

Mlčky jsem přikývl.

„Teda řeknu ti, že žijeme v pěkně pošahaným světě. Taková hrůza… Člověk jako Mike… Dělá se mi zle.“ Poškrabal se za uchem. „Dostaneš toho chlapa?“

„Snažím se pomoct.“

Z kuchyně vyšel Sammyho šéfkuchař Willie Tucker, mohutný černoch v zástěře potřísněné skvrnami od omáček, pod níž nosil o několik čísel menší tričko, a s bouchnutím přede mne položil talíř grilovaných karbanátků. „Něco k zakousnutí.“

„Mňam,“ olízl jsem se. „Voní to nádherně.“

„Připravil jsem je osobně.“ Willie vycenil bělostné zuby v širokém úsměvu. „Spousta vepřového, strouhané jablko a špetka cayennského pepře. Nic víc. Měly by ti chutnat.“ Otočil se a klátivým krokem se vrátil do kuchyně.

Sammy opřel loket o pult a podepřel si bradu dlaní. „Zahrajeme si?“ Vždycky mi dokázal zlepšit náladu, přinutil mě k smíchu, i když jsem byl smutný, nebo to zařídil alespoň tak, že jsem se cítil o něco líp. A naše hra? Jednoduchý kvíz, při němž jsme se pokoušeli trumfnout jeden druhého svými znalostmi. Docela mi to šlo, ale Sammy byl lepší.

„Klidně.“

Znovu přeleštil pult. „Která hlavní města států začínají stejným písmenem jako příslušný stát?“

„Honolulu, Havaj. Indianopolis, Indiana. Oklahoma City, Oklahoma.“ Naoko jsem zaváhal, aby si Sammy myslel, že čtvrtou odpověď neznám, a pak jsem dodal: „A Dover, Delaware.“

Zasmál se. „Už jsem se těšil, že jsem tě dostal.“

„Takže dnes se zaměřujeme na státy, ano? Co třeba… Vyjmenuj všechny tři státy, které byly před přístupem k Unii samostatné.“

Sammy potřásl hlavou, čímž vždycky naznačoval, že otázka je příliš lehká. „Havaj, Kalifornie a samozřejmě republika Texas.“

Podíval jsem se na hodinky. Tři čtvrtě na osm.

„Spěcháš někam?“ zeptal se Sammy.

„Mám se tu sejít s Klárou McBrideovou. Doufám, že někde neuvízla.“

„Neuvízla,“ ukázal Sammy ke dveřím.

Otočil jsem se ke vchodu. Klára prošla dveřmi a pochodovala k nám. Měla na sobě hnědé kalhoty, černou hedvábnou halenku a slušivý svetřík s širokým véčkem u krku. Za ní vlály rusé vlasy stažené do ohonu.

„Promiň, že jdu pozdě.“ Vklouzla na stoličku vedle mě.

„Dáš si něco?“ zeptal se Sammy.

„Dewar’s s ledem.“

Sammy nalil skotskou a postavil před ni sklenku. „Nemám říct Williemu, ať vám naklepe dva bifteky?“

„To by bylo parádní,“ zaradovala se Klára. „Umírám hladem.“

Přisunul jsem jí karbanátky. „Dej si předkrm. Dneska se opravdu povedly.“

„Nalils na ně to svoje pálivé svinstvo?“

„Jak to mluvíš o krvi života?“

„Dám krk na to, že ti ta žíravina jednou vypálí díru do střev a ty vykrvácíš.“

„Ty vskutku dokážeš člověka potěšit.“

Zamračila se na mě. „Počkám si na biftek. Žaludek si ušetřím až pro pekelný oheň.“

Polkl jsem sousto karbanátku. „Nevíš, o co přicházíš.“

„Pálení žáhy? Děkuji, nechci. To už jsem zažila.“ Vylovila z kabelky optický disk a podala mi ho. „Jeffrey vystříhal všechny reportérské vstupy a vypálil ti to. Říkal, že zachytil všechny čumily, co tam dnes ráno byli, a všechny automobily v okruhu dvou domovních bloků, a to včetně registračních značek.“

„Díky. Zítra to zanesu vyšetřovací skupině.“ Schoval jsem disk do kapsy saka.

„Doufám, že vám to pomůže.“ Napila se whisky. „Něco nového?“

„Taková drobnost ze systému ViCAP, která k ničemu nebude. Dvě násilná posmrtná zohavení v posledních šesti měsících. Na Floridě zabil chlap manželku a v Massachusetts matka utopila a pak domlátila půlroční děcko. Oba pachatelé za mřížemi.“

„Z toho fakt nic nekouká.“ Obrátila ruku dlaní vzhůru a zakývala na mě ukazovákem. „Tak ven s tím.“

„S čím?“

„Se zbytkem. S těmi dobrými zprávami.“

„Víc toho nemám.“

„Hele, Dube, nehraj to na mě. Ty něco víš. A víš, že já vím, že víš. A taky vím, kde bydlíš.“

„To takhle roztomile přemlouváš každého?“

„Slibuju, že své interpersonální dovednosti zdokonalím. Ale až později.“ Znovu zakývala prstem. „Tak mluv.“

„Už jsem dostal za to, že jsem ti prozradil, v jakém stavu se našla těla.“

„Výborně, takže už nejsi panic. Můžeš pokračovat.“

„Ale ode mě jsi to neslyšela, platí?“

Sjela mě výmluvným pohledem. Klára znala pravidla a vždycky uměla ochránit zdroje informací. Proto se jí dařilo přinášet důležité zprávy dřív než kolegové z branže. Bude vás pronásledovat na kraj světa, třeba vám i vyhrožovat, ale nikdy vás neprozradí.

„Mezi dvěma vraždami existuje prokazatelná spojitost a velmi pravděpodobně i s třetí.“

„Balistika?“

Přikývl jsem.

„Kdo další o tom ví?“

„Pokud vím, tak zatím nikdo. Kromě policie.“

„Miluju sólokapry.“ Zapsala si pár poznámek.

Objevil se Willie se dvěma talíři. „Už se to nese. Bifteky se zeleninovou oblohou. Dobrou chuť.“

Polil jsem svou porci tabaskem. Klára neřekla ani slovo, což jí musím připsat k dobru.

Chvíli jsme jedli mlčky, než prolomila ticho. „Ráda bych s tebou zítra odvysílala živý rozhovor. Ve zprávách o šesté. Bylo by to možné?“

„Proč?“

„Kvůli kredibilitě. Jedna věc je oznámit zprávu jako moderátor, slyšet ji přímo z úst odborníka je pro diváky něco úplně jiného.“

„Ještě že jsi neřekla ze zadku odborníka.“

„To už tu bylo.“

Usmál jsem se. „Opravdu bys měla zapracovat na interpersonální komunikaci.“

„To mi říká kdekdo.“

„Proč si raději nepozveš k mikrofonu T-Tommyho nebo Sammyho? Ti vedou vyšetřování.“

„Protože ty jsi po Packwoodově případu a těch svých knihách místní celebrita. Média tě milují.“

Bože můj. „Zeptám se šerifa Randalla, ale pochybuju, že mi to schválí.“

„Zavolej mi zítra, až budeš něco vědět, a já to zařídím.“

Kapitola 21

PONDĚLÍ 23.03

Briana svírala nervozita celé dvě hodiny, kdy dával svému tělu zabrat. Doufal, že mu náročné posilovací cvičení pomůže od neklidu. Doufal marně. Vypil čtyři piva. Taky nepomohly. Dal si dlouhou horkou sprchu. Žádné zlepšení. Teď seděl na pohovce, kromě ručníku kolem beder nahý, a nepřítomně hleděl na televizi. Naladil zpravodajský kanál a ztlumil zvuk. Bylo mu srdečně jedno, co se ve světě kolem něj děje.

Zazvonil telefon a Brian zvedl sluchátko.

„Dnes to byl nešťastný incident,“ řekl hlas na druhém konci linky.

„Jak to…?“ Brian otázku nedokončil. Uvědomil si, že volající je moc dobře informovaný. Možná ví úplně všechno, takže jeho střetnutí s tulákem na parkovišti mu určitě nezůstalo utajeno. „Pro něj víc než pro mě.“

„To je pravda.“ Tichý smích. „Škoda, že tě vyhodili. Ztratit práci není žádná sranda.“

„Doktor Hublein mě tam nějak dostane zpátky. Zaměstnání je součást mé terapie a on nerad prohrává.“

„Třeba prohraje, třeba ne. Na tom nezáleží.“

„Tobě možná ne, ale já musím platit nájem.“

„Žádný strach, vyjde to.“

„Těší mě, že si tak věříš.“

„Už ses rozhodl, co s Kushnerem?“

Brian nedokázal zamaskovat prudké nadechnutí.

Volající se zasmál. „V pořádku, souhlasím. Je to arogantní blbec a zaslouží, co dostane.“

„Jak to víš?“

„Jak tě to nazval? Sráčem?“

Tohle už je příliš. Jak může ten chlap vědět, jaká slova padla v telefonním rozhovoru sotva před několika hodinami? Tedy pokud se nenapíchl na jeho linku v práci. Brian se polekaně rozhlédl. Nemá štěnice i doma?

„Hele, dej mi pokoj,“ vyhrkl.

„To nemůžu. Potřebuješ mě.“

„Tak houby.“

Hlas se na okamžik odmlčel. „Snad nevěříš, že se dveře odemykají samy od sebe. Nebo ano? A že pistole spadne jako zázrakem jen tak z nebe? Myslíš si, že to jsou všechno šťastné náhody?“

Brian toho člověka z duše nenáviděl. Za to, že toho o něm tolik věděl. Za to, že všechno naplánoval do nejmenšího detailu. Za to, že mu dodal zbraň a otevíral dveře. Za jeho nadřazenost, jako kdyby on, Brian, nedokázal udělat jediný krok samostatně.

„Proč to děláš?“

„Tohle jsme si už přece prošli.“

„Udělej mi radost.“

„Věřím v to, co děláš. Mám na tvém případu osobní zájem. Proto.“

„Jsem rád, že se shodujeme, ale oba víme, že bych to zvládl i bez tebe.“

Hlas se rozesmál. „Obávám se, že ne. Poprvé jsi to pěkně zvoral. Ten stařík tě málem přemohl.“

„Zaplatil za to.“

„Přesto mohl ten incident dopadnout špatně, a to by byl tvůj konec. Už by nenásledoval žádný Allison, žádný Savage. Ani ti, co ještě přijdou. Máš před sebou hodně práce.“ Když Brian mlčel, volající pokračoval: „Už to nepotrvá dlouho. Emoce jsou intenzivnější, viď?“

Muž se nemýlil, vztek v Brianovi bublal stále hlasitěji a naléhavěji. Začalo to rozhovorem s Wandou a vyvrcholilo vandrákem na parkovišti. Potom musel přetrpět toho frajírka doktora na pohotovosti a taxikáře, který kašlal jako v posledním tažení. Nemluvě o těch pitomcích z práce. Jako by se mu v útrobách svíjelo klubko hadů. „Co když jim nepodlehnu? Co když je budu ignorovat.“

„Jsou příliš silné.“

„Já taky.“

„Ano… to jsi. Ale ta potřeba je silnější.“

„To nevíš. Nemůžeš vědět.“

„Myslíš? Ty pocity přicházejí v ohnivých vlnách. Nedovolí ti rozumně uvažovat. Nedají se potlačit ani ovládnout. Lze je pouze… Jak to říct? Utlumit. Popsal jsem to správně?“

Jdi do prdele. Přesto Brian nemohl popřít pravdivost těch slov. Vztek jej doslova zahlcoval. Mohl s ním zápasit, občas se mu podařilo udržet ho na uzdě, ale zloba nakonec zvítězí. Jako vždycky.

„Vím, co prožíváš,“ pokračoval hlas. „Vím, co potřebuješ. A vím, jak ti pomoct.“

Brian si povzdechl. Dolehla na něj únava. Sklouzl ze židle, posadil se na zem a opřel se o stůl. Zachvěl se chladem a přitáhl si kolena k tělu.

„Stejně by mě zajímal důvod. Co z toho máš?“

„Dozvíš se to v pravý čas.“ Muž chvíli mlčel, Brian slyšel pouze jeho dech, pomalý, klidný, vyrovnaný. Potom se zeptal: „Chceš Kushnera?“

„Ano.“

„Informace, které potřebuješ, jsou již na cestě. Pročti si je a já se ti pak ozvu.“ Linka oněměla.

Brian počkal několik minut a pak zkontroloval elektronickou poštu. Podle očekávání obdržel zprávu od anonymního uživatele. Otevřel ji a začal studovat informace, které naskočily na obrazovce.

V záhlaví stránky stálo Albert Kushner, pod ním následoval detailní popis trasy k jeho domu. V příloze Brian našel plánek Kushnerova domku a mapu okolí. Víc nepotřeboval.

Kapitola 22

ÚTERÝ 08.11

Zastavil jsem se v centrále vyšetřovací skupiny, předal Scottymu disk, který mi dala Klára, a odvedl jsem si T-Tommyho. Zajeli jsme si na kafe do Starbucks na University Drive u nákupního střediska Madison Square Mall, abychom se posilnili před schůzkou s doktorem Wendellem Volekem v Redstone.

Armádní zbrojnice Redstone byla založena roku 1941 a od té doby tvoří nedílnou součást historie Huntsville stejně jako úrodná půda, na níž vyrostlo více bavlny než ve zbytku Spojených států. Za války sjely ze zdejších výrobních pásů tisíce tun munice. Po válce tu vzniklo velitelství raketového vojska a v padesátých letech se sem nastěhoval Werner von Braun se svým týmem německých techniků. Třetinu základny si pronajala NASA a v roce 1960 tady zřídila Marshallovo centrum kosmických letů. Huntsville se rychle stalo srdcem i duší vesmírného programu. Raketové motory navržené, vyrobené a otestované v Marshallově centru pod vedením von Brauna a jeho lidí vynášely satelity na oběžné dráhy a astronauty do kosmu a nakonec na Měsíc.

Zaparkoval jsem nedaleko vjezdu číslo 9 u recepce pro návštěvníky. Vešli jsme, posadili se do plastových křesílek a čekali na doprovod. Upíjel jsem trojitou kávu a doufal, že rozpustí pavučiny, které jako by mi omotaly mozek. V noci jsem se moc nevyspal, což je u mě na začátku případu obvyklé.

Klára odešla od Sammyho poměrně brzy – občas projevila zdravý rozum –, kdežto já zůstal a přes půlnoc jsem hrál s Colinem na pódiu. Než jsem dojel na Bankhead Parkway a zalezl do postele, byla jedna v noci. Následovala hodina převalování a souboje s polštářem. Každá poloha mi připadala nepohodlná a spánek přicházel jen v krátkých úryvcích. Hlavou mi běžely nejrůznější obrazy, vesměs děsivé. Scéna v Mikeově domě, fotografie z míst činu, pitevna, Billy, Luther, T-Tommy a Petersenův apartmán v penzionu Russel Erskine. Několikrát se mi dokonce zjevila Jill.

Sen o Jill, pozůstatek z minulosti, byl pokaždé stejný a jedině v něm jsem si dokázal jasně vybavit její tvář. Když jsem se o to snažil v bdělém stavu, nikdy se mi to nepodařilo. Sestra uvízla v pasti hluboké a neskutečně temné studny, těsně mimo můj dosah. Ať jsem se sebevíc natahoval přes kamenné roubení a občas se jí dotkl konečky prstů, nedokázal jsem ji uchopit za ruku a vytáhnout do bezpečí. Jill klesala hlouběji a hlouběji do propasti, až její nářek umlkl. Ten sen mě kdysi navštěvoval každou noc, ale jak ubíhaly roky, postupně vyhasínal. Naposled se mi o sestře zdálo před čtyřmi lety, ale teď se vrátila.

Málokdy se mi něco zdá, a když už, téměř nikdy si své sny nepamatuju. Asi je to dobře, protože ty, na něž jsem si vzpomněl, byly ohavné. Příjemný sen jsem snad nezažil. Možná kdysi dávno, když jsem byl mladý a naivní a dosud nepoznamenaný vnějším světem. Předtím, než jsem asistoval jako konzultant u tolika nesmyslných vražd. Dříve, než jsem poznal temné stránky tvora zvaného člověk. Před Jilliným zmizením.

Ukázalo se, že naším doprovodem je přísný příslušník vojenské policie. Na jmenovce stálo P. Whitworth – později jsem zjistil, že jej rodiče pokřtili Paul – a podle insignií měl hodnost seržanta. Měl prkenné držení těla, vzorně vyžehlenou uniformu a boty vycíděné do zrcadlového lesku. Cokoliv nám řekl, vždy břeskně doplnil: „Pane!“ Nastoupili jsme dozadu do bílé vojenské dodávky a seržant Whitworth nás provezl přes dvě kontrolní stanoviště, kde předpisově zasalutoval strážným, až konečně zastavil před velitelstvím základny.

Vysoká hranatá budova z šedého betonu, oceli a skla se nad námi hrozivě tyčila, když jsme vystoupili z dodávky. Na pruhu trávy vedle příjezdové cesty stály dva raketové motory spočívající na kuželovitých výfukových tryskách. Velká červenobílá tabule po naší pravici hlásala černými písmeny, že se nacházíme u Budovy 4200 Centra kosmických letů George C. Marshalla. Nejspíš pro případ, že bych to ještě nevěděl. Během nejvyššího vrcholu kosmického programu zde sídlil samotný Werner von Braun. Pracovnu měl v devátém podlaží a byt v podkroví.

I když jsem tu nebyl zdaleka poprvé, stále jsem kolem sebe cítil tok historie, který ve mně vždycky vyvolával mrazení.

Poděkovali jsme dobrému seržantovi, který se nám koženě uklonil, vyběhli jsme po schodech a prošli dvojitými prosklenými dveřmi. Přivítal nás Tim Russett, mladý příslušník bezpečnostní služby NASA, který se na rozdíl od seržanta Whitwortha uměl i usmát. Vyvezl nás výtahem do pátého podlaží a uvedl do konferenční místnosti s příslibem, že doktor Volek hned přijde. Bylo tři čtvrtě na devět.

T-Tommy okamžitě vyčmuchal rohový stolek s konvicí čerstvé kávy a tácem koláčků. Vzal si od každého, já jsem zůstal jen u kávy.

„Vida, to jsou k nám hosti.“

Ohlédl jsem se a poznal Wendella Voleka. Už jsem ho několik let neviděl, ale zdálo se mi, že nezestárnul ani o jediný den. Pořád stejně vysoký, ostře řezaný obličej a v hustých hnědých vlasech jen pár nitek stříbra. Na sobě měl modrý oblek, bílou košili a červenou vázanku. Patřil k lidem, z nichž přímo vyzařuje inteligence, a byl otcem systému VISAR.

Ta zkratka znamená Video Image Stabilization and Registration a označuje počítačový systém, který slouží pro stabilizaci a zdokonalení obrazových záznamů. Původně byl vyvinut pro vylepšení nočních filmových záběrů a Federální úřad pro vyšetřování jej poprvé použil při pátrání po pachateli bombového atentátu v roce 1996 při olympiádě v Atlantě, když doktoru Volekovi přinesl dvanáctivteřinový videoklip k analýze. Záznam pořízený televizním kameramanem byl tmavý a zachytil jen siluetu opuštěného batohu opřeného o lavičku. Volek se pustil do práce, vyčistil a zjasnil záznam a nakonec se podařilo identifikovat nejen bombu ukrytou v ruksaku, ale i dráty, které z něj vedly. Po prvním úspěchu se VISAR osvědčil i při vyšetřování jiných slavných případů, jako byla vražda Michaela Bella, únos Elizabeth Smartové a Katie Poirierové a tragédie raketoplánu Columbia, abych uvedl jen ty nejznámější.

Představil jsem ho T-Tommymu a pak jsem se zeptal: „Jak se daří?“

„Spousta práce. Při výzkumu Slunce, který jsme dělali, a při přípravě projektu Orion mi nezbývá žádný čas na zábavu.“

Kosmická loď Orion, nazývaná také CEV, Crew Exploration Vehicle, průzkumné vozidlo s lidskou posádkou, patří spolu s raketou Ares do programu Constellation, což je nejambicióznější projekt NASA za posledních několik let. CEV vypadá spíš jako starý lunární modul Apollo než jako okřídlený raketoplán, který má nahradit. Je menší, lehčí a mnohem praktičtější a podle plánů nemá pracovat jen na oběžné dráze kolem Země, ale také při budoucích misích na Měsíc a na Mars. Podle střízlivých odhadů by jej měla raketa Ares vynést k našemu věčnému souputníkovi v roce 2017 a položit tak základ trvalé lunární kolonie. Sleduju kosmický výzkum se zájmem už od dětství, rakety mě vždycky fascinovaly.

V mládí jsem na dvorku vyrobil stovky modelů. Jako palivo jsem většinou požíval rozdrcené hlavičky zápalek nebo střelný prach, který jsem potají odsypával z tátových brokových nábojů. Některé fungovaly, některé jen naprázdno vyhořely a pár jich vylétlo jako zbloudilé střely. Jedna mě málem trefila, když jsem spolu s Jill sledoval její start. Rodičům se to moc nelíbilo, zejména matce, a tak náš vesmírný program skončil hned v zárodku.

Volek si nalil šálek kávy a posadil se ke stolu. „Tak co pro mě máte tentokrát?“

Usadil jsem se na židli naproti němu, seznámil ho s případem a podal jsem mu videokazetu s nahrávkou. „Tohle je kopie původního záznamu z Russel Erskine, kde došlo k první vraždě.“

Podíval se na mě. „V hotelu?“

Pokrčil jsem rameny. „Když už nic jiného, má ten chlap docela kuráž. Kamera zachytila postavu, která prochází vstupní halou a asi o půl hodiny později se vrací. Zhruba v době vraždy. Nepodobá se, a to ani chůzí, žádnému z obyvatel. Dnes je to penzion pro důchodce.“

Volek si vzal kazetu a přesunul se k baterii videozařízení u zadní stěny místnosti. Vložil nahrávku do přehrávače a na širokoúhlém televizoru, který stál na konferenčním stole, naskočil obraz. Přetočil jsem kazetu na správné místo, takže po několika vteřinách se v tiché hale objevila mužská postava. Vešla do záběru v levém dolním rohu a za okamžik zmizela na mramorovém schodišti. Pobyla na obrazovce velmi krátce a byla zabíraná zezadu. Muž byl zjevně urostlý a na sobě měl větrovku a baseballovou čapku. Kráčel jako sportovec dlouhými rozhodnými kroky a schody bral po dvou. Rozhodně to nebyl obyvatel penzionu.

Volek si kazetu několikrát přehrál. „Moc dobrá nahrávka to není. Není mu vidět do obličeje.“ Znovu pustil záznam, tentokrát zpomaleně. Přibližně uprostřed stiskl tlačítko STOP. „Tady je částečně vidět profil.“

„Dalo by se s tím něco udělat?“

„Jistě. Nebude to snadné a asi vám to moc nepomůže, ale zkusím, co půjde.“ Vypnul přístroj. „Kdy to potřebujete?“

„Včera.“

„To jsem si mohl myslet.“

Kapitola 23

ÚTERÝ 09.47

MUDr. Charlie Beck zaparkoval před pohotovostí kliniky Memorial Medical Center a po Madison Avenue zamířil k Saint Clair Lane k Severoalabamskému neuropsychiatrickému výzkumnému ústavu. Jak se k němu blížil, narůstal v něm nepříjemný pocit neurčitých obav. Nevěděl proč, ale roky práce s nemocnými, zraněnými a ohroženými jej naučily důvěřovat instinktům. Obvykle sloužily jako spolehlivý barometr.

Když včera Brian Kurtz odešel z pohotovosti, Charlie zavolal doktoru Hubleinovi, ovšem dozvěděl se jen tolik, že pan doktor bude po zbytek dne zaneprázdněný. Jeho sekretářka Catherine Frommerová, schopná a příjemná žena, mu doporučila, ať si domluví schůzku. Beck to udělal. Možná ten nepříjemný pocit zavinilo jisté napětí, které vycítil v jejím hlase, když jako důvod, proč chce s doktorem Hubleinem mluvit, uvedl svého pacienta Briana Kurtze. Ale třeba byla na vině jen impozantní pětipatrová budova ústavu z šedivého mramoru s tmavými okny, která se teď před ním tyčila. V duchu si vynadal do ustrašených pitomců.

Vyjel výtahem do nejvyššího podlaží a vstoupil do světa okázalého bohatství. Foyer s podlahou z šedého mramoru a se zapuštěným osvětlením, které dodávalo stěnám růžový nádech a zvýrazňovalo několik ukázek moderního umění. Uprostřed stála na ozdobném podstavci starožitná orientální nádoba velká jako přezrálý meloun. U konferenčního stolku ozdobeného širokou vázou s naaranžovanými květinami a mosaznou lampou nabízela pohodlí dvě bohatě čalouněná křesla. Za očividně drahým recepčním pultem z černého mramoru se usmívaly dvě atraktivní slečny, jedna blondýna, druhá brunetka.

Přivítaly Charlieho leskem dokonalých zubů a hnědovláska se zeptala: „Mohu vám nějak pomoci?“

„Jsem doktor Beck a přišel jsem za doktorem Hubleinem.“

„Jistě, pane doktore. Oznámím asistence doktora Hubleina, že jste přišel. Zatím se laskavě posaďte.“ Zvedla telefon a vyťukala číslo.

„Mohu vám něco nabídnout?“ starala se blondýnka. „Kávu? Nealko?“

„Ne, děkuji.“ Charlie se posadil do křesla a zabořil se tak hluboko, až se obával, že už nevstane. Obklopila jej vůně květin.

Brunetka položila sluchátko do vidlice a usmála se na něj. „Za chvíli pro vás přijde Catherine, asistentka doktora Hubleina.“

„Děkuji.“ Charlie vzal ze stolku poslední číslo Architectural Digest a zběžně ho prolistoval. Nenašel nic zajímavého, a tak časopis zase odložil. Napadlo ho, co by si asi o tomto místě pomyslel jeho otec nebo dědeček, oba praktičtí lékaři na maloměstě v Iowě. Domníval se, že by je přepych, který nemá nic společného s léčbou nemocných, hodně popudil a pokládali by ho za urážku své profese. Charlie by s nimi souhlasil.

„Doktor Beck?“ Charlie vzhlédl. „Jsem Catherine Frommerová. Včera jsme spolu mluvili po telefonu.“

Charlie se zapřel o opěradla křesla a s nemalým úsilím se vyprostil z jeho objetí. „Zdravím vás, paní Frommerová.“ Bylo jí asi pětačtyřicet, byla štíhlá a upravená, oblečená v šedém kalhotovém kostýmu a bílé halence. Když se usmála, rozzářily se jí oči.

„Oslovujte mě prosím Catherine. Zajdeme teď do mé kanceláře. Doktor Hublein vás očekává, ale právě telefonuje.“

Charlie ji následoval chodbou bohatě vyzdobenou obrazy a plastikami k mohutným dvojitým dveřím z leštěného dubu. Mosazná písmena oznamovala, že Dr. Robert Hublein je ředitelem pro lékařskou péči a Dr. Melvin Wexlar prezidentem Severoalabamského neuropsychiatrického výzkumného ústavu.

„Našel jste nás bez potíží?“ zajímala se sekretářka.

„Jistě. Nikdy jsem sice u vás nebyl, ale budovu samozřejmě znám. Je velmi působivá.“

„Doktoři věří, že všechno musí být prvořadé.“ Catherine mu nabídla křeslo a posadila se za psací stůl. „Zdá se, že doktor Hublein pořád telefonuje. Za minutku by měl skončit.“ Její rty se při úsměvu roztomile prohýbaly. „Pokud vím, vedete pohotovost v Memorialu.“

„Vinen, Vaše Ctihodnosti.“

„Jistě máte spoustu práce.“

„Jen občas a nárazově. Byla jste někdy u nás na klinice?“

„Ne.“ Zasmála se. „Vypadám snad nemocně?“

Charlie se zasmál s ní. „Ani v nejmenším. Jenom mě napadlo, že tam třeba máte čas od času nějakou pochůzku… pro doktora Hubleina.“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem tam nebyla.“

„Doktora Hubleina jsem u nás taky nikdy neviděl. Léčí pacienty z naší nemocnice?“

„Ne. Jeho praxe… Soustředí se pouze na ambulantní pacienty. Stejně jako doktor Wexlar. Kromě toho se pochopitelně zabývají výzkumem.“

„Mají velký výzkumný program?“

„Bože můj, a jak! Momentálně zpracovávají šestadvacet studií a v příštích měsících zahájí další tři projekty.“

„Jistě máte spoustu práce,“ zopakoval.

„Jen občas a nárazově.“ Znovu ho obdařila úsměvem. „Pořád jim někdo nabízí nějaké výzkumné úkoly. Odmítají jich víc, než přijímají. Chybí jim čas, aby všechno bezchybně zvládli.“ Podívala se na manažerský telefon. „Doktor Hublein už domluvil. Oznámím mu, že jste tady.“ Vstala a zamířila k dalším dubovým dveřím vpravo od Charlieho.

Když se vrátila, uvedla ho do prostorné pracovny obložené tmavým dřevem. Police knihovny z téhož materiálu se prohýbaly pod učebnicemi a svázanými ročníky odborných časopisů. V protější zdi se rýsovala dvě okna od podlahy ke stropu, ukrytá za těžkými, kaštanově hnědými závěsy. Uprostřed stál masivní mahagonový psací stůl osvětlený mosaznou lampou, plný papírů. Zapuštěné osvětlení pod stropem vrhalo víc stínů než světla a přispívalo k ponuré atmosféře místnosti.

Doktor Hublein se naklonil přes stůl a natáhl pravici. „Vítám vás, doktore Becku.“

„Děkuji, že jste mě přijal. Říkejte mi prosím Charlie.“

„Přátelé a kolegové mi říkají Bob. Posaďte se prosím,“ ukázal na kůží čalouněnou židli před svým stolem.

Úzká a tvrdá židle nebyla zdaleka tak pohodlná jako křesla v recepci. Ústav zřejmě podporoval čekání, pracovní schůzky již méně.

Hublein seděl v koženém křesle s vysokým opěradlem. Byl stejně rozměrný jako jeho pracovna. Měřil přes metr devadesát a vážil dobrých sto třicet kilogramů. Na sobě měl ručně šitý modrý oblek, naškrobenou bílou košili a rudou kravatu s jemným vzorkem. Na levém zápěstí nosil zlaté rolexky a na levém malíku prsten s velkým hranatým diamantem.

„Jako obvykle nestíhám, takže pojďme rovnou k věci. Catherine mi sdělila, že se mnou chcete mluvit o Brianu Kurtzovi.“

„Správně. Včera jsem ho ošetřoval na pohotovosti.“

„Co se mu stalo?“

„Přepadl ho jakýsi bezdomovec.“

„Přepadl? Způsobil mu zranění?“

„Jen lehké. Řezná rána na předloktí.“

„Díky bohu.“ Hubleinovi se očividně ulevilo. „Jak vám tedy mohu pomoci?“

„Problém nespočívá v jeho zranění, nýbrž v tom, co udělal tomu tulákovi, který ho napadl.“

Hublein těkal očima po místnosti, jako by hledal vhodná slova. Zjevně na žádná nepřišel, a tak se zadíval na doktora Becka.

„Polámaná žebra, protržená plíce, zlomená ulna, otřes mozku. Oběti rvaček ošetřuju prakticky každý den, ale tahle nakládačka překonala všechno.“

„Inu, tohle je bohužel Brianova potíž. Začal k nám chodit kvůli svému násilnickému chování a problémům s ovládáním impulzivního vzteku. Trpí posttraumatickou stresovou poruchou a já se jej snažím vyléčit.“

Charlie při ošetření předchozího dne samozřejmě poznal, že mladý Brian Kurtz není psychicky zcela v pořádku, a Hublein teď jeho domněnku potvrdil. „Na pohotovosti přijímáme mnoho pacientů s PTSP. Většinou se projevuje stresem, bolestmi hlavy, nespavostí a podobně. U některých nastávají velmi nepěkné projevy. Ale u Briana jde o… něco docela jiného.“

„Měl tvrdý život,“ vysvětloval Hublein. „Už od dětství. Oba rodiče alkoholici se o něj moc nestarali. Ne že by ho přímo zneužívali, ale láskou k němu rozhodně neoplývali. Nějakou dobu žil u babičky z matčiny strany, ale ta pak spadla ze schodů a zemřela. Zlomila si vaz. Mladý Brian našel její tělo. Byl to pro něj mimořádně traumatizující zážitek.“

„To věřím.“

„Vrátil se k rodičům, kteří ho nechtěli, ale nic jiného mu nezbývalo.“

„Tvrdil mi, že mu léčíte chronické bolesti hlavy.“

„Ano, a k tomu jeho problémy s chováním. Na střední škole byl Brian nadaný sportovec. Dělal si naději, že jako vynikající fotbalista získá stipendium, aby mohl na vysokou.“

„Bohužel utrpěl úraz.“

Hublein přikývl. „Protlačená fraktura lebky, několik dní v kómatu. Prodělal nutný operační zákrok.“

„Takže už nemohl hrát fotbal.“

„Samozřejmě.“ Hublein srovnal štos papírů na stole. „Nějak se mu podařilo dostat se do armády. Jako telekomunikační technik. Sloužil jako poddůstojník u spojařů.“

„Pokud vím, působil v Iráku.“

Hublein přitakal. „Bojů se přímo nezúčastnil, ale zažil několik přepadení. Na vlastní oči viděl umírat kamarády.“

„A schytal kulku do nohy.“

Hublein si povzdechl. „Kéž by to bylo všechno, co tam dostal.“ Přesunul srovnané papíry stranou. „Po návratu domů se nedokázal přizpůsobit. Bolesti hlavy se zhoršily. Bylo stále obtížnější s ním vyjít, vyvolával rvačky, projevoval sklony k nepřiměřenému násilí. Když jej podruhé zadrželi pro agresivní napadení, poslali ho ke mně v rámci terapie, aby nemusel do vězení. O řadu pacientů pečujeme na příkaz soudu. Briana máme v péči déle než rok. Diagnostikoval jsem u něj posttraumatickou stresovou poruchu a začal jsem ho léčit. A věřte tomu nebo ne, Brian dosáhl pěkného pokroku.“

„Chápete včerejší incident jako izolovanou událost?“

„Doufám v to.“

„Řekl mi, že bere nějaký nový lék.“

„Ano, zařadili jsme ho do jedné z našich výzkumných studií. Pracujeme na řadě projektů pro různé farmaceutické společnosti, pro ministerstvo zdravotnictví a jiné instituce.“

„Jaký lék bere?“

Hublein znovu těkal pohledem po místnosti. „Je to nový derivát benzodiazepinu. Zdá se, že je velmi účinný právě při léčbě PTSP. Brian ho bere osm měsíců. Lék dramaticky omezil bolesti hlavy a Brian až do včerejšího incidentu držel svou agresivitu plně pod kontrolou.“

„Možná přestal ten lék užívat a neřekl vám o tom.“

„Vyloučeno,“ ohradil se Hublein.

„Jak to?“

„Lék se podává injekcí s postupným uvolňováním účinné látky. Aplikuje se jednou týdně.“

„A nepotřebuje třeba upravit dávkování?“

„Moment, ověřím si to.“ doktor Hublein otevřel jednu ze složek na psacím stole a začetl se do záznamu. „Všem našim pacientům pravidelně kontrolujeme krev v intervalu tří až čtyř týdnů.“ Nalistoval příslušnou stránku. „Mám tady výsledky Brianových testů. Jsou čtrnáct dní staré a v té době byly zcela v normě.“

Charlie přikývl.

„Přesto si ho pozvu na kontrolu. Nechám mu otestovat krev a ověřím dávkování.“ Hublein vstal a naznačil, že rozhovor skončil. „Chtěl bych vám poděkovat, že jste mě na ten případ upozornil.“

Doktor Beck rovněž vstal. „Říkal jsem si, že byste to měl vědět.“

„Brian je opravdu fajn chlap.“ Hublein se podíval na hodinky. „Mám domluvenou konzultaci. Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Velmi jste mi pomohl.“

„Nevíte náhodou, jestli má Brian nějaký průšvih?“ vyzvídal Hublein. „Zatkli ho?“

„Ne. Policie to vyhodnotila jako sebeobranu.“

Na Hubleinovi bylo znovu vidět úlevu. „Výborně. Potíže se zákonem jsou to poslední, co teď Brian potřebuje. A jak je na tom ten vandrák?“

„Kupodivu docela dobře. Během týdne ho převezou do vězeňské nemocnice.“

„Takže ho zatkli?“

„Podle všeho přepadl a oloupil už několik lidí. Inu, tentokrát narazil na nepravého.“

Hublein otevřel návštěvníkovi dveře. „Znovu vám děkuji za pomoc,“ rozloučil se a zavřel za Charliem.

„Hotovo?“ zeptala se Catherine.

„Ano.“

Zazvonil telefon a sekretářka zvedla sluchátko. „Ano, doktore Hubleine?“ Lehce se zamračila. „Myslím, že doktor Wexlar je ve výzkumné sekci. Seženu ho.“ Stiskla tlačítko interkomu. „Promiňte,“ omluvila se Charliemu a pak řekla do telefonu: „Doktore Wexlare, doktor Hublein prosí, abyste se co nejdříve dostavil do jeho kanceláře.“ Zavěsila a podívala se na Charlieho. „Zdá se, že jste mu neudělal radost. Co jste mu proboha řekl?“

„O problému, který jsem měl s Brianem Kurtzem.“

„Aha.“ Do hlasu se jí vkradly obavy.

„Vy ho znáte?“

„Vídám ho jednou týdně, když přijde na injekci.“

„A?“ nadhodil tázavě.

„Co a?“

„Co si o něm myslíte?“

„O pacientech nesmím mluvit.“

„Jsem také jeho ošetřující lékař. Se mnou mluvit můžete. Co si o něm myslíte?“

„Je divný.“

„Divný? To je nějaký nový medicínský termín?“

„Lepší výraz mě nenapadá. Nevím proč, ale když je tady, vyvolává ve mně… neklid.“

„Proč?“

„Já nevím. Je prostě divný.“

Oba se zasmáli.

„Souhlasím s vámi,“ řekl doktor Beck.

„Co se mu stalo?“ zeptala se. „Myslím Brianovi.“

Charlie jí vylíčil události předchozího dne. „Použil naprosto nepřiměřenou sílu.“

„Vidíte, to je právě to, o čem mluvím, když říkám, že je divný. Je jako časovaná bomba.“

„Podle doktora Hubleina se jeho stav znatelně zlepšil, co dostává nový lék.“

„To možná byla pravda tak před měsícem, ale v poslední době… Je takový… napjatější.“

„Opravdu?“

„Víte, můžu se mýlit,“ řekla Catherine. „Vídám ho jen krátce, když přijde, a nejsem odborník.“

„Možná jste větší odborník, než si myslíte.“

„No to určitě.“

„Setkáváte se přece každý den se spoustou bláznů, ne?“

„My naše pacienty neoznačujeme za blázny,“ namítla, ale pak se zasmála. „I když někteří určitě blázni jsou,“ dodala.

„Tak vidíte. Máte bohaté praktické znalosti a zkušenosti.“

„Moje první diagnóza,“ řekla s úsměvem.

Kapitola 24

ÚTERÝ 10.24

„Zatraceně, Melvine!“ Hublein se nakláněl nad stůl a hleděl na Wexlara. „Říkal jsem, že se nám to vymkne z kontroly!“

Wexlar zamítl kolegův protest mávnutím ruky. „Nic se nám zpod kontroly nevymklo, Bobe.“

„Tak houby! Ten zatracený Kurtz málem umlátil člověka k smrti. Ty to snad nepovažuješ za problém?“

„Ani ne.“

„Ale měl bys. Je to tvůj výzkum. Od začátku jsem byl proti. Tohle je stejná pitomost jako všechny ostatní projekty, co jsme od nich dostali.“

„Uklidni se, Bobe.“

Hublein se díval, jak Melvin Wexlar, hubený nevysoký muž, s nímž se přátelil už třicet let, přechází po pracovně, nepřirozeně vzpřímený, jako by měl záda vyztužená ocelovou tyčí. Řídnoucí rusé vlasy měl prokvetlé šedinami stejně jako hustý knír, který mu zakrýval celý horní ret. Brýle se zlatými obroučkami mu jako obvykle visely na černé šňůrce kolem krku. Wexlar si potrpěl na módu a dnes na sobě měl hnědý třídílný oblek od Armaniho, světle modrou košili a žlutou vázanku s diamantovou sponou.

„Mám se uklidnit?“ Hublein klesl do křesla. „Kdy ty šašky konečně pošleme někam? Kdy se začneme držet zakázek od seriózních firem a od ministerstva?“

„Zapomínáš, že tihle šašci, jak jim říkáš, nám velmi dobře platí.“

To nemohl Hublein popřít. Společnost Spellman Pharmaceuticals platila třikrát tolik co jiné firmy a projekty financované ministerstvem zdravotnictví byly proti tomu doslova směšné. Pravda ovšem byla, že Spellman Pharmaceuticals už několik let nepřišla s pořádným lékem, alespoň v oblasti neuropsychiatrie. Dva medikamenty na cukrovku a antibiotikum z cefalosporinové skupiny měly slušné výsledky, ale poslední tři psychofarmaka, která jim firma poslala, nestála za nic. Platili pořád víc než královsky, ovšem ten poslední lék…

„U toho posledního mám nepříjemný pocit.“ Hublein se v křesle opřel. „Má špatný rodokmen.“

„To bylo původní složení. Teď ho značně vylepšili. Ten lék zabírá, sám jsi to viděl.“

„Myslíš třeba u Kurtze? Ano, podle toho, co udělal, ten lék opravdu zabírá.“ Hublein se ani nesnažil skrývat sarkasmus.

„Zkoumáme jeho účinky na skupině pětadvaceti lidí a násilné chování se projevilo pouze u Kurtze.“

„Myslím, že zapomínáš na Martina Hankinse a Roberta Swensona. Na to, co udělali oni.“

„Hankins užíval nový lék pouze měsíc a byl to rozený násilník. Lék s tím neměl nic společného.“

„To nemůžeš vědět.“ Hublein se na manažerském křesle otočil na jednu stranu, pak na druhou. Nemohl se rozhodnout, jestli má zůstat sedět, nebo vstát a chodit.

„Copak nebyly krevní testy v normálu nebo dokonce nižší?“

I to byla pravda. Proto také neoznámili policii, že Hankins bral experimentální lék. Měli to udělat. Teď už bylo pozdě.

„A Swenson se prostě zbláznil,“ pokračoval Wexlar. „U něj jsme se asi dopustili chyby. Zřejmě jsme ho do výzkumného programu neměli zařadit.“ Wexlar se poškrábal za uchem.

„A co když policie vystopuje Swensona a Kurtze až k nám?“

„To se jim nepodaří.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„O Swensonovi nikdo nic neví, nezná místo jeho pobytu. Po tom incidentu se svou přítelkyní přece utekl. Policajti ho marně hledají už několik měsíců. S největší pravděpodobností už dávno opustil území státu.“

„Jenže ten člověk je nemocný. Mohl by stejnou věc zopakovat. Kdyby ho chytili, dovedl by je přímo k nám.“

„No a co? On i Kurtz mají násilnickou minulost. Jeden incident navíc nic neznamená. Proto jsme je také do projektu zařadili. Stejně jako všechny ostatní.“

Hublein se zvedl, došel k baru ukrytému ve skříňce a otevřel dvířka. Nalil si do skleničky na dva prsty skotské a jedním douškem ji vypil. Pak se podíval na svůj obraz v zrcadle nad barem. Melvin má nejspíš pravdu. Nový lék společnosti Spellman Pharmaceuticals může skutečně účinkovat podle představ výrobce. Byl určen pacientům trpícím nejagresivnější formou PTSP, násilníkům, u kterých běžné medikamenty nezabírají.

Musel uznat, že u většiny pacientů ve skupině dělal lék doslova zázraky. S výjimkou Hankinse, Swensona a teď Kurtze se z ostatních stali přímo vzorní občané, a to po mnoha letech násilnického chování.

Na druhé straně měl ten lék pestrou minulost. Označoval se RU-1193 a šlo derivát staršího přípravku RU-1186, sloučeniny se špatnou reputací. Nový medikament ovšem vykazoval dobrou snášenlivost a vysokou účinnost. Předchozí studie prokázaly, že jediný vedlejší účinek, který stojí za zmínku, totiž zvýšená agresivita a sklony ke vzteku, se dostavuje pouze tehdy, když jeho koncentrace v organismu dosáhne extrémně vysokých hodnot. Proto také všechny pacienty ze skupiny – včetně Hankinse, Swensona a Kurtze – pečlivě sledovali a u nikoho nezaznamenali zvýšenou hladinu RU-1193 v krvi. Možná se zbytečně rozčiluje.

Nalil si další dávku whisky. „Nechceš taky?“ zeptal se Wexlara.

„Ne.“

„Asi máš pravdu,“ uznal Hublein. „Zařadili jsme do projektu kohortu mladých rozhněvaných mužů. Nedalo se očekávat, že lék zabere všem.“

„Přesně tak.“ Wexlar pokračoval v obchůzce pracovny. „Kromě toho neexistuje žádný důvod, aby někdo kladl vinu za jejich činy právě nám. Kvůli experimentálnímu léku? Spíš by nám měli poděkovat za snahu pomoci jim.“

„No, moc jsme jim nepomohli.“ Hublein ztěžka dosedl do křesla a položil ruce na desku psacího stolu. „Nemůžu se pořád smířit s faktem, že tři naše pacienty postihl záchvat neovladatelného násilí.“

„Byli násilníci dlouho předtím, než se k nám dostali. Něco podobného se dalo předvídat a očekávat. Tito muži mají násilnické sklony, ať už berou léky nebo ne. Měli je před léčbou a budou je mít i po ní. Právě to je náplní studie – zjistit, zda nový lék snižuje pravděpodobnost násilných výbuchů.“

Hublein přikyvoval.

„Cílem nového medikamentu není úplné vyléčení,“ argumentoval Wexlar. „Pouze zlepšení stavu. A přesně to se podařilo. Kromě těch tří.“

Hublein si povzdechl. „Co budeme dělat?“

Wexlar se posadil na pohovku. „Požádáme Pearceho, aby na Kurtze nějakou dobu dohlížel. Kdyby se znovu dostal do potíží, vyřadíme ho ze skupiny. Z opatrnosti.“

Hublein zvedl sluchátko. „Catherine? Sežeňte mi Harolda Pearceho a požádejte ho, aby přišel do mé kanceláře. Ihned.“

Hublein choval k Haroldu Pearcemu smíšené pocity. Byl to nemluvný samotář, který se nikdy neusmál. Hublein polovinu času nevěděl, kde je a co dělá. Ne že by mu to vadilo, byl raději, když se ten člověk do ničeho nepletl. Pearce k nim přišel od Spellmanů v rámci projektů, které pro tuto farmaceutickou firmu řešili, jmenovitě v souvislosti s výzkumem nového léku na PTSP. V případě úspěchu by tento přípravek vynesl výrobci miliardy dolarů a zadavatel si ve smlouvě vymínil přítomnost svého experta, který bude dohlížet na bezpečnost projektu a jeho ochranu před průmyslovou špionáží ze strany konkurence. V sázce byla obrovská spousta peněz a přinejmenším jedna společnost se rovněž snažila vyvinout účinný lék na PTSP. Hublein pokládal tento požadavek za rozumný a s přítomností bezpečnostního experta souhlasil. Ale osobně o pana Pearceho moc nestál.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

Harold Pearce stál na prahu místnosti, aniž Hublein zaslechl otevírání dveří. Prostě se najednou objevil. Nebyl nijak urostlý, necelých sto osmdesát centimetrů a pětasedmdesát kilo, ale měl pružné svalnaté tělo a zjevně byl ve špičkové kondici. Světle hnědé vlasy si stříhal hodně nakrátko, měl výrazně hranatou bradu a přišel ve svých typických khaki kalhotách, černém roláku a černé kožené bundě.

„Máme jistý problém,“ oznámil Hublein.

„Neřekl bych problém,“ opravil přítele Wexlar, „spíš nepříjemnou situaci.“

„Situace, problém, všechno vyjde nastejno,“ utrousil Pearce. „O co jde?“ Vkročil do místnosti a zavřel za sebou.

„Jeden ze subjektů projektu PTSP se možná vymkl kontrole,“ řekl Hublein.

„Co se stalo?“ Haroldovy ocelově šedé oči těkaly z jednoho muže na druhého.

Hublein se na něj upřeně zadíval. „Brian Kurtz málem umlátil k smrti jakéhosi tuláka. Svědkové přivolali policii. Chci ho z projektu stáhnout, ale doktor Wexlar se mnou nesouhlasí.“

„Ten vandrák ho napadl,“ argumentoval Wexlar. „Kurtz se jenom bránil.“

Hublein vstal a opřel se dlaněmi o desku stolu. „Mně se prostě nelíbí pozornost, jakou ten incident vyvolal. Zajímá se o něj nejen policie, ale i jeden lékař z pohotovosti.“

„A co chcete ode mě?“ zeptal se Pearce.

„Dejte na něj pozor,“ požádal Hublein. „Ale tak, ať o tom neví.“

Pearce zkřivil rty do úsměšku. „Provedu.“ Potřásl hlavou. „Ještě něco?“

„Ne.“

Pearce opustil pracovnu stejně nevzrušeně, jako když do ní vešel.

Kapitola 25

ÚTERÝ 10.51

Harold Pearce rozhodně nezářil štěstím. Ne že by kdy býval veselý, ale tenhle úkol mu brnkal na nervy a podráždil mu žaludek. Po odchodu z Hubleinovy pracovny vytáhl z kapsy bundy lahvičku Mylanty a napil se. Kdy ho naposled překyselené vnitřnosti takhle trápily? Před pěti lety? Možná před šesti. Tehdy ho žaludek chytil, když se k smrti nudil v zastrčené kanceláři v Pentagonu. Panebože! Deset měsíců utíral nosy bandě plukovníků z West Pointu. Tupí lampasáci, kteří zabíjeli čas zbývající jim do penze.

Sjel výtahem do suterénu, znovu se napil antacidu a chodbou bez oken zamířil ke své kanceláři.

Co tady sakra dělá? Osm let služby u armádní rozvědky, dva roky v Zálivu a deset let u speciálních operací CIA, a teď tady sedí v jakési prdeli uprostřed Alabamy a opatruje dva podělané intelektuály a bandu šílenců. Měl zůstat u speciálních operací, tam patřil, tam mohl nejlépe uplatnit své schopnosti. Kolik nepohodlných osob pro ně zlikvidoval? S jistotou věděl o dvanácti. Zemřeli přímo před jeho očima, někteří v jeho náručí, obličej mu ovanul jejich poslední výdech. Používal všechno možné – výbušné nálože, odstřelovačské pušky, chladné zbraně. A kolik lidí zachránil? Pohotově si vzpomněl na dva piloty nedaleko Bagdádu a tři vyzvědače vězněné v Íránu. Přesto sedí tady. Inu, tu ránu pěstí do obličeje generála McKessona si možná měl odpustit. Ale co, ať jde do prdele, takový arogantní hajzl.

Tuhle práci samozřejmě přijal, protože neměl na vybranou. McKesson definitivně pohřbil nejen jeho případnou další vojenskou kariéru, ale také působení u speciálních operací. Protáhli ho šrotištěm Pentagonu a pak jej vykopli na ulici. Takže buď tenhle džob, nebo dělat hlídače. A Harold Pearce si nedokázal představit, že by měl dřepět celou noc někde ve skladišti, pojídat koblihy, srkat kafe a chrápat u televize. Důchod nepřipadal v úvahu a dvacet tisíc na bankovním účtu se v žádném případě nedalo považovat za zlatý padák.

Proto když mu Smithson předložil tento návrh, přijal. Ale ať si s ním ten bastard nezahrává a hledí mu po splnění úkolu vyplatit ten balík, co mu slíbil, jinak ať si ho nepřeje.

Vešel do místnosti a zabouchl za sebou. Zařízení se mohlo právem označit za spartánské. Jednoduchý dřevěný psací stůl, obyčejná kovová otáčecí židle, telefon, obstarožní lampa s ohebným krkem, masivní kovový trezor a počítač. Béžové stěny, žádná okna, žádné obrázky.

Pearce se posadil na židli a otočil se k trezoru, který se krčil v rohu vedle stolu. Navolil správnou kombinaci, otevřel těžké dveře a vytáhl černý sledovací vak. Zkontroloval obsah, přihodil ještě jednu lahvičku Mylanty a vylovil mobilní telefon, který dostal od Smithsona.

Smithson se ohlásil po druhém zazvonění. Mluvili necelých pět minut. Potom Pearce zapnul počítač a otevřel elektronickou poštu. Kódovaná zpráva šla přes několik zabezpečených serverů a pravděpodobnost, že by ji někdo nepovolaný rozluštil, se blížila nule. Když ji Harold četl, zvlnily se mu rty v náznaku úsměvu.

Kapitola 26

ÚTERÝ 11.05

Když jsme s T-Tommym vešli do centrály vyšetřovací skupiny, okamžitě jsem si všiml, že na třetí nástěnku někdo pověsil morbidní fotografie z Mikeova domku. Odvrátil jsem se, nechtěl jsem ty hrůzné okamžiky prožívat znovu.

U jednoho stolu seděl Scotty Simpson a studoval papíry rozložené před sebou. „Neviděli jste někde Luthera?“ zeptal se, když si nás všiml.

„Ne.“

„Hledal vás a vypadal naštvaně.“

„Co jsme provedli?“ chtěl vědět T-Tommy.

Scotty pokrčil rameny. „To neříkal a já se ho raději neptal.“

Z rohu stolu jsem zvedl dnešní vydání Huntsville Times. Na titulní straně zářil snímek ze včerejší tiskové konference a titulek pod obrázkem hlásal: Forenzní expert Dub Walker pomáhá šerifovi Lutheru Randallovi, zástupci Scottymu Simpsonovi a detektivovi z oddělení pro vyšetřování vražd Tommymu Tortellimu v pátrání po brutálním vrahovi.

Podal jsem noviny T-Tommymu. Mrkl na fotku a tiše zavrčel. Tímto způsobem dával najevo, že to na něj vůbec nezapůsobilo. Vždycky dokázal člověka udržet nohama na zemi.

„Něco nového?“ zeptal jsem se.

Scotty prohrábl hromádku na stole a podal mi jeden papír. „Výsledky pitvy a z balistiky už znáš. Podle toxikologie měl Mike v krvi jedna celá čtyři promile alkoholu.“

„Skotská,“ konstatoval jsem. „Mike ji měl rád.“

„Veškerá dosud zkoumaná krev nalezená na místě činu patřila Mikeovi. Sidau objevil několik vlasů v umývadle a na ručníku. Mikeovy nebyly, takže pravděpodobně budou vrahovy.“

„Zůstaly na nich vlasové cibulky?“

„Jo. Sidau tvrdí, že až budeme mít podezřelého, usvědčí ho podle DNA.“

„Předpokládám, že vytvoří profil a vloží ho do systému CODIS.“

„Už na tom pracuje.“

„Máme toho víc než včera.“ Podíval jsem se na T-Tommyho. „Zjistíme, co nám Luther chce?“

„Asi budeme muset.“

Šerifova sekretářka Alice otevřela dveře Lutherovy kanceláře, nechala nás projít a sjela nás významným pohledem, jenž říkal, že jsme nezbední žáčci, které přísná učitelka vede k ještě přísnějšímu panu řediteli. Vykouzlil jsem na tváři úsměv, který okamžitě zvadl, když jsem uviděl Lutherův zamračený výraz. Nenabídl nám židli a sám stál za stolem s pažemi složenými na prsou. Opravdu jsem si připadal jako ve školní ředitelně.

„Tak hele, dnes ráno mi volal Billy Holcomb a stěžoval si, že na něj dva chlapi vyvíjeli nátlak a jeden mu dokonce vyhrožoval. Prý mu násilím vnikli do bytu. Nechcete mi říct, kdo byli ti dva a co tam dělali?“

„Kdo to byl, víš, a nedělali jsme tam vůbec nic,“ odpověděl jsem. „Akorát že si tenhle Billy hrál na tvrďase.“

„A?“

„A nic. Pozval nás dál.“

„Neserte mě, vy dva.“ Zahlédl T-Tommyho úšklebek a probodl ho očima. „Tobě to připadá směšné, Tortelli?“

T-Tommy zavrtěl hlavou. „Opravdu nás pozval dovnitř.“

Luther si pohrdavě odfrkl. „Jo, to jistě. Uvedl vás do svého bytu a požádal, ať se u něj rozhlédnete, jo?“

„Tak nějak,“ opáčil jsem.

Luther se posadil. „Tak mluvte.“

Ujal jsem se slova: „T-Tommy mu vysvětlil, jaké má možnosti, a Billy s radostí souhlasil, že nám ukáže svůj byteček.“

Luther si promasíroval čelo. „Budu hádat. Jednou z možností byl soudní příkaz k prohlídce a z bytu kůlnička na dřevo, že?“

Pokrčil jsem rameny. „Tak nějak.“

Šerif se otočil k T-Tommymu. „Chceš něco doplnit, Tortelli?“

„Ani jsem se ho nedotkl. Dokonce jsem mu ani nevyhrožoval. Rozhodně ne fyzickým násilím.“ Poškrábal se na uchu. „Chlapeček byl zhulený trávou. Možná jsem se zmínil o návštěvě ze sousedství. Už si nevzpomínám.“

Luther zaťal pěst, zase ji rozevřel a protáhl si záda, jako by si ulevoval od křečí. „Ujasníme si jednu věc. Nepřipustím, abyste vy dva tohle vyšetřování nějak podělali. Nepotřebuju, aby občané sepisovali stížnosti nebo vykládali médiím historky o policejním zastrašování. Je to jasné?“ Oba jsme souhlasně přikývli. „Jsme pod drobnohledem. Veřejnost je nervózní a starosta mi šlape na krk. Očekávají, že vraha co nejdříve dopadneme. Očekávají, že je ochráníme. Ale neočekávají, že je budeme buzerovat.“

K tomu jsem neměl co říct, T-Tommy taky ne. Znovu jsme mlčky přitakali. Zdálo se mi, že svůj souhlas myslím upřímněji než T-Tommy.

„A teď vypadněte,“ ucedil šerif.

„Ještě jedna věc,“ sdělil jsem. „Klára McBrideová se mnou chce natočit rozhovor pro zprávy o šesté.“

Luther se opřel a nakrčil obočí. „Jaké otázky hodlá položit?“

„Nevím. Možná se zeptá, jaký typ člověka hledáme, a podobně.“ Odmlčel jsem se, ale Luther nereagoval, jen vrásky na jeho čele se prohloubily. „Další možnost, jak zapojit veřejnost. Ať lidé vědí, koho hledáme.“ Luther přemýšlivě našpulil rty. „Nemůže to uškodit,“ dodal jsem.

Podezřívavě se na mě zadíval. „Výborně.“ Sarkasmus mu šel opravdu dobře. Zavrtěl hlavou a probodl mě očima. „Neposer to.“

„Ano.“

„Měls říct ne, neposeru,“ opravil mě T-Tommy.

„Jo, přesně to jsem měl na mysli.“

Luther ukázal na dveře.

Kapitola 27

ÚTERÝ 18.02

„Přestaň ze sebe dělat šaška,“ napomenula mě Klára a uštědřila mi zezadu štulec.

Podíval jsem se na její obraz v zrcadle a zašklebil se. „To lechtá.“

„Jestli se nepřestaneš ksichtit, Maria to nestihne. Za osm minut jdeme do vysílání.“

„Já žádný mejkap nepotřebuju,“ ohradil jsem se.

„Potřebuješ, Dube, věř mi.“ Potřásla hlavou a posteskla si maskérce: „Tohle zažívám pokaždé, když má mluvit na kameru.“

Maria Sanchezová, na můj vkus přehnaně nalíčená, mi oprášila jemným štětcem nos a já jsem ho mimovolně nakrčil.

„Tohle opravdu není nutné. Vy dvě se prostě vyžíváte, když mě můžete mučit.“

„Zmlkni,“ okřikla mě Klára. „Maria ti akorát dodá trochu barvy do obličeje a utlumí lesk pokožky. Jinak bys vypadal jako zločinec na plakátu hledaných osob.“

„Zato takhle jako model na první stránku měsíčníku pro transvestity.“

„To těžko,“ zasmála se Klára. „Nějak si tě neumím představit v krajkách a v lodičkách.“

„Moc vtipné. Já si tě tak představit umím.“

Znovu mi dala pohlavek. „Chovej se slušně.“

„Hotovo.“ Maria mi odstranila ochranný bryndák.

Prohlédl jsem se v zrcadle. Obličej jsem měl pokrytý nánosem hnědého krému a rty nalíčené světle růžovou rtěnkou. Kristepane. Vypadal jsem jako teplouš.

Následoval jsem Kláru dlouhou chodbou do studia a slyšel jsem, jak moderátor ohlašuje reklamní přestávku. Nějaký chlapík se sluchátky na uších nás provedl kolem stojanů s reflektory a připravených kamer, přičemž jsme museli překročit nějakých deset nebo dvanáct kabelů, které se vinuly po podlaze. Posadil nás ke stolku vlevo od dvou hlasatelů zpráv a připnul nám na klopu miniaturní mikrofon.

„Připravený?“ zeptala se mě Klára.

„Jo, jsem něco jako cirkusový klaun.“

„Oni si to nemyslí,“ pokynula ke kamerám.

Reflektory přímo žhnuly a mně na čele naskočily krůpěje potu. Náhle se přede mnou vynořila Maria a přejela mi obličej jemnou štětkou. Ustoupila, prohlédla si výsledek své práce, obdařila mě úsměvem a zdviženým palcem a zmizela za oponou zářících světel.

Hlasatel právě říkal: „A nyní zpět k hlavní zprávě dne, k sérii vražd, k nimž došlo tady v Huntsville. Klára McBrideová přivedla do studia hosta. Kláro?“

Reflektory jako by na ni vůbec nepůsobily, klidně se rozhovořila na kameru, kdežto já jsem si připadal jako kuře na rožni.

„Dnes večer máme to štěstí, že k nám do studia přišel člověk, kterého mnozí z vás znají z jeho dřívějších vystoupení ve zpravodajských relací i z jeho knih. Možná si mnozí vzpomenete, že se Dub Walker význačnou měrou zasloužil o dopadení nechvalně proslulého sériového vraha Billyho Packwooda. Nyní spolupracuje se zvláštní vyšetřovací skupinou složenou ze zástupců úřadu šerifa a městské policie, která se snaží dopadnout brutálního zabijáka, jenž má na svědomí již tři lidské životy. Dube, děkuji, že jste přišel.“

„Já děkuji za pozvání.“

„Nejdřív se chci zeptat, zda se již vyšetřovací skupina přiblížila k dopadení pachatele.“

„Na místech činu jsme objevili několik důkazů, které podle našeho přesvědčení nakonec povedou k vypátrání vraha. Řekl bych, že mezi námi panuje opatrný optimismus.“

Klára nasadila tvář televizního profesionála a mluvila hlasem ostříleného reportéra. U Sammyho nebo jinde ve společnosti bývala energická, vtipná a často i hrubá, ke spisovnému jazyku mívala daleko, zejména po několika skleničkách. Ale tady, v práci, se všechno změnilo – výraz obličeje, hlas, jazyk, řeč těla. V každém směru profík. Nenapadlo mě nic lepšího než si ji představit se sklenkou bourbonu v ruce. A potom v krajkách a s lodičkami na nohou.

„Před příchodem do studia jsme se bavili o typu člověka, který může spáchat takové zločiny. Tento zabiják je jiný než klasický sériový vrah, že?“

Přikývl jsem a podíval se do kamery. „V mnoha ohledech. Většina sériových vrahů se svých obětí zmocní násilím nebo nějakým úskokem, přemůžou je a pak je odvezou na nějaké odlehlé nebo skryté místo, kde je připraví o život. Mrtvolu schovají nebo se jí nějak zbaví, obvykle tak, že se tělo obtížně hledá. Podobně postupoval třeba Packwood. Pachatel těchto vražd však v noci pronikl do příbytků obětí, zabil je ve spánku a vůbec se nepokusil svůj zločin zamaskovat.“

„Co nám to o vrahovi prozrazuje?“

„Že je buď sociálně nepřizpůsobivý, nebo zbabělec. Chybí mu schopnost umluvit vyhlédnutou oběť nebo se vetřít k někomu domů. A nedokáže se postavit oběti tváří v tvář.“

„Pachatel je tedy zbabělec? Bojí se svých obětí?“

„Dvě ze tří obětí střelil do hlavy, jen tu první, Carla Petersena, křehkého starého člověka, ne. Podle stop na místě činu se pan Petersen udatně bránil. Podle mého názoru se zabiják natolik vyděsil, že při dalších vraždách oběti zastřelil dříve, než měly šanci postavit se mu na odpor. S klidným svědomím ho označím za zbabělce.“

Klára přikývla a nahlédla do poznámek, které si položila před sebe. „Při přípravě tohoto rozhovoru jsem prostudovala řadu materiálů a dozvěděla jsem se, že sériové vrahy většinou pohání nějaká zvrácená sexuální fantazie. Vy se však domníváte, že tento vrah má jiný motiv. Co vás k tomu vede?“

„Žádná oběť nevykazuje známky sexuálního násilí,“ odpověděl jsem. „Předpokládám tedy, že zabijáka žene spíše vztek nebo šílená zloba než zvrhlé sexuální představy. Vykazuje mnohé rysy typické pro vraha, kterého odborníci označují termínem záchvatový.“

„Co se tímto pojmem myslí?“

„Záchvatový vrah je podle definice člověk, který zabije dvě nebo více obětí na více místech v jakési vlně vražedného násilí. Typickým příkladem je Andrew Cunanan, muž, jenž zabil módního návrháře Versaceho. Zařazení našeho zabijáka do této kategorie však brání jistá okolnost, a tou je zřejmá existence takzvaného období vychladnutí mezi dvěma zločiny. Na rozdíl od běžného záchvatového vraha nespěchá z místa na místo a nezabíjí prakticky na potkání. Čeká, vybírá, spřádá plány, čímž se spíše podobá klasickým sériovým vrahům. Pachatel, po kterém pátráme, vykazuje smíšené znaky. Částečně jde o sériového, částečně o záchvatového zabijáka. Alespoň já tak dosud získané poznatky vyhodnocuji.“

„Co ještě by měla veřejnost o vrahovi vědět?“

„Měří metr osmdesát pět až metr devadesát, váží kolem sta kilogramů a je pravák. Pravděpodobně je svalnatý a velmi silný, vykonává manuální práci nebo možná cvičí s činkami.“

„Jak to všechno víte?“

„Nemohu prozrazovat detaily, abych neohrozil vyšetřování. Stačí, když řeknu, že tento popis odpovídá důkazům nalezeným na jednotlivých místech činu.“ Klára se nadechla k další otázce, ale já jsem pokračoval: „Chtěl bych doplnit, že pachatel je s největší pravděpodobností sexuálně impotentní a může být latentní nebo praktikující homosexuál. Říkám to proto, že všechny oběti byly muži.“

Klára na okamžik zaváhala, podívala se na mě a řekla: „Jak je možné, že člověk, kterého označujete za impotentního zbabělce, vraždí tak brutálně?“

„Nechápejte mě prosím špatně, ten chlap je velký, silný a plný zloby. Pravděpodobně je horkokrevný a snadno se rozzlobí. Nejspíš žije sám, možná s nějakým příbuzným či spíše příbuznou. Většina lidí by jeho vzteklé výbuchy netolerovala. Domnívám se, že se v minulosti již dopustil násilných trestných činů.“

„To zní děsivě.“

Přikývl jsem. „Oprávněně.“

„Můžete veřejnosti dát nějakou radu?“

„Než pachatele dopadneme – a my ho dopadneme –, pečlivě zamykejte dveře a okna. Máte-li doma instalovaný alarm, používejte ho. Pokud uvidíte něco nebo někoho podezřelého, informujte policii. Za žádných okolností se nesnažte podezřelého zadržet. Vrah je mimořádně nebezpečný.“

„Děkuji, pane Walkere, poskytl jste nám hodně námětů k přemýšlení.“ Otočila se ke kameře. „Poslední knihu Duba Walkera nazvanou Mnohonásobní vrahové: dědičnost nebo výchova? si můžete zakoupit ve nejbližším knihkupectví.“

Na její slova navázal moderátor a uvedl další zprávu. Bludištěm kabelů, reflektorů a kamer jsme se vrátili do zákulisí a Klára zamířila do své kanceláře. Zavřela za sebou a otočila se ke mně.

„Co to mělo znamenat?“

„Co jako?“

„Nehraj to na mě, Dube. Mám tě přečteného. Proč jsi ho označil za homosexuála? Tvrdil jsi, že sex s tím nemá co dělat.“

„To je pravda.“

„Tak proč jsi to sakra řekl?“

„Chápeš přece, že jsme stále v defenzivě. Chtěl jsem na kolbiště hodit granát a vyvést ho z rovnováhy.“

„On že je v rovnováze? Takový šílenec?“

„Jestli se nám podaří zasáhnout ho na citlivém místě, třeba se dopustí chyby. To je naše nejlepší šance, jak ho vypátrat a zadržet.“

Odfoukla si z tváře zbloudilý pramen vlasů. „Měls mi to říct předem. Nic podobného jsem nečekala a vyloženě nesnáším překvapení v přímém přenosu.“

Usmál jsem se. „Zvládlas to dokonale.“

Zamračila se. „Kromě toho se možná ani nedíval. Třeba není tvůj fanoušek.“ Vrásky na jejím čele se prohloubily.

Pochopil jsem, že pokouším štěstí až příliš a že bych měl zařadit zpátečku. „Už si můžu umýt obličej?“

Klára nedokázala zadržet úsměv, který se jí rozléval po tváři. Nikdy se na mě neuměla dlouho zlobit. „Buď tak hodný a udělej to, jinak bys na ulici děsil děti.“

Kapitola 28

ÚTERÝ 19.35

Brian Kurtz ležel na zádech na cvičební lavici. Na obou koncích ocelové tyče, která mu ležela na prsou, měl upevněné pětadvacetikilové kotouče. Se zafuněním zvedl činku, chvíli ji podržel na napjatých pažích a pak ji zvolna spustil. A znovu. V duchu počítal, kolikrát činku vzepřel. Když došel k patnácti, ukončil třetí sérii a položil nářadí na stojan. Cvičil už poctivé dvě hodiny. Protáhl si unavené svaly, posadil se ke stolu, tmavomodrým ručníkem si setřel pot z obličeje a několik minut se vydýchával.

Na stole ležela Kushnerova složka. Brian ji otevřel a snad popáté pečlivě pročetl všechny stránky. Obsahovaly víc informací, než potřeboval. Mnohem víc. Muž, s nímž mluvil po telefonu, nic nevynechal. Zavřel složku, natáhl se na podlahu, propletl prsty za hlavou a hleděl na strop.

Kdo je ten chlap, který mu volal? Jak je sakra možné, že toho tolik ví? Co z toho má? Brian už dávno pochopil, že nikdo nedělá nic zadarmo, jen tak, aniž by z toho měl nějaký prospěch.

Věřil, že by to zvládl i bez cizí pomoci. Žádný problém. Člověk nemusí být génius, aby vnikl někomu do domu a zabil ho. Jistě, s Petersenem hodně riskoval, dostat se do penzionu Russel Erskine a zase ven bylo dost nebezpečné. Tady mu ten chlap pomohl. Znal správné načasování, poradil nejlepší únikovou cestu a předložil mu informace jako na talíři. Přesto by Brian tu práci zvládl. Chce to jen trochu vůle. Soustředění a rozhodnost. Tak mu to během základního výcviku vtloukali do hlavy instruktoři. Soustřeď se. Postupuj neustále vpřed. Neztrácej ze zřetele svou misi, úkol, který musíš splnit.

Aha, možná právě tohle je ten pravý důvod. Volající postrádá rozhodnost, schopnost soustředění, chybí mu kuráž. Ano, umí dokonale plánovat, sepsat detailní scénář, načrtnout podrobnou mapku. Ale to snad umí každý. Jenže proniknout dovnitř… do vražedné zóny… udělat, co je třeba… to je jiná věc. Nejobtížnější je zůstat soustředěný, i když srdce prudce naráží do hrudi a mozek zoufale přikazuje vypadni. Nejobtížnější a současně svým způsobem nejkrásnější. Právě tak lze nasytit bestii… Ten chlap ho prostě využívá pro věci, které sám nedokáže udělat.

Přesto si Brian musel přiznat, že mu tenhle člověk, i když je arogantní bastard, značně ulehčuje práci. Jako třeba teď s Kushnerem. Řekl – lépe řečeno přikázal – Brianovi, aby se držel stranou, dokud mu nedá zelenou. Kushner prý bude mimo město a vrátí se až následujícího dne, takže nejbližší vhodný termín je zítřejší večer. Ale rozhodne o tom on a dá Brianovi vědět. Co si sakra myslí? Že je nějaký hej počkej? Ať jde do prdele. Pokud se Brian rozhodne, že si prověří Kushnera sám, udělá to. A nebude-li se to tomu chlapovi líbit… No, ať klidně přijde a stěžuje si. Ano, to by se Brianovi líbilo, postavit se tváří v tvář arogantnímu hajzlovi.

Kapitola 29

ÚTERÝ 19.43

Stál jsem u kredence, trhal jsem salát na kousky a kladl je do velké dřevěné mísy, zatímco T-Tommy míchal v hrnci svou proslavenou boloňskou omáčku. Přidal jsem do salátu nakrájené žampiony, sekané olivy, čtvrtky rajčat a hrstku karamelizovaných pekanových ořechů, nastrouhal na směs modrý sýr, zalil vinným octem a zamíchal jsem hotový produkt.

Pozval jsem Kláru a T-Tommyho na večeři. T-Tommy prohlásil, že přijde pouze tehdy, když bude moci navařit. Už se kolem sporáku točil déle než hodinu. Klára seděla na zadní verandě, usrkávala víno a sledovala západ slunce, které se již schovalo za linii pohoří. Ťukala do notebooku, zřejmě si připravovala další reportáž.

Můj dvoupokojový domek, spíš tedy chata, se krčí na západním hřebenu Monte Sano Mountain, jednoho z nejjižnějších výběžků Apalačských hor, a zpod hustého obočí lesa shlíží na Huntsville stejně jako můj zadní dvorek a veranda, na níž si právě hověla Klára. Dům stál nedaleko staletého dubu, u něhož končila širokým obloukem Old Church Road. Druhý konec uličky ústí na Monte Sano Boulevard, dvouproudovou silnici stíněnou stromy, která serpentinami šplhá přes horský hřbet a končí na jihu na rušné Governor’s Drive a na severu na Bankhead Parkway, což jsou jediné dvě spojnice s městem pode mnou. U nedaleké křižovatky se zvedá k nebi zčernalý komín, pozůstatek kostelíku z doby před občanskou válkou, který vyhořel před více než sto lety a dal mé uličce jméno.

T-Tommy nasypal do vroucí vody široké nudle a zavolal na mě: „Tvoji ptáci ti útočí na bývalou manželku.“

Mými ptáky myslel Kramdena a Nortona, vrány, které jsem zachránil ze sousedovy borovice ještě jako holátka, když je jejich matka z neznámého důvodu opustila. Nejspíš ji zastřelil nějaký lovec. Krmil jsem ptáčata nejdřív kapátkem, pak jsem jim servíroval kaši z rozemletých červů a obilí, až z nich vyrostli otravní puberťáci. Tehdy jsem jim otevřel obrovskou klec, kterou jsem pro ně postavil, a vypustil je do volné přírody. Vznesli se k obloze a od té doby poletují po celém okrese s ostatními vránami, ale minimálně jednou denně mě navštěvují. Obvykle přiletí pro nějaký pamlsek nebo mi přinesou lesklou cetku, kterou kdesi našli. Tihle ptáci jsou rození zloději a mají rády všechno, co se třpytí. Norton je lepší zloděj, Kramden je tlustší a hlučnější.

Podíval jsem se z okna. Kramden skláněl hlavu k obrazovce laptopu, Norton stál stranou a díval se, jak Klára ťuká do klávesnice.

„Ona je zvládne,“ opáčil jsem.

Nemýlil jsem se. Poškrábala Kramdena na hlavičce a Nortonovi dala sušenku z misky, kterou jsem tam nachystal. Ten popadl pamlsek do zobáku a odlétl na dvůr, Kramden se vrhl za ním a vypukla parádní rvačka. Když sušenku společnými silami sezobali, prudce se vznesli k nebesům a zamířili k západu, jejich černé siluety se zřetelně rýsovaly proti večerním červánkům a stěna stromů odrážela ozvěnou temné krákání. Nejvyšší čas, aby si našli hnízdiště.

Večeře byla hotová. Usadili jsme se ke stolu na verandě a chopili se příborů. Těstoviny byly jako obvykle vynikající. T-Tommy to v kuchyni skutečně uměl. Naučil se vařit od své babičky a připravoval pochoutky podle starých rodinných receptů. Zapíjeli jsme sousta výborným bílým vínem.

Při večeři jsme mluvili o případu. Nic nového, jen jsme opakovali známá fakta. Moc jich nebylo, ale už dávno jsem zjistil, že debata o případu často změní úhel, pod kterým se na něj díváte. Někdy stačí slůvko, aby se vynořil skrytý detail. Dnes ne. Možná až toho zjistíme víc.

Klára si dolila víno a nabídla i nám. Já jsem přijal, T-Tommy ne. „Po dnešním vysílání jsem si nastudovala pár věcí o záchvatových vrazích,“ oznámila.

„Jsem rád, že jsem ti poskytl inspiraci,“ usmál jsem se polichoceně.

„Ty mně pořád inspiruješ, Dube. Většinou k vražednému vzteku, ale i to je inspirace.“

„Moc vtipné.“

„Snažím se. Jak jsem chtěla říct, než jsi mě tak nezdvořile přerušil, záchvatoví vrazi bývají impulzivní. Své zločiny jen vzácně plánují, prostě jenom jednají a reagují. Často útočí náhodně a na příležitostné cíle, nemám pravdu?“

„Máš,“ potvrdil jsem. „Mohou se zaměřit na konkrétní osobu nebo skupinu či organizaci, ale cestou na místo nebo při návratu zabíjejí kohokoliv, kdo se jim připlete do cesty. Andrew Cunanan, o němž jsem mluvil, zabil dva své známé a utekl. Stalo se to v Minnesotě a oběti se jmenovaly Jeffrey Trail a David Madson. Potom zabil Leeho Miglina v Chicagu a Williama Reese v New Jersey. Potřeboval jejich peníze a jejich auta. Pak zamířil na jih. Dojel do South Beach a zaměřil se na Versaceho. Možná právě Versace byl celou dobu cílem jeho vzteku, anebo prostě ztělesňoval něco pro Cunanana nedostupného. Třeba klub, do kterého by jej nepustili. Mohlo to být cokoliv. To se už ale nikdy nedozvíme, protože Cunanan se po několika dnech skrývání na hausbótu zastřelil. Škoda že to neudělal ještě předtím, než vyrazil na vražednou výpravu.“

„Připomíná mi to chlapa, po kterém pátráte,“ poznamenala Klára.

„Do značné míry ano,“ souhlasil jsem.

„Taky jsem se dočetla, že tihle lidé občas spáchají spektakulární zločin. Vtrhnou třeba do restaurace a postřílejí všechny přítomné. Nebo si to rozdají s policejní přepadovkou.“

Přikývl jsem. „Doufejme, že udělá nějakou chybu dříve, než k tomu dojde.“

„Jestli je ten chlap až tak šílený, nevšiml by si toho někdo? Nezatkli by ho, neposlali třeba k psychiatrovi?“

„Pátráme i tímto směrem,“ ujistil ji T-Tommy. „A dnešní Dubovo vystoupení v televizi by taky mohlo pomoct. Jen ať lidi vědí, koho hledáme.“

„Třeba vám někdo zavolá ten správný tip,“ zadoufala Klára.

T-Tommy odmítavě zavrčel. „Problém je, že bude volat celé město. Vrahem je určitě manžel, strýc, kolega z práce. A pokud mezi tou záplavou skutečně bude horká stopa, pod tou hromadou obvinění se klidně může ztratit.“

Klára se na něj podívala přes okraj vinné sklenky. „To dostáváte tolik telefonátů?“

„Stovky,“ přiznal T-Tommy.

Kapitola 30

ÚTERÝ 21.47

„Zatraceně, už mě to unavuje! Kolik je vůbec hodin?“ Zástupce Larry Curtis neprožíval příjemnou noc. Bolela ho hlava, po dvou pizzách s feferonkami ho pálil žaludek a cítil se uvězněný v místnosti, která jako by se neustále smršťovala.

Stejně jako zástupci Marvin Kilborn a Mickey Fitch patřil k nováčkům sboru, což s sebou neslo tu neblahou skutečnost, že jim přidělovali ty nejotravnější úkoly. Jako třeba tenhle. Posledních více než dvanáct hodin přehrabovali stovky záznamů o násilných zločinech. Všechny stoly a polovinu podlahové plochy ponuré místnosti bez oken obsadily metr dvacet vysoké sloupy složek plných papírů. Kancelář páchla potem, kávovou sedlinou, zmačkanými sáčky z rychlého občerstvení a promaštěnými krabicemi od pizzy.

„Bude skoro deset,“ odpověděl Kilborn.

„Nestudoval jsem akademii, abych tady seděl na zadku,“ pokračoval Curtis v tirádě. „Chci na ulici a dělat policejní práci.“

„Tohle je policejní práce,“ opáčil Fitch.

„Blbost!“

„To ještě není všechno.“

Curtis vzhlédl. Ve dveřích stála Jeanette Hopkinsová a tiskla k mohutnému poprsí další hromadu složek.

„Bože, už ne!“ zaúpěl.

Rozesmála se. „Copak, hoši, necítím z vaší strany žádnou lásku.“

Jeanette měla na starosti archiv úřadu šerifa okresu Madison. Pracovala na oddělení už třicet let a dnes souhlasila s prací přes čas, aby mohla roztřídit záznamy a vytáhnout ty, které se týkaly násilných trestných činů. Nikdo neznal archiv lépe než ona a jen málo policistů vědělo o zločinech víc než Jeanette. A každou půlhodinu stála na prahu s novou várkou složek. Mladíkům se zdálo, že nepřetržitá dodávka papírů nikdy neskončí. Alespoň že teď přinesla jen náruč a nevjela do místnosti s plným vozíkem jako dříve.

Curtis od ní převzal hromadu. „Tebe milujeme, Jeanette, ovšem tyhle papíry ne.“

„S radostí vám mohu oznámit, že to je všechno. Určitě pro dnešek. Jsou z posledního víkendu a ze včerejška.“

„Budou ještě horké z tiskárny,“ utrousil Kilborn.

„Tak se tu dobře bavte, chlapci. Já jdu domů.“

„Vezmi nás s sebou,“ žadonil Fitch.

„Hmmm… Otázka je, co by řekl manžel, kdybych si přivedla tři krásné mladé hochy.“ Znovu se zasmála, otočila se a zmizela v chodbě.

Curtis uložil hromadu na stůl před sebou. „Akorát marníme čas,“ durdil se. „Za celý den jsme nenašli nic než zloděje, které někdo načapal, domácí násilníky, co si vylévali vztek na svý starý, a notorické gangstery. Sakra, vždyť já už ani nevím, co vlastně hledáme.“

„Výjimečně násilné trestné činy,“ připomněl mu Kilborn.

„Myslíš jako vraždy, loupežná přepadení nebo znásilnění? V tom případě máme tohle všechno,“ máchl rukou k horám složek.

„Ale ty se týkají běžného násilí. My se snažíme vypátrat neobvyklé a obzvlášť brutální případy,“ vysvětloval trpělivě Fitch.

„No dobře. Tak se podíváme, copak tu máme.“ Curtis sebral horní složku z hromady před sebou. „Čerstvý případ. Včerejší. Jistý John Doe. Vskutku originální jméno… Moment, pan Doe má skutečné jméno. Dan Hargrove. Zdá se, že Danny bydlí na ulici. Pokusil se oloupit jistého Briana Kurtze. Vytáhl na něj nůž, ale pan Kurtz se nedal a vymlátil z Dannyho duši. Tak co, je to běžné, nebo výjimečné násilí?“

Kilborn a Fitch mlčeli.

„Pan Kurtz by měl dostat medaili. Kdyby bylo víc obětí jako on, měli bychom mnohem míň práce.“ Odložil složku na hromadu určenou k vrácení do archivu.

„Ukaž, podívám se na to,“ požádal Kilborn.

Curtis mu podal složku, vzal si další a začal v ní listovat.

Kilborn pročetl záznam a řekl: „Tuhle bych nechal tady.“

„Proč?“ chtěl vědět Curtis.

„Hargrove skončil na jipce. Podle mě jde o přehnané násilí.“

„A podle mě si to zasloužil,“ odsekl Curtis.

„Možná,“ připustil Kilborn. „Ale to neznamená, že je pořád přehnané, nemyslíš?“

Kapitola 31

ÚTERÝ 22.05

Brian držel krok s ostatními vozidly, která spěchala na sever po Memorial Parkway. Projel přes nadjezd nad Sparkman Drive, minul fotbalový stadion a odbočil na východ k Westchesteru. Provoz zřídl, silnice potemněla. Městská civilizace ustoupila obdělávaným polím protkaným nezpevněnými cestami, tu a tam svítila okna osamělé farmy.

Po několika kilometrech sjel na klikatou okresku, která vedla na sever k místu, kde vyrůstalo nové osídlení. Několik zatáček ho přivedlo na Manfred Drive, ulici, kde bydlel Kushner. Byla dlouhá tři čtvrtě kilometru a stálo na ní pouhých šest domů, ten Kushnerův úplně na konci vlevo, těsně před místem, kde končil asfalt a začínala vyjetá polní cesta zatarasená kovovou mříží. Na oprýskané bílé tabuli stálo červenými písmeny upozornění Soukromý pozemek.

Kushner žil v hrázděném cihlovém domě s bílými plaňkami, ze sedlové střechy se zvedaly dva komíny z červených cihel. Z rozlehlého prostranství před domem voněla čerstvě posečená tráva. Dům lemoval vzorně zastřižený živý plot, nad vchodem svítila bledá žlutá žárovka.

Brian se otočil do protisměru a vracel se po Manfred Drive. Všechny domy se halily do temnoty s výjimkou jednoho, za jehož oknem se zataženými závěsy blikala televizní obrazovka. Místní obyvatelé chodí brzo spát. Na konci ulice se Brian znovu otočil a zaparkoval tmavě modrý džíp dvě stě metrů od Kushnerova domu. Vypnul motor a bez hnutí seděl za volantem.

Rozsvítil malou baterku a prohlédl si mapu a další informace, které mu přišly elektronickou poštou. Albert a Roberta Kushnerovi, dvaačtyřicet a čtyřicet let. Vlastní malé obchodní centrum a několik čerpacích stanic. Štědře přispívají několika charitativním organizacím. Kushner zasedá v poradním sboru místního muzea. Člen klubů Lions, Elk… Bla bla bla.

Na posledním řádku stálo: Kushner je služebně mimo město. Vrátí se zítra.

Od popravy vás dělí čtyřiadvacet hodin, pane Kushnere.

Volající mu řekl, ať se nepřibližuje k domu. Všechno je prý nachystáno, osobně provedl předběžný průzkum, jak to nazýval. Jdi do prdele. Brian vystoupil z auta. Na sobě měl černé tepláky a tričko, na hlavě tmavě modrou čepici. V rozměrné ledvince u pasu ho příjemně tížila tvrdá pistole s nasazeným tlumičem. Škoda, že ji nemůže hned použít.

Noc byla teplá, nebe černé jako dehet. Nízko nad Kushnerovým domem vycházel srpek měsíce. Na západním obzoru blikaly blesky, příliš daleko, aby bylo slyšet burácení hromu.

Kushnerův dům jako by ho přitahoval. Kráčel ulicí, minul spící obydlí a najednou stál před Kushnerovým trávníkem. Jako by sem patřil. Obešel dům a zjistil, že zadní dvůr je menší, ale stejně vzorně udržovaný. Uprostřed trávníku se leskla hladina bazénku, opodál stála houpačka pro dvě osoby. Protější stranu pozemku ohraničovaly husté keře, které skrývaly obyvatele před zvědavými zraky sousedů. Perfektní.

Brian se přikradl k zadním dveřím, kde ozdobná lampa vrhala bledý svit na malé patio. Přes okno s hliníkovým rámem vlevo od dveří byla natažena síť proti hmyzu. Dovnitř se dostane velmi snadno. Z rukou vytvořil kukátko, přiložil ho k očím a nahlédl přes síť do temného pokoje. U stěny vlevo stál televizor s velkou obrazovkou, naproti němu pohovka, vpravo stůl se čtyřmi židlemi a vzadu nevelká kuchyňka. Podle diagramu, který mu volající poslal, vedla protější chodba k ložnici.

Jenže Kushner není doma. Jeho žena tam zřejmě spí, ale Kushner je kdesi daleko. Brian cítil chvění v břiše a důvěrně známý žár, který mu stoupal do hrudi. Ještě ne. Opatrně ustoupil, aby náhodou nenarazil do okna, přešel k houpačce a posadil se na ni.

Ovládl jej podivný pocit. Směsice síly a spokojenosti. Sedí tu a nikdo o něm neví. Žena, která spí v domku, netuší, že se predátor dostal tak blízko. Predátor, který za necelých čtyřiadvacet hodin vstoupí do jejího života, do života jejího muže, je tady, čeká a dívá se. Nespěchá. Cítil se jako šelma na nočním lovu, lev s mohutnou hřívou uprostřed transvaalské pouště pozoruje vyhlédnutou kořist a vybírá si, do kterého zvířete zatne tesáky.

Mimoděk se odrazil a sedačka se rozhoupala, sem a tam v uklidňujícím pohybu. Závěsné řetězy lehce skřípaly a připomněly mu podobné zařízení na dvorku domu, kde v dětství bydlel. Jedno z mála útočišť, která tehdy měl. Místo, kde se houpal dopředu a dozadu a snil o útěku a o životě v jiné rodině. V normální rodině, kde se otec s matkou neopíjejí, neječí na sebe a neperou se.

Naposled se rozhlédl, obešel dům a vrátil se k džípu, ale pak s rukou na klice zaváhal. Něco tu nesedělo. Cítil se odhalený, nahý. Jako kdyby ho někdo sledoval. Pohledem zkontroloval ulici na obě strany, ale všude byl klid, nic se nezměnilo, jen televizní diváci šli konečně spát a poslední domek potemněl.

Připadal si jako hlupák a zlobil se na sebe, že podlehl emocím. Nikdo jej přece nemůže sledovat. Na kilometry daleko všichni spí v bezpečí a teple domova a nemají tušení o jeho existenci.

Nastoupil do auta a chvíli bez hnutí seděl. Vztek rostl. Proč právě teď? Co jej vyvolalo? Že by jeho hněv sám na sebe? Skutečnost, že se ocitl tak blízko Kushnerova domu? Horkost se šířila, šelma divoce vrčela.

Jeď, nabádal se v duchu. Vypadni odtud. Nastartoval, otočil se do protisměru, rychle dojel k Memorial Parkway a odbočil na jih. Nejel dlouho. Hrudník mu svírala jakási neznámá síla a zorné pole se zúžilo do nekonečného tunelu. Košili měl promáčenou potem. Musí někde sjet ze silnice.

Na první křižovatce zahnul doleva a hned nato doprava do klidné obytné čtvrti. Dupl na brzdu a pravá přední pneumatika narazila do obrubníku. Roztřesenou rukou stočil boční okénko. Ve vyschlých ústech cítil kovovou pachuť. Snažil se ovládnout dýchání. Nádech… Výdech… Nádech… Výdech… Zmobilizoval vůli, aby potlačil vztek. Marně.

Všiml si, že stojí před malým rodinným domkem natřeným světle žlutou barvou s bílými okenicemi a olemováním. Kolem dvorku se táhl dvouřadový plot. Noční vzduch zhoustl sladkou vůní růží. Brianovi se zvedl žaludek.

Kushner odjel služebně mimo město, ale tito lidé jsou doma. Spí ve svém domečku jako z pohádky, zranitelní, vystavení na milost a nemilost. Zatoužil vtrhnout do domu a pozabíjet všechny, které tam najde, bez rozmyslu, bez plánu, čistá ryzí akce. Na jazyku téměř cítil hrůzu šokovaných obyvatel. Hluboký, atavistický děs, který nezná hranic. Hrůza z vědomí přicházející smrti, před níž není úniku.

Kdo tam asi bude? Staří lidé? Mladí? Muž? Žena? Dítě? Co udělají? Budou žebrat o život? Dají se na útěk? Postaví se na odpor? Těžko. Vtrhne do jejich domova a přemůže je silou svého vzteku. Nedá jim nejmenší šanci. Zalila jej další vlna žáru a ze všech sil sevřel volant.

Co se to s ním děje? Proč v něm ty vražedné impulzy vzplanou pokaždé tak rychle a nekontrolovatelně? Bez důvodu, často bez nejmenší provokace? Ještě nedávno se uměl ovládnout, potlačit zlobu, strach i bolest. Sport a vojenská služba jej naučily to, co jeho alkoholičtí rodiče nemohli. Negativní emoce jsou jen dočasné. Vzepři se jim a ony odezní. Bývávalo. S bolestí a strachem se pořád uměl v klidu vypořádat, ale vztek se změnil v neporazitelného protivníka. Rychle přerůstal v šílenou zuřivost, jejíž potlačení vyžadovalo největší vzepětí psychických sil.

Jako třeba teď. Klouby prstů mu zbělely a svaly na rukou bolely, jak svíral volant a snažil se ovládnout vzrůstající zlobu. Bojoval marně.

Za necelou minutu za sebou zabouchl dveře auta, přeskočil plot, přeběhl chodník a vší silou narazil ramenem do dveří. Dřevo s třeskotem povolilo a Brian vpadl do předsíně. Dveře zůstaly viset nakloněné na horním pantu. Proběhl obývacím pokojem do chodby. Troje otevřené dveře, dvoje do ložnic, třetí do prázdné koupelny. Čtvrté dveře na konci chodby byly zavřené. Ať už je v domě kdokoliv, teď už musí být vzhůru. Šokovaný, zmatený, dezorientovaný. Jsem tady! Narazil do dveří ramenem a ty povolily ještě snadněji než vchodové.

Čekal, že uslyší zděšený křik a spatří oči vytřeštěné hrůzou, místnost však zela prázdnotou. Vztek už si jej zcela podmanil. Řádil v domě jako tornádo. Cílem jeho běsnění se staly židle, stoly, květináče, lampy, obrázky na stěnách, skříně, police s porcelánem, všude kolem létaly třísky a řinčely střepy. Ničivá spoušť umlkla až ve chvíli, kdy se mu všechny svaly třásly únavou. Brian klesl na kolena uprostřed hromady trosek v obývacím pokoji. Oděv smáčený potem se mu lepil k tělu a roztřásla jej zimnice z vyčerpání.

Kapitola 32

ÚTERÝ 23.11

„Co si dáte?“ Servírka, žena středního věku hubená jako tyčka, měla kolem pasu uvázanou zástěru plnou skvrn od kečupu a omastku. Tu a tam jí při líčení sjela rtěnka a zanechala stopy na zubech. Tmavě hnědé vlasy si svázala žlutou stužkou do drdolu a hleděla přes půlměsíčkové brýle, které měla pověšené na krku na šňůrce ze svázaných tkaniček od bot.

„Cheesburger, hranolky a kávu, černou,“ poručil si Brian.

Načmárala objednávku na lístek a zmizela v kuchyni.

Po zuřivém nájezdu na pohádkový domeček jezdil kolem města a bojoval se svým démonem. Vzal to mezistátní silnicí číslo 20 kolem muzea vesmírných letů, kde se nasvětlené rakety ostře rýsovaly na pozadí tmavé oblohy, a pokračoval až do Decaturu. Ujížděl rychle se staženými okénky, vlasy mu vířily ve větrném proudu. Přeletěl most přes řeku Tennessee, sjel na Wilson Street a smyčkou se vrátil na dálnici do Huntsville. Démon konečně uvolnil sevření a vzrušení se změnilo v hlad.

Macova jídelna už slouží zákazníkům déle než třicet let, čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu, a to i o Vánocích. Tabule před podnikem pyšně hlásá Nikdy nezavíráme. Takto pozdě v noci zde panoval klid, jen dva stoly v červených plastových boxech byly obsazené, u baru neseděl vůbec nikdo – až na Briana, který obsadil prostřední stoličku a opřel se unaveně lokty o kdysi žlutý, ale dnes dávno vybledlý a odřený umakart.

O deset minut později před něj servírka položila talíř s jídlem. „Hořčici a kečup?“

„Jistě.“

Hamburger byl chutný, hranolky ještě lepší. Brian žvýkal a díval se na televizi upevněnou na stěně za barem. Dobře oblečený muž a energická blondýna papouškovali noční zprávy. Odpoledne se srazila tři auta v místě, kde silnice číslo 431 překonává hřeben Monte Sano Mountain a provoz tu tři hodiny stál. Na západním předměstí Huntsville došlo k přestřelce mezi pouličními gangy. V sousedním okrese se málem utopilo dítě v zahradním bazénu. Stejné hovadiny jako včera.

„A teď se vrátíme k nejdůležitější události posledních dnů,“ oznámil hlasatel, „k vraždě bývalého šerifa Michaela Savageho, Carla Petersena a Williama Allisona. Ve zprávách o šesté jsme vysílali živý rozhovor Kláry McBrideové s uznávaným forenzním expertem a autorem několika odborných publikací Dubem Walkerem. Zopakujeme nejzajímavější část pořadu.“

Brian se soustředil na televizi. Obrazovku zaplnil obličej Kláry McBrideové, doplněný v pravém dolním rohu upozorněním, že jde o záznam. Reportérka seděla vzpřímeně s rovnými rameny a dívala se do kamery, jako by hleděla přímo na Briana. Pak se objevil ten chlap, Dub Walker, o kterém Brian v životě neslyšel, a mluvil o něm. Ale jak! Říkal o něm ty nejhorší, nejohavnější, nejodpornější věci. Sexuální fantazie, impotentní, latentní homosexuál. A zbabělec. Démon se zavrtěl. Brianovi začalo dunět v hlavě, hrudník se mu sevřel, horko mu zahltilo uši a rychle se rozlévalo po obličeji. Odložil nedojedený cheesburger na talíř.

Servírka mu dolila kávu a prohlédla si ho přes brýle. „Všechno v pořádku?“

Přes burácení v hlavě k němu její hlas dolehl jako nezřetelný šepot. „Jo, jsem v pohodě.“

Položila před něj účet a cestou do kuchyně se po něm několikrát ohlédla přes rameno, než konečně zmizela za lítacími dveřmi. Brian položil na pult dvacetidolarovku a zamířil na toaletu.

Nastříkal si do obličeje příjemně studenou vodu a ulevil si do jediného pisoáru, původně bílého, ale teď zahnědlého od rzi z čůrku vody, který nepřetržitě vytékal z trubky. Zadíval se na stěnu před sebou, pokrytou neumělými kresbami nahých žen a ejakulujících penisů, telefonními čísly, verši a rádoby filozofickými výroky.

Hajzloví básníci.

Zatáhl zip na poklopci a vyšel z restaurace. Ze dveří jej doprovodilo poděkování servírky.

Během dvacetiminutové jízdy se otevřela nebeská stavidla. Brian zpomalil a vytáhl okénka, ponechal jen úzkou škvírku, aby si mohl užívat vůni čistého vzduchu prosyceného ozonem. Oblohu křižovaly blesky. Televizní rozhovor mu zničil náladu a obnovil jeho hněv, který teď ještě přiživovaly těžké dešťové kapky bušící na střechu džípu. Kdo si sakra ten blbec Walker myslí, že je, když si dovolí chrlit tak nehorázné lži?

Po příjezdu domů byl příliš rozrušený, aby dokázal usnout. Zacvičil si s činkami, ale nepomohlo to.

Pak zazvonil telefon.

Brian zvedl sluchátko a uslyšel hlas neznámého. „To nebylo moc chytré. Čmuchat kolem Kushnerových a ten zdemolovaný domek.“

„Jdi do prdele. Nejsem tvoje loutka.“

„Jsem tu, abych ti pomáhal.“

„Chceš mi poct? Tak mi dej toho hajzla, co o mně tak hnusně mluvil v televizi.“

„Ano, viděl jsem to.“

„A ta čubka reportérka je to samé.“

„Uvidím, co se mi o nich podaří zjistit.“

Ta slova Briana překvapila, čekal, že narazí na odpor.

„Dám ti je,“ pokračoval volající, „ale nejdřív se musíme vypořádat s Kushnerem. Pokud jsi to už nepodělal.“

„Nikdo mě neviděl.“

„Já ano.“

Takže ho intuice nezklamala, když cítil, že ho někdo sleduje. Jak? Odkud? „Nevěřím ti.“

„Nahlížel jsi oknem? Sedl sis na houpačku komukoliv na očích? Myslíš, že to bylo rozumné?“

Brianovi sevřela srdce ledová pěst.

Na druhém konci linky se krátce rozhostilo ticho. „Musíš se soustředit na Kushnera. Ten je první na řadě. Ten… Jak jsi ho nazval? Aha, už vím. Ten arogantní blbec si to zaslouží.“

Brian se usmál. Tohle se mu líbilo. Volající ho citoval. Ten arogantní blbec si to zaslouží. Dokonalý popis Kushnera i všech ostatních. „Dobře, ale potom chci ty dva.“

„Až nastane ta pravá chvíle, budou tvoji. Kushnera máš připraveného na zítřejší večer. Rodinka chodí brzy spát. Kdykoliv po desáté hodině.“

Kapitola 33

STŘEDA 00.49

Ani pořádně nevím, jak se to stalo. Po večeři jsme ještě asi hodinu mluvili o vraždách. Potom se T-Tommy zvedl a odjel domů, Klára zůstala. Dívali jsme se v televizi na film. Přesněji řečeno já jsem se díval a Klára usnula na pohovce. Vzbudila ji až bouřka.

Po hlasitém zaburácení se prudce posadila. Do střechy bubnoval déšť. Odešla k zadním dveřím, otevřela je a pustila dovnitř chladný čistý vzduch.

„Miluju bouřky,“ řekla polohlasem. Oblohu pročísl vidlicovitý blesk, tentokrát vzdálenější, nad městem. Pulzující světlo ostře ohraničilo její siluetu. O pár vteřin později se po úbočí rozlehlo dunivé rachocení hromu. „Naplňují mě energií.“ Objala si tělo pažemi.

Přistoupil jsem k ní. Do svěžího nočního vzduchu zavoněl její parfém.

Otočila se ke mně. „Mám zůstat?“

Usmál jsem se. „Mně by to nevadilo. Tobě?“

Objala mě kolem pasu a vtiskla mi polibek. Dlouhý, pomalý, vášnivý. Tak to začalo.

Teď jsme leželi vedle sebe v mé posteli, těla se nám leskla potem a dech se pomalu vracel k normálu. Postřehl jsem, že bouřka odezněla a déšť už jen tiše šuměl.

„Bylo to moc pěkné,“ zapředla a přitulila se mi k hrudi. „I když jsi mě nejdřív nalil alkoholem a potom necudně svedl.“

„Ty sis začala.“

„Jo, a tys byl nevinný divák.“

„Pouze jsem se snažil být zdvořilý a vyhovět dámě.“ Přetáhl jsem přes nás přikrývku.

„Zdvořilý? Hele, jdi někam, jo?“

„Copak, ještě bys chtěla?“ zasmál jsem se a pohladil příslušnou součást její anatomie.

„Nech mě vydechnout… Ale pěkné to bylo, ostatně jako vždycky, že?“ dodala.

„Víceméně.“

Dloubla mě do žeber. „Že jsem od tebe nikdy neslyšela žádnou stížnost!“

„Ani neuslyšíš.“

Citelně se ochladilo a tenká přikrývka už nestačila. Natáhl jsem přes nás prošívanou deku, Klára se ke mně přitiskla ještě úžeji a ponořili jsme se do příjemného ticha. Brzy jsem ucítil, jak jí tělo ochablo a dech přešel do pomalého rytmu. Usnula.

Já ne. Nespočítal bych, kolik nocí jsem proležel v bdělém stavu, zíral do stropu a pořád dokola přemítal o detailech nějakého případu a kladl si naléhavé otázky. Mnohokrát jsem opustil teplé pohodlí lůžka a obcházel dvorek, bosky, mezi prsty jsem cítil chladnou trávu a pokoušel se shrnout známá fakta do uchopitelného a srozumitelného celku. Zejména v případech jako tento. Tolik násilí. Tolik neznámých. Tak osobní. Proč zrovna Mike?

Neměli jsme vůbec nic, jedinou stopu, která by nás dovedla k pachateli. Neměli jsme jediný důkaz, který by alespoň omezoval okruh pátrání. Otisky podrážek a DNA nám moc nepomohou, dokud nebudeme mít podezřelého. A s jistotou jsem věděl, že vrah udeří znovu. A brzo. Opakovaně. Chce, potřebuje zabíjet. To mě nejvíc děsilo. Touhu lze potlačit či odložit, potřebu ne.

Byl jsem vyčerpaný, ale bojoval jsem se spánkem. Věděl jsem, že klíč k těm vraždám musí existovat. Někde tam leží. Kdybych usnul, mohla by mé mysli uniknout nepovšimnuta právě ta stopa, která k němu vede. A kromě toho opodál číhá sen o sestře a čeká, až usnu, aby mi vklouzl do hlavy.

Nebylo náhodou, že se mi noční můra onehdy vrátila. Ani Mikeova vražda nebyla žádná náhoda. Bůh či někdo jiný si vybral splátku starého dluhu za mé selhání.

Vylekalo mě zazvonění telefonu. Klára se jen zavrtěla ze spánku. Když jsem se natahoval pro sluchátko, bleskla mi hlavou vzpomínka na Lutherův telefonát, když mi oznamoval, že je Mike mrtvý. A to mi volal ve dne. Noční hovor může přinést pouze špatnou zprávu.

Kapitola 34

STŘEDA 01.09

„Dub Walker?“

„Ano.“

„Jsem rád, že jsem vás zastihl. Je mi velkou ctí, že s vámi můžu mluvit, když je z vás taková celebrita.“

Otočil jsem se, posadil se na okraj lůžka a rozsvítil lampičku na nočním stolku. „Kdo volá?“

„Neznáte mě, ale vsadil bych se, že na mě právě teď myslíte.“

„Kdo sakra jste?“

Klára se posadila, ve tváři vepsaný strach. Vzal jsem ji za ruku, abych zmírnil její obavy, přestože jsem cítil narůstající děs.

„Kdybych vám to řekl, už byste se nemusel namáhat se zjišťováním mé totožnosti,“ opáčil klidný, lhostejný hlas. „To už by pak nebyla žádná zábava.“

„Záleží na tom, jak si představujete zábavu.“

„Nemusíte se hned rozčilovat.“

„Já se nerozčiluju.“ Lhal jsem.

„Mně se zdá, že ano. A to se mi líbí.“

„Kdybyste byl tady, moc by se vám to nelíbilo.“

„Takhle se mluví s člověkem, který vám zajišťuje slávu a větší proslulost? Už teď máte slušnou reputaci. Jste na titulních stránkách. Uznávaná kapacita.“

„Co chcete?“

„Oznámit vám, jak jsem nadšený, že vás místní poldové přizvali na pomoc. Moc mi to lichotí. Znamená to, že mě pokládají za obtížný případ.“

„Někteří ano, jiní ne. Co vás k takovému přesvědčení vede?“

„Jsem chytrý. Možná chytřejší než vy. A rozhodně chytřejší než všichni policajti ve městě.“

„To si nemyslím.“

„Ale jistě že si to myslíte! Vsadil bych se, že si několikrát denně říkáte, jak jsou ti poldové, co s nimi musíte spolupracovat, upachtění a přízemní. Povězte mi, nepřivádí vás jejich hloupost a omezenost k šílenství?“

„Věřte si, čemu chcete. Uvidíme, kam vás to přivede.“

„Zatím mě to dostalo na titulní stránky. Jako vás.“

„Můžete klidně skončit mezi nekrology.“

Klára se překulila přes postel, sedla si vedle mě a přetáhla si prošívanou deku přes ramena. Nadechla se, že něco řekne, ale já jsem zvedl prst a zavrtěl hlavou.

„To těžko. Určitě právě teď uvažujete, zda se dá tento telefonát vysledovat. Ujišťuju vás, že nedá. Necháte si napíchnout telefon, ale to na věci nic nezmění. Jsem o hodný kus před vámi, Dube.“

„Zatím.“

Zasmál se. „Jste fakt chytrý. Možná dokonce i tvrdý chlap. Ale já mám pro vás jedno malé tajemství. Jste stejně zranitelný jako váš přítel nebožtík Savage.“

Zrudl jsem bezmocným vztekem a musel jsem zhluboka nadechnout, abych se uklidnil. Nenech se vyprovokovat. „Proč Mike Savage? Co vám udělal?“

„Je to blbec. Respektive byl.“

„Znal jste ho?“

„Vím, že byl arogantní hajzl.“

„V tom případě jste ho neznal.“

Znovu se tiše zasmál. „Jak byste ohodnotil mou práci?“

„Za moc nestála.“

„Váš kámoš Savage byl mé nejlepší dílo. Skutečně umělecký kousek.“

„Možná ve vašem chorém mozku.“

„Ach ano, já zapomněl. Tvrdil jste, že jsem psychopat a… Co jste to říkal? Aha, impotentní zbabělec.“

„Myslím, že většina psychiatrů by se mnou souhlasila.“

„Většina psychiatrů sama trpí šílenstvím. Takoví blázni mohou těžko vyjadřovat soudy o duševním zdraví jiných lidí.“

„Znáte nějakého?“

„Osobně ne.“

„Vidíte, a já se domnívám, že znáte. Myslím, že to nemáte v hlavě v pořádku a navštívil jste psychiatra, aby vám ta rozházená kolečka spravil.“

Opět se zasmál. „Řekněte mi, Dube, nelitujete někdy, že jste se nestal lékařem? Tak blízko, a přitom tak daleko. Selhal jste, nemyslíte?“

Nesmíš přistoupit na jeho hru! Snaž se z něj vydolovat informace! „A co Allison a Petersen? Proč oni?“

„Buzerant a nabručený dědek? Taky pěkní blbci.“

„Jak to víte? Zabil jste je ve spánku.“

„Třeba jsem jasnovidec.“

„Jo, nejspíš to bude tím.“ Odmlčel jsem se, ale hlas na druhém konci linky nic neříkal. „Takže co bude dál?“

„Víceméně to samé.“

„Kdy?“

„Už brzo. Možná ještě dnes v noci, možná zítra.“

„Kdo?“

„Chcete po mně adresu? Mohli bychom se tam potom sejít a dát si pivko.“

„Raději předtím.“

„Tak to ne. Ale něco vám prozradím. Bude to dvojice. Už teď jsou mrtví, jenom o tom ještě neví.“

„Proč?“

„Mám své důvody.“

„Navrhuju, abyste se soustředil na mě. Jsem váš nepřítel a dříve či později vás najdu. Něco zvoráte a já budu u toho.“

„Inu, možná připíšu Duba Walkera na svůj seznam. A možná i tu čubku z televize. Koneckonců, Klára McBrideová o mně taky rozšiřuje lži.“

„Ji z toho vynechte.“

„Vidím, že rytíř brání dámu svého srdce. Docela atraktivní ženská a nejspíš i dobře píchá. Nemám pravdu? Anebo je to důvod, proč jste se rozvedli?“

Zaťal jsem zuby, abych nevybuchl a nenabídl soupeři výhodu. „Nemá s tímhle nic společného,“ řekl jsem. „Je jenom reportérka.“ Klára vytřeštila oči. Stiskl jsem jí ruku.

„Opravdu? Vy dva se znáte už hodně dlouho. Zdá se, že spolu pořád šoustáte.“

Napadlo mě, jestli náhodou nestojí nedaleko mého domu a nedívá se na Klářino auto zaparkované na příjezdové cestě. „Soustřeďte se výhradně na mě. Jistě mě bez problémů najdete.“ Čekal jsem, co odpoví, ale neznámý mlčel. „Asi se mě bojíte. Nejsem slabý stařec ani homosexuální klouček.“

„Třeba vás navštívím, třeba ne.“ Znovu ten smích. „Záleží jen na mně, že? Vy do toho nemáte co mluvit.“

„Poslyšte…“

„Dube, mohl bych s vámi klábosit až do rána, ale mám před sebou nabitý den… Nebo noc. Brzy mě zase uslyšíte.“ Linka oněměla.

Kapitola 35

STŘEDA 01.19

„To byl on, že?“ zeptala se Klára.

„Ano.“

Přitáhla si deku tělu, jako by ji mohla ochránit. „Co chtěl?“

„Snažil se mě vystrašit.“

„A mě?“

„Tebe taky nemá moc v lásce.“

„Nic jsem mu neudělala.“

„Psychopati vidí nepřítele v každém. I v poslechu zpráv.“

Přistoupil jsem k oknu a odhrnul závěs. Přes kužel světla pouliční lampy padaly šikmo kapky deště. Všechno vypadalo úplně normálně.

„Mně se to nelíbí,“ vydechla Klára.

„Neboj, nic se ti nestane.“ Odvrátil jsem se od okna. „Jenom se mě pokouší vykolejit.“ Usedl jsem na postel a popadl telefon. „Zavolám T-Tommymu.“ Když se ohlásil, rozespale sípal. „Prober se, T-Tommy.“

„Dub?“

„Jo. Volal náš přítel.“

„Cože? Kdo?“

„Mikeův vrah.“

„Co říkal?“ vyhrkl T-Tommy, už zcela probuzený.

„Hlavně se mi vysmíval. Nepotvrdil, že spáchal všechny tři vraždy.“

„To znamená, že četl noviny nebo tě včera viděl v televizi.“

„A teď vystrčil hlavu z doupěte,“ řekl jsem. „Mohli bychom to využít. Akorát že s ním musíme udržet spojení.“

„Dokud něco nepodělá.“

„Zhoršuje se to. Jako příští oběť si vyhlédl dvojici.“

„Takže jsi měl pravdu. Své oběti zná.“

„Jistě. Nevím jak, ale zná je.“

„Prověřili jsme všechny možné kontakty. Banky, kostely, zahradníky, zřízence na parkovištích, popeláře… Prostě všechny.“

„Prověřte je znovu,“ naléhal jsem. „Nějaké spojení musí existovat, jenom ho odhalit.“

„Můžu požádat techniky, aby ti napíchli telefon? Pro případ, že by znovu zavolal.“

„Samozřejmě. Mobil také. Uhodl, že to uděláme.“

T-Tommy si povzdechl. „Zkusím, jestli se nám podaří ten dnešní hovor vystopovat. Nejspíš volal z budky, ale za pokus to stojí.“

„Je možné, že už navštívil psychiatra. Pošli pár svých lidí, ať pátrají z tohoto konce.“

„Provedu,“ odvětil.

„Ještě jedna věc. Klára o tom telefonátu ví. Musel jsem jí to říct.“ Podíval jsem se na ni.

„Proč?“

„Mluvil o ní. Dokonce jí vyhrožoval. Má právo o tom vědět.“

„Luther s tím nebude souhlasit.“

„Luthera zvládnu. Chtěl jsem, abys to věděl.“

„Uvidíme se ráno.“

Zavěsil jsem a chvíli jsem jen tak zíral na podlahu. Mé číslo nebylo uvedeno v telefonním seznamu, přesto ho vrah získal. Věděl, že jsem nedokončil studium medicíny. Věděl o mém vztahu s Klárou. Ze zásuvky nočního stolku jsem vytáhl revolver Smith&Wesson ráže .357, vyklopil jsem bubínek, ujistil jsem se, že je plně nabitý, a zacvakl ho zpátky na místo.

„K čemu ta zbraň?“ chtěla vědět Klára.

„Pro jistotu.“

„Myslíš, že by mohl přijít sem?“

„Těžko. Kdyby mě chtěl zabít, nevaroval by mě.“ Lehl jsem si a oba jsme se přikryli. Otočil jsem se na bok obličejem k ní. „Ví spoustu věcí. O mně. O tobě. Že jsme byli manželé. A možná i mnohem víc.“

„Určitě?“

„Podle toho, co říkal, soudím, že zdaleka nevynesl všechny karty. Schovává si je v rukávu.“

„Měla bych se bát?“

„To ne, ale být opatrná.“

„Co to znamená?“

„Držet se mezi lidmi, nezůstávat o samotě.“

„Vždyť já žiju sama, Dube.“

„Nechceš zůstat u mě, dokud to neskončí?“

„Abych tě mohla chránit?“

„Moc vtipné. Spal bych lépe, kdybys byla tady.“

„Nespal.“

„To je pravda. Vždycky shrneš přikrývku.“

Chvíli mlčela. „No dobře. Ale nebudu umývat nádobí, podlahu ani okna a nebudu připravovat snídani.“

„To jsi stejně nikdy nedělala.“

„Jenom ti to připomínám.“

„Nemusíš, mám dobrou paměť.“

„Můžu si přinést vlastní zbraň?“

„Zbraň mám.“

„Myslím opravdovou, ne tu srandovní frkačku, co nosíš ty.“

Věděl jsem, že Klára má v nočním stolku uloženou pistoli ráže Magnum .44 a že s ní umí zacházet. „Mluvíme pořád o střelných zbraních?“

Zasmála se. „Tamta frkačka je v pořádku. Myslím ten miniaturní revolver, který by neublížil snad ani mouše. Jestli se tu ten psychopat ukáže, chci, aby utrpěl víc než pouhé škrábnutí.“

„Dobře, přines si vlastní zbraň.“

„Výborně. Bude to jako večírek na střední škole.“

Panebože.

Kapitola 36

STŘEDA 09.28

Nad ránem jsme se s Klárou pomilovali ještě jednou, ve sprše. Počítám, že jsme to oba potřebovali. Před touto nocí jsme si nezašpásovali, jak se říká, dobrého půl roku. V letech po rozvodu náš vztah procházel žhavými obdobími, po nichž následovalo ochlazení. Oběma nám to vyhovovalo.

Dnes ráno to zavinila ona. Sprchoval jsem se a ona vklouzla za mnou ve chvíli, kdy jsem si myl hlavu. Když jsme popadli dech, umyli jsme se a oblékli. Pak přiletěli Kramden s Nortonem. Krákorali za kuchyňským oknem a poskakovali po stole na verandě. Klára jim přinesla misku kukuřice. Zatímco se ptáci rvali o každé zrnko, pozamykal jsem dům a zamířili jsme s Klárou ke svým autům.

Řekl jsem jí, že za ní pojedu až k jejímu domu. Ani nevím, proč jsem to pokládal za nutné. Vrahův noční telefonát se mi asi zaryl pod kůži hlouběji, než jsem byl ochoten si přiznat. Snažila se mě přesvědčit, že je to hloupost, ale stál jsem na svém, a tak se nakonec zasmála a nazvala mě potulným rytířem. Nebyl jsem si stoprocentně jistý, ale zdálo se mi, že ji můj doprovod uklidnil. Pochopitelně by to nikdy nepřiznala.

Cestou jsme se zastavili v Bagelu. Bez Mikea mi podnik, kam téměř každý den chodil na snídani, připadal opuštěný. Obsluhovala nás příjemná dívka s fialovými pruhy ve vlasech a zlatým kroužkem v nose. Vypadala maximálně na čtrnáct let. Objednali jsme si obložené housky a kávu. Při jídle jsem Kláře připomněl, aby se stále zdržovala mezi lidmi a aby po večerním vysílání přijela ke mně domů. Čekala ji však ještě společenská událost, kde nesměla chybět – starosta jí předá čestné uznání za sérii reportáží o práci městské policie, kterou natočila před několika měsíci. Slavnostní předání následované recepcí proběhne ve starostově sídle na Adam‘s Avenue.

„Nechceš se mnou? Jako galantní doprovod?“ zeptala se laškovně.

„Nerad nosím smoking.“

„Já vím, ale na to jsem se neptala.“

„I tak, raději na tebe počkám doma. Kdy přijdeš?“

„Tyhle rauty se často protáhnou. Tak kolem jedenácté.“

„Hlavně buď opatrná.“

Potřásla hlavou. „Dube, budu se starostou, s policejním náčelníkem a desítkami jeho podřízených. Moje bezpečnost je myslím zaručena.“

Inu, něco na tom bylo.

Počkal jsem, až Klára bez úhony zmizela v domě, a odjel jsem do centra. Ve středisku vyšetřovací skupiny nebyla ani noha. Nalil jsem si pohárek kávy, usadil se u stolu u okna a asi hodinu jsem procházel informace, která se zatím podařilo nashromáždit. Fotografie, záznamy, vlastní poznámky o případu. Opravdu jsme toho moc neměli. Potom přišel T-Tommy a v patách za ním Scotty, který nesl v náručí hromadu složek a s heknutím je položil na nejbližší stůl.

„Vypadáte hrozně, chlapci,“ poznamenal jsem. Oba byli rozcuchaní a neoholení a pod očima se jim rýsovaly temné kruhy.

„Moc jsme toho nenaspali, zato hodně udělali,“ zabručel T-Tommy. „Napíchli jsme ti pevnou linku i mobil a podařilo se nám vystopovat ten noční hovor.“ Pokynul Scottymu, aby pokračoval.

„Ten chlap volal z mobilu s předplacenou kartou.“

„No nazdar,“ povzdechl jsem si. „Takže žádný hlupák.“

Většina zločinců moc rozumu nepobrala, což je jenom dobře. Myslí si, že když signál mobilního telefonu cestuje vzduchem, nedá se vystopovat jako pevná linka. A tak si manžel najme námezdního vraha, aby zlikvidoval jeho ženu, a několikrát mu volá těsně před vraždou i po ní. U výslechu popře, že vraha zná, ovšem jeho mobilní telefon zaznamenal čas, délku hovoru i volané číslo nebo číslo, odkud telefonát přišel. Ouha, a státní žalobce má snadnou práci.

Kromě toho lze přibližně určit místo, kde se přístroj v okamžiku hovoru nacházel, podle toho, který konkrétní vysílač signál přenášel. Pokud se volající pohyboval, vysílače se měnily, ale i to se dá snadno odhalit. Zažil jsem řadu případů, které se podařilo vyřešit právě pomocí těchto důkazů. Vrahova obhajoba, že v inkriminované době pobýval daleko od místa činu, vyletí komínem, když se zjistí, že jeho mobil vysílal signál zachycený vysílačem nedaleko ulice, kde došlo k vraždě.

Tyto údaje samozřejmě neodhalí jméno člověka, který skutečně volal, což je kritická informace pro vyřešení případu. Většina mobilních telefonů je registrovaná a policie jde pochopitelně nejdřív za tím, kdo platí účet za paušál, a požaduje podrobné vysvětlení. Volal jste vy? Kdo měl přístup k mobilu v době, kdy hovor proběhl? A podobné otázky.

Předplacené karty jsou ovšem jiná věc a zjistit majitele je prakticky nemožné. Kdokoliv přijde do obchodu, koupí si předplacený mobilní telefon, zaplatí hotově a zmizí. Pak už stačí jen přístroj aktivovat – zavolá poskytovateli služby a udá libovolné jméno a falešnou adresu. Nezanechá jedinou stopu, podle níž by jej bylo možné vysledovat. Telefon bude fungovat až do vyčerpání kreditu. Potom si majitel buď připlatí, nebo prostě mobil zahodí a koupí si nový. Běžně tak postupují například drogoví dealeři.

„Máme podchycený nosný signál toho mobilu, takže okamžitě zjistíme, jestli se znovu připojí,“ řekl Scotty.

„Odkud ten noční hovor přišel?“ zeptal jsem se.

„Z vysílače u Cummingsova vědeckovýzkumného parku. Volající buď stál, nebo se pohyboval v okruhu tohoto uzlu.“

„Použil ten mobil i někdy jindy?“

„Ne, tento telefonát byl první a zatím jediný.“

„Takže je to nový přístroj?“

„Nemusí být,“ odvětil T-Tommy. „Zjistili jsme identifikační kód. Tenhle mobil je jeden z asi čtyřiceti, které byly před pár měsíci ukradeny přímo ze skladu.“

„To znamená, že dokud nezjistíme, kdo je odcizil, nemáme šanci ty telefony vystopovat.“

„Máme jisté vodítko.“

„Jaké?“

„Ne jaké, nýbrž kdo. Shaniqua Watersová. Šéfka Satanových sester. Gang už roky fušuje do kšeftů s mobily a kreditkami. Watersová má prsty ve všem, co se v této branži na ulici šustne, a pokud ne, alespoň ví, kdo to udělal.“

„Něco nového o obětech?“ vyptával jsem se.

Scotty zakroutil hlavou. „Nic. Jako kdyby žily na jiné planetě.“

„Nežily.“ Dopil jsem kávu a zahodil prázdný pohárek do koše. „Vrah je znal. A podle toho, co mi v noci řekl, zná i příští oběti. Otázka zní, proč jeho pozornost přilákali právě tito lidé.“

Do místnosti vstoupil Luther. Neztrácel čas společenskou konverzací a šel hned k věci. „Když jsem včera slyšel tvůj rozhovor s Klárou McBrideovou, pomyslel jsem si, že jsi až příliš tlačil na pilu a zašel moc daleko. No ale potom jsem se dozvěděl, že se ti ozval. Možná… možná je to dobře, žes na něj zatlačil.“

„Právě v takový vývoj jsem doufal,“ vysvětlil jsem. „Nečekal jsem, že mi zavolá, ale cítil jsem, že ten chlap chce něco sdělit. Nějaké poselství, vzkaz. Věřil jsem, že když ho vyzvu, bude muset zareagovat. Zvednout hozenou rukavici.“

Luther pokyvoval hlavou. „Myslíš, že ho můžeme vykouřit z úkrytu?“

„Sleduje zprávy a teď i komunikuje. To je dobrá zpráva.“

„A ta špatná?“

„Může to vzít ve velkém stylu. Vyrazit na nefalšovanou loveckou výpravu. Typický záchvatový typ.“

„Pokládáš takový vývoj za možný?“

„Stát se to může.“

„No, moc velkou radost jsi mi neudělal,“ povzdechl si šerif.

„Ten chlap je pekelně naštvaný. Na někoho. Na nějakou organizaci. Prostě na něco. Takhle to u záchvatových typů funguje. A přirozený vývoj je akcelerace. Intervaly mezi vraždami se zkracují, jejich provedení je brutálnější.“

„Neumím si představit, jak by to mohlo být ještě horší,“ utrousil Scotty.

„Ale může,“ řekl jsem pochmurně. „Uvidíš sám.“

Luther svraštil obličej starostmi. „Nebude po té výzvě ještě nebezpečnější?“

„Snad, ale mohla také odvést jeho pozornost jinam.“

„Co tím chceš říct?“

„Zná své oběti. Do jisté míry. A něco na nich ho vzteká.“ Luther se nadechl k poznámce, ale já jsem pokračoval: „Každé vraždy se účastní dva, zabiják a oběť. Je to jako tanec. Ano, danse macabre, ale přesto tanec. Třeba spolu měli nějaký vztah. A potom možná stačil jediný rozhovor. Křivý pohled, určitá lokalita nebo prostě příležitost. Ale nějaká vlastnost vraha a vlastnost oběti je oba svedly na jedno místo ve stejnou dobu a připravily jeviště pro to, co následovalo. Náš problém spočívá v určení, co vraha a oběť přivedlo k tanci.“ Strčil jsem ruce do kapes. „Nebo ten tanec změnit.“

„Ale jak?“

„Vrah už si vybral partnery. Předložme mu jiné. Jestli dokážu… Jestli společně dokážeme odpoutat jeho pozornost od obětí a přetáhnout ji k policii… nebo ke mně, mohl by se dopustit chyby.“

„Považuješ za dobrý nápad poštvat ho na příslušníky policejního sboru?“ podivil se Luther.

„Mnozí vrahové se zastřelí nebo nechají zastřelit, když jsou zahnaní do kouta. To druhé má dokonce odborný název. Sebevražda policií. Připadá mi to přijatelnější než vražda spících občanů.“

V kanceláři se rozhostilo ticho, jak všichni přemýšleli o mých slovech.

Luther si s povzdechem promasíroval zátylek. „Chápu tvůj návrh, ale řada věcí se mi na něm nelíbí. Jeho důsledky jsou nepředvídatelné.“

„Rád bych tvrdil opak, ale přesně takový náš vrah je. Nepředvídatelný. S takovým člověkem jsem se dosud nesetkal. V noci jsem se ho pokusil naštvat. Marně. Zachoval ledový klid. Jako kdyby své démony vypouštěl pouze za pečlivě kontrolovaných okolností. Obávám se, že nevyměkne.“

„Ale jistý si tím nejsi.“

„Skoro.“

„S tím se nemůžu spokojit.“

Opřel jsem se o okenní rám. „Noční telefonát potvrzuje, že sleduje zprávy. Kdyby se nám podařilo nějak ho vykolejit, třeba by se uřekl a prozradil něco důležitého, přivedl nás na vlastní stopu.“ Zachytil jsem Lutherův upřený pohled. „Možná bych mohl znovu vystoupit v televizi a ještě přitlačit. Přisadit si.“

Šerif svraštil čelo usilovným přemýšlením o možných variantách a následcích, kdyby se něco pokazilo. „Jestli to nevyjde, budeme mít hodně co vysvětlovat,“ zhodnotil situaci a vzápětí odešel.

„A hádej, na koho ten průšvih spadne,“ utrousil T-Tommy.

Scotty ukázal na hromadu složek, které položil na stůl. „Kluci včera prošli dvanáct set případů násilí za poslední čtyři roky a vybrali ty extrémní. Samozřejmě pouze ty, u kterých nebyl pachatel v době našich vražd mrtvý nebo ve vězení. Je jich celkem třicet čtyři. Pročetl jsem si všechny materiály a domnívám se, že jich v úvahu připadá šest. Už jsem na ně nasadil své lidi, ale chtěl bych znát tvůj názor.“

„Dobře, podívám se na ně, ale ze všeho nejdřív musím zavolat Kláře, jestli by mě nedostala do večerních zpráv.“

„Fajn. Já teď musím k sobě do kanceláře a zkontrolovat posádky na hlídce,“ oznámil Scotty. „Uvidíme se později.“

„A já vyrazím obtěžovat Sestry,“ ušklíbl se T-Tommy.

„Mohl bych s tebou?“ zeptal jsem se.

„Jasně. Domluv se s Klárou, stejně si potřebuju promluvit s Lutherem. Za chvíli se vrátím.“

Zavolal jsem Kláře. „Jak to jde?“

„Co pro tebe můžu udělat?“ Milé přivítání. Zjevně měla svou pracovní náladu.

„Další rozhovor. Dnes večer. Zařídíš to?“

„Nestačilo by zítra?“

„Dnešek by byl mnohem lepší.“

„Pokusím se. O co jde? Něco velkého?“

„Ne. Jenom se potřebuju nějak domluvit s vrahem.“

„A k tomu chceš využít mě?“

„Přesně tak.“

Slyšel jsem, jak zakryla mluvítko dlaní a cosi někomu říká. Pak se zase ozvala: „Promiň. Myslíš, že se ten chlap bude dívat?“

„Včera večer se díval. Lidi jako on vždycky sledují zprávy. Jsou pyšní na své dílo.“

„Uvidím, co s tím půjde udělat.“

„Jsem tvůj dlužník.“

„To je pravda.“ Zasmála se a zavěsila.

Prolistoval jsem šest složek, které Scotty nechal na stole. Robert Swenson. Před dvěma měsíci umlátil svou přítelkyni montážní pákou. Trestní rejstřík měl plný násilností a v době této vraždy byl podmíněně propuštěný z výkonu trestu. Byl na něj vydán zatykač, místo pobytu neznámé. Jako pachatel připadal v úvahu. Odložil jsem jeho materiály vpravo.

Další dvě složky se týkaly domácího násilí. Oba opakovaně zmlátili manželky, ale jiných trestných činů se nedopustili. V jednom případě byly katalyzátorem peníze, v druhém nevěra. Nic pro nás. Tito muži měli objekt své zloby doma, přímo před očima. Prospělo by, kdyby jim někdo dal pořádnou nakládačku, ale jako podezřelé jsem je vyřadil a položil jejich složky na levou stranu.

Dál. Brian Kurtz. Oběť jeho vzteku skončila před dvěma dny na jednotce intenzivní péče. Několikrát zatčen, většinou kvůli rvačkám. Navštěvuje psychiatra. Možný podezřelý.

Další chlapík se jmenoval Frankie Alvarez. Nejdřív vypálil z pušky do vedlejšího domu, a když soused vyběhl, zaútočil na něj cihlou. Další dvě zatčení pro násilné napadení, jednou v práci, podruhé mu povolily nervy v dopravní zácpě. Vyloučit jsem ho nemohl.

Poslední napadl před dvěma roky pošťáka. Motorovou pilou. Pošťák se bránil svou kabelou. Pila ji prořízla, ale napadený s pořádnou dávkou štěstí utekl. Pachatel přiznal vinu a vyhnul se tak obvinění z poškození federálního majetku, za který se listovní zásilky považují. Odseděl si šedesát dní v okresní věznici, odpracoval dvě stě hodin veřejně prospěšných prací a absolvoval výchovný kurz zaměřený na potlačování vzteku. Od té doby nic. Složka putovala na levou hromádku.

Náš pachatel má s největší pravděpodobností násilnou minulost a není typ, který mlátí manželku. Bude mít v rejstříku nebezpečné zločiny. Jako Swenson, Kurtz a Alvarez.

Kapitola 37

STŘEDA 11.12

Na pohotovosti konečně nastal klid. Proud zraněných, který řadu hodin zaměstnával doktora Becka a jeho tým, ustal a v čekárně zůstalo jen dítě s kolikou, naříkající v matčině náručí.

Marcia Clarková položila před doktora Becka zdravotní kartu. „Náš oblíbený pacient se vrátil.“

Lékař se podíval na jméno. Brian Kurtz.

„Nenavštívil jsi před pár dny jeho psychiatra?“ zajímala se Marcia. „V tom výzkumném ústavu?“

„Jo.“

„Jak to tam vypadá?“

„Extrémní přepych.“

„Ano, taky jsem slyšela.“ Poklepala na kartu. „Co o něm ten cvokař říkal?“

„Podle doktora Hubleina trpí Kurtz PTSP. Zkouší na něm jakýsi nový lék.“

„Nezdá se, že by zabíral.“

Charlie vzal kartu a zvedl se. „Pojďme, ať ho máme z krku.“

Brian Kurtz seděl na vyšetřovacím stole, zraněnou paži položenou na kovovém stojánku. Vypadal klidnější, než jak si ho doktor Beck pamatoval. Že by se v Brianovi mýlil? Unáhlil se ve svých závěrech? Vždyť se koneckonců jen bránil ozbrojenému útočníkovi. To by jeho výbuch přijatelně vysvětlovalo. Teď působil zcela vyrovnaným dojmem.

„Tak se na vás podíváme. Co dělá rána?“ zeptal se Charlie.

Marcia sundala obvaz. „Vypadá to dobře.“

Brian otevřel a zaťal pěst. „Vůbec nic mě nebolí a ruka funguje. Už vo tom ani nevím.“

Marcia očistila okolí rány tamponem nasáklým betadinem, osušila ji a převázala.

„Nesundávejte si obvaz a dávejte pozor, ať se vám pod něj nedostane špína,“ nabádal Charlie. „Přijďte zase za pět dní. Vytáhneme vám stehy.“

„Oukej.“

„A jak se jinak daří?“

„Jak to myslíte?“ Brianovy oči těkaly mezi lékařem a ošetřovatelkou.

„Máte za sebou traumatizující zážitek, po kterém obvykle nějakou dobu přetrvává strach, pocity úzkosti.“

„Kdepak, nic takovýho. Už jsem to hodil za hlavu.“

„Výborně.“

Brian naklonil hlavu a zadíval se na Charlieho. „Volal mi doktor Hublein. Prej mě chce zítra vidět. Nevíte náhodou proč?“

„Když jste od nás odešel, promluvil jsem si s ním.“

„Ve skutečnosti jste ho navštívil.“ Do hlasu proniklo podráždění. „Můžete mi říct proč?“

„Je váš ošetřující lékař a chtěl jsem, aby byl informován. Děláme to běžně, patří to k našemu povolání.“

Brian sevřel okraj stolu, až mu zbělely klouby. „To chodíte za jiným doktorem pokaždý, když vošetříte nějakýho pacienta?“

Charlie se ohlédl po Marcii a všiml si, že se za ní pomalu zavírají dveře. „Musíte sám uznat, že jste toho tuláka, co vás napadl, zřídil dost neobvykle.“

„Jo? V jakým směru?“

„Brutálně jste ho zbil.“

„Měl jsem mu naložit víc.“

Charlie mimoděk o krok ustoupil. V naději, že odlehčí situaci, řekl: „Ten tulák se pěkně zotavuje.“

„Škoda.“ Brianovy oči byly modré a studené jako led.

„Mohl byste si o tom promluvit s doktorem Hubleinem.“

„Kvůli vám budu muset.“ Zvedl paži, několikrát sbalil ruku do pěsti a pak švihl paží a vrátil se pohledem k lékaři. „Vy dobrodinci pořád strkáte frňák, kam nepatří, naděláte samý problémy a potom klidně vodkráčíte. Proč si nehledíte svý práce a nedáte mi pokoj?“

„Rozhodně jsem vám nechtěl dělat problémy. Doktor Hublein byl naopak rád, že jsem ho informoval, a ujistil mě, že jste v pohodě.“

„Jak v pohodě? Co to má sakra znamenat?“ Brianovi naběhly žíly na krku a vztekle zaskřípal zuby.

„Řekl, že jste měl v minulosti nějaké potíže, ale že vaše léčba probíhá úspěšně.“

„Do mých problémů, skutečnejch nebo vymyšlenejch, je vám houby.“

Marcia zlehka pootevřela dveře.

„Jen pokračujte!“ houkl na ni Brian. „Klidně je votevřte dokořán, jestli se budete cejtit líp.“

„O to nejde,“ hájila se Marcia. „Ale na ošetření čekají další pacienti.“

„Nezdá se mi, že byste tu měli nějak kór moc práce.“ Brian sklouzl ze stolu, a když odcházel, žduchl do Marcie ramenem. Ošetřovatelka se musela zachytit stěny, aby neupadla. O několik vteřin později zasyčely pneumatické dveře na konci chodby a pacient vyšel na parkoviště.

„Panebože,“ vydechla Marcia. „Ten je jako časovaná bomba.“ Dloubla loktem do Charlieho. „Po směně mě doprovodíš k autu.“

Kapitola 38

STŘEDA 11.53

Nasedli jsme s T-Tommym do porsche. Cestou za Sestrami mě přítel zasvětil do historie gangu.

Satanovy sestry je černošský dívčí gang, jehož území zahrnuje dvanáct domovních bloků v západní části Huntsville. Je to jediný ženský pouliční gang ve městě, což ovšem neznamená, že by byl méně nebezpečný. Velení převzala asi před rokem Shaniqua Watersová, když předchozí vůdkyně Lynette Baldwinová zabila při automobilové střílečce Rona Doga Jeffersona, šéfa Černých pythonů. Povídalo se, že její vůz řídila právě Shaniqua. Pythoni totiž rozšířili svůj obchod s metamfetaminem na výsostné území Sester, což Lynette nemohla připustit. Dostala Jeffersona a dva jeho tělesné strážce, sama však zahynula o dva dny později na parkovišti u jednoho motelu při přestřelce se strážci zákona. Zranila jednoho policistu, ale tři jeho kolegové do ní napumpovali celkem osmnáct kulek. Konec příběhu.

Sestry obchodovaly nejen s amfetaminem. Prodávaly také kokain, marihuanu a občas i zbraně. To znamená, že byly vždy ozbrojené a zfetované. Velmi nebezpečná kombinace. Důvodem, proč jsme za nimi jeli, byla jejich angažovanost v překupnictví kradeného zboží, zejména elektroniky a kreditních karet. Ukradené mobilní telefony, pokud je neodcizily přímo Sestry, s největší pravděpodobností prošly rukama Shaniquy Watersové.

T-Tommy mě seznámil i s jejím životopisem. Na svět ji přivedla neprovdaná patnáctiletá matka. Otec ji opustil dlouho předtím, než se Shaniqua poprvé nadechla. V osmi letech ji znásilnil soused, který ještě dnes sedí v Holmanu. V deseti se připojila k Satanovým sestrám. Ve třinácti, tedy jako mladistvá, byla odsouzena za ozbrojenou loupež na pět let. Potom už jen několik zatčení za násilné přepadení, ale nic velkého. Kromě toho, že řídila při zabití Rona Jeffersona, byla podezřelá ze tří dalších vražd.

„Jak to chceš sehrát?“ zajímal jsem se.

T-Tommy pokrčil rameny. „Na rovinu. Sestry se nenechají od nikoho oblbnout, ani když má policejní placku. Ale nepřímá hrozba by mohla zabrat. Chtějí zůstat mimo hledáček radaru.“

„Nepomohlo by trochu peněz?“

„Prachy nikdy neuškodí.“

„Dva Benjaminy?“ zeptal jsem se v narážce na stodolarové bankovky s portrétem Benjamina Franklina.

„To zní dobře.“

Sjel jsem z Governor’s Drive na Seminole, projel jsem chátrající opuštěný cihlový komplex starých železáren a odbočil na Devátou avenue, čtyřproudový bulvár proslulý domy na půl cesty, útulky pro bezdomovce a hlavně prostitutkami. Tuto část města si Satanovy sestry zvolily za svůj domov. Domek z bílé lepenky, který připomínal útulek pro padlé dívky, vypadal prázdně a neobydleně. Zaparkoval jsem na příjezdové cestě a následoval T-Tommyho dozadu, kde jsme našli Sestry.

V garáži na dvoře si zřídily něco jako tělocvičnu. Činky, vzpěračské lavice, sady závaží. Vrata garáže byla dokořán. Jedna Sestra zvedala činku na lavici, jiná jí počítala a tři další zvedly hlavy, když nás spatřily. Vzpěračka odložila činku na stojan. Jedna z dívek jí poklepala na rameno a ukázala bradou k nám. Vzpěračka se překulila do sedu, vstala a vyšla na slunce. Ostatní se rozestavily za ní. Ani jedna se neusmála.

T-Tommy mě představil Shanique. Měřila nejméně metr osmdesát pět a vážila poctivých sto kilogramů. Mohutné paže a široká ramena by jí záviděl leckterý chlap. Na sobě měla šortky a krátké tričko, které odhalovalo varhany břišních svalů. Temně černá pokožka se na slunečním svitu leskla potem. Opřela ruce zaťaté do pěstí o boky a naklonila hlavu.

„Co kurva chcete?“ zeptala se.

„Taky tě rád vidím,“ opáčil T-Tommy.

Podívala se na mě. „Toho bílýho sráče znám. Ty seš ten, co píše knížky, že jo? A byls v televizi.“

Usmál jsem se v naději, že nebudu působit jako hrozba. Ale co jsem si to namlouval? Shaniqua Watersová nevypadala na ženu, kterou by něco ohrozilo.

Vystrčila na mě bradu. „Co kdybys radši vocáď vypad, než se stane něco zlýho?“

„Co kdybyste si raději poslechla, co vám chce můj přítel říct?“ navrhl jsem. „Mohla byste z toho mít prospěch.“

Přesunula pohled na T-Tommyho. „Nekecá?“

„Pořád šmelíš s kradenými mobily?“ zeptal se T-Tommy

Výraz její tváře se vůbec nezměnil. „Kdo to chce vědět?“

„Já,“ přihlásil jsem se.

„Proč bych tomu chlapovi měla něco říkat?“

T-Tommy mlčel a upřeně na ni hleděl.

„Týká se to tý vraždy bejvalýho šerifa?“ chtěla vědět.

„Možná.“

Jedna z dívek jí hodila ručník a Shaniqua si setřela pot z obličeje. „Co pro mě máš?“

„Dva papírky,“ odpověděl jsem. Vytáhl jsem z kapsy svazek bankovek a odloupl z něj dvě stovky, ale nepodal jsem jí je, jenom jsem je držel.

„Za to bych ani nepřešla ulici.“

„Nepřišli jsme smlouvat,“ usadil ji T-Tommy. „Pokud něco víš, zaplatíme za to. Pokud ne, odejdeme. Zkus na mě něco… No, řekněme, že bych si mohl trochu posvítit tady na ten váš dívčí klub. A to nikdo z nás nechce.“

Chvíli mlčela a pak vyštěkla: „Co chcete vědět?“

„Sada předplacených mobilních telefonů. Ukradená před pár měsíci. Víš o nich něco?“

Usmála se. Její způsob vyjádření souhlasu.

„Prodaly vaše dívky mobil někomu cizímu?“ zeptal jsem se. „Myslím tím někomu, kdo nepatří do okruhu vašich stálých zákazníků. A s největší pravděpodobností je to běloch.“

Shaniqua se krátce ohlédla k tělnaté černošce s jizvou po ráně nožem na tváři a vlasy vyholenými na spáncích až k temeni, které měla střídavě obarvené vínovými a žlutými pruhy. Dívka hodila hlavou ke garáži a zašla dovnitř.

„Moment,“ řekla Shaniqua a následovala svou podřízenou do šera garáže. Uchýlily se k zadní stěně, chvíli spolu debatovaly a několikrát po nás střelily pohledem. Pak se Shaniqua vrátila na světlo. „Jo, běloch. Zhruba před třema tejdnama. Koupil dva.“

„Jenom dva?“

„Jak říkám.“

Ohlédl jsem se k tělnaté člence gangu. „Pamatuje si na něho? Ví, jak vypadal?“

Shaniqua pokynula podřízené, že může mluvit.

„Menší než ty,“ řekla dívka. „Tak metr vosumdesát. Vojenskej sestřih. Tvrďák. Vypadal jak zasranej mariňák.“

Menší než já? To neodpovídalo poloze krvavých stříkanců na místech činu. Tahle stopa zřejmě skončí ve slepé uličce. „Jméno asi neznáte, že?“

Shaniqua Watersová se rozesmála. „No jasně. A číslo sociálního pojištění, votisk palce, jméno matky za svobodna a doporučující dopis.“

Podal jsem jí dva Benjaminy.

T-Tommymu zazvonil mobilní telefon. Přijal hovor, chvíli poslouchal, zaklapl přístroj, potichu zaklel a utrousil: „Jdeme.“

Kapitola 39

STŘEDA 13.16

Nákupní středisko Parkway Place se rozkládá u křižovatky Drake Avenue a Memorial Parkway a jeho hlavní vchod je schovaný za novým patrovým parkovištěm. Odstavil jsem automobil v přízemí na levé straně. Od stropů a betonových nosníků se odrážela modrá a červená světla majáků. Šedesát metrů od vchodu do střediska se shromáždilo přes dvacet hlídkových vozů, tři sanitky a nejméně tři desítky policistů a šerifových zástupců. Uniformovaní strážníci se pokoušeli odtlačit zástup asi dvou set nakupujících a udržet je mimo palebné pole.

Nedaleko policejní uzávěry stál za opěrnou zdí parkovací garáže zpravodajský přenosový vůz stanice Kanál 8. Vedle něj mluvila Klára do mobilu. Všimla si nás, když jsme vystupovali z porsche, zaklapla telefon a rozběhla se k nám.

„Přijela jsi dřív než policie?“ zeptal jsem se.

Usmála se. „Dřív než většina.“

„Co se tu děje?“

Ukázala hlavou k nákupnímu středisku. „Řádí tam nějaký střelec. Začalo to prý zhruba před půl hodinou. Ti, kterým se podařilo odtamtud dostat, říkají, že jsou tam hotová jatka. Nejméně deset mrtvých. Zaslechla jsem, že drží rukojmí.“

„Jeden chlap?“

„Vypadá to tak.“

„Je s ním někdo v kontaktu?“

„Policisté se snaží, ale zatím nic. Alespoň co jsem slyšela.“

Pokýval jsem hlavou. „Vrátím se.“

Prokličkovali jsme s T-Tommym mezi automobily. Jejich posádky je odstavily tak, aby z nich asi třicet metrů od vchodu do nákupního střediska vytvořily improvizovaný zátaras vždy ze dvou hlídkových vozů natočených maskami k sobě. Za auty klečel Scotty a s ním pět nebo šest uniformovaných policistů a strážníků z úřadu šerifa.

„Opravdu je tam jenom jeden střelec?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Scotty. „Podle všeho drží hrstku rukojmích. V knihkupectví. Hned vlevo za vchodem.“

„Máme tam někoho?“

„Zatím ne. Perimetr je zajištěný, u všech vstupů stojí hlídky.“

„Navázali jste s ním spojení?“

„Zkoušeli jsme megafon i telefon do toho obchodu, ale nereaguje.“

Nahlédl jsem přes kapotu. Skleněná dveřní výplň roztříštěná, všude kolem střepy, v rámu sem tam zubaté zbytky skla. Hned za dveřmi leželo tělo. Bez hnutí. „Kolik je obětí?“

„Šest prokazatelně mrtvých, dalších osm zasažených, ale jejich stav neznáme. Dva transportovaní do nemocnice, oba na tom byli hodně zle. Podle svědků může být dalších deset až dvanáct mrtvých nebo zraněných v restauraci v prvním patře.“

Napadlo mě, jestli ten střelec není vrah, po kterém pátráme. Jeho poslední úder s fanfárami a vší parádou. Do mysli se mi vkradlo strašné podezření, zda to není moje vina. Provokoval jsem toho chlapa, snažil se ho vypudit z nory – a tohle mohl být výsledek. T-Tommy si bezpochyby všiml zdrceného výrazu v mém obličeji.

„Co je?“ zeptal se ustaraně.

„Může to být náš člověk.“

„Taky mě to napadlo.“

Podíval jsem se na Scottyho. „Máme jeho popis?“

„Věk kolem třiceti, ale ostatní údaje se liší svědek od svědka. Zásahová jednotka už je na cestě.“

Nákupní středisko mělo tvar velkého písmene T. Hlavní vchod, u něhož jsme se krčili, se nacházel uprostřed horní příčky zakončené na jedné straně obchodním domem Belk a na druhé Dillardovým marketem.

T-Tommy ukázal na severní konec. „Jdu dovnitř. Musím se podívat, jak vypadá situace.“

„Jdu s tebou,“ vyhrkl jsem.

„Ani nápad.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Třeba se nám podaří dostat se tak blízko, že si s tím chlapem budeme moci promluvit. Jestli je to náš člověk, zná mě. V noci jsme spolu mluvili. Jsou z nás teď staří kámoši. Nemyslíš, že by to stálo za pokus?“ Viděl jsem, jak T-Tommy váhá a přemýšlí. „Kromě toho je to možná moje chyba.“

Podíval se na mě přimhouřenýma očima. „Drž se za mnou.“

Obešli jsme severní konec nákupního střediska. U vchodu jsme přibrali čtyři uniformované policisty a všichni jsme proběhli Dillardovým marketem. Před námi se otevřel hlavní vnitřní prostor. Pomalu jsme postoupili k místu, kde kolmo navazovala hala tvořící nožku písmene T. U kiosku s mobilními telefony ležela dvojice středního věku. Ženu trefila kulka do hrudi, muže do hlavy. Zkusil jsem jim pulz. Žena ještě žila, muž ne. Byl jsem bezmocný. Zraněná potřebovala co nejrychleji ošetření. T-Tommy poslal jednoho z policistů zpátky, ať přivede záchranáře, dalšímu přikázal, až zůstane u postřelené.

Ozval se dětský nářek a hned nato mužský hlas: „Ať ten zasranej spratek drží hubu!“

Ženský hlas, přeskakující, hysterický: „Prosím vás, je jenom vyděšený.“

Nahlédl jsem popraskanou výlohou do obchodu. Vzadu v levém rohu stál muž před skupinkou lidí schoulených před stojanem s dětskými knížkami. Napočítal jsem jich osm plus batole. Strach jim zkřivil obličeje, na několika se rýsovaly stružky slz. Muž byl vysoký sto pětasedmdesát až sto osmdesát centimetrů, na sobě měl džínsy a vytahané tmavozelené tričko. V levé ruce držel pistoli značky Glock a pohyboval jí, jako by si vybíral další oběť. Těm chudákům se muselo zdát, že hledí do ústí dělové hlavně.

Ten chlap byl šílený, ale nebylo to náš šílenec. Náš člověk byl vyšší a pravák. Ulevilo se mi, že jsem tuto tragédii nezavinil, ale jen na chvíli. Krveprolití, které jsem už viděl, hlas toho muže a křečovitost, s níž svíral pažbu, jeho vzteklé a trhané přecházení a vůbec celá řeč těla napovídaly, že s ním rozumná domluva nebude možná. Tenhle by určitě neposlouchal. Byl už vlastně mrtvý a věděl to, teď už jen chtěl s sebou vzít na onen svět co nejvíce lidí. Musíme ho zlikvidovat, a to rychle. Zašeptal jsem to přes rameno T-Tommymu.

Na krku jsem ucítil jeho dech. „Odtud střílet nemůžeme. Máme v palebné dráze rukojmí.“

„Pusťte ji,“ řekl jeden z mužů. „Máte nás ostatní.“

Střelec na něj namířil pistoli. „Chceš ochutnat tohodle? Přestaň se srát do mejch věcí!“

„Prosím vás,“ žadonil muž a hleděl do ústí hlavně. „Pusťte alespoň ji a to dítě.“

Zbraň zaburácela. Třikrát. Muž sebou škubl dozadu a na prsou se mu rozlila krev. Svalil se na stojan, z něhož se vysypalo několik knih. Popadaly na mužovu skloněnou hlavu. Ozval se sbor vyděšených výkřiků, někteří rukojmí se odsunuli od mrtvého. Dítě ječelo ještě hlasitěji.

„Drž kurva hubu!“ zařval střelec, uvolnil z pažby zásobník a zručně zaklapl nový. Přistoupil k ženě, popadl ji za ruku a škubnutím ji postavil. „Dneska je tvůj šťastnej den. Seber si toho svýho usmrkanýho spratka a vypadni.“

Žena si přitiskla dítě k hrudi, ale ani se nehnula, zřejmě byla ochromená strachem.

„Okamžitě vypadni, nebo to do tebe nasypu!“

Vrávorala ke dveřím a několikrát se ohlédla přes rameno, jako kdyby čekala, že každou vteřinou přiletí osudová kulka. Pod nohama jí skřípaly skleněné střepy. Přiblížila se ke dveřím a spatřila mě. Pohotově jsem zvedl ukazovák ke rtům. K její cti třeba říct, že nijak nezareagovala, jen si dítě přitiskla silněji k prsům. T-Tommy mávl vytasenou zbraní k východu a žena k němu zrychleným krokem vyrazila.

Přítel podřepl vedle mě. „Co myslíš?“

Díval jsem se, jak střelec přechází sem a tam před vyděšenou skupinkou. Hlavní pistole se poškrábal na bradě. Druhá paže mu visela u boku, pěst se otevírala a zavírala. Jeho zarudlý obličej jsem viděl jen střídavě z profilu. Tvář měl staženou, oči vykulené, na krku mu pulzovaly žíly. Byl očividně nervózní a jeho rozrušení sílilo.

Stáhl jsem se z dohledu. „Jeho svět je jako placka a pluje na loďce, která se přiblížila k okraji a brzy spadne. Musíme nějak odvrátit jeho pozornost.“

„Mohl bych vystřelit pár kulek do stropu nad jeho hlavu. Třeba ho to donutí pohnout se směrem k nám a mně se otevře volné palebné pole.“

Zamyslel jsem se. „Nebo se přikrčí za ten stojan s knihami a postřílí je.“ Znovu jsem nahlédl do prodejny. Dvě ženy plakaly, jeden muž se zřejmě modlil – měl pevně zavřené oči a neslyšně pohyboval rty. „Dá se do toho obchodu dostat jinudy?“

„Nejspíš má zadní vchod. Z chodby pro zásobování.“

„Nechej tu hlídkovat pár svých lidí a my dva to zkusíme zezadu.“

T-Tommy se otočil ke dvěma policistům, kteří se krčili za námi. „Slyšeli jste?“

Souhlasně přikývli.

Vrátili jsme se pasáží a oběhli blok. Vedle knihkupectví sídlila cukrárna a za ní jsme uviděli vrata označená tabulkou Služební vchod, nepovolaným vstup zakázán. Byla odemčená. Vstoupili jsme do nevymalované chodby, na překližkovou stěnu svítily zářivky. Minuli jsme šedě natřené kovové dveře a zastavili jsme se u dalších na konci chodby. T-Tommy stiskl kliku. Jazýček zámku s tichým cvaknutím povolil. „Připravený?“ sykl na mě.

„Jdeme na věc.“

Doufal jsem, že jsou panty namazané. I mírné zavrzání mohlo náš plán v mžiku změnit v katastrofu. Zadržel jsem dech a T-Tommy otevíral dveře. Pomalu a tiše. Zatím dobrý. Přes řady stojanů s knihami jsem na protější straně prodejny viděl pohybující se střelcovu hlavu, naštěstí odvrácenou od nás. Proklouzli jsme dveřmi a já je opatrně přivřel.

T-Tommy se kryl za stojany a postupoval dopředu, zatímco já jsem se plížil ke středu místnosti. Narazil jsem na tělo mladé dívky. Ležela na zádech, vedle její levé ruky tři knihy. Hleděly na mě dvě černé oči a temný otvor uprostřed čela. Kristepane.

Překročil jsem ji a pokračoval ke konci řady. Přiblížil jsem se k rukojmím na nějakých pět nebo šest metrů a uslyšel jsem tichý pláč. Zabijákovy nohy vrzaly při každém kroku na podlaze. V prodejně se najednou rapidně oteplilo, vzduch zhoustl. Cítil jsem se nahý a jako totální blbec. Stojím tady pomalu tváří v tvář chlapovi, který by bez nejmenších výčitek zabil nejen mě, ale kohokoliv jiného, a můj revolver leží pod lampičkou na nočním stolku. Tam mi opravdu pomůže! Vlastním samozřejmě zbrojní průkaz, ale zbraň nosím jen málokdy. V noci jsem ji vytáhl ze zásuvky po… Ani nevím jak dlouhé době.

Co teď? Nepromyslel jsem svůj postup dál než k přiblížení se k vrahovi. Ocitl jsem se téměř u něj, ale moc možností se mi neotevíralo. Napadlo mě, že bych vystoupil zpoza řady knih a řekl: „Ahoj.“ Nebo bych mohl vyskočit a zařvat: „Ruce vzhůru!“ Ve filmech to pokaždé funguje, jenže já jsem samozřejmě neznal scénář a netušil jsem, jak to dopadne.

„Hej, ty! Vstaň!“

Škubl jsem sebou a srdce se mi zastavilo, než jsem si uvědomil, že rozkaz nepatřil mně.

„Ty tam! V modrý košili! Mluvím s tebou! Zvedni se, ty sráči!“

„Prosím vás.“ Mužský hlas.

„Vstaň a stoupni si sem!“

Slyšel jsem šoupání nohou. Blížilo se. Pak jsem ho spatřil, muže středního věku v hnědých kalhotách a modré košili. Vstoupil pozpátku do mého zorného pole, ruce zdvižené před sebou, jak se chránil před tím, co by mohlo přijít.

„Prosím vás,“ zakňoural. „Mám ženu a dvě děti.“

Střelec se zasmál. „Mně na tvejch zkurvenejch děckách hovno záleží.“

Zbraň explodovala. Muž se chytil za prsa a klopýtl dozadu. Mezi prsty mu protékala krev, na přední straně košile rozkvetla kaštanově hnědá skvrna. S nevěřícím výrazem sklopil zrak k hrudi. Podlomila se mu kolena. Asi vteřinu vrávoral a pak se skácel na bok. Jeho oči se upřely do mých. Otevřel ústa, ale než mohl vydat hlásku, jeho tělo ochablo a zornice se mu rozšířily do dvou černých studní.

Pak se objevil střelec. Stál a hleděl na mrtvého. Ztuhl jsem. Jako terč na střelnici, blesklo mi hlavou. Vrah pohnul hlavou. Ke mně. Vytřeštil oči. Svět se najednou pohyboval hrozně pomalu. Pistole se začala zvedat od vrahova boku. Hrábl jsem na polici vedle sebe. Shodil jsem několik knih, ale dvě mi zůstaly v ruce. Ústí hlavně pokračovalo na své pouti vzhůru. Mířilo mi na kolena, na břicho, na hrudník. Mrštil jsem knihy po útočníkovi. Trhl sebou a odrazil letící knížky rukou se zbraní. Vymrštil jsem se a vrhl se k němu. Musel jsem se mu přiblížit na dosah, než se vzpamatuje. Teď se jeho ruka pohybovala rychleji. Nestihnu to. Modlil jsem se, aby alespoň první kulkou minul. Byla to moje jediná šance.

První projektil ho zasáhl do ramene, druhý do krku a třetí do prsou, když už se otáčel po nárazu první střely. Zakolísal. Jeho pistole spadla na zem. Následoval ji.

Za stojanem se objevil T-Tommy a odkopl zabijákovu zbraň.

Kapitola 40

STŘEDA 18.02

Když zazvonil telefon, Brian dřímal na pohovce. „Jsi připravený na noční práci?“ zeptal se volající.

„Samozřejmě.“

„Už žádné hlouposti. Drž se přesně plánu.“

„Ano, šéfe.“ Ten arogantní bastard ho neskutečně štval. „Máš pro mě něco nového, nebo voláš jen tak?“

„Pusť si zprávy. Kanál osm. Tohle by sis neměl nechat ujít.“

„Co jako?“

„Jen se podívej.“ Cvaknutí.

Znovu jsem seděl nalíčený pod reflektory, které pálily tak, že jsem si připadal jako na grilu. Vedle mě z jedné strany Klára, z druhé T-Tommy. Rozhodla se pozvat před kameru i jeho. Chtěla nejdřív mluvit o krveprolití v nákupnímu středisku a pak teprve přejít k rozhovoru, na němž jsme se původně domluvili. Klára se otočila do kamery. „Přinášíme nejnovější zprávy o vražedném šílenství Gregoryho Thomase Haye. Právě jsme se dozvěděli, že na klinice Memorial zemřel další postřelený. Celkový počet obětí se tak zvýšil na sedmnáct. V nemocnici leží ještě dvanáct zraněných, z toho šest v kritickém stavu. Abychom lépe pochopili dnešní události a to, proč k nim došlo, pozvala jsem do studia dva hosty, detektiva městské policie v Huntsville Tommyho Tortelliho a forenzního experta Duba Walkera.“

„Díky za pozvání,“ řekl jsem. T-Tommy jen pokývl hlavou.

První otázky směřovala Klára na T-Tommyho. „Jak už jsme slyšeli na začátku zpravodajské relace, vešel jste do nákupního střediska, kde došlo k masakru, a zlikvidoval jste vraha. Jak se vám to podařilo?“

„Zadním vchodem,“ odpověděl T-Tommy. „Soustředil se na rukojmí, takže jsme pronikli do prodejny, aniž si nás všiml.“

„Pokud vím, zásahová jednotka už byla na cestě. Proč jste se rozhodl na ni nepočkat?“

„Ten chlap byl psychicky totálně vyšinutý. Střílel náhodně vybrané oběti. Rukojmím hrozilo bezprostřední nebezpečí. Záleželo na každé vteřině, a tak jsme šli dovnitř.“

„Protože jste byl přesvědčen o tom, že vrah zabije další nevinné?“

„Bylo zřejmé, že zabíjí bez nejmenších výčitek. Přímo před našima očima zastřelil jednoho muže. Zcela bezdůvodně. Ten chudák ho ničím nevyprovokoval.“

Klára se obrátila ke mně. „Detektiv Tortelli je na podobné situace zvyklý. Domnívám se však, že vy ne, i když jste kdysi sloužil jako vojenský policista u námořní pěchoty. Jak už je to dlouho? Deset let?“

Marně jsem se snažil potlačit úsměv. Klára přesně věděla, kdy jsem u námořní pěchoty sloužil. V té době jsme se totiž rozvedli. Přikývl jsem. „Uhodla jste.“

„Pokud je mi známo, v okamžiku, kdy ho detektiv Tortelli zastřelil, zabiják na vás mířil pistolí. Bál jste se?“

„Až potom. V kritické chvíli vám koluje v krvi tolik adrenalinu, že si strach neuvědomujete.“ Lhal jsem. Srdce mi tehdy málem vyskočilo z hrudi.

„Jak jste se tam vlastně ocitl?“

„Šel jsem s detektivem Tortellim pro případ, že by se naskytla možnost promluvit s vrahem.“

„Promluvit s ním?“

„Uvažovali jsme o možnosti, že střelec z nákupního střediska je totožný s mužem, po kterém pátráme v souvislosti s vraždou šerifa Savageho a dalšími dvěma oběťmi. Pokud by to byl on, možná bych ho dokázal přemluvit, aby se vzdal.“

„A byl to on? Byl Gregory Thomas Hay zabiják, který v poslední době děsí celý okres?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Byl moc malý, měřil pod metr osmdesát. Muž, kterého hledáme, je nejméně o deset centimetrů vyšší. Hay byl levák, náš vrah je pravák. A Haye jako pachatele vylučují i jiné důkazy a stopy.“

„Například?“

„Tyto informace nemůžeme v daném stadiu vyšetřování poskytnout.“

„Takže jste šel do prodejny s nadějí, že se vám podaří vraha přemluvit.“

Přikývl jsem.

„Na základě toho, že vám vrah volal domů?“

Tuto otázku jsem nečekal, ale Klára je prostě Klára. „To nemohu komentovat.“

„Od dobře informovaného zdroje vím, že vám zabiják volal a upozornil vás, že spáchá další vraždy. Je to pravda?“

Její zdroj? Napadla mě zlomyslná myšlenka. Jak by se zachovala, kdybych řekl, že to samozřejmě musí vědět, protože u toho telefonátu byla? Ležela vedle mě. Úplně nahá. To by byl fór! Včas jsem se vzpamatoval. „To vám skutečně nemohu potvrdit ani vyvrátit.“

„Je to důvod, proč jste si myslel, že vraha dokážete přemluvit? Existuje mezi vámi nějaké spojení? Komunikujete spolu?“

„Tato úvaha dává smysl, ovšem pouze za předpokladu, že se váš zdroj nemýlí.“

„Viďte?“

Bojoval jsem, ale úsměv opět zvítězil. „Bez komentáře.“

„Ten vrah z nákupního střediska, jak ho někteří pokřtili, co o něm víte? Tušíte, proč spáchal tak hrůzný zločin?“

„O Hayovi toho zatím moc nevíme, snažíme se sehnat všechny dostupné údaje.“ Cítil jsem, jak se mi za krkem stéká pot. Proč nemůžou ta světla trochu ztlumit? „Lze ho klasifikovat jako masového vraha, což je rozdíl oproti sériovému nebo záchvatovému pachateli. Masoví vrazi jsou ti, kteří zabijí více obětí na jednom místě a ve stejnou dobu.“

„Co je nutí páchat tak strašné zločiny?“

„Většinou je to hluboce zakořeněný vztek. Na někoho nebo na něco. Třeba na nějaký obchod nebo na vládu. Jindy je to konkrétní člověk nebo skupina lidí. Zloba s časem narůstá, až se nakonec musí nějak uvolnit. Vystřílet úřad nebo restauraci – nebo nákupní středisko.“

„Existuje nějaký způsob, jak masové vrahy odhalit dříve, než něco provedou?“

„Je to velmi obtížné,“ odpověděl jsem. „Většina drží to, co v nich bublá, hluboko uvnitř. Někteří jsou mrzutí a podráždění nebo se straní svých bližních. Jsou nervózní a snadno vybuchují. Ale ne vždycky. Jejich přátelé nebo spolupracovníci pak uvádějí, že si ničeho zvláštního nevšimli.“ Napil jsem se vody, kterou nám studioví technici nachystali. „Mnozí specialisté se zaměřují na analýzu rizik nejrůznějších pracovišť a zkoumají, zda se u pracovníků může vyskytovat nebezpečí takových poruch chování, aby se mohla zavést preventivní opatření.“

„Detektive Tortelli, pracoval Hay v nákupním středisku? Měl k němu nějaký vztah?“

T-Tommy zavrtěl hlavou. „O ničem takovém nevíme.“

Klára se obrátila ke kameře. „K rozhovoru s našimi hosty se vrátíme po krátké komerční přestávce.“

Dívala se do objektivu, dokud jakýsi hlas za hradbou světel neoznámil: „Jsme mimo.“

Podíval jsem se na Kláru. „Už o tom telefonátu nemluv. Je to naše nejlepší vodítko k tomu chlapovi a já nechci, aby mi začali volat všelijací cvoci.“

Přikývla. „No dobře… Prozatím.“

Zamračil jsem se. „Dokud neřeknu jinak, ano?“

„Prozatím.“

„Buď hodná.“

„Já jsem vždycky hodná.“ Usmála se. „Dokud nepřestanu.“ Otočila se zpět ke kameře.

Hlas mimo pódium ohlásil: „Jdeme do éteru za tři… dva… jedna…“

Klára okamžitě nasadila pracovní výraz. „Mluvíme s detektivem Tommym Tortellim z policejního oddělení Huntsville a s forenzním expertem a autorem vědeckých publikací Dubem Walkerem.“ Zaměřila pohled na T-Tommyho. „Zaměřme se nyní na další případ, na kterém společně pracujete. Je něco nového ve vyšetřování vraždy šerifa Michaela Savageho, Carla Petersena a Williama Allisona?“

„Pracujeme na několika slibných stopách, o kterých však v této fázi pátrání nemohu mluvit.“

„Pokud vím, nemáte dosud žádného podezřelého.“

„Zatím ne.“

Obrátila se ke mně. „Ve včerejším vysílání jste seznámil diváky se svým názorem na typ člověka, který tyto ohavné vraždy spáchal. Můžete ten popis nějak doplnit?“

Rozhodl jsem se jednat bez rukaviček. Obuju se do toho chlapa a uvidím, jestli ho nevylákám na světlo. Ne že bych o této taktice nepochyboval. Během rozhovoru v telefonu se mi jevil jako ledově chladnokrevný muž, hlas se mu ani jednou nezachvěl. Ale navázal kontakt, připravil se na něj. Teď jsem to byl já, kdo zvolil čas a místo útoku. Veřejně, abych jej tím více ponížil. Obával jsem se sice dalšího zkratu, dalšího krveprolití, ale připadalo mi vhodnější na něj vypálit než sedět se založenýma rukama a ponechat mu volnou ruku při volbě tempa událostí.

Podíval jsem se do kamery. „Je velmi pravděpodobné, že byl jako dítě psychicky a sexuálně zneužíván. Mužským příbuzným nebo sousedem. Může být latentní nebo aktivní homosexuál. Je samotář, má jen hrstku přátel, pokud vůbec. Jeho sklony k násilí se v minulosti mohly projevovat více způsoby. Mohl mít problémy se žhářstvím nebo mučením zvířat, ale také s nočním pomočováním. To vše je pro tento druh vrahů typické.“

Tak, a máš to, ty sráči. Udav se s tím.

Klára letmo nahlédla do poznámek. „Je pravda, že vraždy postupně vykazují rostoucí míru brutality? Dochází u vraha k eskalaci násilí?“

„Během včerejšího rozhovoru tady ve studiu jsem uvedl, že podle mého přesvědčení pohání vraha zloba, zuřivý vztek. Jsem přesvědčen, že proti zuřivosti bojuje, ale dokáže ji stále obtížněji ovládnout. Jeho stav se zhoršuje, a proto je mnohem nebezpečnější.“

„Takže brzy mohou následovat další oběti?“

„Pokud ho nedopadneme, pak se obávám, že ano. Samozřejmě je možné, že už své démony neovládne a vezme si život. Nebo si vybere nesprávnou oběť a bude zabit.“

„Nesprávnou oběť?“

„Například policistu. Někoho, kdo umí podobnou situaci zvládnout. Sobě rovného protivníka.“

„Ovšem pokud se podobné chyby nedopustí, lze předpokládat, že bude vraždit dál, je to tak?“

„Správně. Zabíjení mu zachutnalo. Nejen že se mu líbí, on ho potřebuje. Příčinou může být třeba to, že má o sobě velmi nízké mínění. Podceňuje se. Anebo je úplný blázen.“ Naklonil jsem se ke kameře, aby vrah viděl, že mluvím přímo k němu. „Člověk, který tyto ohavné zločiny spáchal, postrádá charakter a duševní sílu. Nedokáže potlačit vztek a není natolik rozumný, aby vyhledal odbornou pomoc. Nechá se ovládat svými démony. Podřizuje se jim. Je slabý, je zbabělý a s největší pravděpodobností trpí homosexualitou.“

„Popisujete ho jako nějaké zvíře.“

„Je ještě horší. Zvířata nemají rozum, on ano.“

Cítil jsem, že se Klára chystá rozhovor ukončit, a tak jsem spěšně dodal: „Rád bych řekl ještě jednu věc.“ Čočka objektivu se natočila ke mně a domyslel jsem si, že kameraman zaostřuje na detail mého obličeje. „Někdo z vás toho muže zná,“ řekl jsem divákům. „Třeba o něm víte všechno, možná ho jenom podezříváte. Nebo máte pouze dojem, že něco není v pořádku. Pokud jste to vy, zavolejte prosím na úřad šerifa okresu Madison nebo na policejní oddělení tady v Huntsville. Když to neuděláte, můžete se právě vy stát příští obětí. Tento typ vraha může zaútočit na kohokoliv z vás. Nemyslete si, že jste v bezpečí, protože je to váš příbuzný, přítel nebo milenec. Před ním není v bezpečí nikdo.“

Kapitola 41

STŘEDA 18.31

Brian zíral na televizi. To máš sakra pravdu, že v bezpečí není nikdo. V hlavě mu zněla slova Duba Walkera a Brian soptil vztekem. Chceš boj, ty hajzle? Dostaneš zkurvenou válku se vším všudy.

Běhal po bytě a běsnil. Popadl židli a hodil ji proti zdi, pěstí prorazil sádrokartonovou přepážku. Rozhlížel se po dalším předmětu, na kterém by si vybil zlost, nic však nenašel. Klekl si na podlahu a sevřel si rukama hlavu. Ještě není ta pravá chvíle. Později, ale teď ne. Kushner. Soustřeď se na Kushnera.

Zamířil do koupelny a pustil si studenou sprchu. Dobrých patnáct minut mu ledová voda proudila na hlavu a ramena, až požár zloby pohasl a zůstaly jen řežavé uhlíky. Vyšel ze sprchy a začal se utírat, když vtom uslyšel klepání na dveře. Když je otevřel, uviděl Laranne. No nazdar. Teď na ni neměl čas ani náladu.

„Onehdy jsi mého manžela pořádně vyděsil,“ řekla mu.

„Měl štěstí, že se mu nic nestalo.“

Proklouzla kolem něj do bytu. „Je pryč.“ Usmála se a laškovně naklonila hlavu. „Vrátí se za dva dny.“

„Nemám čas, musím na domluvenou schůzku.“

„A co později? Šlo by to?“

„Možná.“

Vzala mu z rukou ručník a pustila ho na podlahu. „Tak alespoň předkrm.“ Klesla na kolena.

Když jsme odešli ze studia, T-Tommy vytáhl mobilní telefon a vykročil po chodbě, aby našel tichý koutek. Já jsem následoval Kláru do její kanceláře. Obešla psací stůl a zadívala se na mě.

„Co to mělo znamenat? Vymámil jsi na mně pozvání k rozhovoru, abys mohl oslovit vraha. Ale prokristapána, Dube, ty chceš toho chlapa pekelně naštvat?“

„Přesně tak.“

Zírala na mě neschopná slova, což se u ní nestávalo.

„Podívej,“ pokračoval jsem, „nesmíme marnit čas. Ten chlap už přepadl přes okraj a řítí se do propasti. Nedokáže se ovládat. Jeho řádění bude akcelerovat.“

„A ty chceš, aby se vyřádil na tobě?“

„Raději ne, ale pokud bych mu mohl zabránit zaútočit na spící veřejnost… donutil ho změnit program… dopustil by se chyby. Jinak ho nedostaneme včas.“

„Nemyslím, že je rozumné dělat ze sebe návnadu.“

„Rozum se přeceňuje.“ Tato poznámka jí vykouzlila na rtech úsměv. „Nesnažím se přitáhnout jeho pozornost až tak na sebe, spíš na strážce zákona. Policisté by si s ním poradili. Jsou trénovaní a ozbrojení. A jsou na něho připravení. Ostatní občané… nemají šanci.“

Klára klesla na židli za psacím stolem. „Omluv mou hrubost, ale jsi zatracený blbec.“

„To už jsem slyšel.“ Posadil jsem se naproti ní. „Včera v noci jsi u toho byla. Víš, že jeho příští obětí bude manželská dvojice. Dva nic netušící obyčejní lidé.“

„A ty se ho pokoušíš odvrátit od zvoleného cíle a nasměrovat ho na sebe a na policii?“

„Momentálně mi to připadá jako nejlepší možnost.“

„Věděla jsem, že máš kuráž, Dube, ale toto?“

Kapitola 42

STŘEDA 22.11

Brian jel stejnou cestou jako předchozí noci a znovu odbočil z Winchester Road na sever. Nevrátil se však k Manfred Drive, řídil se pokyny od muže, kterého znal jen z telefonu, a brzy se ocitl na dvouproudové asfaltce uprostřed pustiny. Projížděl mezi hustými stromy, jež lemovaly temnou silnici, až dojel k odbočce na travnaté mýtině. Přesně podle mapy, kterou mu volající poslal. Sjel ze silnice pod převislé větve a vypnul reflektory.

Na sedadle spolujezdce ležel jeho glock s připevněným válcem tlumiče. Ještě před pár týdny nevlastnil žádnou zbraň, naposled nějakou držel v ruce během vojenské služby. Pak dostal tuhle. Ležela v papírovém sáčku na podlaze jeho džípu. Dva dny po návštěvě u Petersena. Tehdy netušil, kdo mu ji tam položil, ani jak se mu to podařilo. Dveře auta byly zamčené, okénka zatažená, ani známka po násilném vniknutí.

Ten večer přišel první telefonát. Zbraň byla dárek od volajícího. Řekl Brianovi, ať cvičí střelbu a zvykne si na ni, pokud se chce vyhnout podobnému fiasku jako s Petersenem. Brian namítal, že už nikdy nikoho nezabije. Volající se zasmál a řekl mu, co už stejně věděl. Zabití Petersena mu přineslo povznášející, uvolňující zážitek. Vychutnával si strach a vztek, jimž podlehl. Věděl, že si ten prožitek zopakuje.

Jezdil daleko za město a nacvičoval střelbu. Váha pistole, tvrdý zpětný ráz, zvuk výstřelu a každý zásah plechovky, borové šišky nebo větve stromu, na kterou zamířil, to vše mu přinášelo radostné vzrušení. Stejně jako když zabil Allisona a Savageho.

Zvedl zbraň, přitáhl tlumič a nasadil si rukavice. Vystoupil z džípu, zastrčil pistoli za opasek černých sportovních kalhot a stáhl přes pažbu spodní okraj trička, aby ji zakryl. Podle mapy se Kushnerův dům nacházel asi tři čtvrtě kilometru na jih a cesta k němu vedla převážně lesem. Odstrčil větev a vykročil mezi stromy. Mraky zakryly měsíc a zahalily hvězdy, tato noc byla mnohem tmavší než minulá. A tišší. Mokrá lesní půda a vlhký vzduch, pozůstatky včerejší bouřky, tlumily kroky i praskání zlomených větviček. Brianovi se zdálo, že neslyší ani vlastní dech.

Brzy došel na otevřenou mýtinu, spíš vyklučený pás lesa široký asi dvě stě metrů, porostlý zahnědlou povadlou trávou. Nad ním viselo z mohutných stožárů vedení vysokého napětí, dráty slabě bzučely. Brian pod nimi prošel a znovu vklouzl mezi stromy. Na této straně rostly hustěji, ponořené do téměř naprosté tmy. Potřeboval obě ruce, aby rozhrnoval větve, které spíš cítil hmatem, než viděl. Na jednom místě zakopl o vyčnívající kořen a málem spadl. Zatraceně.

Ocitl se v nejhlubší části lesa a svět mu připadal absolutně černý, těžká vůně pryskyřice až dusila. Brian se zastavil. Neměl už být u Kushnerova domu? Otočil se kolem dokola, ale viděl jenom tmu. Že by zabloudil? Možná chodil v kruhu. Ale ne, od džípu postupoval po přímce, nemohl sejít ze správné cesty. Dům musí být někde před ním. S obnovenou sebedůvěrou pokračoval původním směrem.

Temnota explodovala.

Divoké šustění podrostu, lámání dřeva jako by přicházelo ze všech stran. Brian sebou trhl, zakopl a spadl na kolena. Chtěl vytasil pistoli, ale zbraň zachytila o opasek. Zoufale škubal, ale nepodařilo se mu ji uvolnit. No tak povol. Povol.

Hlasité zvuky zavířily kolem něj, uhnuly doprava a postupně utichaly, vytrácely se v temnotě. Do ticha, které následovalo, cosi zaškrábalo. Jako by se někdo prodíral borovým jehličím. Někde vlevo vpředu.

Brian přemohl paniku a zmatek a uvědomil si, že se nechal vylekat hejnem křepelek. Explozivní zvuk, to byl tlukot křídel ptáků, kteří se vznesli do vzduchu a naráželi do větví, jiní hledali bezpečný úkryt v porostu. Vyplašil ptáky, nic víc. Panebože.

Zhluboka se nadechl a čekal, až se mu uklidní zběsile tlukoucí srdce. Utřel si pot z obličeje do trička, pak vstal a pokračoval v cestě. Na okraji lesa se přikrčil za posledním stromem a před sebou spatřil zadní dvorek u Kushnerova domku. Vše vypadalo normálně, panoval až nebeský klid. Obyvatelé zjevně spali a neměli nejmenší tušení, že až se rozední, jejich domek se stane hrůzným jevištěm. Bude se hemžit policajty, novináři a čumily vyhledávajícími senzace.

Cítil, jak v něm narůstá žár vznícený televizními zprávami a přidušený studenou sprchou a Laranneinou dovedností. Vykročil k domu. Na rozdíl od předchozí noci bylo světlo nad zadními dveřmi zhasnuté. Jak se přiblížil, všiml si, že tři ze čtyř ukotvení sítě proti hmyzu jsou uvolněná a okno za nimi pootevřené. Měl připravenou cestu. Ten zatracený chlap, ať už je to kdokoliv, je fakt dobrý.

Brian uvolnil síť, položil ji na verandu a pomalu otevřel okno. Protáhl se dovnitř a nehnutě stál, poslouchal ticho a sbíral síly. Po špičkách prošel tmavou chodbou, osvětlenou pouze noční lampičkou ve tvaru škeble v koupelně. Hned za ní se nacházela Kushnerova ložnice. Přitiskl ucho k zavřeným dveřím a ucítil příjemný dotek chladivého dřeva.

Jsem tady, pane Kushnere.

Stiskl kliku a tiše otevřel. Moc toho neviděl, slyšel však tiché oddechování spící dvojice. Přiblížil se k manželské posteli. Kushner ležel na zádech s otevřenými ústy, jeho žena na boku odvrácená od manžela.

Pamatujete si mě, pane Kushnere? Pamatujete si, jak jste byl na mě hrubý a sprostý? Samozřejmě že ne. Nebyl jsem pro vás nic, jen otravný hlas. Brian zakroutil krkem, aby uvolnil nepříjemnou ztuhlost šíjových svalů. Pulz se mu zrychlil, cítil tlak na prsou. Nechcete teď napsat stížnost?

Natáhl ruku s pistolí, až se ústí hlavně ocitlo na patnáct centimetrů od Kushnerova obličeje, a stiskl spoušť. Zbraň opatřená tlumičem zakašlala. Kushnerovi explodovalo pravé oko a hlava mu poskočila, jak kulka odtrhla zadní část lebky. Na polštáři se rozlil vějíř krve. Ve tmě vypadala jako černá.

Žena se pohnula, ale nevzbudila se. Brian jí přiložil pistoli k týlu. Střela ráže devět milimetrů pronikla do mozku. Žena sebou škubla a ostře nasála vzduch, několik vteřin se křečovitě chvěla a pak se tělo s pomalým výdechem uvolnilo.

Brian popadl muže za kotníky a stáhl ho z postele. Tělo žuchlo na podlahu. Řetízek, jímž se rozsvěcela lampa na nočním stolku, slabě zachrastil o podstavec. Červené cifry na digitálním budíku ukazovaly 22:33. Brian odtáhl mrtvého přes chodbu do obývacího pokoje. Vracel se do ložnice pro druhé tělo, když vtom jej vyděsila temná postava, která zavrávorala na prahu a pak k němu pomalu vykročila. Zastavil se. Postřelená žena se snažila něco říct, ale zmohla se jen na chrčivý chrapot proložený pískáním a bubláním krve v krku. Kulka jí zdemolovala pravou polovinu obličeje. Levá paže jí bezvládně visela u boku, levou nohu za sebou táhla jako nechtěné zavazadlo.

Brian ustoupil, ale ona se neustále přibližovala. Pravou ruku měla nataženou před sebe a rychle svírala a rozvírala prsty jako nějaký pokažený robot. Zbylé oko, zastřené a nevidoucí, odráželo slabý noční přísvit. Udělal krok, potom další, ještě jeden. Vtom zavadil podpatkem o koberec a tvrdě dopadl na záda. Žena se náhle tyčila nad ním. Panika mu drtila hrudník a bránila mu v koordinaci pohybů. Vzepřel se o stěnu a snažil se vstát, ale nohy se mu zapletly s jejími. Dopadla na něj a pravicí mu sevřela krk. Ve zmrzačených ústech se jí pěnila krev a kapala Brianovi na bradu a prsa. Udeřil ji pěstí do tváře a srazil ji na zeď. Naposled vydechla, zachvěla se a zůstala bezvládně ležet.

Brian seděl opřený o protější stěnu, usilovně nasával vzduch do plic a čekal, až sbíječka v jeho hrudním koši zpomalí. Trvalo několik minut, než se uklidnil, vstal a odtáhl ženu do obývacího pokoje. Když se nad dvojicí skláněl, Kushner na něj zíral nevidomýma očima.

„Podívej se, cos udělal,“ řekl nahlas. „Podívej se, kam tě tvoje arogance přivedla. Podívej se na svou ženu.“ Obcházel mrtvoly a zatínal pěsti, cítil, jak v něm narůstá vztek. „Ty arogantní hajzle! Jednáš s lidma jako s odpadem… A teď dostaneš, co si zasloužíš.“

Skopl židli u jídelního stolu na bok a dupl na ni. Spoje zasténaly, ale nepovolily. „Zatraceně!“ To už se hněvem doslova klepal a znovu dupl na židli. Dřevo zapraštělo a konečně se poddalo. Popadl židli a rozbil ji, pak se s uvolněnou nohou vrátil k mrtvolám, rozmáchl se a začal dřevem bezhlavě mlátit kolem sebe. Bylo mu úplně jedno, do čeho praští, šlo mu jen o uhašení touhy ničit. Řádil jako rozběsněné živly, dokud mu svaly neochably únavou. K smrti vyčerpaný klesl na kolena a lapal po dechu. Pot se mu řinul ze všech pórů, kůži měl kluzkou krví, která mu ulpěla na trupu a pažích.

„Vidíš, k čemus mě donutil?“ zasípal téměř neslyšně.

S námahou se postavil a na roztřesených nohou se dobelhal k otevřenému oknu. Chladný noční vzduch sladce voněl, ale jemu připadal mrtvý a netečný. Odvrátil se od okna. Domlácená a zohavená těla, která před ním ležela, v něm nevyvolala žádné emoce. Ani zlobu, ani lítost, ani odpor. Snad jen mírnou úlevu a neuchopitelnou prázdnotu.

Přesto kdesi hluboko uvnitř cítil lehké chvění. Slabé, nesmělé, beztvaré, ale bylo tam. Obvykle trvalo několik hodin, mnohdy i den nebo dva, než se znovu probudilo. Proč se vrátilo tak brzy po uvolnění? Na okamžik jej posedl strach, že naroste a přemůže ho a on opět podlehne neovladatelnému vzteku. Momentálně byl příliš slabý, aby mohl s bestií bojovat. Pocit díkybohu brzy odezněl.

Prošel chodbou do koupelny, odhrnul závěs sprchového koutu, postavil se pod růžici a naplno vytočil kohoutek s modrým středem. Ledová voda ho zprvu paralyzovala, ale jak mu dál stékala na hlavu a ramena, osvěžovala jej a vzpružovala. Zdržel se ve sprše dobrých deset minut, než voda vymyla krev, která vsákla do oděvu. Díval se, jak růžová kaskáda spirálovitě stéká k odtoku a mizí v něm.

Zastavil kohoutek a pohltilo jej třeskuté ticho narušované jen občasným plesknutím opožděné kapky. Svlékl si kalhoty a tričko a vyždímal je. Rukavice a boty si nesundal. S jistými obtížemi se nasoukal do mokrých šatů. V botách mu čvachtalo, když se vracel do obývacího pokoje. Vyhnul se mrtvolám i kalužím krve, vzal z jídelního stolu pistoli, naposled se rozhlédl a vyklouzl oknem do noci.

Kapitola 43

STŘEDA 23.03

Harold Pearce už před hodinou zaparkoval svůj vůz na konci polní cesty necelého půl kilometru od Kushnerova domu. Jeho trasa lesem k cíli, jak dobře věděl, vedla kolmo na Kurtzovu. Našel si vhodné místo, odkud mohl přikrčený mezi povislými větvemi nízkého cedru pozorovat domek obětí. Zakrátko spatřil Briana. Nočním dalekohledem se díval, jak vlezl oknem dovnitř, pak mu zmizel z dohledu. Čekal s dalekohledem u očí. Uběhlo třicet minut. Z nepohodlné polohy jej rozbolely nohy. Jak dlouho tam ten potrhlý cvok hodlá trčet?

Konečně Brian vylezl oknem, přikrčený seskočil z verandy, přeběhl zadní dvorek a ztratil se mezi stromy sotva třicet metrů od Harolda. Pearce počkal, až dozní praskot rozhrnovaných větví a šustění oděvu o jehličí. Přešel dvůr, nasadil si latexové rukavice, vytáhl z kapsy miniaturní baterku a posvítil do otevřeného okna. Tmu v obývacím pokoji proťal jasný paprsek. Harold zprvu neviděl nic neobvyklého, ale potom světlo dopadlo na krvavou hromadu uprostřed místnosti.

Pro smilování boží.

Prolezl oknem a obešel mrtvoly. Dával si pozor, aby nešlapal na tmavé skvrny na koberci. Vzduch zhoustl měděným pachem krve a syrového masa. Malým digitálním fotoaparátem značky Nikon pořídil několik záběrů a schoval přístroj do kapsy. Když se vracel k oknu, ucítil, že na něco šlápl. Zvedl předmět z podlahy, podíval se na něj a rovněž ho strčil do kapsy.

Po návratu k autu seděl několik minut za volantem a v duchu si přehrával scénu v domku. Nedokázal by spočítat, na kolika vraždách se za uplynulých pětadvacet let podílel. Nejčastěji zabíjel jediným přesně mířeným výstřelem, ale občas použil i nůž, škrticí smyčku, jed, šíp nebo výbušninu. Podle toho, co úkol vyžadoval. Zabíjení mu nikdy nevadilo. Patřilo prostě k jeho práci. Kontrakty plnil jako dokonalý profesionál. Čistě, efektivně, beze stop. Rychle, jednoduše. Avšak to, co předváděl tenhle Kurtz, v životě neviděl.

Prohrabal ruksak a vytáhl mobilní telefon. Hublein se ohlásil po třetím zazvonění.

„Tady Pearce.“

„Ano?“

„Sežeňte Wexlara. Sejdeme se v ústavu. Hned.“

„Co prosím?“

„Neserte mě. Řekl jsem hned.“

„Poslyšte…“

Pearce přerušil spojení.

Kapitola 44

STŘEDA 23.15

Vrahové mě fascinují celý můj dospělý život. Ale ne ledajací vrahové. Nezajímají mě ti, kteří v ojedinělém zkratu zabili manželku či spolupracovníka, nezajímají mě ti, kteří vraždili z touhy po pomstě či obohacení. Dokonce ani ti, kteří zabili, protože chtěli světu něco sdělit, případně zamaskovat předchozí trestný čin. To jsou běžné zločiny. Všední záležitosti, které se ani nedostanou do zpráv, pokud obětí – nebo zabijákem – není nějaká celebrita. Smutnou pravdou zůstává, že takovou vraždu může spáchat kdokoliv. Jsem přesvědčen, že za určitých okolností je každý člověk schopen připravit o život jinou lidskou bytost.

Ovšem ti, kdo zabíjejí opakovaně, jsou něco jiného. Lidé jako John Wayne Packwood nebo ten chlap, co zabil Mikea.

Největší problém u mnohonásobných vražd spočívá ve vyřešení otázky, proč pachatel udělal to, co udělal. Co se děje hluboko v oblastech mozku, které jsem studoval v hodinách neuroanatomie v prvním ročníku na medicíně? Ve shlucích a kouscích šedé hmoty a v nervových vláknech, které jsem držel v ruce. Mozková tkáň vypadá u všech lidí stejně, přesto mezi námi žijí tací, jejichž neurony fungují jinak. Nesprávně. Vytvářejí příliš velký náboj statické elektřiny. Podivně se spojují. Píšou scénáře, které normální lidé nedokážou vymyslet.

Proč někteří lidé, zrození pod stejným deštníkem humanity, vystoupí na slunce, kdežto jiní upadnou do temnoty?

Po návratu z televizního studia jsem se proběhl po polích a lukách a potom jsem strávil devadesát namáhavých minut v tělocvičně, kterou jsem si zřídil v dřevěné kůlně na svém pozemku a vybavil ji činkami, posilovacími stroji, boxovacím pytlem a také kvalitní zvukovou aparaturou. Osprchoval jsem se, povečeřel jsem chléb s plátky pečeného masa a vypil dvě skleničky bourbonu. Následující dvě hodiny jsem pročítal poznámky o případu. Důkladně jsem promýšlel každý důkaz, každou stopu, bohužel s nulovým výsledkem.

Teď jsem stál na verandě, bosý a s bourbonem v ruce, a díval jsem se na osvětlené město. Tam někde dole se pohybuje vrah. Vzal si na mušku konkrétní rodinu a já nemůžu dělat vůbec nic, jenom čekat. Čekat, až se najdou mrtvoly. Hluboko dole se po hlavních silnicích pohybovaly řady bílých reflektorů a červených koncových světel. Sedí v jednom z těch aut zabiják? Jede teprve na místo činu, nebo se už vrací s krví na rukou?

Podíval jsem se na hodinky. Čtvrt na dvanáct. Za chvíli budou opakovat rozhovor, který vedla Klára s T-Tommym a se mnou. Vrátil jsem se do domku, pustil televizi, naladil jsem Kanál 8 a posadil jsem se na pohovku. Interview trvalo včetně reklamní přestávky osm minut. Bylo docela zajímavé dívat se na něj z opačné strany. Musel jsem se v duchu pochválit. Počínal jsem si dobře. Doufal jsem, že se zabiják díval a že jsem mu nasadil do hlavy pořádného brouka.

Znovu jsem vyšel na verandu. Za pět minut půl dvanácté. Proč Klára nevolá? Slíbila, že se před odchodem z recepce ozve. Třeba zapomněla a už je na cestě. Protáhl jsem se a zhluboka se nadechl. Přes měsíční kotouč plul závoj řídkých mraků. Od údolí foukal mírný vánek. Znovu jsem zašel dovnitř a usedl na pohovku. 11.29. Kde je Klára? A proč vůbec si o ni najednou dělám starosti? Protože se kolem potuluje šílenec, který zabíjí a mlátí lidi. Ano, to byl hlavní důvod. A zbytek? Předchozí noc ve mně oživila pocity, o nichž jsem doufal, že jsou nenávratně pryč, a nechtěl jsem se jimi zabývat. Alespoň ne hned, pokud vůbec. Vytvořili jsme si s Klárou model soužití, který oběma dokonale vyhovoval, a necítil jsem nejmenší potřebu něco na něm měnit. Přesto…

Opřel jsem se, položil hlavu na polštář a zavřel oči. V myšlenkách jsem se vrátil k případu. Pokoušel jsem se představit si jednotlivé vraždy. Jak se zabijákovi podařilo nepozorovaně se přiblížit k oběti? Kde zaparkoval auto? Šel klidně po ulici, nebo se potajmu plížil? Probíral jsem místa činu jedno za druhým.

U Petersena se dostal až do pátého patra penzionu Russel Erskine, umlátil starého pána k smrti – a nikdo nic neslyšel. U Allisona vyšel po schodech k bytu a u Mikea přeskočil plot, v obou případech zřetelně viditelný z ulice – a nikdo nic neviděl. Jako kdyby byl duch. Třeba patří k těm neviditelným lidem, které máte přímo před očima, a přesto je nevnímáte. Hned jsem tu myšlenku zavrhl, při jeho výšce a váze jej nelze přehlédnout. Zejména když v noci přelézá plot nebo se krade přes dvůr. Třeba zaprodal duši ďáblu – jako největší bluesový kytarista Robert Leroy Johnson – výměnou za nadpřirozené schopnosti. V jeho případě by ovšem nešlo o hudební nadání, ale o umění pohybovat se neslyšně jako kočka.

Ze zasnění mě probralo zvonění telefonu. „Haló?“

„Ahoj.“ Klára. Konečně. „Co děláš?“

„Čekám.“ V pozadí jsem slyšel hlasy.

Zasmála se. „Za deset minut odtud odcházím.“

„Jeď opatrně.“ S úsměvem jsem položil sluchátko do vidlice a trochu jsem se zastyděl za své obavy. Vtom telefon znovu zazvonil. „Na co jsi zapomněla?“

„Já nikdy na nic nezapomínám.“ Byl to on. „Vidím, že jste čekal někoho jiného.“

„Možná.“

„To nevadí. Jsem rád, že jste doma.“ Hlas měl klidný, dokonale se ovládal.

„Co kdybyste přišel na kus řeči?“

„Že by? Konec Old Church Street, šedý domek s bílým lemováním, nemám pravdu?“

Zježily se mi vlasy v zátylku. Ten bastard tu byl. Kdy? Je nablízku právě teď? „Jo, to je on. Zastavte se. Počkám na vás.“ Vstal jsem, s přenosným telefonem v ruce jsem přistoupil k přednímu oknu a vyhlédl ven. Ulice byla prázdná a tichá.

„Možná to pozvání přijmu. Jednoho dne… nebo jedné noci.“

„Budu tady.“

„Předpokládám, že touhle dobou už máte telefon napíchnutý.“ Tiše se zasmál. „Nepomůže vám to.“

„Třeba už pomohlo.“

„Dobře, přizpůsobím se. Kde jsem v této chvíli? Co jsem právě udělal?“

„Proč mi to neřeknete sám?“

„Zklamal jste mě. Zkuste aspoň hádat.“

„Nechci vám kazit zábavu. Mám pocit, že rád mluvíte.“

„Máte pravdu. Bavím se. Zejména proto, že s tím nemůžete nic udělat.“ Odmlčel se. „Jak zní to slovo? Impotentní?“ Znovu se odmlčel, ale když jsem nic neřekl, pokračoval: „Měl jsem dost práce.“

Ztuhl jsem. Teď to přijde. „Chápu.“

„Ta dvojice, o které jsem vám říkal. Měl byste je vidět. Ale vy je vlastně uvidíte, že?“

Snažil jsem se polknout, ale náhle mi vyschlo v krku. Uklidni se. Nesmíš projevit emoce. Ovládej se.

„Takový krásný pár,“ pokračoval. „Manžel byl samozřejmě arogantní blbec.“

„Znal jste ho?“

„Jen krátce. A dnes neměl šanci něco říct. Ne jako posledně.“

„Posledně? Kdy?“

„Když mě nasral.“

„Takže jste se s ním setkal?“

„Hele, Dube, já moc dobře vím, o co se snažíte. Zoufale hledáte fakta a doufáte, že řeknu něco, co vás dovede k mým dveřím. Ale to se nestane.“

„Dříve či později ano.“

„Těžko.“

„Proč jste zabil i ženu, když jste se zlobil jen na muže?“

„Přece nenechám naživu svědka.“

Každou vteřinou jsem musel tvrdě bojovat, abych nedal najevo vztek. Ovládej se! „Kde jsou?“ Snažil jsem se, aby můj hlas zněl klidně, přirozeně.

„Všechno v pravý čas.“ Tiše se uchechtl. „Večer jsem viděl v televizi vaši hlásnou troubu McBrideovou. Navykládali jste o mně další hromadu pomluv.“

Vhodná chvíle k útoku. „Jsou to skutečně pomluvy? Naši psychologové se ve vypracovaných profilech většinou nemýlí.“

„Tentokrát se zmýlili.“

Jak se tomu chlapovi dostat pod kůži? „Myslím že ne. Ve skutečnosti jsem o tom přesvědčen.“

Několik vteřin mlčel, slyšel jsem jen jeho dech. Potom se ozval: „Měl byste být opatrný na to, co říkáte. Viděl jste sám, co se stane lidem, kteří mě naštvou. Uvědomte si, že vím, kdo jste a kde žijete, kdežto vy o mně nevíte absolutně nic.“

„Mé pozvání pořád platí.“

„Možná odpravím tu vaši televizní čubku. Ukážu vám, čeho jsem schopný.“

„Ona s tím nemá nic společného. Je to jen mezi námi dvěma. Na ničem jiném nezáleží.“

„Ve skutečnosti záleží na tom, že budete krutě litovat, že jste mě rozzlobil.“

Vůbec nezněl rozzlobeně. „To si nemyslím. Jste impotentní malý zbabělec, který zabíjí starce a ženy.“

Znovu žádná reakce.

„Jste tam ještě?“ zeptal jsem se.

„Jo. Probírám své možnosti.“

„Jaké možnosti?“

„Jestli zlikvidovat McBrideovou nebo tu druhou dvojici. Taky krásný pár. Obě varianty jsou stejně lákavé.“

„Jakou dvojici?“

„Přímo čítankovou. Mladý muž s mladou manželkou.“ Chladný hlas bez jakýchkoliv emocí. Je jako had, napadlo mě.

„Toho taky znáte?“

„Jistě. Je to protivný sobecký hajzlík. Stejný jako ostatní.“

„A on zná vás?“

„Zatím ne, ale brzo mě pozná.“

Zkusil jsem jiný trik. „Takže podle vás si všichni zaslouží smrt, je to tak?“

Žádná odpověď.

Pokračoval jsem: „Vím, že někteří lidé si smrt zaslouží a jiní ne. Proč právě tito?“

„Z obvyklých důvodů. Byli arogantní a ponižovali mě. Přímo z nich kapala falešná nadřazenost.“

„Pár takových lidí taky znám.“

Po chvíli ticha se tiše zasmál. „Výborně. Vidím, že jste si vyšetřovací taktiku pečlivě nacvičil. Snažíte se navázat vztah s podezřelým. Předstíráte soucit a pochopení. Získáváte důvěru a dolujete informace. Nevyjde vám to. Přesně vím, o co vám jde.“

„Třeba to myslím vážně.“

„To si nemyslím.“ Znovu se zasmál. „Mohl bych mluvit donekonečna, ale mám za sebou dlouhý a náročný den. A před sebou ještě delší noc.“ Linka oněměla.

Stiskl jsem tlačítko a vytočil T-Tommyho. „Právě mi volal.“

„A?“

„Zabil tu dvojici, jak předem avizoval.“

Slyšel jsem, jak si T-Tommy ztěžka povzdechl. „Řekl i něco jiného?“

„Vyhlédl si další dvojici.“

„Musíme toho bastarda chytit.“ V pozadí jsem zaslechl zvonění jeho mobilu. „Moment.“ Slyšel jsem, že něco říká, ale nerozuměl jsem mu. Pak se vrátil na linku. „Mobilní operátor. Sledují to číslo čtyřiadvacet hodin denně a vědí, že mě mají okamžitě informovat, kdyby se z něj mluvilo. Tentokrát volal ze severu, přes vysílač u A&M. Pohyboval se. Směřoval na jih. Dvakrát přeskočil z jednoho vysílače na druhý. Nejspíš jel po Parkway.“

„Pošli na sever hlídky. Vsadil bych se, že právě tam oběti žily.“

„Je to dost rozsáhlá oblast.“

„Třeba budeme mít štěstí.“

„Teď by se nám hodilo. Kdyby se něco objevilo, ozvu se ti.“

Přerušil jsem hovor a zavolal Kláře. Ozvala se po druhé zazvonění. Poznal jsem, že jede v autě.

„Kde jsi?“

„Na cestě. Stalo se něco?“

„Právě volal. Kde jsi?“

„Na Bankhead Parkway. Zrovna jedu do kopce.“

„V žádném případě nezastavuj, nikomu a ničemu, a dupni na plyn. Nesleduje tě někdo?“

„Ne, mám za zády černočernou tmu.“

Kapitola 45

ČTVRTEK 00.02

„Co to má znamenat?“ zeptal se Wexlar, jakmile vešel do Hubleinovy kanceláře.

„Nevím. Pearce chtěl, ať tě seženu, že se sejdeme tady u mě.“

„Určitě má nějaké poznatky ze sledování.“

„Taky si myslím.“ Hublein přistoupil k baru. „Nelíbí se mi to a Pearcemu nevěřím. Je jako neřízená střela.“

„Počkejme a uvidíme, co nám řekne.“

„Dobrá zpráva to nebude.“

„Třeba bude.“

„Jsi příliš optimistický.“ Nalil si na dva prsty skotské, jedním douškem sklenku vypil a nalil si další. „Chceš taky?“

„Ano, napil bych se.“

Hublein nalil poctivou dávku do druhé sklenky a podal ji Wexlarovi. Vypil tu svoji, a než zamířil ke stolu, nalil si třetí. S těžkým povzdechem se posadil. „Mám z toho všeho špatný pocit.“

„Nedělej unáhlené závěry. Co když nám přinese dobrou zprávu?“

„Dobrá zpráva by počkala do zítřka. Nebo ji mohl sdělit po telefonu. Osobně a uprostřed noci se předávají pouze špatné zprávy.“

„Asi máš pravdu.“

Hublein vsunul ukazovák pod manžetu košile a nadzvedl ji, aby se podíval na hodinky. „Kde sakra trčí?“

„To nevím.“

„A kdo si sakra myslí, že je? Zavolá a rozkáže nám, abychom přišli, bez jediného slova vysvětlení. Chová se jak zatracený nacista.“

„Děkuji.“

Oba muži vyskočili. Pearce stál ve dveřích. Hublein neslyšel, že vstoupil do vnější kanceláře, ani že otevřel dveře. Prostě se zjevil na prahu. Oblečený celý v černém, i ruksak, který mu visel přes rameno, byl černý.

„Beru to jako kompliment,“ pokračoval Pearce.

„Co to má znamenat?“ vybafl na něj Hublein.

„Brian Kurtz.“ Pearce pustil batoh na zem. Jeho obsah na protest kovově zacinkal.

„Co v tom máte?“ zeptal se Hublein a ukázal na ruksak.

„Věci, které vás nemusejí zajímat.“

„Poslyšte, vy arogantní bastarde,“ procedil Hublein, napřímil se v celé své mohutnosti a naklonil se nad psací stůl. „Nevím, co si o sobě myslíte, ale tento ústav patří nám, ne vám.“

Pearce ani nemrkl, neprojevil žádné emoce. „A moje práce je chránit ho. Ústav a tento projekt.“

„A nás?“ Hublein se ani nepokusil zamaskovat sarkasmus.

„Chránit vás znamená chránit projekt.“

„Tak o co jde?“ zajímal se Wexlar.

„O Kurtze, vaše problémové dítě. Vloupal se do cizího domu.“

„Vloupal?“ zopakoval Hublein. „A chytili ho?“

„A kdo ho měl chytit? Ty dvě mrtvoly, co po sobě zanechal?“

Hublein cítil, jak mu mizí krev z obličeje a nohy mu náhle ztěžkly a zeslábly. Klesl zpátky do křesla, které zasténalo pod jeho váhou. Wexlar ustoupil k pohovce, posadil se a zabořil tvář do dlaní.

„Bože můj,“ zasténal Hublein a propletl prsty, aby potlačil třas rukou. „Tušil jsem, že se nám to vymkne z rukou.“

„Je to ještě horší.“

„Co může být ještě horší?“

„Kurtz ta těla zohavil.“

Všechny Hubleinovy noční můry se spojily v jednu. K tomu projektu měl výhrady od chvíle, kdy si poprvé přečetl jeho náplň. Lék nebyl řádně vyzkoušen a nebyl připraven k třetí fázi testování. Proč ho neodmítl? Ať to udělá někdo jiný. Ale odpověď dobře znal – peníze. Velké peníze. Víc než posledních pět studií dohromady.

„Případ se hodně podobá předchozím vraždám, o kterých se mluvilo ve zprávách,“ řekl Pearce. „Šerif Savage a další dva.“

„Jak to víte?“ chtěl vědět Hublein.

„Prostě to vím. Jak není důležité.“

Hublein jeho arogantní, chladnokrevné chování vyloženě nesnášel. Mluví o takové hrůze, jako kdyby četl dětem pohádku před spaním. Bez emocí. Jako nějaký zatracený plaz.

Wexlar zvedl zrak k Pearcemu. „Snad si opravdu nemyslíte, že Brian Kurtz je ten šílený vrah, po kterém pátrá policie.“

„Vypadá to tak.“

„Kristepane!“ Hubleinovi se udělalo zle, čelo mu orosil studený pot. „Co s tím budeme dělat?“

Harold Pearce pokrčil rameny. „Vypořádejte se s ním.“

„Jak?“

„Všemi nezbytnými prostředky.“

Hublein se napil skotské. „Co tím chcete říct?“

Pearce zvedl koutky úst v náznaku úsměvu. „Nemůžeme připustit, aby ho dopadli, nemyslíte?“

Hublein na něj beze slova hleděl a horečně přemýšlel. Jestli je Brian skutečně hledaný zabiják a policie ho zatkne, bude muset odpovídat na spoustu velmi nepříjemných otázek. Jak je možné, že jako Brianův ošetřující lékař nerozpoznal hrozící nebezpečí a nezabránil mu? Jak mohl připustit, aby zjevně psychicky vyšinutý člověk bral experimentální lék? A žaloby, které budou následovat, ho zničí.

„Co s tím můžeme dělat?“ naléhal Wexlar.

„Zařiďte, ať zmizí,“ poradil mu Pearce.

„Zabít ho?“ Hublein nevěřil, že opravdu vede tento rozhovor.

„Likvidace je jedna z možností.“

„To nemůžete,“ vyhrkl Hublein.

„Obávám se, že nebudeme mít na vybranou.“

„Ale… zabít ho? Odmítám účastnit se vraždy.“

Pearce mu hleděl do očí. „Už se jí účastníte.“

Tíha poznání a pochopení zatlačila Hubleina hlouběji do křesla. Pearce měl pravdu. „Musí existovat nějaký jiný způsob.“

„Například?“ zeptal se Pearce.

„Zítra přijde za mnou do ordinace. Vyřadím ho z programu, zastavím mu podávání léku. Uvidíme, třeba jeho agresivita pomine… za několik dní… Nejpozději do týdne by měla odeznít.“

„A co když ho, zatímco budete čekat, zatknou?“

„Nezatknou. Když se uklidní a už ne…“

„Nezabije nikoho dalšího?“ Pearce na něj tu otázku doslova vyplivl.

Děsivá představa. Hublein se poškrábal na prsou, v nichž se mu rozpínal nesnesitelný tlak. „Nemůžete ho přece jen tak zabít! Není to ostatně jeho vina. Můžu… Můžu za to já.“ A bylo to. Pravda zazněla v plné nahotě. Hublein se cítil starý, unavený, špinavý. Skutečně to byla jeho vina. On připustil, aby to zašlo tak daleko. „Od prvního dne jsem věděl, že děláme chybu.“

„Ale peníze jste si vzal, ne?“ Pearce se výsměšně ušklíbl.

„Ano, vzal.“

„Dostal jste, co jste chtěl. Teď musíme trochu uklidit. O vás se nikdo nic nedozví. Ani o penězích a o tom, že Kurtz byl součástí projektu.“

Hublein odešel k baru a nalil si whisky. Hlavou mu vířily tisíce myšlenek jako hejno polapených ptáků. Zoufale se snažil najít únikovou cestu z hrozící katastrofy. „Zítra mu vysadím ten lék,“ řekl spíš sám sobě než ostatním a znovu klesl do křesla. „Vysadím ho a Brian bude zase v pořádku. Tím se současné potíže vyřeší.“

„Pokud je způsobil lék,“ podotkl Wexlar. „Co když je Kurtz prostě takový?“

„Mele, vždyť bere experimentální psychotropní lék! A dáváme mu ho my!“

„Všechny krevní hladiny měl v pořádku. Není intoxikovaný a nikdy nebyl.“

Hublein se zamračil. „Ten lék je nevyzkoušený. Nevíme, jaké problémy může způsobit. Proto ten projekt děláme.“ Povzdechl si. „A sám víš, jak neslavnou minulost ten přípravek má.“

„No a?“

„Chceš to vysvětlovat porotě?“

Pearce si odfrkl. „Vy dva dělejte, co chcete, ale ujasněme si jedno… Já ten problém vyřeším tak, jak uznám za vhodné.“

„Poslyšte…“ začal Hublein.

„Ne, vy poslouchejte,“ přerušil ho Pearce. „Vyplňte pár dotazníků. Ožerte se. Odjeďte na dovolenou. Udělejte, co se vám sakra zachce, ale já tenhle průser vyřeším.“ Zvedl batoh z podlahy. „Pravda je prostě taková, že jsem jediný, kdo vám může vytáhnout ocasy z ohně.“ Otočil se a vyšel z místnosti.

Oba lékaři otřeseni seděli v tichu, které nakonec prolomil Hublein. „Co budeme dělat, Mele?“

„Nic. Pearce má pravdu. Brian by měl zmizet.“

„To nemyslíš vážně! Přece mi nechceš říct, že souhlasíš s tím zvířetem, nebo snad ano?“

„Taky se mi to nelíbí, ale jiné řešení nevidím. Když Brian zmizí, nezbude žádná stopa, která by vedla sem k nám. Alespoň ne taková, kterou bychom nedokázali zahladit drobnými změnami v jeho záznamech. Je od přírody násilník, a když se vypaří, nikdo nás nebude podezřívat, že v tom máme prsty. Vždyť jsme o něj starostlivě pečovali. Jestli promluví, je s námi konec.“

„Třeba ne. Kurtz ani neví, že je součástí projektu. Že nějaký projekt vůbec existuje.“

„Ale ví, že bere nový lék. Jak dlouho podle tebe potrvá toxikologické laboratoři, než zjistí, o co jde? A odkud to pochází?“ Wexlar povzdechl a promnul si spánky. „Následně by mohli otestovat ostatní. Například Gregoryho Haye. Mohli by dokonce vykopat Martina Hankinse a odebrat mu vzorky. A co když se ukáže Swenson? Najednou by tady byli čtyři zabijáci, kterým by v žilách koloval náš lék. Lék, ke kterému se nikde jinde nemohli dostat. Teprve to by byl náš konec.“

Hublein zaklonil hlavu a zíral na strop.

„Ať se ti to líbí nebo ne,“ dodal Wexlar, „Pearce je naše jediná naděje.“

„Já tomu pořád nemůžu uvěřit.“ Hublein pátral v mysli po jiném východisku. „Zítra mu vysadím lék. Kdyby se jeho stav zlepšil, Pearce by možná vycouval.“

Kapitola 46

ČTVRTEK 00.32

Když Harold Pearce vcházel do své suterénní kanceláře, jeho tvář zvrásnil vzácný úsměv. Bože, ten Hublein je ale imbecil! Jak to mohl v životě dotáhnout tak daleko?

Liboval si, jak to s těmi doktory krásně zaonačil. Přesvědčil je, že stojí na jejich straně. Že je chrání a zachrání jako nějaký podělaný rytíř v zářivé zbroji. Pěkná sranda. Momentálně jsou tak vyděšení, že se ani neodváží mu nedůvěřovat. Strach a zmatek jsou silní spojenci.

Zítra Hublein stáhne Kurtze z projektu. Kurtz zpanikaří a upne se na každého, kdo by mu mohl dát, co potřebuje. Hněv a vztek mají jednu podivnou vlastnost. Jsou stejně návykové jako kokain. A Kurtz je v tomto směru těžký narkoman. Na koho se obrátí? Kdo mu sežene drogu, kterou tolik potřebuje? Musel uznat, že Smithson myslel úplně na všechno.

Rozepnul černý ruksak a vytáhl z něj dva mobilní telefony. Ten s předplacenou kartou, z něhož popichoval Duba Walkera, odložil a otevřel zabezpečený přístroj, o kterém s jistotou věděl, že ho nelze vysledovat – Smithson prohlásil, že by ho nevystopoval ani samotný prezident. Vyťukal Smithsonovo číslo. Signál šel přes dvanáct počítačů a téměř stejně tolik zemí, takže vypátrat ho by představovalo nadlidský úkol. Když se Smithson ohlásil, Pearce ho stručně seznámil s událostmi dnešní noci a načrtl plán, jak „zatáhnout Duba Walkera hlouběji do situace“.

„Výborně,“ ocenil Smithson. „Bude z vás velmi bohatý muž.“

Pearce přerušil spojení. Slůvko bohatý mu znělo v uších jako rajská hudba.

Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní fotografii. Pak se opřel na židli a představoval si, že je ten chlapík na obrázku – že si hoví na lehátku na tahitské pláži, jednou rukou svírá skleničku a druhou objímá nádhernou mladou blondýnku.

Život je krásný.

Kapitola 47

ČTVRTEK 06.21

Klára se vznášela v přechodném stavu mezi spánkem a bděním. Její mozek vnímal pocity: měkká přikrývka, Dubovo rytmické oddechování, teplo jeho těla, kterého se dotýkala nohou, typickou vůni jeho ložnice, cizí, a přesto známou.

Otevřela oči do tmy. Zdálo se jí, že za okenními závěsy již svítá, ale jistá si nebyla. Zvedla hlavu a podívala se na budík na nočním stolku. 6:21. Zavrtala se hlouběji do matrace a přitáhla si přikrývku k bradě. Dub se pohnul, ale neprobudil se. Podívala se na něj. Hrudník se mu pravidelně zvedal a klesal. Skutečnost, že leží vedle něho, jí připadala neuvěřitelná. Už druhou noc za sebou spí spolu. To se nestalo celé roky. Obvykle se vášnivě pomilovali a zase šli každý svou cestou. Někdy to potřebovala ona, jindy on. Ať tak či onak, toto uspořádání oběma vyhovovalo. Jenže co teď?

V podstatě u něj zase bydlí… No, to je trochu přehnané tvrzení, vždyť si sem nepřestěhovala žádné šaty, jen dvoje džínsy a pár halenek. A také svou zbraň. Usoudila, že přetahovat polovinu šatníku by bylo nepraktické. Vždycky se může zastavit doma a převléct se do práce. Ale nespala ve vlastní posteli, a tak jí připadalo, že tady bydlí. Dub by nepřipustil, aby za dané situace žila ve svém bytě sama. A jí to z nějakého záhadného důvodu nevadilo. Vůbec ne. Proč? Protože se tu cítila příjemně? Protože se bála toho vzteklého psa, který pobíhá ulicemi? Ani jeden důvod jí neseděl. Byla na sebe pyšná, že umí být tvrdá a nezávislá, že nepotřebuje berličku partnerského vztahu.

Prober se, Kláro. Tohle je přechodná situace. Zabijáka nakonec dopadnou, ona se vrátí domů a život zase poběží v zaběhaných kolejích. Vztah s Dubem bude pokračovat jako doposud.

Znovu se podívala na budík. 6:38. Napadlo ji, že ho vzbudí a pomiluje se s ním, ale pak usoudila, že by měla zahájit pracovní den. Vyklouzla z postele, zvedla z podlahy kabelku, po špičkách odešla do koupelny a potichu za sebou zavřela dveře. Nastříkala si vodu na obličej, prohrábla vlasy a podívala se na sebe do zrcadla. Nebyl to pěkný pohled.

Rychle se osprchovala a nalíčila se. S mejkapem to nepřeháněla a za chvilku byla hotová. Vrátila se do ložnice. A teď co na sebe? Džínsy, nebo koktejlové šaty, v kterých přišla z recepce a teď ležely přes opěradlo židle?

„Dobré ráno.“

Škubla sebou a otočila se k posteli. „Vylekals mě.“

„Promiň.“ Dub ležel na zádech, přikrývku shrnutou k pasu, nahý hrudník. „Dneska jsi tomu oblékání moc nedala.“

„Velmi vtipné.“

„Proč odcházíš tak brzo?“

„Musím dát dohromady reportáž. Tu, kterou jsem si chtěla připravit večer.“

„Aha. Takže nejdřív mě zneužiješ a potom mě necháš samotného?“

Zasmála se. „Přesně tak. Jsem uspokojená a mohu odejít.“

„Cítím se jako onuce,“ opáčil zpola s úšklebkem, zpola s úsměvem.

„Chudáčku.“ Posadila se na lůžko vedle něho. „Mám si zahrát na tvého medvídka plyšáčka?“

Stáhl ji na sebe. „Mám lepší nápad.“ Sjel jí rukou po zádech k holé zadnici. „Beru zpět, co jsem řekl. Jsi oblečená naprosto dokonale.“

„Ty jsi ale komediant.“ Odtlačila mu ruku a políbila ho na tvář. „Musím běžet.“ Překulila se z něj, a když se soukala do šatů, zeptala se: „Vadilo by ti, kdybych si vzala z tvé ledničky jeden pomerančový džus?“

„To víš, že vadilo. Jestli chceš, v košíku na kredenci leží granolové tyčinky.“

„Ty teda víš, jak pohostit ubohou holku.“

„Snažím se.“

„Já padám. Zavolám ti, až budu mít čas.“

Harold Pearce se přikrčil, když kolem projel Klářin bílý Mercedes E550. Odstavil svůj automobil pod rozložitou magnolií nedaleko Walkerova domu a teď se díval, jak reportérka odbočuje na bulvár Monte Sano a míří na jih.

Přijel před necelými patnácti minutami a chtěl doručit svůj speciální dárek přímo ke dveřím Duba Walkera, ale bílá limuzína na příjezdové cestě mu zhatila plán. Znamenalo to, že McBrideová strávila u bývalého manžela noc. Tak už zase žijí spolu? Přinejmenším intimně. Okamžitě přizpůsobil plán okolnostem. Dárek ji jako ženu zasáhne mnohem tvrději než forenzního experta. Dub by se rozzlobil, Klára se vyděsí. A když se vyděsí, Walker bude soptit vztekem.

Chtěl jí položit dárek na sedadlo, ale vtom se nečekaně objevila ve dveřích, oblečená v přiléhavých černých šatech, s kabelkou přes rameno a lodičkami v ruce. Takže tu prošoustala noc a teď se vrací domů – a nabízí mu možnost připravený plán ještě vylepšit. Dopad bude mnohem větší, když dárek rozbalí sama, když u sebe nebude mít Duba, o něhož by se mohla opřít, nebude mít nikoho, kdo by utišil její hrůzu, zmírnil hnus, který ji ovládne. Čím dál líp.

Někdo by to pokládal za šťastnou náhodu, avšak Harold Pearce měl jiný názor. Štěstí přeje připraveným a on byl vždycky připravený. Na všechno. Kdyby nebyl, jeho mrtvola by dávno hnila kdesi v neoznačeném hrobě, nacpaná do díry v iráckém písku nebo pohozená na mýtině v bosenském lese.

Sledoval mercedes přes Monte Sano na Governor’s Drive a dál po Whitesburg Drive. Mezi ní a sebou udržoval bezpečný nárazník tří nebo čtyř automobilů, ovšem když odbočila doleva na Mile Post Road, o toto krytí přišel. Žádný problém. Věděl, kam míří – ke svému domečku na Bailey Cove. Než zaparkoval mezi dvěma vozidly půl bloku daleko, Klára zajela do garáže a právě za sebou zavírala dveře od bytu.

A teď jak dostat balíček do jejího domu a nevzbudit nežádoucí pozornost sousedů? V tuto hodinu postrádal výhodu noční tmy a sousedé se začínali probouzet. Mohl by prostě zajít k jejím dveřím a položit dárek k nim. Čisté a jednoduché. Když se bude chovat nenuceně, nikdo si ho nevšimne. Nebo jí ho může strčit do schránky. Anebo ho zabalí do výtisku Huntsville Times, kterého si všiml na její příjezdové cestě. To by bylo ještě čistší. Potom by Kláře zavolal a řekl jí, že pro ni má překvapení. Ale jak tak zvažoval rozmanité varianty, naskytla se jiná možnost.

Kolem projel hoch na skateboardu, na rohu ulice seskočil z obrubníku do vozovky, kde se na zadních kolečkách otočil do protisměru, elegantně znovu vyskočil na chodník a vracel se v serpentinách zpátky.

Pearce si nasadil na hlavu modrou čepici a na oči tmavé brýle. Pak si navlékl na pravou ruku bílou bavlněnou rukavici, otevřel batoh, vytáhl z něj zalepenou obálku a vystoupil z auta.

„Hej, chlapče,“ křikl.

Hoch se před ním zastavil a vzhlédl k němu, ale nic neřekl.

„Chceš si vydělat deset babek?“

Kapitola 48

ČTVRTEK 07.28

Jakmile Klára odjela, vstal jsem z postele a osprchoval se. Pak jsem nasypal do misky zrní pro Kramdena a Nortona, posnídal cereálie s mlékem a teď jsem seděl u kuchyňského stolu a pochutnával si na druhém šálku kávy. Ze stereosoupravy zpívali John Lee Hooker a Bonnie Raittová I am in the Mood. Dostal jsem se zhruba do poloviny Huntsville Times, když mi zazvonil telefon. T-Tommy. Špatné zprávy vždycky přicházejí časně.

„Je to hrozné,“ řekl. „Našla je sestra té ženy. Přijela si pro nějaké fotografie. Je v šoku. Úplně vyřízená.“

„Dej mi adresu. Přijedu za půl hodiny.“

Přerušil jsem spojení a zavolal Kláře.

„Vida, náš spáč se už probral.“

„Našli oběti noční vraždy.“ Slyšel jsem, jak se prudce nadechla.

„Takže ti nelhal?“

„Nelhal. Rodina Kushnerova. Na Manfred Drive, severně od Winchesteru.“

„Seženu přenosový vůz a přijedu.“

Klára stála nahá před skříní a rozhodovala se, co si obléci. A také si potřebovala upravit nalíčení. S tou troškou mejkapu, kterým se zkrášlila u Duba, se před kamerou nemohla objevit. A téma vyžadovalo živou reportáž. Už sehnala Jeffreyho a požádala ho, aby vzal přenosový vůz a odjel na místo činu. Prohlížela si šaty, ale mozek odmítal fungovat.

Ještě v noci byla představa, že vrah zabije manželskou dvojici, pouhou spekulací a ponechávala prostor pro naději. Třeba zabiják lhal, vyžíval se v jakési zvrácené hře, mučil Duba svými ohavnými pohádkami. Teď se smrt páru stala skutečností.

Mysli, Kláro. Všechny šaty jí sednou. Co je na tom tak těžkého?

Zaklepání na dveře. Vklouzla do županu, přešla obývací pokoj a otevřela. Na prahu stál kluk se skateboardem v ruce, baseballovou čapku nasazenou na stranu a podával jí obálku. „To je pro vás.“

„Co je…“

Zazvonil telefon. „Okamžik.“ Vrátila se do pokoje a zvedla přenosný přístroj. „Haló?“

„Dobré ráno, Kláro.“

„Kdo je tam?“

„Vy mě neznáte,“ řekl tvrdý, ledový hlas, „Zato já znám vás.“

„Kdo je tam?“ Snažila se o klidný tón, ale vlastní hlas jí v uších zněl rozechvěle.

„V noci jste byla u toho, když jsem volal vašemu milenci.“ Tiše se zasmál. „Pardon, bývalému manželovi.“

Dech se jí zadrhl v hrdle.

„Zdá se, že k tomu nemáte co říct. Co je s vámi? Udělal se vám uzel na jazyku?“

„Co chcete?“

„Vše v pravý čas. Vy a Dub Walker jste pěkná dvojice. Jak příjemné. Musí to být nádherné intimní chvíle v tom jeho domečku na kopci.“

Byl tam! U Duba! A určitě mě sledoval až domů.

„Do toho vám nic není.“

„Ale je, je, věřte mi,“ vysmíval se jí chladný hlas. „Mluvili jste v noci o mně? Vymýšleli další pomluvy?“

„Ne.“ No tak, Kláro, vzpamatuj se.

„Nelžete. Vím, o co vám dvěma jde.“

Prohlížela si obálku. Bez adresy, bez známky, bez razítka. Není to zásilka doručená na nesprávnou adresu, toho kluka neposlali starostliví rodiče. Zabiják mu ji předal osobně. To znamená, že je blízko. A ten hoch? Ohlédla se k otevřeným dveřím. Byl ten tam.

„Kde jste?“

„Velmi blízko.“

Doběhla ke dveřím a prudce je přibouchla.

„Tak, teď je ještě zamkněte. Ale stejně vám to nepomůže.“

Odtáhla závěs a vyhlédla ven. Všechno vypadalo normálně.

„Kushnerovým to také nepomohlo,“ pokračoval hlas. „A teď se o něco opřete a podívejte se do té obálky. Vskutku umělecké dílo.“

„Tak tomu říkáte?“

„Znáte pořekadlo, že co je pro jednoho člověka umění, je pro jiného tragédie?“

Kde má zbraň? Do prdele! U Duba. Na dně tašky s věcmi na přespání. Pod džínsy. Sevřelo se jí srdce, nohy měla náhle slabé a jako bez života. Přešla k jídelnímu stolu a posadila se. Uklidni se. Udělej to, co Dub. Pokus se získat informace. „Co chcete?“

„Přinesl jsem vám dárek, abychom se mohli spřátelit. Třeba byste mohla přesvědčit svého milence, aby o mně přestal šířit ty ohavné pomluvy.“ Znovu smích. „Otevřete tu obálku.“

„Co je v ní?“

„Nechci vám zkazit překvapení.“ Linka oněměla.

Odtrhla chlopeň a z obálky něco vypadlo, odrazilo se od desky stolu a sklouzlo jí po noze na koberec. Hleděla na podlahu. Kde to je? Odtáhla židle a rozšířila oblast pátrání. Nikde nic. Klekla si a rukou přejížděla po koberci. Na všech čtyřech se posunula dál a prohmatávala koberec pod stolem. Něčeho se dotkla. Zadívala se na malý béžový předmět. Nepoznala, co to je. Zvedla ho, posadila se na židli a otáčela jím mezi prsty.

„Ach, bože můj!“ trhla sebou a odhodila zub na stůl. Pak si všimla, že z obálky vyčuhují fotografie. Rozložila je. Zprvu nedokázala určit, co snímky zobrazují, a bezradně je převracela. Pak se jí obrazy v mozku složily.

Zvedl se jí žaludek. Odvrávorala do koupelny, zhroutila se nad mísu a zvracela pomerančový džus a granolu. Znovu a znovu jí stoupala žluč do krku, dokud se žaludek nevyprázdnil. Otřásala se v křečích, škytala a popadala dech. Pak se opřela čelem o přední okraj porcelánové mísy a objala ji jako záchranný kruh.

Dub. Zavolej Dubovi. Popadla ručník na ruce, utřela si ústa, odběhla do ložnice a vytáhla z kabelky mobilní telefon. Čtvrté, páté, šesté zazvonění. „No tak, Dube, zvedni to,“ řekla nahlas. Naskočila hlasová schránka. „Zatraceně.“ Usoudila, že bude lepší, když mu vzkaz nenechá. Popadla první šaty, které jí přišly pod ruku, oblékla se, vyčistila si zuby, přičísla vlasy – líčení může počkat – a vydala se ke garáži.

Kapitola 49

ČTVRTEK 08.18

„Co zatím máme?“ zeptal jsem se T-Tommyho. Stáli jsme před Kushnerovým domem.

„Stejnou písničku v jiné verzi.“ T-Tommy pochmurně ukázal bradou k domku. „Pojď se podívat.“

Šel jsem za ním přes obývací pokoj do chodby, která vedla k zadní části stavení. Na hnědém koberci se zřetelně rýsovaly krvavé skvrny a dvě rýhy, které se táhly zhruba doprostřed chodby k místu, kde se krev kruhovitě rozlila od stěny ke stěně. Překročili jsme skvrny a vešli do ložnice. U protější zdi stála velká manželská postel. Ložní prádlo i přikrývka zmuchlané na podlaze v nohách postele byly nasáklé krví. Na čele lůžka a stěně nad ním jsem rozeznal dva zřetelné cákance svědčící o vysoké rychlosti dopadající kapaliny – dva výstřely.

„Kde jsou těla?“

„Tamhle.“ T-Tommy ukázal přes chodbu. „Zdá se, že tady je zabil a potom je odtáhl do obývacího pokoje.“ Odvedl mě k velké kruhové skvrně na chodbě. „Sidau provedl předběžné testy. Tato krev patřila ženě.“ Ukázal do koupelny. „Věřil bys tomu? Ten psychopat si někdy během toho řádění dal sprchu.“

Nahlédl jsem dovnitř a spatřil narůžovělé skvrny kolem odtoku a ve spárách mezi dlaždičkami.

„Na podlaze ležel zakrvácený ručník. Sidau ho venku suší.“ Zamířil do obývacího pokoje. „Sem je odtáhl.“

Sledoval jsem rýhy, které po sobě zanechaly paty z obětí, do velké místnosti na protější straně chodby, kde mě přivítal pohled na manžele Kushnerovy. Respektive na to, co z nich zbylo. Těla ležela propletená na jedné krvavé hromadě. Tuhle noha, tamhle paže, rozdrásaný ovál v místě, kde býval obličej. Nedalo se určit, která část patří ke kterému tělu. Panebože. Z hromady trčela ulomená noha židle, jejíž trosky se válely u stěny.

„Tudy vešel?“ ukázal jsem na otevřené okno.

„Určitě. Pojď se mnou.“

Vyšli jsme zadními dveřmi na patio.

Sidau Jamaguči klečel vedle zřetelných otisků podrážek. Vzhlédl od šlépějí. „Mám tu slušné stopy. Další jsou vzadu u hranice pozemku. V blátě. Dobře, že minulou noc pršelo.“

„Vypadá to na stejný vzorek.“

Sidau přikývl. „Divné je, že tu jsou dvě sady otisků.“

„Jsi si jistý?“

„Nade vší pochybnost.“

„Nemohly tu být už předtím?“

„Obávám se, že ne. Tento,“ ukázal na jednu šlépěj, „leží na ostatních, překrývá je a rozmazává částečnou stopu tady a tady. Druhá podrážka nemá rýhování, je hladká.“

„Dva zabijáci?“ otázal se T-Tommy.

„Je to možné,“ připustil Sidau. „Zatím jsme tyto otisky nenašli nikde v domě. Koberec pochopitelně není dobrý podklad. Jsou pouze tady na verandě a potom vzadu u lesa.“ Mávl rukou k zadní části pozemku.

„Třeba měl komplice,“ spřádal možnosti T-Tommy. „Hlídku.“

To nedávalo smysl. Všechno mluvilo pro sólového vraha. Takový šílenec pracuje sám.

„Dube?“

Než jsem mohl odpovědět, přistoupil k nám uniformovaný příslušník městské policie. „Shání vás paní McBrideová, pane Walkere. Řekl jsem jí, že novináři nesmí za pásku. Prý je to důležité. Mám vám vyřídit, že s vámi potřebuje okamžitě mluvit.“

„Přiveďte ji kolem domu,“ požádal jsem.

„Provedu.“

Za chvíli vyběhla Klára zpoza rohu, policistu nechala daleko za sebou. Byla bledá jako smrt a třásla se. Vzal jsem ji za ruce. Měla je studené jako led. „Jsi v pořádku?“

Z okna nad námi vyhlédl Scotty Simpson a křikl: „Dube, T-Tommy, právě volal Abe Lasser. Náš člověk znovu použil mobil. Před půl hodinou.“

„Komu volal?“ chtěl jsem vědět.

„Mně,“ vyhrkla Klára.

„Tobě?“

Vytáhla z kabelky obálku a podala mi ji.

Uchopil jsem ji za růžek, nahlédl dovnitř a pak jsem vytáhl tři fotografie. Dotýkal jsem se jich jen na hranách. Zobrazovaly scénu v obývacím pokoji ze tří různých úhlů.

„Kdes je vzala?“

„Dal je jednomu klukovi, ať mi je přinese. Potom zavolal. Řekl, že je to dárek pro mě. Dube, musel čekat přímo u mého domu. Zavolal mi, jen co jsem tu obálku převzala.“

„Vidělas ho? Nebo auto? Cokoliv?“

Zavrtěla hlavou.

„Sidau, na tohle by ses měl podívat.“ Podal jsem mu snímky.

Jamaguči si stáhl latexové rukavice, natáhl nové a vzal si fotografie. Prohlédl si je a pak utrousil: „Ten chlap je fakt šílenec.“

„Je toho víc,“ ukázala Klára na obálku.

Znovu jsem nahlédl dovnitř. „Kristepane! Sidau, podej sáček.“

Kriminalista vytáhl z kufru plastový sáček na důkazy a podržel ho otevřený. Převrátil jsem obálku a vysypal do sáčku lidský zub. Sidau otevřel další a vložil do něj snímky a obálku.

„Jsou plné mých otisků,“ sdělila nám Klára. „Omlouvám se, nenapadlo mě…“

„Žádný strach,“ uklidňoval ji Sidau. „Vytřídíme je.“ Soucitně se na ni usmál. „Ale musíme vám vzít otisky.“

„Co ten kluk?“ zeptal jsem se. „Jak vypadal?“

„Moc jsem si ho nevšímala a potom hned zmizel. Nějakých deset dvanáct let, hubený, blond vlasy.“

„Vidělas ho už někdy dřív v ulici nebo v okolí?“

„Možná, ale jistě to nevím. V té čtvrti žije plno chlapců jeho věku. Měl skateboard.“

„Jak byl oblečený?“

„Široké žluté bermudy, bílé tričko. A modrou baseballovou čepici.“ Podívala se na mě. „Mohli bychom si promluvit? O samotě?“

„Jistě.“ Odvedl jsem ji za roh. Když jsem se na ni podíval, v očích se jí zaleskly slzy.

„Dube, já se bojím. Byl tam. U mého domu. A u tvého taky.“

„Jak to víš?“

„Věděl, že jsem u tebe spala. Určitě mě sledoval.“

„Kláro, v životě mě nenapadlo…“

„Co tě nenapadlo? Přemýšlet? Zatraceně, Dube, jsi tak posedlý dopadením toho chlapa, že ti na ničem jiném nezáleží. Ani na mně, ani na tobě. Nabídl ses mu jako návnada a on se zakousl. A teď mě sleduje.“ Probodla mě pohledem. „Ten bastard ví, kde bydlím.“

„Je mi to líto. Ne to, že jsem se nabídl jako vnadidlo. Omlouvám se, že jsem nepomyslel na riziko, kterému tě můžu vystavit. Bylo to ode mě hloupé a bezohledné.“

„To teda bylo.“ Chtěl jsem ji vzít za ruku, ale odtáhla se. „A děláš to pořád.“

„Co dělám?“

„Tak se ponoříš do případu, že nic jiného nevnímáš.“ Proti tomu jsem neměl žádný argument. Podívala se na mě se zeleným žárem v očích. „Já ti ji nazpět nepřivedu.“

„Já vím.“

„Skutečně? Někdy se mi zdá, jako bys věřil, že každý zločinec může být právě ten, který ti unesl sestru, a že když ho dopadneš, Jill se někde objeví.“

Cítil jsem, že její poněkud nelogická argumentace skrývá hodně pravdy. „Ztratil jsem rodinu. Pokud mohu zabránit, aby někdo jiný přišel o své nejbližší…“

Teď mě vzala za ruku ona. „Já vím.“

Dlouze a pomalu jsem vydechl. „Pochop, že to dělá, aby se mi dostal pod kůži. Chce mě vyšinout.“

„Tos mě opravdu uklidnil. Třeba ho napadne, že když mě zabije, rozhodně upoutá tvou pozornost. A co potom?“

Jak se mohla situace tak zvrtnout? Mýlil jsem se, když jsem předložil tomu maniakovi sebe jako návnadu? Že bych snad podcenil jeho inteligenci? Teď už je na podobné úvahy pozdě. Co se stalo, nelze odestát. „Jestli to má v plánu, pak ho musíme co nejrychleji dopadnout.“

„Byl u mého domu.“ Zaťala zuby.

„Třeba je to dobře.“

„Zbláznil ses?“

„Znamená to, že jsem se naopak já dostal pod kůži jemu. A víc než to, ukázal obličej. Sice jen tomu chlapci, ale pokud ho najdeme, možná získáme popis.“

„Těší mě, jakou máš radost.“

„Nemám radost, jenom se snažím využít možnost, kterou nám dal. Je mi upřímně líto, že se to stalo, ale třeba to bude průlom, který tolik potřebujeme.“

Potřásla hlavou. „Jsi tak zpropadeně racionální, že bych tě nejraději uškrtila.“ Podívala se mi přes rameno na Kushnerův dvorek a nejspíš přemýšlela, jestli mi dát facku, nebo rovnou ránu pěstí.

„Podívej, když už se to stalo,“ řekl jsem jí, „nemůžeme to ignorovat nebo předstírat, že ne. Využijme to.“

„Copak mám na vybranou?“

„Můžeš odejít. Držet se ode mě dál.“

Zavrtěla hlavou a ušklíbla se způsobem, jímž mi obvykle dávala najevo, že mě pokládá za blbce. Už jsem to zažil. „Možná jsem se nevyjádřila jasně. Ví, kde bydlím. Ví, že jsem minulou noc strávila u tebe. Je mu jasné, že tě může dostat mým prostřednictvím.“

Proti takové logice se nedalo nic namítat. „V tom případě ho musíme vykouřit z úkrytu.“

Udeřila mě pěstí do ramene. „Jestli mě kvůli tobě zabije, budu tě po nocích strašit.“

„To je fér.“

Koutek úst se jí zvedl v chabém úsměvu a dlouze povzdechla. „No dobře. Máš pravdu. Hrozně nerada to přiznávám, ale… Sakra! Co budeme dělat?“

„Požádám nějakého zástupce šerifa, aby tě doprovodil domů a prověřil okolí, jestli nenajde toho kluka se skateboardem.“

„A když nás kluk nikam nedovede?“

„Budeme pokračovat v dosavadní taktice s vnadidlem, dokud se vrah nedopustí fatální chyby. A on se jí dopustí.“

Obrátila oči v sloup a vypustila vzduch přes našpulené rty. „Doufám, že se nemýlíš.“ Ohlédla se k přední části domu. „Dej mi dvacet minut. Potřebuju se nalíčit a pořídit pár ilustračních záběrů.“

Už zase pracovala.

Kapitola 50

ČTVRTEK 09.02

„Dáte si ještě něco?“ zeptala se servírka v Macově jídelně a smetla drobky z barového pultu, u kterého seděl.

„Ne,“ odpověděl Brian.

Pil druhý šálek kávy a v duchu se vrátil k nočnímu dobrodružství. Zaráželo ho, že sice zmírnilo jeho hněv, ale neutišilo. Nepomohl ani sexuální maraton s Laranne, který po návratu domů absolvoval. Usnul až dlouho poté, co od něj odešla, a i tak se často budil z neklidného spánku. Dvakrát se na matraci prudce posadil s rozbušeným srdcem a tělem oroseným studeným potem a v hlavě mu dozníval zlý sen. Během posledního týdne se mu to stávalo prakticky každou noc, ale tahle poslední byla nejhorší. Sen byl až nepřirozeně živý. A plný násilí.

Dopil kávu, zaplatil a vyšel na ulici ke svému džípu. Podíval se na hodinky. Do setkání s Hubleinem zbývala spousta času.

Nasedl do auta a rozjel se. Kolem parku Big Spring zamířil do centra a několikrát objel náměstí, pak se vydal na Echols Hill a minul honosný předválečný dům na Franklinově bulváru. Vnitřní napětí konečně povolilo. Ovšem jen na pár minut – vrátilo se, když se přiblížil k Severoalabamskému neuropsychiatrickému výzkumnému ústavu a zastavil na parkovišti před hlavním vchodem. Vyjel výtahem do pátého patra, kde jej dvě Hubleinovy recepční uvítaly falešnými úsměvy. Už dávno je v duchu pokřtil na Slepici a Kvočnu.

„Dobré ráno, pane Kurtzi,“ pozdravila Slepice. „Přišel jste za doktorem Hubleinem?“

„Ne, přišel jsem, protože se mi tady kurevsky líbí.“

Obě ženy sebou unisono trhly a vytřeštily oči.

Výborně. Však taky máte dobrý důvod se bát, vy čubky.

„Zavedu… ehm…“ koktala Kvočna, „zavedu vás… k panu doktorovi.“

„Znám cestu,“ odsekl a rázně se vydal k těžkým dveřím na konci chodby. Rozrazil je a vstoupil. Hubleinova sekretářka Catherine vzhlédla od psacího stolu a její úsměv se okamžitě vypařil.

„Pane Kurtzi. Přišel jste přesně na čas.“

„Zase se opozdil? Jako obvykle?“

„Ale ne,“ vyhrkla a zrudla. „Oznámím panu doktorovi, že jste tady.“ Brian si všiml, že když brala sluchátko a mačkala tlačítko interkomu, třásly se jí ruce. „Pane doktore, přišel pan Kurtz.“

Hublein položil sluchátko do vidlice.

„Je tady, Mele. Chceš být u toho?“

Wexlar zavrtěl hlavou. „Raději ne, ať nemá pocit, že na něho šijeme boudu.“ Vyšel postranním východem ve stejné chvíli, kdy Catherine otevřela vnější dveře a vpustila pacienta.

„Briane, posaďte se prosím.“ Hublein vstal a podal mu přes stůl ruku. Brian ji ignoroval a posadil se naproti němu. Hublein klesl zpátky do křesla. „Jak se vám vede?“

„To mi řekněte vy.“ Hleděl lékaři tvrdě do očí, jako kdyby ho vyzýval na souboj, a jeho svalnatá předloktí se napjala, jak zatínal prsty do područek tak silně, až mu zbělely klouby.

Hublein si pro jednou přál mít vedle sebe Pearceho. „Prý vás někdo přepadl,“ začal.

„Zkusil to.“

„Jistě to byl děsivý zážitek.“

„Víc pro něho než pro mě.“

„Slyšel jsem.“

„Co jste slyšel?“ Brian zlověstně přimhouřil oči.

„Že vás někdo napadl nožem a že jste se dost rozzlobil.“

„Vy byste snad zůstal klidnej?“ Brianovi naběhly žíly na krku.

„Slyšel jsem, že jste útočníka tvrdě zmlátil.“

„Kdo vám to řekl? Ten doktůrek z pohotovosti?“

„No… víte…“ Tohle se nevyvíjelo dobře.

„Vím, že u vás byl. Sám mi to potvrdil.“

„Kdy?“

„Včera. Když mi kontroloval ránu.“

„Hojí se?“

„Nejsme tady, abysme mluvili vo mý hnátě.“

„Ne, to nejsme.“ Hublein se předklonil a opřel se lokty o stůl. „Podívejte, Briane, máme tu jistý problém.“

„Co je to za problém?“

„Ty nešťastné události, které vás v poslední době potkaly…“ Hublein si odkašlal. „Vyhodili vás ze zaměstnání… Vaše chování se postupně zhoršuje. Obávám se, že došlo k regresi, a nechci, abyste se zase dostal do potíží. Jako dřív, než jsem vás začal léčit.“

„Moje chování? Myslíte jako tu sebeobranu? Ten blbec doktor z pohotovosti vám nakukal, že jsem to přehnal, co? Jenže von u toho nebyl! Ví hovno, jaký to je, když máte strach, že vás někdo zabije!“ Brian cedil slova zaťatými zuby. Zornice se mu rozšířily, až z modrých duhovek zůstaly jen úzké kroužky. Vypadal jako zvíře zahnané do kouta. „A Wanda může klidně jít do prdele i s tím mým zaměstnáním a vošoustat se s ním.“

Hublein se vyděšeně zabořil do opěradla. V uších jako by měl nacpanou vatu, stěny místnosti se kolem něj svíraly. Nejraději by se sebral a utekl. „Dobrá, nedělejme z toho vědu.“ Doufal, že jeho hlas zní klidně a nenuceně. „Samozřejmě máte právo se bránit. Nikdo netvrdí opak. Znepokojující ovšem je, že ten případ vyšetřovala policie.“

„Mě nezatkli, jen toho sráče.“

„To rád slyším. Dělám si starosti pouze o vaše zdraví, o nic jiného. A domnívám se, že by bylo vhodné změnit vaši medikaci.“

„Co tím myslíte?“

„Na čas vám ten nový lék vysadíme.“

„Je lepší než všechny vostatní.“

„Nezapomínejte, že jde jen o experimentální medikament, jehož vedlejší účinky dosud nejsou kompletně prozkoumány. Prozíravost radí postupovat opatrně. Možná by bylo lepší vrátit se k vyzkoušeným a osvědčeným přípravkům. Alespoň na čas, jak říkám.“

„Tenhle se mi líbí. Je mi po něm dobře. Po ostatních jsem furt vospalej a bolí mě hlava.“

„Přece jenom vám na několik měsíců léky změníme. Jestli bude všechno v pořádku, vrátíme se k tomu novému.“

„Ne!“ Brian praštil pěstí do područky a z očí mu šlehaly blesky.

„Podívejte, Briane…“ Hlavně opatrně. „Dobře víte, že podmíněný trest vás zavazuje léčit se v našem ústavu, to znamená pod mou péčí. Kromě toho musíte mít práci. Wanda Fisherová mě ujistila, že jakmile se váš stav upraví, znovu vás zaměstná.“

„Možná to nejsem já, kdo potřebuje upravit stav.“

„Briane, jestli odmítnete řídit se mým doporučením, porušíte podmínky propuštění. Následky si domyslete sám.“

„Vyhrožujete mi?“

„Samozřejmě že ne. Snažím se vám pomoct.“

„Takže si můžu vybrat, jestli dělat, co mi poručíte, nebo se vrátit do basy.“

„Tak bych to neformuloval.“

Brian vstal a postoupil o krok ke stolu. „A jak přesně byste to formuloval?“

Atmosféra citelně zhoustla a Hublein si povolil kravatu. „Další injekci máte dostat až zítra. Promyslete si, co jsem vám navrhl, a potom si promluvíme. Třeba mě zatím napadne jiné řešení.“

Zdálo se, že se Brian uklidnil. Ale jen trochu. „Nemůžete mi ten lék vysadit.“

„Třeba nebudu muset. Ještě si něco nastuduju.“

„Studujte, co chcete. Hlavně mi nevysazujte ten lék. Na to nepřistoupím.“ Otočil se, vyšel ze dveří a nechal je za sebou otevřené.

Kapitola 51

ČTVRTEK 10.05

Sidau ukázal na několik šlépějí označených červenými praporky. Vzal T-Tommyho, Scottyho a mě na obhlídku zalesněné oblasti za Kushnerovým domem. Sledovali jsme stopu od domku mezi stromy a přes mýtinu pod vedením vysokého napětí až k úzké asfaltce, kde technici pořídili odlitky dvou otisků pneumatiky, vytlačených do bláta na krajnici.

Zaclonil jsem si oči proti slunci a rozhlédl se kolem silnice. Paprsky se odrážely od elektrických drátů, které visely v táhlých obloucích nad vrcholky stromů a vypadaly jako nové kytarové struny před napnutím a naladěním na správný tón. Vysoko nad nimi plachtila po modré obloze dvě káňata, nadnášena vzdušnými proudy opisovala široké líné kruhy a ostrým zrakem pátrala na zemi po potravě.

Zkusil jsem si představit noční tmu. Tady zabiják odstavil auto a prošel lesem. Přesně věděl, kam jde. Žádná náhoda.

Vrátili jsme se k domku. Nebylo na něm nic zvláštního, nic mimořádného, co by upoutalo něčí pozornost. Až na dvojici, která v něm žila. Ta vraha přivábila. Proč zrovna tito lidé? A když už jsme u toho, proč Mike? Proč Allison a Petersen?

„Řekl bych, že všechny otisky tam vzadu zanechaly tenisky značky Nike,“ poznamenal jsem. „Ty druhé tam nebyly.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Sidau.

„Možná přišel jinudy.“ Promasíroval jsem si krk. „Jinými slovy nepřišli spolu, a ani jeden za druhým stejnou cestou. Oba věděli, kam jdou.“

Je možné, že vrah měl komplice? Hlídku? Že by měla ty vraždy na svědomí dvojice spolupracujících psychopatů? Vše, co jsem o vrazích věděl, všechny mé zkušenosti mluvily proti této možnosti. Kdo tedy ty druhé otisky na místě činu zanechal? Zvědavý soused? Ale že by na vlastní oči viděl tak brutální zločin a nezavolal policii? Anebo někdo vraha sledoval? Pronásledoval ho? Kdo? Proč? Nedávalo to žádný smysl.

„Myslíš, že jsou dva?“ zeptal se T-Tommy.

„Profil mluví pro samotáře, který je psychicky příliš labilní, aby k sobě někoho přibíral.“ Nakopl jsem drn suché trávy. „Jedině snad že bychom tu měli kopii dua Hickock a Smith.“

„Koho?“ nechápal Scotty.

„Nečetl jsi Chladnokrevně od Trumana Capoteho?“

Scotty pokrčil rameny. „No, kdysi dávno. Už si to moc nepamatuju.“

„Vynikající kniha. Detailně popisuje případ, který se stal koncem padesátých let. Dick Hickock a Perry Smith byli dva ztroskotanci, kteří vyvraždili rodinu Clutterových v Kansasu, protože si mysleli, že pan Clutter má v domě trezor nabitý penězi. Neměl ho, přesto ti dva celou rodinu pozabíjeli. Jejich profily říkaly, že žádný z nich by ten zločin sám nespáchal, ovšem v tandemu představovali vražednou kombinaci. Hickock plánoval a Smith konal. Hickock je ke Clutterovým přivedl a Smith tam řádil.“

„Opravdu si myslíš, že náš chlapec má takového partnera?“ podivoval se T-Tommy. „Někoho, kdo jej dovede na místo a tam ho pustí z řetězu?“

Pokrčil jsem rameny. „Pár věcí by se tím vysvětlilo.“

„Například?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Tak především geografický profil. Když přidáme Kushnerovy k předchozím obětem, máme toto místo dost daleko severně od města. Mike žil naopak jižně od něj, Allison na západ v Madisonu a Petersen v centru. Na rozdíl od samotných míst činu, která nesou všechny znaky neorganizovanosti, mluví poměrně široké rozmístění pro organizovanějšího pachatele, který se nebojí cestovat a všude se cítí dobře. Neorganizovaní mívají mnohem omezenější zónu, kde se cítí v pohodě, a když se z ní vzdálí, zmocní se jich stres. Páchají své zločiny v úzkém okruhu kolem domova.“

T-Tommy střídavě nafukoval tváře, jako by přehazoval v ústech velkou vzduchovou bublinu, než ji hlasitě vyfoukl. „Chceš říct, že tu působí lovec společně se zabijákem?“

„Nevím.“ Zvedl jsem pohled k obloze. Káňata vzlétla ještě výš a rozšířila oblast pátrání. Stejně jako my. Rozdíl spočíval v tom, že ptáci hledali mršinu, která by je nasytila, kdežto my jsme lovili žijícího, dýchajícího a velmi chytrého zabijáka. „Taky by to vysvětlovalo ty telefonáty.“

„V jakém smyslu?“ zeptal se Scotty.

„Něco se mi na nich pořád nezdá. Vrah je určitě neorganizovaný. Žene ho vztek. Útočí jako zbavený smyslů. Nechává těla na místě a nesnaží se jich zbavit, nepokouší se svůj zločin zamaskovat. Ale ten chlap v telefonu? Klidný a vrcholně racionální. Nic jsem z něho nedostal, i když jsem ho docela silně provokoval. Zabiják, který projevuje takovou brutalitu,“ kývl jsem bradou k domku, „se obvykle snadno rozčílí a hned vybuchuje a napadne každého, kdo se mu postaví. A zejména toho, kdo jej osobně urazí.“

„No nazdar,“ povzdechl si T-Tommy. „Dva psychopati. To nám ještě scházelo.“

„Můžu se mýlit, ale nesmíme tuto eventualitu ztrácet ze zřetele.“

T-Tommy vrazil ruce do kapes. „Modlím se, Dube, aby ses tentokrát mýlil.“

Taky bych rád. „Podívám se ještě jednou dovnitř,“ oznámil jsem.

Vrátil jsem se do ložnice a pokusil se v mysli rekonstruovat vrahovo konání. Vkradl se do místnosti a zastavil se vlevo od postele. Rozptyl kapek krve a tkání pana Kushnera a povaha střelné rány napovídaly, že byl střelen zblízka a hlava spočívala na polštáři. Spal. Netušil, co ho čeká. Totéž platilo pro paní Kushnerovou. Hlavu měla tak domlácenou, že nešlo identifikovat vstřel, ale stopy krve nad postelí naznačovaly, že i ona spala, když ji vrah střelil. Z toho nutně vyplývalo, že zabiják použil tlumič.

Přesunul jsem se do chodby a poklekl vedle kruhové kaluže. Podle Sidaua patřila krev ženě. Potřísněná byla i stěna. Stříkance, skvrny a jeden zakrvácený otisk ruky. Malé, nejspíš ženské. A kolem něj jemné kapénky vydechnuté krve. Tady byla ještě živá. Krvácela a dýchala. Ohlédl jsem se k ložnici a pak k obývacímu pokoji. Z ložnice vedly k tomuto místu dva úzké pruhy, stopy po vlečení, dál již čtyři. Muže vrah táhl už z ložnice, ženu až odtud. Sem došla sama. Kulka ji nezabila. Bojovala o život a tady zemřela. Bůh vám žehnej, paní Kushnerová.

Nahlédl jsem do obývacího pokoje, kde několik kriminalistů pokračovalo v odběru rozmanitých vzorků z hromady masa a kostí, které patřily Kushnerovým. Zatuchlý pach krve a smrti mi připadl intenzivnější než dříve. Musel jsem na vzduch.

Vrátil jsem se za dům a přistoupil ke skupince vyšetřovatelů.

„Volal jsem na oddělení,“ řekl mi Scotty. „O obětech se nic nového nezjistilo. Jediné, co mají společného, je telefonát z Huntsville Times. Zdá se, že redakce pořádá náborovou kampaň pro nové předplatitele a obvolává celou zemi.“

„Mně volali minulý týden třikrát,“ podotkl T-Tommy.

„Přidají do omáčky data o Kushnerových a podívají se, jestli něco nevyplave,“ dodal Scotty.

„Dube,“ zavolal jeden ze zástupců oknem. „Telefon.“

„Kdo volá?“

„Nepředstavil se.“

Vyběhl jsem tři schody k zadním dveřím a zamířil do kuchyně. Kdo mi může volat na telefon obětí? Převzal jsem sluchátko potřísněné silnou vrstvou prášku na snímání otisků prstů.

„Haló.“

„Vidím, že už zase pilně pracujete.“

Hlas jsem okamžitě poznal. Mávl jsem na zástupce a němě jsem artikuloval: „Sežeň T-Tommyho.“ Do telefonu jsem řekl nahlas: „Nechal jste za sebou pěknou spoušť.“

„Ujišťuji vás, že záměrně.“

„Tentokrát jste to podělal.“

„Nemyslím,“ opáčil klidný hlas. „Co kdybyste mi o tom něco řekl? Jakou do očí bijící chybu jsem udělal, že jste ji tak brilantně rozpoznal?“

„Vyhrožoval jste paní McBrideové.“

„Říkal jsem si, že to upoutá vaši pozornost.“

„Váš problém jsem já, ne ona.“

„Vzhledem k tomu, že ji pícháte, vás považuji za jednu osobu.“

„Ale já jsem ten, kdo vás dostane.“

Tiše se zasmál. „Jste si nějak sebejistý.“

„Zásadní vada charakteru. Ale pracuju na nápravě.“

„To je dobře. Ovšem pravda je taková, že mě nechytíte ani vy.“

„Jistě. Existuje reálná možnost, že nevyváznete živý.“

„Hmm, podivná řeč od spolupracovníka ochránců zákona. Myslel jsem, že vyhrožovat mírumilovným občanům je zakázáno.“

„Já ty občany chráním a vám nevyhrožuju. Pouze konstatuju fakta.“

„Jak je vidíte vy.“

„Vidím je tak, že váš hlavní problém jsem já. Pokud mě nezlikvidujete, dostanu vás.“

„Jako Packwooda?“

„Tak nějak.“

„Myslím, že tehdy vám prostě jen přálo štěstí.“

„Anebo měl Packwood smůlu. Tu vrahové většinou mívají.“

„Já se z té většiny naštěstí vymykám.“

„A já zase mívám štěstí.“

Zasmál se. „Uvidíme.“ Spojení se přerušilo.

„Kdo to byl?“ chtěl vědět T-Tommy, který mezitím přišel do kuchyně.

„On.“

„Co říkal?“

„Hlavně se chvástal. Ale jak už jsem několikrát opakoval, hlas v telefonu vůbec nesedí s tou pasekou na místě činu.“

Na prahu stanul Scotty s mobilním telefonem u ucha. „Díky,“ řekl. „Ozvu se později.“ Zaklapl přístroj. „Použil stejný mobil. Signál šel z vysílače u Governor’s Drive nedaleko kliniky.“

Harold Pearce vypnul mobilní telefon a strčil ho do černého batohu. Pak otevřel ten kódovaný, zavolal Smithsonovi a informoval ho o nejnovějším vývoji situace.

„Výborně,“ pochválil ho Smithson. „Kdy dojde k další události?“

„Dnes nebo zítra v noci. Kurtz je po dopoledním setkání s Hubleinem určitě vzteklý jako čert. Pochybuju, že se mi ho podaří udržet na uzdě dostatečně dlouho.“

„Dosáhli policajti nějakého pokroku?“

Pearce si povzdechl. „Jsou to upachtění pitomci. Jestli brzo nezakopnou o řešení, anonymně jim zavolám. Když jim dám jméno, mělo by to docvaknout i takovým blbcům.“

„Výtečně. Takže zaženeme Kurtze do kouta a připravíme scénu pro poslední jednání.“

„To zní dobře.“

„Kolik času máme?“ zeptal se Smithson.

„Pár dní, víc ne. Je mimořádně nestabilní.“

„Vynikající.“

Pearce stiskl červené tlačítko ukončující hovor a spokojeně vydechl. Všechny kousky skládačky do sebe perfektně zapadají. Brian Kurtz se psychicky rozpadá a Walker soptí. Správná chvíle přiložit pod kotel a svést ty dva dohromady. A potom už Vítejte na Tahiti.

Kapitola 52

ČTVRTEK 11.01

T-Tommy stál u zadního okraje dvorku s mobilním telefonem u ucha. Mluvil do něj téměř deset minut, než ho zaklapl a vrátil se ke mně. „To byl Luther. Tomuhle nebudeš věřit.“ Tázavě jsem se na něj zahleděl. „Včera jsem pověřil pár lidí, ať se podívají na telefonní záznamy. A až je prověří, ať to udělají ještě jednou a potom je znovu zkontrolují.“

„A výsledek?“

„Narazili na číslo, z kterého někdo před pár dny volal Allisonovi i Petersenovi. Patří firmě Gulf Coast Telemarketing. Protože Mikeovi odtamtud nikdo nevolal a jde o telemarketingovou společnost, považovali to za náhodnou shodu okolností.“

Zamračil jsem se. „Žádné náhodné shody okolností neexistují.“

„Já vím. A když dnes ráno vložili do systému data o Kushnerových, bum – zase vyskočila Gulf Coast Telemarketing. Máme seznam všech jejích linek. Je jich celkem šestatřicet. Třicet je firemních, tři patří Wandě Fisherové, majitelce firmy, a tři jistému Miltonu Reynardovi. A jedno z Reynardových čísel volalo Mikeovi.“

„Jak je to možné? Myslel jsem, že prověřili úplně všechna čísla. Že je osobně kontaktovali.“

„Já taky. Luther lezl po stropě, když se to dozvěděl, a sám zavolal Wandě Fisherové. Zjistil, že když firmu zakládala, měla velmi omezené prostředky a její dobrý přítel pan Reynard jí půjčil nějaké peníze. Telefonní společnost umožňovala zavést pouze tři linky na jedno jméno, takže…“

„Takže další tři byly napsány na Reynarda,“ dokončil jsem.

„Přesně tak. Jak se firma rozrůstala, přidávala další linky, teď už služební, ale původních šest ponechala beze změny majitele.“

„Neuvěřitelné. Kde ta firma sídlí?“

„Na jihu u Parkway.“

„Děkujeme, že jste nás přijala, paní Fisherová,“ řekl jsem, když nás uvedla do své kanceláře. Atraktivní žena kolem čtyřicítky, štíhlá a v kondici, na sobě elegantní drahé šedé kalhoty a růžovou hedvábnou halenku. Chovala se profesionálně a měla pevný, sebevědomý stisk ruky.

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala nás. „Nestává se každý den, že mi volá šerif. Co pro vás mohu udělat?“

T-Tommy ji nejdřív upozornil, že nic z našeho rozhovoru se nesmí dostat na veřejnost, a pak jí objasnil situaci. Očividně jí to otřáslo. Většina lidí prožije celý život, aniž by musela pohlédnout do tváře té skutečně ohavné stránce lidské přirozenosti. Připravili jsme Wandě Fisherové velmi nepříjemné překvapení.

„Co to znamená?“ Položila ruce na stůl, jako by hledala záchytný bod. „Myslíte si, že někdo odtud je zapletený do těch vražd?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne tak docela. Pouze konstatujeme, že všem obětem volal někdo od vás. Nic víc, nic míň.“

„Denně voláme stovkám a tisícům lidí. Nemůže to být náhoda?“

„Může. My ovšem musíme prověřit i ty nejnepatrnější stopy.“

„Rozumím.“ Zhluboka se nadechla. „Co potřebujete?“

„Vedete si seznam hovorů a kdo volal?“ chtěl jsem vědět.

„Samozřejmě. Podle toho své zaměstnance platím. Pracují za fixní mzdu plus provize.“

„Přesně to potřebujeme.“

„Máte jména, kam ty telefonáty šly?“ zeptala se.

„Carl Petersen, Michael Savage, William Allison, Albert Kushner.“

Zapsala si jména do bloku a pak se otočila k počítači na psacím stole. Několik minut jsme seděli v tichu, do něhož znělo jen ťukání klávesnice. Pak se Wanda napřímila a stiskla Enter. Tiskárna na skříňce za ní se probudila k životu. „Tu máte.“ Paní Fisherová mi podala několik potištěných listů.

Každá stránka obsahovala seznam s datem, časovým údajem a jménem jejího zaměstnance, který volal. Mike obdržel z Gulf Coast Telemarketing šest telefonátů, ostatní oběti víc. Firma se zřejmě hodně snažila. Se všemi oběťmi korelovali pouze tři zaměstnanci telemarketingové společnosti: Simon Baker, Glenda Riordanová a Brian Kurtz. Brian Kurtz. To jméno mě praštilo do očí. Podal jsem papíry T-Tommymu a podíval se na Wandu.

„Podle těch záznamů volali od vás všem obětem Simon Baker, Glenda Riordanová a Brian Kurtz. Co mi o nich můžete říct?“

„Glenda a Simon jsou dnes v práci. Brian už u nás není.“

„Proč ne?“ zajímal jsem se.

Povzdechla si. „Brian je fajn kluk, ale má jisté problémy. V poslední době byl dost nervózní a několik zákazníků si stěžovalo, že s nimi jednal hrubě. Proto jsem ho musela propustit.“

Mrkl jsem na T-Tommyho.

„Alespoň dočasně,“ doplnila. „Pravidelně navštěvuje psychiatra, a jakmile doktoři potvrdí, že je s ním všechno v pořádku, asi ho vezmu zpátky. Je dobrý pracovník.“

„Můžete nám o něm ještě něco říct?“ zeptal se T-Tommy.

„Nedávno se zapletl do surové rvačky. Přímo tady na parkovišti. Nějaký vandrák na něj vytáhl nůž a chtěl ho okrást. Brian se nedal a zmlátil ho.“

„Kdo je jeho psychiatr?“ chtěl jsem vědět.

„Robert Hublein.“

„Rádi bychom si promluvili se Simonem Bakerem a Glendou Riordanovou,“ řekl T-Tommy.

„Jistě.“ Vstala. „Počkejte tady. Přivedu je.“

Počkal jsem, až Wanda odešla, a ukázal jsem na papíry, které T-Tommy pořád držel v ruce. „Složka Briana Kurtze byly mezi materiály o násilných zločinech, které vybral Scotty.“ T-Tommy nadzvedl obočí. „Nechtěl jsem mluvit před paní Fisherovou.“

Kapitola 53

ČTVRTEK 11.58

Rozhovor s Glendou Riordanovou a Simonem Bakerem nepřinesl v podstatě nic nového, snad jen že se oba shodli v tom, že chování Briana Kurtze v poslední době popsali jako nervózní a podrážděné. Simon dokonce uvedl, že se ho bál. Glenda nesouhlasila, že by to bylo až tak zlé, ovšem i jí Brian připadal v posledních dnech vystresovaný. Získal jsem dojem, že je do něj tajně zamilovaná. Poděkovali jsme jim i Wandě a odešli jsme.

Z parkoviště jsem zavolal Kláře. Spolu se strážníkem prošli okolí jejího domu, ale na malého skateboardistu nenarazili. Teď pracuje, připravuje reportáž, ale slíbila, že se se mnou sejde u Sammyho kolem sedmé večer, po skončení zpravodajské relace.

Rozhodli jsme se, že se před návratem do centra zastavíme na pohotovostním oddělení kliniky Memorial Medical Center a pokusíme se sehnat lékaře, který po incidentu ošetřoval Kurtze a lupiče, který ho napadl. T-Tommy ukázal slečně v recepci odznak a sdělil jí, že potřebujeme informace o jednom pacientovi. Rychle zavolala nějaké Marcii a pak nás odvedla na ošetřovnu.

Ukázalo se, že ona Marcia se příjmením jmenuje Clarková a pracuje na pohotovosti jako vrchní sestra. Byla to příjemná a seriózní žena oblečená do tmavě modré chirurgické soupravy, přes kterou nosila bílý plášť. Na krku se jí houpal stetoskop.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptala se, když jsme se představili.

T-Tommy vysvětlil, proč jsme přišli.

„Ach, ano. Pamatuji si oba, lupiče i pana Kurtze.“

„Co si o nich pamatujete?“

„Zavolám raději doktora Becka. Ošetřoval je.“

Požádala podřízenou sestru, ať sežene doktora Becka, a nabídla nám kávu. S díky jsme odmítli. Po několika minutách přišel mladý pohledný muž v typické uniformě lékařské pohotovostní služby – tmavomodré chirurgické soupravě pod bílým pláštěm.

„Jsem doktor Beck.“

Potřásli jsme si rukama.

„Já vás znám,“ řekl, když si mě krátce prohlédl. „Četl jsem několik vašich knih. Moc se mi líbily.“

„To člověk vždycky rád slyší.“ Rozhlédl jsem se po ošetřovně. „Mohli bychom si promluvit v soukromí?“

Zavedl nás do malé kanceláře. „Omluvte ten nepořádek.“ Posadil se za psací stůl. „Co pro vás mohu udělat?“

„Před několika dny jste ošetřoval dva muže,“ konstatoval jsem. „Briana Kurtze a lupiče, který ho napadl.“

Všiml jsem si, jak lékař ztuhl. „Ano.“

„Můžete nám o nich něco říct?“

„Porušil bych tím právo pacienta na ochranu soukromí.“

„Máme pádné důvody pro podezření, že se Kurtz zapletl do série závažných zločinů. Nemohu vám sdělit nic konkrétního, ale v sázce jsou lidské životy.“

„Je mi líto, ale nesmím mluvit o pacientech bez jejich svolení.“

„Můžeme si obstarat soudní příkaz,“ řekl T-Tommy.

Doktor Beck přikývl. „Až ho budete mít, předložím vám jejich zdravotní záznamy, ale do té doby jsem bezmocný.“ Podíval se na T-Tommyho a pak na mě. „A vy to víte.“

Ohlédl jsem se a T-Tommy krátce kývl hlavou. „Podívejte, pane doktore…“

„Říkejte mi Charlie.“

„Dobře, Charlie. Nic z toho, co uslyšíte, se nedostane mimo stěny této místnosti.“

Usmál se. „To zní hrozivě.“

„Je to hrozivé,“ opáčil jsem vážně.

Úsměv mu ztuhl na rtech. „O co jde?“

„Vyšetřujeme vraždy, o nichž jste bezpochyby četl v novinách. Sledujeme nejrůznější stopy a jedna z nich nás dovedla k panu Kurtzovi.“

„Myslíte, že je vrah?“

„To nevíme. Víme však, že v noci zmasakroval manželskou dvojici.“

„Proboha!“

„Jeho vražedné šílenství zjevně eskaluje. Velmi rychle. Brzy přijdou další oběti.“

Lékař povzdechl, zahleděl se na strop a potřásl hlavou. „Hned se mi zdálo, že je na něm něco divného. Že jde o takovou hrůzu, by mě samozřejmě ani nenapadlo, ale připadal mi vyšinutý.“

„Povězte nám o tom.“

„Jeho sebeobrana, pokud se ten útok vůbec dá nazvat sebeobranou, byla zcela neadekvátní. Za svou profesní kariéru jsem viděl spoustu úrazů, ale tohle nemá obdoby.“ Odhrnul si vlasy z čela. „Když ho sem policie hned po té rvačce přivezla, připsal jsem to rozrušení pokusu o ozbrojenou loupež.“

„Co přesně máte na mysli?“

„Jeho napětí. Vztek. Byl… Jak to říct… Prostě jako by měl každým okamžikem vybuchnout.“

T-Tommy zabručel.

„Ošetřoval jsem ho nedlouho po té rvačce,“ pokračoval lékař. „Pořád byl nabuzený. Adrenalin je silná droga. A když se sem potom vrátil, byl dost jiný.“

„Vrátil se?“ podivil jsem se. „Kdy?“

„O dva dny později. Ve středu. Zkontrolovat ránu.“

„Aha. V čem byl jiný?“

„Byl klidný, dokonce tichý… Dokud… Dokud nezačal mluvit o svém psychiatrovi.“

„O doktoru Hubleinovi?“

V jeho obličeji jsem postřehl výraz překvapení a v očích otázku. Jak to víte? Rychle se vzpamatoval. „Ano. Po první návštěvě jsem o Kurtzovi hodně přemýšlel, až mi to nedalo a zašel jsem za doktorem Hubleinem, abych ho informoval. Brian se na mě kvůli tomu naštval. Doslova běsnil vzteky. A ten přechod byl strašně náhlý. Vyděsil nás, mě i sestru.“

„Co jste se o něm od doktora Hubleina dozvěděl?“

„O tom výzkumném projektu zřejmě víte, ne?“ odpověděl Charlie otázkou.

Zavrtěl jsem hlavou. „O jakém výzkumném projektu?“

„Studie nového léku.“

„Bohužel vůbec netuším, o čem mluvíte.“

„Ale… Předpokládal jsem, že když znáte doktora Hubleina, víte i o jeho výzkumu.“

„S doktorem Hubleinem jsme zatím nemluvili.“

Lékař si promnul spánky a potom nás seznámil s tím, co o situaci věděl.

„Tak si to ujasněme,“ řekl jsem. „Brian Kurtz je součástí experimentálního programu, který vede doktor Hublein. Vy o tom víte, protože jste Kurtze ošetřoval po přepadení, a skutečnost, že zmlátil útočníka do bezvědomí, ve vás vyvolala podezření, že s ním není něco v pořádku. Navštívil jste tedy doktora Hubleina, který vám sdělil, že Kurtz bere nový, zatím nevyzkoušený lék. A když Kurtz zjistil, že jste mluvil s doktorem Hubleinem, rozzlobil se na vás. Pokud vám dobře rozumím, domníváte se, že nový lék může být příčinou Kurtzových problémů nebo s nimi přinejmenším souvisí.“

Charlie pokrčil rameny. „Mnoho léků, zejména těch psychotropních, má nepěkné vedlejší účinky.“

Neříkal mi nic nového. „O jaký typ léku se jedná?“

„Hublein mi řekl jen to, že patří do benzodiazepinové skupiny.“

Podíval jsem se na T-Tommyho. „Běžné uklidňující prostředky. Patří mezi ně například valium, librium nebo xanax. Jsou to osvědčené a účinné léky, ale u některých lidí mohou vyvolat potíže.“

„Jako třeba vztek a agresivitu?“ zeptal se T-Tommy.

„I horší,“ poznamenal doktor Beck.

Kapitola 54

ČTVRTEK 13.11

Vrátili jsme se s T-Tommym do centrály a shromáždili všechno, co jsme o Brianu Kurtzovi zatím zjistili. Lutherova sekretářka Alice mezitím sehnala dostupné informace o doktoru Robertu Hubleinovi. Zvažovali jsme, že za Hubleinem zajdeme hned po odchodu z pohotovosti, protože k jeho ústavu to z kliniky bylo, co by kamenem dohodil, ale pak jsme se rozhodli, že si nejdříve na Briana Kurtze podrobněji posvítíme. Měl jsem pocit, že Hublein může stát na špatné straně, a chtěl jsem na rozhovor k němu přijít vyzbrojený informacemi. Nevím, kde se ve mně ten pocit vzal. Nejspíš ho vyvolal termín experimentální lék. Připadal mi jako vystřižený ze starého hororu.

Otevřel jsem Kurtzovu složku. „Napadení. Před šesti lety. Obvinění staženo. Další dvě o čtyři roky později, hned po odchodu z armády. Za ty už stál před soudem. Dostal podmínku.“ Obrátil jsem další list. „Teď ta rvačka s lupičem.“ Znovu jsem si přečetl jednostránkové hlášení o incidentu. „Kurtz byl napaden před svým pracovištěm. Lupič skončil v nemocnici, ale Kurtz nebyl obviněn. Zástupci Rodriguez a Oakley shodně označili incident za sebeobranu. Zdá se, že lupič v posledních měsících napadl víc lidí.“

„Paul Rodriguez je dobrý policista. Pokud mu to připadalo čisté, věřil bych mu.“ T-Tommy si ode mě vzal hlášení. „Píše se tu, že Kurtz je udělaný chlap. Vidím tady, že Paul ho odhadl na metr pětaosmdesát a devadesát kilo. Popis odpovídá hledanému.“

„A podívej se na tohle.“ Podal jsem mu jiný list ze složky. „Po těch dvou napadeních před dvěma roky byla Kurtzovi nařízena psychiatrická péče. Tak se dostal k Hubleinovi.“

T-Tommy se zadíval na dokument. „No jo, součást podmínky. V poslední době toho vidím stále víc. Pachatel přizná vinu a jde na léčení. Věznice jsou přeplněné a soudce hodí problém na hlavu cvokařům. Ti po nějakém čase prohlásí, že odsouzený už nepředstavuje hrozbu pro společnost. No a pachatel může klidně jít a rozbít hlavu dalšímu mírumilovnému občanovi.“ Vrátil papír do složky. „Myslím, že by bylo vhodné poctít Hubleina návštěvou.“

Přikývl jsem. „A pak se zastavit na kus řeči u Briana Kurtze.“

„Něco nového?“ ozvalo se.

Ohlédl jsem se. Do místnosti vešel Luther. Seznámil jsem ho s tím, co jsme zjistili o Kurtzovi.

„A?“

T-Tommy pokrčil rameny. „Sedí to na něj… Většinou.“

Šerif se zamračil. „To většinou se mi nelíbí.“

„Mně taky ne,“ přitakal jsem. „Musíme si o něm ještě ledacos ověřit, ale je přinejmenším nadějný kandidát. A to je o dost víc, než jsme měli ráno.“

„Ujistěte se, že je to opravdu on, než ho sbalíte,“ kladl nám na srdce Luther. „Média si smlsnou na každém, koho sem přivedeme, i kdyby to bylo jen kvůli výslechu. Nezapomeňte mě informovat.“ S těmito slovy odešel.

Zazvonil jsem vnitřní linkou na Alici a požádal ji, ať mi sežene Hubleinovo číslo. Vytočil jsem ho, propracoval se přes jeho sekretářku vysvětlením, že pracuju v úřadu šerifa – úžasné, jak tohle funguje –, a už jsem měl Hubleina na drátě. Představil jsem se mu, objasnil, co potřebuju, a zeptal jsem se, jestli bychom se u něj mohli zastavit. Když jsem řekl, že návštěva nepotrvá déle než dvacet minut, zarazil se.

„Ve tři hodiny mám důležitou schůzku. Nepočká to do zítřka?“

„Pokusíme se být struční, ale je to velmi důležité,“ naléhal jsem.

Váhal a mlčel.

„Pokud by vám vyhovovalo zítřejší dopoledne v úřadovně šerifa, můžeme to zařídit.“

„Ne, ne. Když je to tak důležité, zastavte se tu raději hned. V případě nutnosti mohu schůzku posunout.“

Hublein položil sluchátko do vidlice. „Jsme vyřízení, Mele. Volali z úřadu šerifa. Jsou na cestě sem a budou se ptát na Briana.“

„Ježíšikriste!“ Wexlar klesl na pohovku. „Řekli proč? Co chtějí?“

„Možná už Briana zatkli.“

„O tom by nás snad Pearce informoval, ne?“

„Kde se vůbec ten chlap potlouká?“ vyhrkl Hublein rozzlobeně.

„Nevím.“ Wexlar vstal a začal přecházet po místnosti. „Třeba sem jedou, aby nás zatkli.“

„To by nám předem nevolali a nevarovali nás. Počkejme a uvidíme, co budou chtít.“

„Měli bychom zničit záznamy. Jestli je zabaví, bude to určitě náš konec.“

Hublein zavrtěl hlavou. „O tom jsme už mluvili. Postačí pár drobných změn v záznamech Kurtze a několika jiných a nic nám nehrozí.“

„Modlím se, abys měl pravdu.“

„Lepší než kdyby nás přistihli u skartovačky, nemyslíš?“

Kapitola 55

ČTVRTEK 14.21

Doktor Robert Hublein byl urostlý muž. Měl pevný stisk a upřímný, byť poněkud nervózní úsměv. Vyzval nás, abychom se posadili a potom se zeptal: „Co pro vás mohu udělat?“

„Chceme vám položit pár otázek o vašem pacientovi,“ řekl jsem. „Brian Kurtz.“

Hublein se usmál. „Jistě víte, že o pacientech nesmím mluvit bez jejich svolení.“

Bože, už zase. „A vy jistě víte, že si můžeme opatřit soudní příkaz.“

Jeho úsměv nezakolísal. „Ne, to nemůžete. Soudy se nedívají přívětivě na otevírání zdravotních karet, zejména pacientů v péči psychiatra.“

Nejraději bych mu ten samolibý výraz obličeje smazal pěstí. To jsem ovšem nemohl, a tak jsem se omezil na slova. Úspěšně. „Což vy ovšem nejste. Jste neurolog. Absolvoval jste lékařskou fakultu Wisconsinské univerzity, základní praxi jste vykonával v Michiganu a pak jste studoval neurologickou specializaci v New Yorku.“ Vždycky se vyplácí přijít připravený.

Hublein očividně zneklidněl. Miluju chvíle, kdy si lidé uvědomí, že o nich víte víc, než si mysleli. Člověka to pohladí po duši.

„Vyšetřujeme vraždu,“ sdělil T-Tommy. „Mnohonásobnou. Věřte, že co potřebujeme, to dostaneme. Tak či onak.“

Hublein přivřel oči. „Vyhrožujete mi?“

T-Tommy se předklonil. „Ne, doktore Hubleine. Nechceme hrát tvrdě, ale vyšetřujeme několik vražd. Tak brutálních, že by se vám z toho zkroutily palce na nohou. Stopa nás dovedla k Brianu Kurtzovi a on zase k vám. Víme, že užívá jakýsi experimentální lék a že jste to vy, kdo mu ho podává.“

Nutno Hubleinovi uznat, že nezakolísal. Alespoň ne moc. Prozradil ho jen letmý záblesk strachu v očích, který člověk nedokáže zamaskovat.

„Rád bych vám pomohl,“ obrátil ruce dlaněmi vzhůru, „ale mám svázané ruce. Bez Brianova souhlasu nesmím říct o jeho léčbě ani slovo.“

„Jednou z obětí byl Michal Savage… Bývalý šerif Mike Savage. Náš blízký přítel.“ Kývl jsem hlavou k T-Tommymu. „Velmi blízký. To znamená, že tuto záležitost bereme osobně.“

„Nechápu, jak se to vztahuje k našemu rozhovoru.“

Cítil jsem, jak T-Tommy tuhne. „Znamená to,“ procedil, „že můžeme začít šťourat v temných koutech vašeho života. V případě potřeby vám můžeme říct, co jste měl minulou středu k snídani. Bůh vám pomáhej, jestli pícháte svou sekretářku nebo ukrýváte peníze na Kajmanských ostrovech. A taky si posvítíme na výzkumy, které tu provádíte. Půjdeme po stopě peněz.“ Širokým gestem obsáhl celou kancelář. „Zařídil jste si pěkný palác. Na takových penězích vždycky ulpí špína.“

Hublein zrudl, žilka na jeho čele pulzovala ve vzteklém rytmu. „Hrozby a vydírání z duše nesnáším.“

Nejvyšší čas přivést na scénu hodného policajta. „My se pouze snažíme zjistit, kdo zabil Mikea Savageho, a doufáme, že se nám podaří zabránit dalším vraždám. Dokonce si ani nejsme jistí, zda nás sem nepřivedla falešná stopa. Bohužel se při tomto vyšetřování nemáme o co pořádně opřít. Chytáme se každého stébla. Stačí, když nám odpovíte na několik otázek, a odejdeme.“

Hublein chvíli váhal a pak si povzdechl. „Tak se ptejte.“

To už bylo lepší. Každý člověk skrývá nějaké tajemství a Hublein nebyl žádnou výjimkou. Zřejmě si uvědomil, že poskytnout nám pár informací je určitě lepší, než abychom se mu začali přehrabovat v jeho záležitostech. Anebo jsem se mu prostě líbil.

„Pomůže nám všechno, co byste nám mohl říct o Brianu Kurtzovi,“ ujistil jsem ho. „Víme, že k vám začal chodit před dvěma roky.“

Znovu ten záblesk překvapení. „Jsem si jistý, že tohle všechno má policie ve svých údajích, ale odpovím vám. Ano, přišel za mnou v rámci podmínek odkladu trestu odnětí svobody. Brian má dost pestrou minulost, hlavně vinou svých rodičů. Byli alkoholici a moc lásky a péče se mu od nich nedostalo. Pokud vím, vyrostl u své babičky z matčiny strany, která představovala jediné světélko jeho života. Bohužel předčasně zemřela. Nějaká nehoda v domácnosti.“ Hublein na mě teď působil uvolněnějším dojmem. „Brian byl nadaný sportovec, věnoval se fotbalu a zápasu. Mluvilo se o tom, že by mohl dostat sportovní stipendium, což by mu umožnilo odstěhovat se od rodičů. Pochopitelně by mu to od základů změnilo život.“

„Ale?“ pobídl jsem ho.

„Při jednom utkání narazil do fotbalové branky. Utrpěl depresní frakturu lebky a zhmoždění mozku. Týden ležel v kómatu.“

„A to ukončilo jeho sportovní kariéru,“ odhadl jsem.

„Přesně tak. Od té doby to s ním šlo z kopce. Podařilo se mu dostat do armády a zřejmě si tam vedl dobře, ale jen chvíli. Pak doplatil na své chování. Sice ho propustili se ctí, ovšem podle mě nezaslouženě. S největší pravděpodobností se ho chtěli co nejrychleji zbavit. Po návratu do civilu měl několikrát problémy se zákonem.“

„A tady vstupuje do hry experimentální lék?“ zeptal jsem se.

Hublein přikývl. „Diagnostikoval jsem u něj PTSP, posttraumatickou stresovou poruchu. Nový lék je při jejím léčení velmi slibný.“

„Má vedlejší účinky? Změny chování? Zloba, agrese?“

„Ve skutečnosti právě naopak. Lék má zklidňující efekt. U mužů náchylných k násilí snižuje agresivitu. Nejen u postižených PTSP, ale zřejmě u všech se sklony k násilí.“

Přikývl jsem. „Pokud vím, patří do benzodiazepinové skupiny.“

Hublein na mě překvapeně pohlédl a pak přimhouřil oči. „Že mi to hned nedošlo! Už vás poznávám. Dub Walker. Četl jsem vaše knihy. Nemůžu říct, že bych souhlasil se všemi vašimi teoriemi, ale líbí se mi.“

„Díky.“

Hublein se usmál. „Podle mé teorie způsobují mnohým lidem se sklony k násilí jejich vzteklé výbuchy radost. Příjemný zážitek. A každá epizoda v nich tento způsob chování posiluje.“

„V tom s vámi náhodu souhlasím,“ přitakal jsem. „V mnoha případech tomu tak skutečně je.“ Hubleina můj souhlas zjevně potěšil. „Patří podle vás Brian Kurtz k tomuto typu lidí?“

Váhal, jako kdyby zvažoval, zda odhalit detaily Brianovy léčby, a pak řekl: „Je to možné.“ Srovnal papíry na stole. „Brian dosahoval pěkných pokroků. Od té doby, co bere nový lék, neměl žádné problémy. Žádné rvačky nebo potíže se zákonem.“

„Až do tohoto týdne,“ připomněl jsem.

Hublein potřásl hlavou. „Nebýt provokace, nedošlo by k tomu.“

To byla pravda. „Na pohotovosti ho ošetřoval doktor Beck. Podle jeho názoru je Brian psychicky labilní a permanentně vzteklý.“

„Ano, s doktorem Beckem jsem mluvil. Působí jako sympatický člověk a schopný lékař, kterému na pacientech skutečně záleží. Nestává se často, že by si ošetřující lékař udělal čas na přímou konzultaci s kolegou. Jistě, zatelefonuje, to ano, ale aby se obtěžoval s osobní návštěvou, to se hned tak nevidí.“

„Nemůže to svědčit o míře jeho znepokojení?“ nadhodil jsem.

„Však jsem si také hned Briana pozval.“

„A?“

„Byl v každém ohledu normální, snad jen trochu v rozpacích kvůli tomu incidentu. Ověřil jsem si hladinu léku v jeho krvi. Pohybovala se v terapeutickém rozsahu.“

„Takže s hodnocením doktora Becka nesouhlasíte?“ zeptal jsem se.

Hublein mě obdařil shovívavým úsměvem. „Doktor Beck není psychiatr.“ Zvedl ruku dlaní dopředu. „Vím, vím, já také ne. Ovšem už dlouho se zabývám neuropsychiatrickým výzkumem a troufám si tvrdit, že se v tom oboru vyznám. Za svou kariéru jsem potkal stovky a tisíce psychiatrických pacientů.“

Říkal jsem si, jestli jsme se přece jenom nevydali po falešné stopě. Že by měl Kurtz prostě smůlu? Třeba jsou ty telefonáty z Gulf Coast Telemarketing jen shoda okolností. Na druhé straně já sám v žádné shody okolností nevěřím.

„Ještě k tomu léku,“ řekl jsem. „Jste jediný ústav, kde se ověřuje?“

„Kdepak. Ten projekt spadá pod ministerstvo zdravotnictví. Alespoň zčásti. Většinu nákladů samozřejmě hradí výrobce. Na studiu se podílí pět dalších institucí po celé zemi.“

„Kolika pacientů se týká?“

„Každé centrum studuje pětadvacet subjektů.“

Kapitola 56

ČTVRTEK 15.07

Brian posledním vzepřením činky ukončil vyčerpávající dvouhodinovou rozcvičku. Doufal, že utiší hněv, který mu sálal ve vnitřnostech. Po odchodu od Hubleina jako by ho posedl amok. Sedl do džípu a jel jako opilý, řval na každé auto, které se mu připletlo do cesty, až se konečně dostal do bezpečí svého bytu. Ale ani to jeho vztek nezmírnilo. Mrštil židlí do dveří a nadělal pět nebo šest nových děr ve zdech pokoje. S každým úderem se ze sádrokartonových desek zvedl oblak prachu. Ale zloba ani tak nepolevila. Svlékl se do šortek a vrhl se na cvičení.

Odložil činku na stojan, utřel si pot z obličeje a protáhl se na podlaze, aby ochladil rozpálené tělo. Bouře v jeho nitru konečně ustupovala.

Zazvonil telefon.

Vyškrábal se na nohy a zvedl ho.

„Vypadni z bytu.“

„Cože?“

„Vypadni! Okamžitě! Jedou k tobě detektiv Tortelli a Dub Walker.“

„Výborně. Nejvyšší čas je sejmout.“

„Ještě ne.“

„Proč ne?“

„Nejdřív tě čeká práce. Dnes v noci.“

„Kdo?“

„McCurdy. Pamatuješ si na něho?“

Ano, pamatoval si. Výjimečně arogantní hajzl. Nadával mu. Ječel na něj. Potom zavolal Wandě a stěžoval si, že na něho byl Brian sprostý, i když ve skutečnosti tomu bylo přesně naopak. „Pamatuju.“

„Chceš ho?“

„Jistě. Ale chci taky toho sráče, co vo mně tak hnusně mluvil.“

Muž se zasmál. „Neboj, dostaneš ho. Ale teď na to není ta pravá chvíle. Důvěřuj mi.“

„Proč bych měl?“

„Copak jsem ti zatím ve všem nepomohl?“

To byla pravda. Brian toho člověka neznal a netušil, proč mu pomáhá, ale nemohl to popřít.

„Později ode mě dostaneš překvapení. Určitě se ti bude líbit.“

„Co to bude?“

„Říkám později. Teď musíš vypadnout z bytu.“

„Nemám kam jít.“

„Benzinová pumpa na rohu Wall Triana a Capshaw. Pánské záchody. Za schránkou na papírové ručníky je přilepený mobilní telefon. Zavolám ti za dvacet minut.“

„A co potom? Kam půjdu?“

„Už jsem to zařídil. Neměj strach. Hlavně už odejdi. Vezmi si pistoli, ale nic jiného. Nejpozději za čtvrt hodiny jsou u tebe.“

Brian si natáhl džínsy a tričko, naházel pár věcí do plátěného pytle a rozhlédl se. Nezapomněl na něco?

Zaklepání na dveře. Ztuhl. Že by to stihli tak rychle? Vyhlédl kukátkem. Laranne. Teď na ni nemá čas. Rozrazil dveře.

„Hele, mám…“ začal.

Beze slova kolem něj proklouzla dovnitř a Brian si teprve tehdy všiml, že ji kdosi postrčil. Za Laranne vešel do bytu její manžel.

„Říkal jsem ti, abys nechal mou ženu na pokoji,“ soptil Carl. „Jen co vytáhnu paty, vy dva se tu pelešíte jako prasata.“

„Spěchám,“ odsekl Brian. „Mám domluvený rande.“

„Smůla.“ Carlovi naběhly šlachy a žíly na krku jako lodní lana a vystrčil bradu. „Chci to vyřídit tady a teď.“

„Oukej,“ ucedil Brian.

Rozmáchl se a zasáhl soupeře vší silou do obličeje. Carl se skácel jako pytel brambor. Laranne vykřikla. Brian praštil i ji. Svalila se na podlahu a zůstala bez hnutí ležet.

Carl se zvedal na kolena. Brian uchopil jednoruční činku. Teď opravdu neměl na toho sráče čas.

Kapitola 57

ČTVRTEK 15.17

Obytný komplex Woodside Apartments jsme našli jeden domovní blok od Holmes Avenue. Tvořil jej shluk šesti patrových domků z hnědého dřeva, každý o osmi bytových jednotkách. Tráva by zasloužila posekat, ale budovy vypadaly udržovaně. Neviděli jsme ani živáčka, všude vládlo ticho a klid. Nájemníci se zřejmě dosud nevrátili z práce.

Kurtz bydlel v čísle osm. Jeho byt měl dveře do ulice a nacházel se v patře domku, který stál nejblíž východu z parkoviště. Vyšli jsme s T-Tommym po schodech a zjistili jsme, že dveře Kurtzova bytu zejí dokořán.

T-Tommy mě popadl za paži a stáhl zpátky. Pak vytasil zbraň, SIG P226, a opatrně přistoupil ke dveřím. S pistolí zvednutou k rameni krátce nahlédl dovnitř a ztuhl. „Panebože.“

Na podlaze ležela dvě těla. Muž a žena. Oba utrpěli vážné zranění hlavy. Vedle ženy ležela zakrvácená malá činka.

T-Tommy rychle prohledal ostatní místnosti, zatímco já jsem se pokusil nahmatat pulz. Marně. Těla byla ještě teplá, krev teprve začala zasychat. Doba smrti? Maximálně před deseti minutami. Minuli jsme vraha o vlásek.

Měděný odér čerstvé krve se mísil se zápachem potu. V rohu obývacího pokoje stála vzpěračská lavička, v druhém psací stůl a na něm počítač. Na podlaze se válelo několik závaží a ručník, na stojanu spočívala činka. Všiml jsem si děr v sádrokartonových stěnách a rozmlácené židle vedle pohovky.

T-Tommy se vrátil z koupelny. „Čisto,“ oznámil. Odklopil mobilní telefon a přivolal zálohu a techniky z kriminálky. Zašel jsem do kuchyně pro utěrku a posadil se ke stolu. S utěrkou místo rukavice jsem postupně vytahoval zásuvky. Dvě na levé straně byly prázdné, ale v prostřední jsem našel pořadač. Otevřel jsem ho.

Měl pouze čtyři stránky a na každé stálo v záhlaví jediné jméno. Carl Petersen, William Allison, Michael Savage a Albert Kushner. Bingo.

T-Tommy mi nahlédl přes rameno. „Je to náš člověk.“

Pod každým jménem byla adresa, na níž oběti bydlely, dále mapka okolí a plánek domku s přístupovými a únikovými cestami vyznačenými rukou. Vrah se na své zločiny pečlivě připravoval.

T-Tommy zavolal Lutherovi, informoval ho o našem nálezu a požádal, ať na dopravce zjistí údaje o Kurtzovi a o všech vozidlech registrovaných na jeho jméno.

Když jsme vyšli z bytu, zaslechl jsem blížící se sirény. Zavolal jsem Kláře. Tento sólokapr mi přinese několik kladných bodů.

Kapitola 58

ČTVRTEK 15.50

Brian našel mobilní telefon přesně na místě, kde měl podle volajícího být. Jeho elektronický zvonek zacvrlikal ještě dříve, než stačil přístroj vytáhnout z obálky. Neznámý dal Brianovi instrukce, jak se dostane do „bezpečného domu“. Jeho slova. Brian váhal. Co když je to past?

„Kdybych tě chtěl sejmout, udělal bych to už před mnoha týdny. Jsem na tvojí straně.“

Tohle musel Brian uznat, takže poslechl a nyní stál na přední verandě nenápadného domku několik bloků od Bob Wallace Avenue. Přejel prsty po horním rámu dveří a nahmatal klíč – ani v tom ho volající neoklamal. Odemkl dveře a vešel do malého, leč útulného bytu. Ucítil lehký pach zatuchliny, ale pořád se mu to tady líbilo víc než u sebe doma. Nahlédl do všech místností. Obývací pokoj, kuchyně, dvě ložnice, koupelna. V chladničce pivo. Vzal si plechovku, s lupnutím ji otevřel a upil několik doušků. Hned se cítil líp.

Zazvonil mu mobilní telefon a Brian hovor ihned přijal.

„Dal jsi auto do garáže?“

„Jo.“

„Je prozrazené. Už v něm nesmíš jezdit.“

„Jak to víš?“

„Tak jako vím všechno ostatní. Podívej se do horní zásuvky prádelníku v ložnici. Sehnal jsem ti nové černé kalhoty a trička a taky rukavice.“

„Myslíš na všecko, že jo?“

„Myslím. Jak dopadlo dnešní sezení u doktora Hubleina?“

„V pohodě.“

„Takže ti nevadí, že ti vysadí léky?“

„Jak sakra víš i todle?“

„Řekněme, že mám své dobré zdroje. A taky k ledasčemu přístup.“

„Co vode mě chceš? Prachy? Žádný nemám.“

„Tvé peníze nepotřebuju. Prostě ti chci pomoct. Copak je tak těžké to pochopit?“

Proč se mu všichni snaží pomáhat? Hublein, ten chytrák doktor z pohotovosti, tenhle chlap. Proč si nemůžou hledět svého? Zas na druhé straně… Kdyby mu mohl sehnat ten lék… „Někdy jo.“

„Pochybuješ o mně i po tom všem, co jsem pro tebe udělal?“

„Dyť tě ani neznám.“

„Nedal jsem ti pokaždé, co jsi potřeboval? Neuhrabal jsem ti cestičku, jak se říká?“

„To je pravda.“

„No vidíš. A teď ti zase pomůžu.“

„S čím?“

„S McCurdym.“

„A s Hubleinem. Toho chci taky.“

Muž se tiše zasmál. „Přemýšlel jsem, kdy se k tomu dostaneme.“

„Jestli ho nedostanu, a taky toho sráče Walkera, dávám vod toho ruce pryč a vodcházím.“

„To nemůžeš. Potřebuješ lék a jí jsem jediný, kdo ti ho může opatřit.“

Nekecá? Opravdu může ten lék sehnat? Co je sakra zač? „Kdy?“

„Zítra. Injekce dostáváš vždycky v pátek, ne?“

Jak to může vědět? „No jo.“

„Uklidni se, Briane. Všechno je v pořádku. Postarej se o McCurdyho a já zařídím ostatní.“

Brian chvíli přemýšlel. McCurdyho chtěl, Hubleina a Walkera ještě víc. Ale… Nejraději by je dostal všechny.

„Briane? Jsi tam ještě?“

„Jo, jsem.“

„Tohle budeme muset provést trochu jinak, takže pozorně poslouchej. Za prvé nesmíš tento mobil používat na nic jiného než na přijímání mých hovorů. Je to jasné?“

„Proč?“

„Protože to tak musí být. Měj ho pořád u sebe. Za druhé se podívej oknem z obýváku.“

Brian odtáhl závěs a vyhlédl před dům.

„Vidíš ten auťák naproti přes ulici? Ten šedý?“

„Jo.“

„Tím teď budeš jezdit. Klíče jsou v popelníku. Ale žádné projížďky jen tak a žádné překračování rychlosti. Je kradený. Vyměnil jsem registrační značky, ale kdyby tě zastavili policajti, máš po ptákách, rozumíš?“

„Jasně.“

„Uděláš přesně to, co ti řeknu. Dnes večer…“

Brianovi se stáhlo hrdlo. „Už dnes? Jsem utahanej jak kůň.“

„Ano, dnes. Musí to být ještě dnes.“

„Proč?“

„Protože tvůj démon tě už teď užírá. Je to tak?“

Brian skutečně cítil palčivý oheň v útrobách. V poslední době jako by nikdy neuhasínal. Když nehořel plamenem, alespoň doutnal. Volající se nemýlil. Nedokázal by čekat další den. „Je,“ přiznal.

„Takže dnes v noci. Po desáté přijedeš k novému obchodnímu centru na Old Highway čtyři tři jedna. Je to nedaleko Hampton Cove. U té italské restaurace. Víš, kam máš jet?“

„Jo.“

„Za klubem stojí tři odpadkové kontejnery. K tomu, co je nejblíž k východnímu konci uličky, bude zezadu přilepená obálka. Nebudeš potřebovat nic než svou pistoli.“

„A co to překvapení, vo kterým jsi mluvil?“

„Až po McCurdym. Bude se ti moc líbit. Odměna za poctivě odvedenou práci.“

Kapitola 59

ČTVRTEK 18.52

U Sammyho vládl chaos.

Přes týden dával Sammy přednost klidnějšímu blues ve stylu Colina Doggeta, ale jak se přiblížil víkend – přičemž čtvrteční večer byl všeobecně považován za startovní hvizd –, hudební doprovod nabral na rytmu a síle. Zvyšovalo to spotřebu alkoholu.

Dnes hosté poslouchali Jake’s Blues Project, tříčlenné, plně elektrifikované bluesové trio. Tuto poměrně novou skupinu z Meridianu ve státě Mississippi jsem již několikrát viděl naživo.

Klára seděla u baru se sklenkou vína v ruce a rozmlouvala se Sammym. Zvedla kabelku z barové stoličky, kterou pro mě držela, a já se posadil. Sammy nalil dvojitou dávku bourbonu Blanton’s a přistrčil sklenku ke mně. Lačně jsem se napil.

„Zdá se, že právě tohle momentálně nejvíc potřebuješ,“ poznamenala Klára.

Znovu jsem se napil. „Na to můžeš vzít jed. Jak dopadla reportáž?“

„Parádně.“ Pozvedla ke mně skleničku. „Díky tobě.“

„Něco mi dlužíš.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat.“ Pohladila mě po stehně.

Sammy se naklonil nad barový pult. „Je ten Kurtz opravdu vrah, kterého jste ho hledali?“

„Jo.“

„A teď je na útěku,“ konstatovala Klára. Když jsem přikývl, pokračovala: „Jsem ráda, že bydlím u tebe.“

Sammyho obočí vyletělo doprostřed čela.

„Ani slovo,“ varoval jsem.

Podíval se na Kláru a spiklenecky zamrkal. „Kdybys chtěla raději bydlet u mě, mám dost místa.“

Klára se zasmála a dloubla mě prstem do žeber. „Jestli se Dub nebude chovat slušně, tak tvou nabídku s radostí využiju.“

„Já? Ty sis začala.“

Ucítil jsem ruku na rameni a otočil jsem se. T-Tommy. Oznámil jsem Sammymu, že si sedneme na zahrádku, kde jeden druhého uslyšíme.

Sammy slíbil, že nám pošle grilované vepřové, a dodal: „Willie říká, že tak dobré maso už dlouho neměl.“ Přetřel utěrkou barový pult. „Pravda, tohle tvrdí skoro každý den.“

Na zahrádce stálo čtyřiadvacet stolků. Obsazených byla asi polovina, většina návštěvníků dala přednost živé hudbě uvnitř. Vybrali jsme si stůl pro tři vzadu u zábradlí, co nejdál od ostatních hostů. Lisa, servírka, která pro Sammyho pracovala už dlouhé roky, přinesla Kláře a mně druhou rundu, přestože jsem dosud nedopil první sklenku. T-Tommymu naservírovala pivo a oznámila, že jídlo bude hned.

„Něco nového o Kurtzovi?“ zeptal jsem se.

„Vůbec nic. Technici pořád prohledávají jeho byt. Zbraň nenašli. Vzali počítač a na kriminálce ho teď kuchají.“ Žíznivě se napil corony. „Zavolal jsem Wandě Fisherové pro případ, že by se u ní ukázal, a poslal jí tam dva strážníky v uniformě, aby na ni dávali pozor. Vyhodila ho z práce a mohla by se stát příštím cílem.“

„To by mohl kdokoliv z těch, kterým volal.“

T-Tommy přikývl, upravil si opasek a řekl: „Jo, ale sám víš, jak je ten seznam dlouhý.“ Ohlédl se na Kláru. „Ta večerní reportáž byla perfektní. Jeho fotka na obrazovce nám přidá stovky párů očí navíc.“

„Doufejme, že se brzo něco objeví. Do té doby…“ Klára se zarazila, protože ke stolu přistoupila servírka s tácem plným talířů.

„Už se to nese!“ S úsměvem před nás naskládala pokrmy. „Ještě něco?“

„Zatím ne, Liso,“ odpověděl jsem.

„Dobře. Za chvíli se u vás zase zastavím. Nechte si chutnat.“ Vrátila se do restaurace.

T-Tommy se na mě podezřívavě zadíval. „Co je s tebou?“

„Nic.“

„Ale no tak, Dube. Jak dlouho se známe? Poznám, když tě něco žere. Co to je?“

Dopil jsem slzu, která zůstala v první sklence, a načal druhou. „Prošel jsem si znovu všechny poznatky, co jsme nashromáždili. Snad posté… A pořád se vracím k jednomu a tomu samému.“

„K čemu?“

„Že mohou… musí být dva.“

„Jsi si jistý?“ zeptala se Klára.

„Ať se na případ dívám z kterékoliv stránky, vždycky skončím u dvojice pachatelů. Hlas v telefonu je v absolutním rozporu se situací na místech činu. Podle mě jsou dva. Jeden vysoce racionální, druhý totálně vyšinutý psychopat. Když připočtu dvojí otisky podrážek a geografické rozložení, vychází mi tandemová práce.“

„V čem je háček?“ chtěl vědět T-Tommy.

Vložil jsem si do úst kus masa a mluvil s plnou pusou. „Kurtz mi připadá příliš duševně vyšinutý na to, aby se dokázal domluvit s jinými lidmi. Vezměte si ty oběti. Podívejte se, co udělal svým sousedům. Jak by mu mohl někdo věřit? Neumím si představit, že by byl kdokoliv ochoten jít do potenciálně velmi riskantních situací s partnerem, který se může v mžiku proměnit v nemyslící bestii.“

„Třeba jsou oba šílení,“ podotkla Klára.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ten chlap v telefonu ne.“

„Nemůže to být obdobná situace jako v Mansonově případu?“ nadhodila.

„Myslíš, jako že jeden člověk posílá jiné, aby za něj vraždili? Jako Charlie posílal Watsona, Atkinsovou a ostatní své ovečky?“

Přikývla. „Možné by to bylo,“ domnívala se.

Zamyslel jsem se. Že by byl Kurtz vraždící stroj, kterého někdo jiný nastartoval a vypustil na veřejnost? Jestli ano, proč by šel zrovna po lidech, kterým volal? Ty telefonáty se přece dají snadno vystopovat až k němu, jak se ostatně ukázalo. „Ano, možné by to bylo,“ řekl jsem s povzdechem. „Děsivý scénář.“

„Celá tahle záležitost je děsivá,“ konstatovala Klára. „V noci nenajdeš ve městě jediné odemčené dveře. Mě vrah dokonce vyhnal z domu.“

„To je taky jediná dobrá věc, která z toho vzešla.“

Usmála se. „Hele, podruhé už takové štěstí mít nemusíš.“

„Při mém šarmu?“

„Přestaň si namlouvat, že jsi okouzlující.“

„Kromě toho jsi mým dlužníkem.“

„Koupím ti kravatu.“

„Moc vtipné.“

Chvíli jsme jedli mlčky a pak jsem se obrátil na T-Tommyho: „Ten Hublein… Zdálo se mi, že něco skrývá.“

„Jednal bys na jeho místě jinak?“ podivil se. „Je jeho ošetřující lékař. Nasadil mu nový, dosud nevyzkoušený lék. Kurtz napřed umlátí málem k smrti lupiče a potom přijdeme my a začneme klást nepříjemné otázky. Stačilo mu jen říct, že vyšetřujeme nejhorší sérii vražd v okrese Madison od Packwoodova případu, a on už se viděl před soudem a za mřížemi.“ T-Tommy pokrčil rameny. „Ani se mu nedivím.“

Taky bych se doktoru Hubleinovi nedivil, nebýt onoho vnitřního pocitu.

Kapitola 60

ČTVRTEK 22.39

Rozloučili jsme se s T-Tommym na parkovišti u Sammyho podniku, nasedli do aut a odjeli ke mně. Zatímco si Klára vybalovala tašku – přivezla si několik sad pracovních šatů, aby se nemusela každý den vracet domů –, otevřel jsem láhev Sapphire Hills Syrah a spolu se dvěma skleničkami a kytarou jsem ji zanesl na verandu. Zvedl se lehký větřík a noc se začala ochlazovat.

O hodinu později jsem stále seděl na terase a vybrnkával složitou melodii ve snaze najít správné akordy a uhladit ostřejší hrany vlastní skladby, s níž jsem se trápil už skoro měsíc. Špičkou boty jsem si vyťukával rytmus do prkenné podlahy. Dávno jsem zjistil, že mi hra na kytaru nejen přináší uklidnění, ale také pročišťuje mysl. Nejednou se mi při brnkání stalo, že všechny dílky případu najednou zapadly na místo stejně jako dvanáct taktů blues.

Klára usazená na lehátku se protáhla a přitáhla si deku ke krku. Nebýt tónů kytary Martin D-18, už by dávno usnula.

Přejížděl jsem levou rukou po hmatníku a pravou vybrnkával melodii, ale myslel jsem na larvy mravkolva. Tato ohavná stvoření podobná housenkám mají ústa vybavená ostrými kusadly a žijí v malých kulatých dírách vyvrtaných do písčité půdy po celém Jihu. Jako dítě jsem strávil nejedno letní odpoledne tím, že jsem se je snažil vylákat na povrch. Klíčem k úspěchu bylo stéblo čerstvé zelené trávy na konci roztřepené, které jsem opatrně zasunul do otvoru. Larva ho brzy začala okusovat. Když jsem stéblo držel dost jemně, cítil jsem, jak se do něj kusadla zarývají. Potom stačilo v pravý okamžik zatáhnout a larva doslova vyletěla z doupěte.

Něco podobného jsme teď dělali. Televizní rozhovory a telefonáty měly vylákat vraha na denní světlo. Jako dnes ráno u Klářina domu. Ale sotva se zabiják ukázal, hned se zase zavrtal hluboko pod zem.

Odložil jsem kytaru, zvedl se ze židle a zamířil k hranici svého pozemku. Bosýma nohama jsem rozhrnoval trávu – příjemný pocit, jemuž se snad nic na světě nevyrovná. Zadíval jsem se na spící město. Jen řídký proud automobilů na Memorial Parkway prozrazoval, že je někdo vzhůru.

Ani Brian Kurtz nespal, tím jsem si byl naprosto jistý.

Možná hledá nový úkryt. Jako larva mravkolva. Nebo vyhlíží příští oběť. Možná už ji má a teď ji jen ve skrytu sleduje. V duchu se kochá představami toho, co přijde. A třeba právě v této chvíli řádí v jednom z těch domů pode mnou a pustoší ho, jak to dokáže jenom on.

A já tady zatím bezmocně stojím a nemůžu tomu nijak zabránit.

Skutečnost, že se intervaly mezi vraždami zkracovaly a zabiják řádil stále brutálněji, napovídala, že se vrah přiblížil na samý okraj propasti. Do té nejnebezpečnější fáze.

A co ten druhý? Existuje vůbec někdo druhý? Nechtěl jsem si to připustit, ale ta možnost se mi jevila čím dál tím pravděpodobnější. Pokud zabijáka ovládá racionální partner, můžeme se nadít ještě větších hrůz. Šílenci, duševně vyšinutí lidé dělají chyby. Stačí drobný omyl v plánu či provedení a v příštím okamžiku mají pouta na zápěstích nebo kulku v těle. Ale jestli někdo vodí Kurtze jako loutku na provázcích, vypadá rovnice zcela jinak. Loutkář Kurtze nepustí, dokud neusoudí, že už ho nepotřebuje.

Vycítil jsem, že Klára stojí za mnou. Objala mě kolem pasu a přitiskla tvář na moje záda. „Jsi v pořádku?“

„Hublein lhal,“ řekl jsem.

„Co tím myslíš?“

Otočil jsem se k ní. „Je toho víc, než přiznal.“

„Všechno ti říct nemohl. Víš přece, že se vztah lékaře a pacienta řídí přísnými pravidly.“

„Klíč k řečení případu leží v jeho kanceláři.“

„Tím si nemůžeš být jistý.“

„Tak uvažuj. Kurtz se zcela vymkl kontrole. Hublein to musí vědět.“

„Jak?“

„Léčí ho. Vidí ho každý týden. Tak očividné šílenství mu nemohlo uniknout.“ Dívala se na mě, ale mlčela. „Kurtz bere nový, dosud nevyzkoušený lék. Jeho chování může způsobovat toxická reakce.“

„Myslíš, že opravdu vraždí jen vinou toho neověřeného medikamentu?“

„Proč se lidi chovají násilně?“

„Protože jsou duševně nemocní. Od přírody zlí. Sociopati,“ vypočítávala Klára.

„Nebo intoxikovaní nějakou chemickou látkou, třeba obsaženou právě v léku. Vezmi si drogy. Například krystalický metamfetamin nebo kokain jsou známé tím, že vyvolávají vztek a probouzejí sklony k násilí. Člověk se po nich může i psychicky zhroutit.“

„Nemáš žádný důkaz, že Kurtz bere met nebo koks. Ani jiné drogy.“

„Mně nedělají starosti drogy. Nový lék, který Kurtz dostává, patří do benzodiazepinové skupiny. Existuje celá řada případů, kdy u pacientů nastala velmi negativní reakce buď na samotný lék, nebo naopak na jeho vysazení. Vzpomínáš si na Johna Hinckleyho? Toho, co postřelil Reagana? Říkalo se, že bral valium.“

Pomalu přikývla. „Takže Kurtze mohl dostat do stavu vražedného šílenství nevyzkoušený lék?“

„Podívej, Kurtz je náš vrah. O tom není sebemenších pochyb. A bere lék, který dostává od Hubleina. Musí tu být nějaká souvislost.“

„Co když je úplně obyčejný psychotik?“

„Ano, to možná je. Statisticky vzato je to ta nejpravděpodobnější varianta. Ale místa činu? Nic podobného jsem v životě neviděl. A to jsem viděl velmi děsivé scény. Kdyby Kurtz ty lidi jenom zabil! Jenže on je domlátil a zohavil, jako by se je snažil úplně vymazat z povrchu země. Nedokážu uvěřit, že by tohle někdo udělal, ať už normální člověk nebo šílenec, pokud ho někdo nezbavil lidskosti a neudělal z něj zvíře. Co jsem viděl u Mikea, u Kushnerových, se vymyká i těm nejhorším představám. Něco ho k tomu okraji přivedlo a shodilo jej dolů. Léky působící na mozek mívají občas velmi neočekávané účinky. A v Kurtzových zdravotních záznamech se může skrývat náznak řešení.“

Téměř jsem cítil, jak Kláře v hlavě cvakají kolečka.

„Kromě toho,“ pokračoval jsem, „jestli Hublein o této možnosti věděl, nesmíme ho nechat uniknout. V tom případě mohl tomu, co postihlo Mikea a ostatní, zabránit.“

„Pro toto tvrzení nemáš nejmenší důkaz.“

„Existuje jeden způsob, jak ho získat,“ opáčil jsem.

„Znovu zajít za Hubleinem a zeptat se ho? Co tě vede k domněnce, že by ti to řekl?“

„Nechci se ho na nic ptát.“

Potřásla hlavou. „Doufám, že se nechceš vloupat do jeho kanceláře.“

„Proč ne?“

„Aha, tak především je to nezákonné. Potom je to taky šílené. Naprostá blbost. Víme, že Brian Kurtz je vrah, a brzy bude dopaden. Těžko se schováš, když je tvůj obličej ve všech zprávách. Nechápu, jak by na tom něco mohlo změnit to, co bys u Hubleina našel, ať by to bylo cokoliv.“

„To nevím, dokud to neuvidíme.“

„Panebože,“ hořekovala Klára. „Chceš skončit za mřížemi? Vloupat se do kanceláří uznávaného a respektovaného lékaře! To se mi snad zdá.“

„Hublein musí vědět, že jsme Kurtze identifikovali jako vraha. Jestli má co skrývat, určitě zničí příslušné záznamy. Jestli to už neudělal.“

Kapitola 61

ČTVRTEK 22.47

Paul McCurdy spokojeně odpočíval v pohodlném křesle, díval se na zprávy a občas nahlédl do papírů, které jej zaměstnávaly uplynulé dvě hodiny. Jeho manželka Diana podřimovala na pohovce, rozečtená kniha jí ležela na prsou. Zavrtěla se, protáhla, pak se otočila na bok a podívala se na manžela.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Bude jedenáct.“

„Proč jsi mě nechal tak dlouho spát?“

„Protože když spíš, jsi moc krásná.“

Posadila se. „Jak dlouho se v tom ještě budeš vrtat?“

„Půl hodiny, dýl ne.“

„Nemůžeš to dodělat zítra?“

„Víš přece, že se Bill pro ty materiály staví hned zítra ráno, aby si je mohl vzít na poradu do Chicaga. Letí mu to v osm třicet.“

Diana vstala, protáhla se, naklonila se k manželovi a políbila ho. „Jdu do postele. Vzbuď mě, až přijdeš nahoru.“

Pohladil jí břicho. „Zdá se mi, že už je to na tobě vidět.“

„To těžko, vždyť jsem teprve ve druhém měsíci.“

Naklonil hlavu na stranu, pak na druhou a zkoumavě si ji prohlížel. „V tom případě to bude ta zmrzlina.“

Škádlivě ho bouchla do ramene. „Není to zmrzlina a je to tvoje vina. Zneužil jsi mě.“ Prohrábla mu vlasy. „Ať ti to netrvá moc dlouho.“

Brian zajel na poloprázdné parkoviště před obchodním centrem u Old Highway a zastavil co nejdál od hlučných restaurací a kinosálu. Nedaleko předváděla skupina dospívajících mladíků kaskadérské kousky na skateboardech za obdivných výkřiků a potlesku přihlížejících dívek. Představení je tak zaujalo, že Brianovi nevěnovali nejmenší pozornost. Nasadil tlumič na hlaveň, zastrčil zbraň za opasek a pažbu zakryl tričkem. Došel na konec budovy a zmizel v temnotě za rohem.

Po celé délce komplexu se táhla zeď ze škvárobetonových tvárnic, která oddělovala šest metrů širokou vyasfaltovanou uličku od travnatého svahu řídce porostlého stromy. U stěny stála dodávka květinářství a tři odpadkové kontejnery. Brian bez problémů našel velkou tlustou obálku přilepenou zezadu k první popelnici. Uvnitř objevil kotouč pevné žluté šňůry, miniaturní magnetofon, tužkovou baterku a dva listy papíru. Ve světle baterky si oba prohlédl. První obsahoval instrukce, druhý ručně nakreslenou mapku, podle níž vedla nejkratší cesta k domku McCurdyových vzhůru po svahu za zdí.

S hlasitým skřípáním se otevřely dveře jednoho z podniků obchodního centra. Brian pohotově zhasl baterku a schoval se za kontejner. Z italské restaurace vyšel hispánský mladík. Zpola nesl, zpola táhl nacpané pytle s odpadky a mířil k němu. Brian se zavrtal co nejhlouběji do stínů a položil ruku na pažbu pistole. Hispánec s hlasitým boucháním naházel pytle do kovového kontejneru, vrátil se do restaurace a zabouchl za sebou dveře.

Brian nastrkal baterku, magnetofon a provaz do ledvinky, poskládané papíry vložil do zadní kapsy kalhot, přelezl zeď a vyrazil do svahu porostlého trávou. Brzy vyběhl na hřeben kopce, zastavil se a v předklonu popadal dech. Od tiché ulice s dvěma řídkými řadami rodinných domů, z nichž mnohé ještě nebyly dostavěny, jej dělilo asi padesát metrů otevřeného terénu. McCurdyovi bydleli u bližšího konce uličky vpravo.

Přikrčený přešel louku a skrčil se za keřem vedle příjezdové cesty k McCurdyovým. Nejbližší pouliční lampa stála o dva domy dál a vrhala jen slabé světlo, mléčná koule nad vchodem osvětlovala pouze schody na verandu, nic víc.

Cítil, jak mu v hrudi stoupá důvěrně známý žár. Žasl, jak může vztek vzplanout tak rychle. Ne že by mu to vadilo, ale udivovalo jej, že dokáže udržet šílený hněv tak dlouho na uzdě, a potom najednou vybuchne. Jako kdyby dřímal pod povrchem a pouze ve chvílích podobné této se s mohutným zařváním probudil a vyskočil v plné síle. Věděl také, že jakmile se vnitřní oheň tímhle způsobem projeví, spálí úplně všechno. Strach, obavy, soucit, výčitky i schopnost racionálního uvažování, to vše sežehne ničivý požár běsnící zloby.

Ve vzpomínkách se vrátil ke starému Petersenovi. Tehdy se poprvé ocitl tváří v tvář svému vzteku. Jak se lišil od obyčejného podráždění, které cítil už řadu týdnů! Byl to čistý, vše spalující oheň, který teď už tak dobře znal. Když vešel do penzionu Russel Erskine, cítil spíš strach než zlobu, přesto jej něco neodolatelně vybízelo, aby šel dál. Něco míň než vztek, ani to nedokázal popsat. Nicméně se tím nechal dostrkat do pátého patra a pak chodbou k Petersenovu apartmánu. Protlačilo jej to nezamčenými dveřmi do nedotknutelné svatyně Petersenova domova.

První úder, který oné noci zasadil, byl nesmělý a slabý. Když se starý pán vzbudil a chtěl vstát z postele, Briana zachvátila panika a udeřil do starcových zdvižených paží mnohem větší silou, což v něm jako by zažehlo požár zuřivosti. Pak už, zaslepený vztekem, Petersena mlátil hlava nehlava.

Po výbuchu následoval strach. A zmatek. Brian nemohl dýchat. Skácel se na podlahu a hleděl na to, co udělal. Dolehl na něj vyčerpaný klid. Tak nerušený pokoj dosud nezažil. V té chvíli odsunul veškerý zmatek a všechny znepokojivé otázky stranou a vychutnával si nádherný pocit uspokojení. Bylo to jako oheň a led. Žár vzteklé zuřivosti následovaný po uhašení ohně chladným poklidem. Velmi návykové prožitky.

Allison, Savage, Kushnerovi. U všech zažíval identické, ovšem stále intenzivnější emoce.

Když se teď krčil za keřem tak blízko u McCurdyových, požár se rozhořel mohutnými plameny. Brian obešel domek k poslednímu oknu. Bylo pootevřené. Místnost za ním se nořila do tmy. Vše do písmene odpovídalo údajům z papíru, který našel v obálce za kontejnerem. Brian si natáhl bavlněné rukavice a snadno odstranil síť proti hmyzu, již uvolněnou z úchytů. Zvedl okno a protáhl se do jídelny. Teprve tehdy si všiml, že na otevřených dveřích v protější stěně tancují matné stíny z televizní obrazovky. Na prosklené skříňce s porcelánovým nádobím se odrážely barevné odlesky.

Obešel jídelní stůl a opatrně nahlédl kolem dveřního rámu. McCurdy ležel v křesle s hlavou položenou na bok, až na pravidelné zvedání a klesání hrudníku nehybný. Na velké televizní obrazovce právě skončila předpověď počasí a objevil se hlasatel. Brian se přikradl na půldruhého metru k spícímu muži.

Začala zpravodajská relace. „Přinášíme nejnovější zprávy o pátrání po zabijákovi, který ochromil celý okres,“ ohlásil reportér. „Podle policie je hlavním podezřelým Brian Kurtz, po němž bylo zahájeno celostátní pátrání.“

Brian viděl, jak se na obrazovce objevila jeho tvář. Kupodivu necítil překvapení, dokonce ani strach. Cítil… nic, snad jen podivný dojem, že ten obličej v televizi nepatří jemu. Reportér cosi drmolil, ale Brian mu nerozuměl. Jako kdyby ten člověk plácal nesmysly v cizím jazyce. V pruhu na spodní části obrazovky naskočila dvě čísla, jedno do úřadu šerifa, druhé na městskou policii.

Brian přiložil spícímu ústí hlavně ke spánku a stiskl spoušť. Protější strana hlavy explodovala, po pohovce a stěně se rozprskla krev, mozková tkáň a úlomky kostí. Namířil zbraň na televizor a vpálil dvě rány do vlastního obličeje. Kulky vyvrtaly do širokoúhlého panelu dvě díry a zřejmě zničily nějaké životně důležité součástky, neboť obrazovka krátce blikla a potemněla.

Vyšel po schodech do patra a nahlédl do všech pokojů podél chodby, až došel k otevřeným dveřím na jejím konci. Paní McCurdyová spala na levé části postele otočená zády k němu. Obešel lůžko, zastavil se nad ní a škubl řetízkem lampičky na nočním stolku. Žena zamrkala a zvedla ruku, aby si zaclonila oči před světlem. Vytřeštěně zírala na Briana, tvář staženou zmatkem. Pak konečně zaostřila pohled a nadechla se. Vykřiknout už nestačila, Brian jí přiložil zbraň ke spánku.

„Sklapni. Ani se nehni, dokud ti neřeknu.“

Šok jí zakalil oči, panenky se rozšířily jako kapky ropy na vodní hladině.

Podržel pistoli tak, aby na ni viděla. „Nic nezkoušej, nebo ti vystřelím mozek z hlavy. Jasný?“

Roztřeseně přikývla.

„Uděláš přesně to, co ti řeknu.“

„Kdo jste? Co…?“

„Drž hubu!“ Přiložil jí ústí hlavně k nosu. „Žádný votázky,“ zařval.

„Můj manžel…?“ vykoktala.

„Ten už se taky nebude na nic ptát. Teď vstaň.“

Odhrnula přikrývku, spustila nohy na zem a postavila se. Podlomila se jí kolena, zavrávorala a sesunula se na postel. Hrubě ji popadl za paži a zvedl ji.

„Prosím vás…“ Z očí jí vyhrkly slzy.

Chytil ji pod krkem a stiskl. „Mohl bych tě zabít hned tady a teď.“ Zesílil sevření. „A věř mi, že to udělám, jestli cekneš jediný slovo. Jasný?“

Přikývla a Brian ji pustil. Žena se rozkašlala a sípavě lapala po dechu.

Vzal ji za loket, odtáhl ji chodbou ke schodišti a vlekl do přízemí. Na čtvrtém stupínku zakopla a ztěžka se skutálela dolů. Brian ji ani tehdy nepustil a hned ji prudkým škubnutím postavil.

Spatřila manžela a hrůzou vytřeštila oči. „Pro boha svatého…“

„Podívej se na něho.“ Postrčil ji těsně k mrtvému a srazil ji na kolena, až se její obličej ocitl na šířku dlaně od prostřelené hlavy. „Podívej se, co se stane hajzlům jako von.“

Pustil ji jenom na tak dlouho, aby uchopil jednu ze dvou židlí s kůží čalouněnými opěradly, které stály u stěny. Postavil ji k mrtvému a ženu k ní připoutal nylonovou šňůrou, kterou jí omotal kolem hrudníku a paží a pevně utáhl.

Přiložil jí rty k uchu. „Uděláš přesně to, co ti řeknu, jinak skončíš jako von. Jasný?“

Přikývla mezi vzlyky.

Brian vytáhl z ledvinky magnetofon.

O třicet minut později se Brian vrátil ve vlastních stopách ke kontejnerům na odpadky. Magnetofon a papíry s instrukcemi strčil zpět do obálky a položil ji na asfalt vedle popelnice. Netušil, k čemu volající ten zvukový záznam chce, ale protože mu předložil McCurdyho, pokládal to za bezvýznamný požadavek. Třeba si chce poslechnout, jaké to tam bylo. Možná dokáže prožít své fantazie jen Brianovým prostřednictvím.

Ta myšlenka se mu zalíbila. Ten chlap vždycky tvrdil, že ho Brian potřebuje. Není to náhodou naopak? Třeba volající nemá dost kuráže udělat to sám. Možná se Brianovými činy ukájí. Jo, potřebuje ho víc než Brian jeho, tak to bude.

Došel k autu. Bylo odemčené a na podlaze před sedadlem řidiče ležela další obálka. Parkoviště bylo téměř prázdné. Skateboardisté odešli, restaurace právě zavírala.

Zvedl obálku, roztrhl ji a vytáhl list papíru. Natočil ho tak, aby na něj dopadalo osvětlení kabiny, a vykulil oči na první dva řádky:

Chceš pro dnešní noc ještě jeden cíl?

Chceš zasadit úder Dubu Walkerovi?

Kapitola 62

ČTVRTEK 23.31

„Jak si představuješ, že se dostaneme dovnitř?“ vyptávala se Klára.

Odstavil jsem porsche na zpola zaplněném parkovišti za komplexem budov Memorial Medical Center. Severoalabamský neuropsychiatrický výzkumný ústav se nacházel ve vzdálenosti jednoho domovního bloku u křižovatky Madison Avenue a Saint Clair Lane. „Když jsem Hubleina onehdy navštívil, moc bezpečnostních prvků jsem nezaznamenal. Žádné kamery, žádné známky, že by tam hlídala ochranka.“

„Takže sis to už tehdy promýšlel?“

„Ne, prostě si takových věcí všímám.“

Zavrtěla hlavou. „No dobře, osamělý střelče. Co teď?“

„Říkej mi raději Bond. James Bond.“

„To by se ti tak líbilo.“

Přešli jsme Madison Avenue a přes další parkoviště se dostali mezi dvě budovy. Kráčeli jsme nenuceně, jako bychom tam patřili. Ukrytí v plném světle. Za budovami obklopovaly řady hortenzií parkoviště společné pro několik institucí. Protáhli jsme se mezi hustými keři k zadnímu traktu ústavu. Dveře byly zamčené.

„A jejda, oni na noc zamykají,“ utrousila Klára. „Koho by to napadlo.“

„Nech toho.“

Obešli jsme budovu a za rohem jsme narazili na rampu, která vedla do podzemní parkovací garáže. Stál tam jediný automobil, tmavý sedan značky Chevrolet. Po krátkém pátrání jsem objevil dveře, které vedly na schodiště. Poznal jsem to podle velkého bílého nápisu Schody. Jsem mimořádně bystrý. Jako James Bond.

Tyhle zamčené nebyly. „Vidíš?“ prohodil jsem významně a strčil do nich.

„Jsi na sebe nezřízeně pyšný, viď?“

„To si piš, že jsem.“

„Pořád to považuju za hloupý nápad.“

„Možná, ale mohl by nám přinést odpovědi na pár otázek.“

„Nebo nás přivést do vězení.“

„Třeba by nás posadili do jedné cely.“

Vyšli jsme po schodech do pátého patra, kde nás další odemčené dveře pustily do temné chodby. Rozsvítil jsem malou baterku a vyrazili jsme chodbou. Postupně jsem otevíral dveře. Samé kanceláře, jedna zasedací místnost a miniaturní klimatizovaná komora se síťovým počítačovým serverem. Došli jsme k rozlehlejšímu prostoru, který vzdáleně připomínal nemocniční oddělení, a vešli dovnitř. Dvě vyšetřovací lůžka oddělená oponou, několik nízkých skříněk, na levé straně dveře, u protější stěny otevřené police plné naskládaných krabic a vybavení. Sálu dominovaly dva dlouhé kovové stoly umístěné uprostřed, které pravděpodobně sloužily jako pracovní. U vzdálenější zdi jsem viděl dvě hluboké výlevky a tři nerezové chladničky. Přistoupil jsem k nim a jednu po druhé jsem je otevřel. Kovové police obsahovaly stojánky se zkumavkami naplněnými krví, lahvičky s rozmanitými chemikáliemi a medikamenty a schránky s krabičkami, vše označeno identifikačními nálepkami. Údajům na nich – například ABT-454, AN-996 nebo CB-2322 – jsem nerozuměl.

„Co to je?“ nechápala Klára.

„Léky a krevní vzorky pro Hubleinovy výzkumy.“

„Zajímalo by mě, které z nich se týkají Kurtze.“

„Těžko říct. Snad se nám je podaří identifikovat, když nahlédneme do záznamů.“

„Někde tu musí být archiv nebo kartotéka,“ usoudila.

Zamířili jsme ke dveřím, ale když jsem je otevřel, ozvalo se cinknutí výtahu. „Máme společnost.“ Tiše jsem zavřel.

Obešli jsme kovové stoly. Boční dveře vedly do šatny se sprchovým koutem, skříňkami a řadou háčků s bílými plášti a chirurgickými soupravami. Jiný východ tu nebyl. Zamířili jsme zpátky do sálu, ale jen co jsme překročili práh, strnuli jsme, protože v tom okamžiku se začaly otevírat dveře z chodby. Klára stihla uskočit do šatny, ale já, jelikož jsem šel v čele, už bych to nestihl. Zhasl jsem baterku a přikrčil se za vyšetřovací lůžko v naději, že mě skryje závěs. Rozsvítily se zářivky na stropě.

Nesnáším, když se ukazuje, že Klára měla pravdu. Rychle mi docházelo, že tato noční výprava byl skutečně hloupý nápad.

Kroky mířily k zadní části místnosti. Slyšel jsem otevření chladničky a hned nato cinkot skla. Vyhlédl jsem zpoza lůžka a opony. Jakýsi muž přistoupil k pracovnímu stolu a posadil se zády ke mně. Měl krátce ostříhané vlasy, a když otočil hlavu, uviděl jsem ostrý profil s hranatou bradou. Zprvu jsem nepoznal, co dělá, ale potom zvedl ke světlu injekční stříkačku plnou jantarově zbarvené kapaliny. Nasadil na ni jehlu s ochranným krytem a schoval stříkačku do kapsy. Potom něco vrátil do chladničky, vydal se ke dveřím, zhasl a odešel.

Počkal jsem asi minutu, než jsem nahlédl do chodby a přesvědčil se, že je prázdná. Otevřel jsem šatnu, a když z ní Klára vyšla, informoval jsem ji, co jsem viděl.

„Laboratorní technik?“ uvažovala nahlas. „Že by pracoval přesčas?“

„Nebyl oblečený jako technik.“

„Třeba něco zapomněl a vrátil se pro to z domu.“

„Stříkačku plnou nějaké chemikálie?“

Vrátili jsme se do chodby a pokračovali přes recepci do Hubleinovy kanceláře. Cestou jsme narazili na kartotéku. Posvítil jsem do místnosti a začal otevírat zásuvky. Stovky, možná tisíce dokumentů. Propadl jsem beznaději, ale potom jsem si naštěstí všiml, že záznamy jsou setříděné podle projektů. Teď ještě vědět, který konkrétní projekt hledat. A opět se na nás usmálo štěstí – na stole ležel tlustý pořadač s kroužkovou vazbou, který obsahoval seznam a anotace všech výzkumných studií, na nichž ústav pracoval.

Na prvních třech stránkách jsem zjistil, že Hublein má k dnešnímu datu rozpracováno šestadvacet aktivních projektů a v nejbližší době zahájí další tři. Přejížděl jsem očima po seznamu. Vesměs akronymy, zkratku PTSP však obsahoval pouze jeden název. Nalistoval jsem příslušnou stránku se stručným přehledem. Pětadvacet subjektů a mezi nimi Brian Kurtz. Bingo. Testovaný lék nesl označení RU-1193.

Procházeli jsme kolem kartotéčních skříní a hledali štítek se zkratkou PTSP:PZS – posttraumatická stresová porucha: projekt zmírňování symptomů. Rychle jsem ze zásuvky vytáhl Kurtzovu složku a prolistoval asi dvacet stránek údajů.

„Tak je to jasné.“ Podal jsem složku Kláře. „Hublein nelhal. Kurtz bere nový lék pět měsíců. Žádné problémy, žádné vedlejší účinky. Krevní hladiny pokaždé v normě.“

„Takže ten lék nemá s jeho řáděním nakonec nic společného?“

„Vypadá to tak.“ Ukázal jsem na kopírku v rohu místnosti. „Nemohla bys to okopírovat? Já se tu zatím ještě trochu porozhlédnu.“

„Co když se tu pořád potuluje ten chlapík, cos ho viděl?“

„No tak sebou musíš hodit.“

Zaslechl jsem cvaknutí vypínače a tichý šum, jak se zahřívala lampa kopírovacího stroje, ale to už jsem stál u zásuvky a prohlížel si další složky. Hned první nesla štítek s nápisem Shrnutí projektu. Zanesl jsem ji Kláře. „Tohle taky.“

Pak už jsem si vybíral složky náhodně. Ronald Newsome. Prohlédl jsem si papíry a vzal další. Benjamin Hecht. Třetí patřila subjektu Thomas Wilkins. Jména se měnila, ale materiály vyprávěly pokaždé stejný příběh. Všichni měli problémy s posttraumatickou stresovou poruchou a u všech se stav po podávání experimentálního léku zlepšil.

Nesnášel jsem, když věci nebyly takové, jak jsem si přál. Chtěl jsem najít něco mimořádného, co by vysvětlovalo Kurtzovu nepopíratelnou duševní poruchu. Jestli jeho chování nezavinil lék, pak to znamenalo, že byl prostě od přírody zlý člověk. A to mě děsilo ještě víc.

Když Klára okopírovala všechny papíry, vrátil jsem složky na místo a opustili jsme kartotéku. Odešli jsme z budovy a odjeli ze čtvrti.

Kapitola 63

PÁTEK 01.34

Sen, který se mi v poslední době zdál každou noc, se znovu vrátil. Jill bojovala o život a já jsem ji nedokázal zachránit. Zazvonění telefonu mě bezohledně probralo k vědomí. Klára se přetočila ke mně a protírala si oči.

Popadl jsem sluchátko. „Haló?“

„Doufám, že vás neruším.“

„Co chcete?“ Spustil jsem nohy z lůžka a posadil se.

Tiše se zasmál. „Oslovujte mě prosím Briane. A možná bychom si mohli i tykat, když už se známe tak dlouho, i když ne osobně.“

„To by nebylo vhodné,“ odmítl jsem a rozhodl se vrhnout kostky. Třeba tím chlapem dokážu otřást. „Vy nejste Kurtz.“

„Opravdu?“

„Jste Kurtzův průzkumník, hlídač, loutkář… Cokoliv, jenom ne on.“

Chvíli mlčel. „Věřte si, čemu chcete.“ Opět se tiše zasmál. „Mám tu něco, co byste měl slyšet. Třeba změníte názor.“

„Co to je?“

„Klasika. Bude se vám líbit. A vy na odposlechu zapněte nahrávání.“

Slyšel jsem cvaknutí a otáčení cívek. Po několika vteřinách jako by se přede mnou otevřelo peklo.

„Ach, bože, ne!“ zaječel ženský hlas naplněný hrůzou.

„Drž hubu!“ Mužský hlas, tlumený, dál od mikrofonu.

„Popiš mýmu kámošovi, co vidíš.“

„Můj manžel… Jeho… jeho… Nemá hlavu. Pomozte mi.“

„Podívej se na svýho muže. Vidíš, co se stane takovým hajzlům?“

„Proč? Bože můj, proč?“ Ženě přeskakoval hlas, byla na pokraji zhroucení.

„Protože byl arogantní sráč.“

Žena vzlykala, naříkala a něco koktala, slovům jsem nerozuměl. Pak jako by se začala dávit. „Prosím…“

„Drž hubu!“ okřikl ji zabiják vysokým, rozzuřeným hlasem. Ovládali ho démoni, z doktora Jekylla se stal pan Hyde. Svíral jsem sluchátko tak pevně, až mě rozbolely prsty.

„Prosím, neubližujte mému dítěti. Jsem těhotná.“

„Drž hubu!“ zavřeštěl zabiják stejně hystericky jako ona.

„Udělám všechno, co budete chtít. Jenom neubližujte mému dítěti. Cokoliv. Policii nic neřeknu. Prosím vás.“

Tupé, přesto obludně dunivé žuchnutí mnou otřáslo, přestože jsem ho podvědomě očekával. Zabiják teď dělal to, kvůli čemu přišel, to, co potřeboval. Žena křičela a naříkala, jak na ni tvrdě dopadaly údery.

„Dej jí pokoj!“ zařval jsem do telefonu. Klára seděla strnule na lůžku, oči vytřeštěné.

Rány pršely s neztenčenou silou, výkřiky slábly. Při každém úderu jsem sebou škubl, jako kdybych ho dostal já. Křečovitě jsem zavřel oči. Nechtěl jsem tu hrůzu poslouchat, ale nepřiměl jsem se praštit sluchátkem. S každou ránou se mi mezi pevně sevřená víčka draly slzy. Výkřiky se slily v nářek, který přešel ve sténání, pak chrapot, až žena ztichla a ozývaly se jen údery. I ty po chvíli přestaly.

Slyšel jsem vypnutí magnetofonu a ze sluchátka se ozval klidný hlas: „Vidíte? Říkal jsem, že to bude klasika.“

Zachovej klid. Nepolevuj v nátlaku. „To jste nebyl vy, nýbrž Kurtz.“

„Jak jsem teda přišel k té nahrávce?“

„Byl jste u toho.“

„Jistě že byl. Jen já. Sám. Přesněji řečeno jediný živý.“ Znovu se zasmál.

„Jste zasraný šílenec!“

„Možná,“ opáčil. „Ale vy s tím nic nenaděláte. Neměl jste sebemenší šanci ty lidi zachránit. Tak jako jste nezachránil svou sestru. Jmenovala se Jill, že?“

Stáhlo se mi hrdlo, v hrudi mi stoupalo horko. Tohle mu nesmíš dovolit. Mysli! Vůbec nic mě nenapadalo, před očima jsem mě Jillin obličej.

„Co je s vámi? Nějak vás opustila výřečnost.“

„Nevíte…“

„O tom, co vím a nevím, bychom mohli debatovat celou noc, jenže já mám ještě práci. Připravuji pro vás velmi speciální dárek. Brzy se ozvu.“

Linka oněměla. Položil jsem sluchátko do vidlice a mé oči se setkaly s Klářinými. Přitáhl jsem ji k sobě a hodnou chvíli jsme oba mlčeli. Potřeboval jsem se jí držet, nic víc.

„Je to zlé, viď?“ prolomila ticho.

„Umlátil ji k smrti.“ Zvedl jsem hlavu z jejího ramene a podíval se jí do očí. „Byla těhotná.“

„Proboha!“

Zhluboka jsem se nadechl a trhaně vypustil vzduch. „Je to moje vina.“

„Tohle neříkej. Není to pravda.“

„Dráždil jsem ho, dotlačil jsem ho, aby to udělal.“ Po tvářích se mi koulely slzy.

Klára je slíbávala. „Ty jsi z něj neudělal šílence, nenaočkoval jsi mu zlo. Udělal to z vlastní vůle. Na vině je on, ne ty.“

Utřel jsem si přikrývkou oči. „Musím hned zavolat T-Tommymu.“ Natáhl jsem se pro telefon, vytočil číslo a čekal. Když se přítel ohlásil, řekl jsem mu: „Neblufoval.“

„Je to hodně zlé?“

„Nejdřív zabil muže a potom umučil ženu. A všechno si nahrál na magnetofon.“

T-Tommy nic neříkal, slyšel jsem pouze jeho těžký dech.

„Byla těhotná,“ dodal jsem.

„Pro smilování boží! Ten chlap nemá žádné zábrany!“

„Padá do propasti. Hyde zvítězil. Počkej, až uslyšíš ten pásek. V průběhu… akce ječel jako šílenec. Hlas mu přeskakoval zuřivostí. Zdaleka to nebyl ten chladný, klidný hlas, co mi volá.“

„Jsi tedy přesvědčený, že v tom jede s partnerem?“

„Nevím, co si o tom myslet. Tvrdil, že je Kurtz, ale podle mě lhal.“ Promasíroval jsem si krk. „Já si prostě neumím představit, že by ty dva hlasy patřily jedné a té samé osobě. Jenže stejně nereálná je pro mě myšlenka, že by vrah měl partnera, protože ve stavu, do jakého se dostal, už není schopen racionálně uvažovat. S jistotou vím jen tolik, že ho musíme zastavit. Co nejdřív.“

„Nasadili jsme na ten případ úplně každého. Luther stáhl chlapy z dovolené. Zjistím, odkud ten hovor přišel, a pošlu hlídky, ať tu oblast propátrají. Třeba budeme mít štěstí.“

„Řekl mi, že ještě neskončil. Prý má pro mě překvapení. Možná plánuje, že mě navštíví.“

„Pošlu ti k domu tým sledovačů.“

„Co když si jich všimne?“

„Nebo vleze do pasti.“

„Doufejme.“

Zavěsil jsem a ze zásuvky v nočním stolku jsem vytáhl zbraň. Prošel jsem celý dům, pozavíral okna a dveře, vyhlížel jsem do tmy. Spokojený jsem se vrátil do postele, strčil pistoli pod polštář a přitáhl Kláru k sobě. „Jsem tak rád, že tě tu mám.“

„Jsi v pořádku?“

„Zdaleka ne.“

Kapitola 64

PÁTEK 01.56

„Mám zamknout?“ zeptala se Lisa.

„Já to udělám. Jdi domů.“ Sammy Lange strčil poslední čtyři špinavé sklenice pod tekoucí vodu, umyl je, utřel a srovnal na polici vedle ostatních.

„Tak ahoj zítra,“ zamávala mu ve dveřích.

Sammy počkal u vchodu, až Lisa bezpečně nasedla do auta a odjela. Pak zamkl, rozsvítil neonový nápis Zavřeno, a až na několik žárovek zhasl vnitřní osvětlení. Spočítal hotovost v pokladně a dal peníze do uzavíratelného bankovního váčku, aby je ráno uložil na účet. Dva tisíce dvě stě plus platby kreditními kartami. Nebyl to špatný večer.

Oblékl si větrovku, schoval peníze do kapsy, zamkl zadní vchod, popadl dva pytle s odpadem a zanesl je ke kontejnerům. Když zavřel víko, postřehl koutkem oka pohyb a instinktivně zvedl paži. Odrazil tak první ránu, druhou už ne. Úder mu dopadl na pravou stranu obličeje.

Zavrávoral, ale nějak se mu povedlo udržet rovnováhu. Další rána mu dopadla na levý spánek. Hlavou mu projela mučivá bolest, před očima se míhaly hvězdičky. Potácel se a mával pažemi ve vzduchu, snažil se najít oporu – a chytil zabijáka za paži. Zakopl a klesl na kolena, ale útočníka nepustil. Přitáhl si jeho předloktí a vší silou se do něj zakousl. Ústa mu naplnila měděná chuť krve.

Zabiják zařval a vytrhl se mu. Další úder zdemoloval obličej a Sammy cítil, jak mu ochably všechny svaly a přestaly poslouchat povely mozku. Převalil se na bok a zvedl pohled k mohutné postavě nad sebou. V mdlém světle jí neviděl do tváře, zato cítil kopance, které mu útočník zasadil do žeber a žaludku. Věděl, že každou vteřinou omdlí.

Postava promluvila: „Vyřiď svýmu kámošovi Dubovi Walkerovi, že ho pozdravuju.“

Sammy chtěl něco říct, ale násilníkova bota ho zasáhla do čelisti. Jeho svět vybuchl všemi barvami, pak ztmavl do šedého odstínu a Sammy přestával vnímat. Když padal do bezvědomí, slyšel hlasy a křik, ale nerozuměl, co říkají. Pak postavu i hlasy pohltila temnota.

Brian dupl na plyn a držel pedál na podlaze, dokud ručička tachometru nepřekročila stovku.

Neblbni, ty vole.

Zpomalil na povolenou šedesátku. Bolela ho paže. Tričko, jímž si ránu omotal, nasáklo krví. Utáhl provizorní bandáž pevněji.

Jak mohl být takový pitomec? Jak se mohl nechat tím starým kozlem tak nachytat? Jistě, pořádně ho zřídil, ale sám utrpěl zranění. Sevřel a povolil pěst, pak zakroužil předloktím. Aspoň že všechno funguje.

Zatraceně!

Harold Pearce se krčil za volantem a vyhlížel přes spodní okraj čelního skla. Viděl celou scénu. Kurtzův útok. Starcovu obranu. Automobil, který zajel na parkoviště a zastavil vedle jiného vozu, jediného kromě pick-upu majitele restaurace. Vystoupily z něj dvě dvojice ve veselé náladě, zřejmě pod vlivem alkoholu. Podle všeho jeden pár zavezl druhý pro auto.

I přes alkoholické opojení upoutala rvačka jejich pozornost a oba muži se s křikem rozběhli ke kontejneru. Kurtz oběhl budovu a zmizel ve tmě. Pearce věděl, že utíká ke svému automobilu, který nechal o ulici dál.

Během několika minut dorazila ambulance a policejní hlídkový vůz. Záchranáři poskytli starci první pomoc, naložili ho do sanitky a odjeli. Obě dvojice vylíčily strážníkům, co viděly. Strážci zákona si zapsali výpovědi, ale zdálo se, že je celá záležitost spíš nudí, než zajímá. Netrvalo dlouho a parkoviště se vyprázdnilo.

Pearce aktivoval zabezpečený mobilní telefon a zavolal Smithsonovi. Řekl mu o McCurdyových, o zvukovém záznamu, který přehrál Walkerovi, a o napadení Sammyho.

„Perfektní,“ pochvaloval si Smithson. „Blížíme se k cíli. Kdy vyneseme poslední kartu?“

„Dnes večer. Všechno už je připraveno.“

Kapitola 65

PÁTEK 08.08

Seděl jsem u stolu v kuchyni a pil druhý šálek kávy. Klára dojídala svou porci vajec na slanině, která jsem připravil. Na verandě se Kramden a Norton rvali nad miskou kukuřice, kterou jim nasypala Klára. Myslím, že ji začínali mít rádi. Vrány samozřejmě měly rády každého, kdo je krmil.

„Podíváme se dneska na ty papíry?“ chtěla vědět Klára.

Když jsme se v noci vrátili domů, prolistoval jsem si dokumenty, které jsme získali v Hubleinově kanceláři, ale byl jsem příliš unavený a nedokázal jsem se soustředit. „Jo.“ Zanesl jsem talíř k dřezu a začal ho mýt. „Ráno jsem zavolal Drewu Millerovi, svému spolužákovi z medicíny. Pracuje jako výzkumník pro ministerstvo zdravotnictví. Jestli je někdo schopen o tom léku něco zjistit, pak právě on. Začne pátrat. Slíbil, že se ozve, jakmile něco zjistí.“

Klára ke mně přistoupila, podala mi svůj talíř a dolila si kávu. „Chceš taky?“

„Jistě.“

Doplnila mi šálek a vrátila se ke stolu. Vzal jsem hromádku papírů a připojil se k ní. Nejdřív jsem prošel Kurtzovu složku a pak jsem se podíval na souhrn projektu.

„Nepotrvá dlouho a zavolají ti, viď?“ podotkla Klára. „Kvůli těm nočním vraždám.“

Přikývl jsem. „Někdo určitě objeví mrtvoly a zase propukne chaos. Tohle místo činu bych raději neviděl. Už jsem slyšel dost v noci.“

Prošel jsem seznam pětadvaceti subjektů zúčastněných na projektu včetně adres a dalších údajů. Podívej se na tohle.“ Natočil jsem stránku k ní, aby na ni viděla. „Ta jména.“

Jel jsem prstem po sloupci. Brian Kurtz.

„Ano, o něm víme,“ přitakala.

Pokračoval jsem níž. Martin Hankins. „Tento chlapík vyvraždil celou rodinu. U Owens Crossroads.“

„Na to si pamatuju. Trpěl PTSP.“ Podívala se na mě. „Dva účastníci Hubleinova projektu spáchali brutální vraždy?“

„To není všechno.“ O něco níže se můj prst zastavil u jména Gregory Hay. „To je ten chlap, který nedávno střílel v nákupním středisku.“ O pár řádků dál Robert Swenson. „Tento okouzlující človíček umlátil svou dívku montážní pákou na pneumatiky a momentálně je na útěku.“

„Takže čtyři? Čtyři lidé z projektu někoho zavraždili?“ Přitáhla si list papíru k sobě. „To popírá jakoukoliv náhodu. Hublein a jeho lék vězí po uši v průseru.“

„Vypadá to tak.“

„Nemohl by tenhle… tenhle Swenson být Kurtzovým partnerem?“

Tázavě jsem se na ni zahleděl.

„No, Hankins a Hay jsou mrtví, kdežto Swenson nejspíš žije. Podle mě je docela dobře možné, že ten hlas v telefonu patří jemu.“

Zamyslel jsem se. Může mít Klára pravdu? Swenson a Kurtz partneři při vraždách? Oba se účastnili stejné studie, oba brali stejný lék. Oba spáchali brutální zločiny. Oba jsou na útěku.

Zazvonil telefon.

„A už je to tady.“ Zvedl jsem sluchátko. „Ano.“

„Dub Walker?“

Nebyl to T-Tommy, kterého jsem čekal. „U telefonu.“

„Tady doktor Sulivan. Znáte pana Sammyho Langa?“

„Ano. Proč se ptáte?“

„Leží u nás na jednotce intenzivní péče. V Memorial Medical Center.“

„Co se mu stalo?“

„Někdo ho přepadl.“

„Cože? Kdy?“

„Dnes v noci. Za jeho restaurací.“

„Proč jste mi nezavolali dřív?“

„Pan Lange byl dlouho v bezvědomí a i potom mluvil dost zmateně. Teprve před necelou půl hodinou se mu v hlavě rozjasnilo a požádal, abych vás informoval.“

„Je v pořádku?“

„Domlácený, ale uzdraví se.“

„Hned jsem tam.“ Zavěsil jsem. „Jedeme. Sammy leží v nemocnici.“

O třicet minut později nás staniční sestra doprovodila k Sammyho lůžku. Obličej měl fialový a oteklý, levé oko jako úzkou štěrbinu v černém kachním vejci. Opuchlý dolní ret mu podmalovávala řádka zakrvácených stehů.

„Dík, že jsi přišel,“ zachraptěl Sammy. „Ty taky, Kláro.“ Chabě se na ni usmál. „Nádherný pohled pro bolavé oči… To nebyla slovní hříčka.“

Usmála se a potřásla hlavou. „Vidím, že tvůj smysl pro humor zůstal nedotčený.“

„Musí tě to hodně bolet,“ poznamenal jsem starostlivě.

„Už mi bylo líp, ale prý to přežiju.“

„Co se stalo?“

„Někdo na mě skočil. Venku u kontejnerů. Velký chlap. Počítám, že by mě zabil, kdyby se tam neukázali nějací lidé a nezahnali ho. Moc si toho nepamatuju.“

„Prohlédl sis útočníka?“

„S jistotou můžu říct jen tolik, že byl silný. Do ksichtu jsem mu v té tmě neviděl. Myslím, že měl krátké vlasy a hranatou hlavu. Tak metr pětaosmdesát, možná o něco víc.“ Podíval se na mě. „Je to ten chlap, co ho hledáte.“

„Kurtz? Sám říkáš, žes ho pořádně neviděl.“

„Pravda. Ale když se ze mě pokoušel vymlátit duši, zmínil tvoje jméno.“

Pochopil jsem. Kurtz – nebo kdo mi volal – mluvil o překvapení. Teď jsem se na to překvapení díval. Musel tedy vědět, že jsme se Sammym přátelé, musel znát Sammyho zvyklosti.

„Aspoň že mě neokradl,“ utrousil Sammy. „Měl jsem v kapse dvaadvacet stováků a prý tam zůstaly. Třeba mu na to nezbyl čas.“ Škubl sebou a chytil se za bok.

„Co je?“ vylekala se Klára.

„Jak do mě kopal, zlomil mi pár žeber. Bolí to jako čert. Doktoři říkají, že mám zlomenou kost pod levým okem a pohmožděné plíce. A taky jsem čůral krev, ale jen trochu.“

„To tě teda pořádně zřídil,“ poznamenala Klára.

„Modřiny a pár zlomenin, nic hrozného.“

„Je mi to moc líto,“ omlouval jsem se. „V životě by mě nenapadlo, že bys mohl kvůli mně takhle dopadnout.“

„Není to tvoje vina a po světě běhá plno bláznů. Měl jsem prostě smůlu. Ale ten chlap taky. Vykousl jsem mu kus paže.“

„Fakt?“ podivil jsem se. „Které?“

„Tuším levé.“

Vrátila se ošetřovatelka. „Musím vás požádat, abyste už odešli. Uděláme mu EKG a potom musí odpočívat.“

„Dube,“ oslovil mě Sammy s ustaraným pohledem v očích. „Buď opatrný. Ten chlap je hodně zlý.“

„Já vím.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala se Klára.

„Kdybys mě tak mohla celého omýt žínkou, to by byla paráda.“

„Vidím, že z tebe nevymlátil ani tvou vychytralost.“

„To by se musel sakra víc snažit,“ zasmál se Sammy, ale vzápětí sebou trhl a chytil se za žebra.

Cestou ven jsme se zastavili v sesterně.

„Co pro vás mohu udělat?“ vzhlédla ošetřovatelka od lejster. Měla tmavé vlasy tu a tam prokvetlé stříbrem. Modrá jmenovka na uniformě prozradila, že se jmenuje B. Hawkinsová a že je staniční sestra.

„Jsem Dub Walker, přítel pana Langeho. Mohla byste mi prosím zavolat, kdyby se jeho stav jakkoliv změnil?“

„Samozřejmě.“

„Dám vám číslo na mobil.“ Napsal jsem ho na lístek, který mi podala. Pak jsem vytáhl svůj telefon a zavolal. Neměl jsem signál.

Podívala se na mě. „Tady mobily málokdy fungují. Je tu moc elektrických přístrojů. Zavolejte si z pevné linky.“ Zvedla přístroj, položila ho přede mě na pult, vzala zdravotní kartu a odešla za pacientem.

T-Tommy se ohlásil po prvním zazvonění. „Tortelli.“

„Ahoj, tady Dub.“

„Už tě nějakou dobu sháním. Doma i na mobilu. Kde jsi?“

„V nemocnici. Prý jim tu mobily nefungují.“ Stručně jsem mu vylíčil Sammyho přepadení a pak jsem se zeptal: „Co je nového u tebe?“

„Už máme oběti noční vraždy. Paul a Diana McCurdyovi. Ráno se u nich zastavil McCurdyho obchodní partner pro nějaké papíry a našel je.“

Násilím jsem odsunul obrazy, které se mi vynořily před vnitřním zrakem. „Dej mi adresu. Sejdeme se tam.“ Zapsal jsem si údaje na lístek z notesu. „Ještě jedna věc. Sammy říkal, že tomu chlapovi vykousl kus masa z levé paže. Obvolej místní nemocnice a zkus zjistit, jestli se někdo nenechal ošetřit.“

Kapitola 66

PÁTEK 10.08

Než jsme dojeli k domku McCurdyových, shromáždila se tam snad půlka města. Policejní páska nestačila a pět nebo šest šerifových zástupců mělo co dělat, aby uhlídalo perimetr před náporem čumilů. Jakýsi chlap si obrátil červený plastový koš vzhůru nohama, stoupl si na něj a filmoval bydliště obětí. Asi se mu zdálo, že z větší výšky pořídí lepší záběry. Dvojice středního věku roznášela kelímky s kávou a koblihy jako na nějaké církevní sešlosti. Na sousedním trávníku se prali dva kluci, na ulici vytáčela odrostlá dívka piruety. Někdy žasnu, čeho jsou mí bližní schopni.

„Podívej se na ně! Kde si sakra myslí, že jsou? Na pikniku?“

„Lidi jsou divní,“ odvětila Klára. „Ale zaplať pámbu za to. Moje práce je díky nim mnohem zajímavější.“

„Měl bych vzít pár těch šašků dovnitř a ukázat jim, jak vypadá opravdová hrůza. Vsadím se, že by většina z nich omdlela. Já už to viděl stokrát a pořád se mi dělá zle.“ Dlouze jsem vydechl. „Nemají ponětí, jaké to je. Myslí si, že to vypadá jako v televizi.“

Drtivá většina lidí se s násilnou smrtí setká pouze na obrazovce nebo na filmovém plátně. Mrtvoly jsou hezky naaranžované, občas dokonce sexy. Vlasy pečlivě učesané, dokonalý mejkap, v pozadí hraje dojímavá hudba. Světlovlasá dívenka vypadá, jako by spala, a probudí ji polibek pohádkového prince. Skutečná smrt, zejména násilná, je diametrálně odlišná. Ohavná. Bledá a modrá a smrdutá a smutná.

Do ulice zabočil přenosový vůz stanice Kanál 8, který Klára přivolala, a zastavil u protějšího obrubníku. Zamířila k němu a já se vydal do domu. Přivítal mě zatuchlý pach krve a smrti. V obývacím pokoji jsem našel Paula McCurdyho. Ležel zhroucený přes boční opěradlo sklápěcího křesla. Nános zaschlé krve dodal světle modrým pyžamovým kalhotám a bílému tričku barvu černých třešní. Krev z prostřelené hlavy vytvořila na koberci velkou kulatou kaluž. Mnohem větší skvrna se rozlila kolem těla jeho manželky. Pan McCurdy zemřel rychle a tělo tolik nekrvácelo. Diana takové štěstí neměla.

Tělo měla přivázané žlutou nylonovou šňůrou k rozbité dřevěné židli převrácené na bok. Tělo i židle jako by plavaly v krvavém moři. Od zohavené mrtvoly se všemi směry táhly rudohnědé stříkance, které pokropily podlahu a nábytek. Několik dlouhých cákanců zasáhlo strop, podobně jako jsem viděl u Petersena. Vrah paní McCurdyovou zmlátil k nepoznání, z hrudníku jí vzpřímeně trčel zabodnutý pohrabáč. Kurtz si zřejmě potrpěl na krbové náčiní.

V hlavě mi zněl Dianin křik a dopadání ran.

„Ten chlap pozvedl zlo na vyšší úroveň.“

Otočil jsem se k T-Tommymu, který se Sidauem Jamagučim v patách vešel do místnosti.

„Ani samotný satan by ho nedokázal vytvořit,“ opáčil jsem pochmurně. „Jak postupoval tentokrát?“

„Do domu se dostal otevřeným oknem v jídelně,“ odvětil T-Tommy. „Podobně jako u Kushnerových odstranil síť proti hmyzu.“ Ukázal bradou k mrtvému muži. „Jeden výstřel do hlavy. Kulka se zaryla do zdi vedle pohovky Vypadá to na devítku.“

V hlavě se mi znovu rozezněly ženské výkřiky. „A paní McCurdyová?“

„Ta měla smůlu… jak už víš“ odpověděl Sidau. „Nemůžu si být jistý, dokud Drummond neprovede pitvu, ale odhaduju, že většinu ran utrpěla pre mortem a teprve rány na hlavě vznikly až po smrti. Škoda, že ne naopak.“

Otočil jsem se k T-Tommymu. „Musím s tebou mluvit. Venku.“

Prošli jsme kuchyní na zadní dvorek, otevřený a rozlehlý, vzadu uzavřený stromy.

„Musíme se pořádně podívat na doktora Hubleina,“ informoval jsem přítele.

„Proč?“

„Víš, že se Kurtz účastnil ověřování nového léku v rámci studie, kterou prováděl Hublein.“

T-Tommy přikývl.

„Stejně tak Martin Hankins, Gregory Hay a Robert Swenson.“

„Děláš si srandu?“

„Kéž by.“

„Jak to víš?“

„Ani se neptej.“ Zamračil se a já jsem pokračoval: „Swenson je pořád na svobodě. Může být stejně šílený jako Kurtz.“ T-Tommymu ztuhla čelist. „Existuje možnost, že pracují v tandemu.“

„Myslíš, že Swenson je ten, co ti volal?“

„Možná.“

Zazvonil mi mobilní telefon. Podíval jsem se na displej. Wendell Volek z NASA. „Chcete se podívat, co jsem našel na tom videu, které jste mi dali?“

Kapitola 67

PÁTEK 10.49

Brian strávil neklidnou noc. Příliš rozrušený, aby mohl usnout. Pekelně naštvaný sám na sebe, že se nechal tak zaskočit tím starým páprdou. Přecházel po pokoji jako tygr v kleci, lehl si a převracel se na lůžku, znovu chodil, vypil pět nebo šest plechovek piva, udělal stovky kliků a sedů-lehů, nic však nepomohlo. Nakonec, když už nebe zrůžovělo, se natáhl na pohovku, zavřel oči a soustředil se na dlouhé, pomalé dýchání. Tuto uklidňovací techniku jej naučil doktor Hublein, ovšem pomáhala mu jen málokdy.

Neuvědomil si ani, že odplul do spánku, z něhož jej vytrhlo elektronické zvonění. Celý zmatený se posadil. Podíval se na zápěstí, ale pak si uvědomil, že hodinky nechal ležet na nočním stolku, když utíkal ze svého bytu. Mobilní telefon odhozený na podlahu znovu zazvonil. Brian ho zvedl.

„Haló.“

„Mám, co potřebuješ.“

„Hned teď?“

„Uklidni se,“ napomenul jej volající. „Neslíbil jsem, že to seženu ještě dnes?“

To už se Brian úplně probral. „Kdy?“

„Dnes večer.“

„Přijedeš sem?“

„Ne. Sejdeme se ve výzkumáku. O půl osmé.“

„V kanceláři doktora Hubleina?“

„Ne, v podzemním parkovišti. Bude tam klid, žádné slídivé oči.“

„Přineseš lék?“

„Samozřejmě. Kromě toho je nejvyšší čas, abychom se osobně setkali a dořešili některé otevřené záležitosti.“

„Doktora Hubleina?“

„A Wexlara. Až dostaneš, co potřebuješ, budou tvoji. Vše je zařízeno.“

„Jak?“

„Vysvětlím ti to večer.“

„A Walker?“

„Toho taky. Vždyť říkám, všechno je zařízeno.“

Pearce přerušil spojení a podíval se na hodinky. Čas se nachyloval. Opřel se na židli a promasíroval si krk.

Čekání měl rád a současně ho nesnášel. Vysávalo z člověka síly, oslabovalo jej, vysávalo rozhodnost, kázeň, sebeovládání a trpělivost, vlastnosti, které ho odlišovaly od ostatních lidí. Několik hodin? Žádný problém. Kdysi dřepěl zavrtaný v díře v irácké poušti pět dní, aby zlikvidoval generála Republikánské gardy. Tohle sezení v klaustrofobickém kumbálu považoval za rekreaci.

A kromě toho se už konec přiblížil na dohled. Smithsonovi samozřejmě nevěřil, tak jako nedůvěřoval nikomu, ale neměl na vybranou. Smithson ho vytáhl z průšvihu, Nebýt jeho, skončil by jako děvečka pro všechno v Pentagonu nebo ještě hůř.

Chtě nechtě musel toho člověka obdivovat. Nemohl mu upřít soustředěné odhodlání ani schopnost připravit dokonalý plán. Pearce žasl nad jeho možností okamžitého přístupu k informacím. Zdálo se, že Smithson dokáže v mžiku získat jakákoliv data. Údaje o Kurtzovi, Hubleinovi, Wexlarovi, o všech obětech, dokonce i o Dubu Walkerovi, neměly jedinou chybu. Každá žádost o informace, kterou mu Pearce poslal, byla vyřízena během několika hodin, ne-li minut.

Věděl, že Smithson má doktorát z chemie a že celý život sloužil v armádě, kde dosáhl hodnosti plukovníka. Potom odešel do civilu za vyšším platem a nyní pracoval jako generální ředitel společnosti Danko-Meyer Pharmaceuticals, nesmiřitelného konkurenta Spellman Pharmaceuticals. Obě firmy se snažily, aby jako první uvedly na trh účinný lék proti posttraumatické stresové poruše. Tento novodobý problém medicíny nabýval stále větších rozměrů, a kdo závod vyhraje, může se těšit na opravdu velké peníze. Hublein pracoval na studii nového léku pro Spellman Pharmaceuticals v rámci projektu PTSP:PZS. Smithson chtěl tuto studii i lék konkurence torpédovat a znemožnit.

A tady vstoupil do hry Harold Pearce.

Když jej Smithson vytáhl z černé díry zhroucené vojenské kariéry, nějakým záhadným způsobem mu zajistil práci u Spellmanů. Pearce netušil, jak to dokázal, domníval se však, že Smithson má ve společnosti Spellman Pharmaceuticals pár svých lidí. S jistotou věděl jen to, že jej firma zaměstnala jako bezpečnostního manažera a dala mu na starost právě tento projekt. Pověřila jej úkolem zabránit průmyslové špionáži, ochránit tajemství nového léku. Připadal si jako liška v kurníku. Největší ironií bylo, že mu společnost Spellman Pharmaceuticals platila královské peníze a neměla nejmenší tušení, že pracuje pro konkurenci. Za tak pevné nervy musel člověk Smithsona prostě milovat.

Když mu Pearce poslal všechny informace o projektu, Smithson vybral jako pokusné králíky Kurtze a několik dalších účastníků studie. A nyní zbývaly pouhé hodiny, než past sklapne. Jakmile policie zjistí, že Hankins, Hay, Swenson a Kurtz brali stejný lék, o němž se ví, že ve vyšších dávkách probouzí v lidech sklony k neovladatelnému násilí, strhne se obrovský poprask. Společnost Spellman Pharmaceuticals takový skandál položí a Smithson získá první cenu.

Otevřel váček z měkké černé kůže, vytáhl z něj injekční stříkačku, zvedl ji proti světlu a prohlížel si jantarově zbarvenou tekutinu. Vypadala jako všechny ostatní, Pearce však věděl, že její obsah je jiný.

Všech pětadvacet účastníků studie dostávalo totožnou dávku léku, jak vyžadoval protokol. Avšak v průběhu uplynulých tří měsíců Pearce měnil dávky určené čtyřem vybraným subjektům a nahrazoval je ampulemi, které se k nerozeznání podobaly původním, ovšem ve skutečnosti obsahovaly trojnásobně silnější koncentraci léku. A Hublein v dobré víře přesně podle protokolu pravidelně píchal svým pacientům injekce.

Výměna ampulí byla stejně snadná jako záměna krevních vzorků za „čistší“, které potvrzovaly očekávanou hladinu léku. A přitom v žilách všech čtyř subjektů kolovala toxická dávka. Hublein přes veškeré vzdělání a inteligenci neměl nejmenší podezření.

Hankins a Hay se utrhli z řetězu a nechali se zabít policií. Smůla, ale Pearce stejně nikdy neměl ty dva rád. Swenson působil jako vhodnější kandidát pro závěrečné dějství, ale utekl z rezervace a Pearce jej musel zlikvidovat. Usmál se při představě, že ochránci zákona pořád hledají člověka, který zatím hnije zakopaný tam, kde ho nikdo nenajde.

Nakonec se ukázalo, že Brian Kurtz bude pro zamýšlený účel naprosto dokonalý.

Pearce palcem a ukazovákem otáčel stříkačkou. Poslední dávka neobsahovala jen fatální koncentraci léku, ale také vysoký podíl amfetaminu. Smrtelná kombinace zaručeně srazí Briana do propasti. Pearce nemusí udělat nic jiného než mu dát injekci, poštvat ho na Hubleina, Wexlara a Walkera a hra může začít.

Při setkání s rozběsněným Brianem nebudou mít oba lékaři ani Walker nejmenší šanci. Přispěchá policie a udělá to co vždycky – nejdřív bude střílet a pak mrtvému podstrčí zbraň. Hubleinovy záznamy a Brianova pitva odhalí celý projekt, srazí Hubleinův ústav a firmu Spellman Pharmaceuticals na kolena a Smithson získá vytouženou kořist. A Pearce odejde s kapsami plnými peněz.

Jako by už cítil slaný vítr na Tahiti.

Kapitola 68

PÁTEK 11.16

Absolvovali jsme s T-Tommym bezpečnostní kontrolu u vstupu do armádní zbrojnice Redstone a s doprovodem jsme zamířili do centrály NASA. Doktor Wendell Volek na nás čekal ve stejné konferenční místnosti jako posledně.

Vědec šel rovnou k věci. Stiskl několik kláves na laptopu a velká obrazovka na stěně ožila známým videozáznamem, nyní ovšem nesrovnatelně čistším a ostřejším. Kamera umístěná pod stropem snímala ozdobné hlavní schodiště penzionu Russel Erskine. Do záběru vešel muž, bral schody po dvou a zmizel za podestou, kde se schodišťové křídlo stáčelo doprava. Volek nechal sekvenci několikrát zopakovat a pak stiskl další klávesy. Nyní tentýž muž scházel po schodech a vzápětí zmizel ze zorného pole kamery. Wendell znovu sekvenci pětkrát nebo šestkrát zopakoval. Vyťukal několik příkazů a na obrazovce se objevily jednotlivé záběry, většinou detaily mužovy hlavy. Na posledním byl vidět částečný profil, když se muž blížil k poslednímu schodu, a Volek ho ponechal na monitoru.

„Tohle je syrový obrázek. Trochu jsem ho vyčistil. Je na něm vidět jen část obličeje, ale nic lepšího nemáme.“ Roztančil prsty na klávesnici. „Po několika úpravách dostáváme tohle.“

Záběr se nevídaně pročistil, rysy obličeje byly mnohem ostřejší a jasnější. Byl to bezpochyby Kurtz. Tvar dolní čelisti, nos, úzké rty – přesně jako na policejním snímku, který jsem viděl. Ohlédl jsem se na T-Tommyho.

„To je on,“ prohlásil přítel rozhodně. „Brian Kurtz. Náš hlavní podezřelý.“

„Čas první sekvence je podle mého nejlepšího odhadu pět minut po jedné, plus minus několik minut. Dolů sešel o půl hodiny později, přesněji řečeno o dvaatřicet minut.“ Další ťukání klávesnice. „A toto se stalo o tři čtvrtě hodiny dříve. Asi dvacet minut po půlnoci.“

Po schodech spěchal jiný muž, rovněž oblečený v bundě a s čepicí na hlavě. Bral stupně po třech, takže to v žádném případě nemohl být někdo ze stálých obyvatel penzionu.

„A o šest minut později.“

Stejný muž sestoupil ze schodů a zmizel ze záběru. Hlavu držel sklopenou a zvedl ruku k tváři, aby mu kamera neviděla do obličeje.

„On o té bezpečnostní kameře věděl!“ vyhrkl jsem. „A znal její přesné umístění.“

„A sakra,“ zaklel T-Tommy. „Takže Kurtz skutečně má pomocníka.“

Podíval jsem se na něj. „Ten člověk má spojení s Hubleinem,“ vyhrkl jsem.

„Co tím myslíš?“

Stejně bych se musel dříve nebo později přiznat. „Navštívil jsem Hubleinův ústav, abych se tam porozhlédl. Klára mi dělala doprovod. Včera v noci.“

„A tak ses dozvěděl o ostatních? O Hankinsovi, Hayovi a Swensonovi?“

Přikývl jsem. „Ten chlap… ten na tom videu… Byl tam. Alespoň si myslím, že to byl on. Stejný typ a velikost postavy, stejná chůze. Přišel do laboratoře a vzal něco z chladničky. Vpadalo to jako injekční stříkačka naplněná žlutavou tekutinou.“

„Pro Kurtze?“

„Podle mě ano.“

„Proč si to myslíš?“

Na tohle jsem nedokázal odpovědět.

Volek na obrazovce vyvolal několik záběrů mužovy hlavy. Ani na jednom nebyl vidět obličej, byť třeba jen částečně. „Je mi líto,“ omlouval se. „Neposkytl mi jediný snímek, s nímž bych mohl pracovat.“

Kapitola 69

PÁTEK 18.41

„Do čeho ses to sakra namočil?“ zeptal se Drew Miller, na jehož telefonát jsem čekal.

„Jak to myslíš?“

„Tenhle RU-1193 je pěkné svinstvo.“

Cítil jsem, jak se mi vlasy v zátylku staví do pozoru. Podíval jsem se přes stůl na Kláru a T-Tommyho. Klára upravovala text reportáže. Někdy je předtáčela, jindy vysílala živě. Před chvílí jsme se na jednu dívali, když jsme dojedli pizzu a dopili pivo k večeři na mé verandě za domem. T-Tommy čekal na rozhodnutí soudce Feiglera, zda vydá povolení k prohlídce Hubleinovy kanceláře. Jeho tým byl připravený vyrazit, ale bez oficiálního schválení to nešlo.

„Tak povídej.“

„Jeho studie probíhá v šesti ústavech. Tam u vás a v pěti dalších. Los Angeles, Chicago, Dallas, Miami a Boston. V každé lokalitě pětadvacet subjektů. Výzkum trvá asi rok. Schválilo ho ministerstvo zdravotnictví a financuje společnost Spellman Pharmaceuticals.“

„Pokud vím, jde o benzodiazepin a zkouší se na pacientech s posttraumatickou stresovou poruchou.“

„Přesně tak. Lék vypadá slibně. Stejně jako další, který vyrábí firma Danko-Meyer Pharmaceuticals. Ti dva výrobci tvrdě soutěží, kdo dostane svůj produkt na trh jako první. Kdo vyhraje, bude mít první skutečně účinný lék na PTSP.“

„A vydělá miliony.“

„Spíš miliardy. PTSP je dnes velký problém, který neustále roste. A netýká se pouze veteránů z Iráku, ale všech lidí, kteří prožívají stresové situace.“

„V čem je tedy problém?“

„RU-1193 je derivát léku, který se zkoušel už před mnoha lety. Označoval se RU-1186 a výzkum vedla armáda Spojených států. I tehdy se testoval na pacientech trpících PTSP, ale s nevalnými výsledky.“

Promnul jsem si spánek. „Teď přijde to, co se mi nebude líbit, viď?“

„Vždycky jsi byl vnímavý. V obou případech jde o syntetické drogy. Armáda zahájila výzkum RU-1186 počátkem devadesátých let. Když studie postoupila od krys k opicím, nastaly komplikace. Po několika měsících se u opic – používali mimochodem paviány – začaly projevovat sklony k násilí. Velmi brutálnímu. Doslova trhaly jedna druhou na kusy, v jednom případě dokonce zabily ošetřovatele. Projekt byl ukončen.“

„To zřejmě není konec příběhu.“

„Před několika lety prošel RU-1186 několika modifikacemi a Pentagon provedl studii na vojenských vězních. Modifikovaný lék se podával v nízkých dávkách. Výsledky už byly lepší. Alespoň zpočátku. U subjektů došlo ke zlepšení symptomů PTSP. Bolesti hlavy, insomnie, neklid, deprese a podobné příznaky polevily. Ovšem pět měsíců po uzavření studie se znovu projevily rváčské sklony a extrémní násilí. Jeden ze subjektů zabil dva další držadlem smetáku.“

„A dál?“ vyzvídal jsem.

„Lék se vrátil do laboratoře, vylepšilo se několik molekul a zrodil se RU-1193. Zkoušky na zvířatech proběhly velmi úspěšně, stejně jako prvotní studie na lidech. Nyní probíhá třetí fáze testování.“

„Víš o nějakých potížích v ostatních ústavech?“

„Například?“

„Násilné chování.“

„Tam u vás se vyskytlo?“

Stručně jsem ho zasvětil do situace a popsal mu vraždy. Beze slova poslouchal a pak řekl: „Hlavní problém u obou léků spočívá v dávkování. Účinné látky projevují tendenci hromadit se v organismu, a když jejich obsah v krvi překročí určitou hladinu, projeví se vedlejší účinky. A jedním z nich je sklon k násilí.“

„A ty další?“

„Paranoia, chorobná vznětlivost, vztek, bolesti hlavy, nespavost a podobně.“

„Takže pokud je ti známo, v ostatních centrech žádné potíže nenastaly.“

„Alespoň o žádných nevím, ale na druhé straně jsem se po nich nepídil. Můžu zavolat několika lidem a uvidíme, co zjistím.“

„Hlavně kvůli tomu neriskuj,“ nabádal jsem ho.

„Hele, znáš mě, ne? Já v tom žiju.“

Poděkoval jsem Drewovi za pomoc a slíbil jsem mu, že jej budu informovat, jakmile se dozvím něco nového. On přislíbil totéž. Položil jsem sluchátko do vidlice a s tím, co mi Drew řekl, seznámil Kláru a T-Tommyho.

T-Tommy si prohrábl vlasy. „Takže Kurtz bral několik měsíců nový lék. Potom zešílel a zabil Mikea a ostatní. Podobně dopadli další tři chlapi. Podle všeho nám venku běhají skoro dva tucty Kurtzů.“

„Výstižné shrnutí situace,“ poznamenal jsem.

T-Tommy vstal. „Kašlu na soudní povolení. Nejvyšší čas navštívit Hubleina.“

Kapitola 70

PÁTEK 19.28

Harold Pearce zavolal Hubleinovi domů a vyzval ho, ať s Wexlarem okamžitě skartují všechny záznamy, protože policie ví o Brianovi a v nejbližší době ho zatkne.

Nyní, o půl hodiny později, stál ve stínu parkovací garáže výzkumného ústavu a právě dopil poslední vodu z láhve. Zahodil ji, připnul si k levému kotníku bojový nůž Sykes-Fairbairn a dozadu za opasek zastrčil devítimilimetrovou berettu.

Po rampě sjel šedý sedan a zajel na parkovací stání naproti Haroldovi. Vystoupil z něj Brian oblečený v černých kalhotách a tričku, pod jehož tenkou látkou se vlnily vypracované svaly, a rozhlédl se.

Pearce se vynořil ze stínu a zůstal stát pod stropní zářivkou.

Brian se zarazil a chvíli na něj bez hnutí zíral, pak vykročil k němu.

Pearce rozepnul kožený váček, vyňal z něj injekční stříkačku a pozvedl ji. „Tohle je to, co potřebuješ?“

„Nejdřív chci vědět, kdo jsi.“

„Člověk, který ti to může dodávat.“ Otočil stříkačkou mezi palcem a ukazovákem. „Člověk, který ti naservíruje Walkera. A taky Hubleina a Wexlara. Jsou to koneckonců oni, kdo nese odpovědnost za vztek, který v tobě běsní. Dobře víš, že ti ho tam vložil Hublein.“

„Co když se mi ta síla, kterou mi dává, líbí?“

Pearce přikývl. „Vztek může být velmi mocný zdroj síly. A je návykový. Ale co když se ti vymkne zpod kontroly? Co potom?“

„Třeba se mi to taky líbí.“

Pearce se tiše zasmál. „Já vím, že se ti to líbí. Jenže Hublein a Wexlar tě zneužili a já ti mohu pomoci vyrovnat účty.“

„Jediný, kdo mě zneužívá, jseš ty. Proč se staráš vo to, co dělám? Co z toho máš?“

„Musím z toho něco mít?“

„Ani kuře zadarmo nehrabe.“ Brian zakroužil krkem, jako kdyby uvolňoval ztuhlé svaly.

Pearce se znovu zasmál. „To je pravda.“

„Takže co vlastně chceš?“

„Shodli jsme se, že jsem ti pomohl, je to tak?“ Aniž počkal na Brianovu odpověď, pokračoval: „Kryl jsem ti záda. Opatřil jsem ti zbraň. Odemykal dveře, otvíral okna. Dodával informace, mapy a… no prostě všechno. Usnadňoval jsem ti práci. A teď chci, abys pro mě něco zařídil. Určitě se ti to bude ohromně líbit.“

„Co?“

„Chci, aby Hublein s Wexlarem dopadli stejně špatně jako ti ostatní. A třeba ještě hůř.“

„Proč?“

„To není důležité. Ale jestli to uděláš, jestli se o ně postaráš, zajistím ti nekonečnou dodávku tohoto.“ Zvedl stříkačku vysoko nad hlavu.

„Jak vím, že ti můžu věřit? Dyť tě ani neznám.“

„Protože jsem ti pomohl. Můžeš říct to samé o Hubleinovi? Ten tě naopak namočil do průšvihu.“

Brian zaťal zuby a Pearce téměř cítil žár, který z něj vyzařoval.

„Jak si můžu bejt jistej, že ten lék dokážeš sehnat? Co když už víc nemáš?“

„Už jsem ti řekl, že mám kontakty.“

„Jaký kontakty?“

„Ty, které mi umožňují tolik vědět a pomáhat ti.“ Zamával stříkačkou. „Můžeme?“

Brian si mírně stáhl kalhoty a otočil se bokem. Pearce zabodl jehlu hluboko do svalu a stiskl píst.

Brian povytáhl kalhoty a otočil se k němu čelem. Nadechl se, že něco řekne, ale pak se zajíkl, jako by mu slova uvázla v hrdle. Zornice se mu rozšířily, až pohltily modré duhovky. Hrudník se mu těžce zvedal, na obličeji vyrazil pot, čelistní svaly nepřirozeně naběhly. Pak zařval a sevřel si hlavu do dlaní. „Cos mi to dal za sajrajt?“

Pearce ustoupil, ale byl příliš pomalý. Brian na něj skočil, udeřil ho oběma pěstmi do prsou a srazil jej na zem. Pearce se pohotově zvedl, ale vzápětí obdržel prudký direkt na bradu. Sáhl dozadu za opasek pro zbraň, ovšem než mohl pistoli zvednout do palebné pozice, Brian ho praštil do předloktí a vyrazil mu ji z ruky. Beretta se s hlasitým ťuknutím odrazila od betonové podlahy.

Pearce uhodil spodní hranou dlaně Briana pod bradu a srazil mu hlavu dozadu s takovou silou, až hlasitě zacvakaly zuby. Brian klesl na kolena a sápal se po protivníkovi, ale Pearce se otočil a kopl jej do žeber. Uskočil, znovu se rozmáchl nohou a mířil podpatkem na soupeřovu hlavu. Brianovi se podařilo úder částečně utlumit a kopanec mu dopadl na pravé ucho. Chytil protivníka za kotník a s divokým zaječením jím škubl nahoru. Pearce se skácel k zemi.

Brian se na něj vrhl a bušil mu pěstmi do obličeje. Levá, pravá, levá. Pearce většinu úderů vykryl a pak dvěma rychlými ranami na bradu a třetí do krku znovu srazil soupeřovu hlavu dozadu. Brian ucukl, chytil se za hrdlo a sípavě nasával vzduch.

Pearce ho popadl za vlasy a škubl s ním doleva, sám se pak překulil na opačnou stranu a osvobodil se ze sevření. Sklonil se a uchopil střenku bojového nože. Karbonová ocel vydala při vytažení z pochvy charakteristické brnknutí.

Brian stál s tváří zrůzněnou zuřivostí. „Zabiju tě.“

„Já nejsem tvůj nepřítel.“

Brian divoce zaútočil, avšak Pearce obratně uhnul a vyrazil nožem proti jeho břichu. Brian útok odrazil, chytil Harolda za předloktí a prudce mu ho zkroutil.

Pearce cítil, jak paže chvíli odolává, pak v ní ale zlověstně zapraštělo. Zlomené kosti mu vyslaly do celého těla záblesk mučivé bolesti a Pearce se zhroutil na podlahu. Brian se na něj svalil a sevřel mu levačkou krk. Pearce mu zasypal obličej údery, avšak Kurtz je ignoroval.

V příštím okamžiku držel Brian v druhé ruce nůž. Bodl protivníka do prsou, vytrhl nůž z rány a zabořil ho Haroldovi hluboko do břicha. Chytil Pearceho za vlasy a přitáhl si jeho obličej ke svému. „Kdo kurva jsi?“

„Nikdo,“ zasípal Pearce.

„Neser mě! Kdo jsi?“

Pearce cítil, jak se mu čepel obrací ve střevech. „Jdi do hajzlu!“

Brian vytrhl nůž a zabořil jej protivníkovi až po rukojeť mezi žebra.

Pearce se rozkašlal, z úst mu stříkala krvavá pěna. V hrudníku se mu rozlévala nesmírná bolest, jak Kurtz otáčel nožem v ráně.

„Jsi už stejně mrtvý,“ ucedil Brian. „Řekni mi, proč jsi tady.“

Pearce chrčivě dýchal, vzduch bublal ústy plnými krve. Věděl, že umírá, ale byl voják. Celý dospělý život byl vojákem, ničím jiným. Účastnil se desítek bojových misí, při nichž mohl zahynout. Riziko bylo součástí jeho práce a on ho přijal jako každý voják hodný toho jména. Nezemře, aniž by splnil úkol. Když poštve Briana na Hubleina, všechno odhalí. A právě na to jej Smithson angažoval.

Mise splněna, pane!

„Hublein,“ zachroptěl. „Wexlar… To jsou ti… po kterých musíš jít.“ Zkroutil se v záchvatu kašle. „Jsou teď… nahoře.“ Znovu se rozkašlal, hrudník už měl zalitý krví a lomcovala jím nesnesitelná bolest. „Snaží se… zahladit stopy… toho, co udělali.“

Brian vyskočil na nohy. Zařval a odkopl nůž, který trčel soupeři z prsou. Zbraň zacinkala po betonové podlaze. Pearce sípal a prskal krev, jak se snažil nasát vzduch do plic. Brian mu zabořil podpatek do obličeje a rozběhl se ke dveřím na schodiště.

Devět jedna jedna, devět jedna jedna, znělo Haroldovi v hlavě. Poslední drobnost, aby svou misi opravdu splnil. S námahou vylovil z kapsy mobilní telefon a zamžoural na tlačítka, až se mu nakonec podařilo vymačkat správné číslo. Cítil, jak jím proniká ledový chlad, a roztřásl se.

„Devět set jedenáct, operátorka. Co se vám stalo?“

„Hublein.“ Pearce kašlal, hrudník se mu málem rozskočil bolestí. „Doktor Robert… Hublein… Jeho kancelář…“

„Můžete mluvit hlasitěji? Sotva vás slyším.“

Pearce posbíral poslední zbytky sil. „Kancelář doktora… Hubleina. Pošlete policii…“

Světla pohasla a Harold Pearce odplul do temnoty.

Kapitola 71

PÁTEK 19.38

V kuželech reflektorů jsem spatřil muže, který ležel na podlaze garáže. Beton kolem něj byl potřísněn krví. Prudce jsem odbočil na nejbližší parkovací stání, vyskočil jsem z porsche a křikl na Kláru, ať zůstane v autě. Hned nato vedle mě zastavil T-Tommy.

Klekl jsem si vedle zraněného. Věk kolem čtyřiceti, hranatá brada, krátké vlasy, urostlý. Muž, kterého jsem viděl minulou noc v laboratoři a dnes večer na videu. Sáhl jsem mu na krk a nahmatal slabý pulz. Dýchal, ale s velkou námahou a sípavě.

„Hej, kámo.“ Stiskl jsem mu rameno, ale vůbec nezareagoval. Vytáhl jsem mobilní telefon a vyťukal 911. Když se ohlásila operátorka, představil jsem se, udal adresu a požádal o sanitku.

„Právě nám odtamtud někdo volal,“ informovala mě. „Ambulance a policie už jsou na cestě.“

„Cože?“

„Myslím, že volající dosud nepřerušil spojení.“ Slyšel jsem, jak se ptá nějaké Marthy, jestli má pořád otevřenou linku. „Jo, pořád ho máme. Hovor jde z mobilu.“

Rozhlédl jsem se a spatřil jsem telefon zpola zakrytý pod zakrváceným tělem. Vytáhl jsem ho a promluvil do něj. Ozvala se mi Martha. „Výborně. Jsme na místě. Kdy přijede sanitka?“

„Každým okamžikem. Vyrazili před čtyřmi minutami.“

V té chvíli jsem zaslechl kvílení rychle se přibližující sirény. Ukončil jsem hovor na obou přístrojích, svůj jsem vrátil do kapsy a ten druhý jsem položil vedle zraněného.

Utrhl jsem mu předek krvavé košile, smotal jej do balíčku a přitiskl jsem ho k břichu. „Je mi líto, ale musím vám zastavit krvácení.“ Muž se ušklíbl a chraplavě zakašlal.

T-Tommymu zazvonil telefon. Přijal hovor, chvíli poslouchal a pak přístroj zaklapl. „To byl Abe. Zabijákův mobil právě volal devět set jedenáct. Někde z tohoto místa.“

Kývl jsem hlavou k přístroji na podlaze. „To je on.“

„Víš to jistě?“

„Jo.“

T-Tommy ukázal na beton. „Co to sakra je?“

„Vypadá to jako stříkačka, kterou jsem viděl včera v noci,“ odpověděl jsem. „A tohle je chlap, kterého jsem zahlédl v laboratoři.“ Naklonil jsem se ke zraněnému. „Jak se jmenujete?“

„Pearce.“ Sotva to ze sebe vypravil. U úst se mu pěnila krev, kašlal a škubal sebou bolestí. „Pracuju tu.“

„Co se stalo?“

„Kurtz… Brian… Kurtz.“

„Kde je?“

„Na… nahoře… Zabít… Hubleina.“

Ohlédl jsem se k otevřeným dveřím na schodiště a teprve tehdy jsem si všiml řady krvavých kapek, která k nim vedla. Další krev ulpěla na dveřích. Po rampě sjela ambulance následovaná dvěma hlídkovými vozy a s kvílením pneumatik zastavila.

Kapitola 72

PÁTEK 19.43

Když Brian vešel do místnosti pro sekretářku, zaslechl z Hubleinovy kanceláře mužské hlasy a přerušovaný mechanický zvuk. Vytasil zbraň – tentokrát bez tlumiče, tady ho nepotřeboval, protože kromě cílů zde nikdo jiný nebyl. Zastavil se u dveří a naslouchal.

„Jsi si jistý, že jsme všechno zkopírovali na disk?“ zeptal se Hublein.

„Naprosto,“ odpověděl Wexlar. „A u Spellmanů taky.“

„Tak to dodělejme, ať můžeme vypadnout.“

Brian vešel do dveří. Nevšimli si ho, byli zaneprázdnění ničením důkazů. Důkazů toho, co mu způsobili. Hublein stál u psacího stolu, na němž ležely tři hromádky papírů, a podával je po několika listech Wexlarovi, který je strkal do skartovačky.

„Zajímalo by mě, co Pearceho zdrželo,“ poznamenal Hublein. „Už tu měl dávno být.“

„Nepřijde,“ řekl Brian.

Oba muži se prudce otočili, oči vytřeštěné šokem.

„Briane… Co tady děláte?“ zakoktal Hublein.

„Překvapení, co?“

„Ne… Ehm…“

„Pearce to posral. Je mrtvej.“ Ve spáncích mu bušil pulz.

Hublein sebou škubl. „Jak? Proč?“

„Měl jsem štěstí, von ne.“ Brian zvedl zbraň a namířil Hubleinovi na prsa. „A vy ho taky nemáte.“

„Briane… Já…“

„Drž hubu!“ zařval.

Wexlar k němu vykročil. „Poslyšte, Briane…“

Pistole s ohlušujícím rachotem třikrát vypálila, v místnosti doznívala ozvěna výstřelů. První kulka zasáhla Wexlara doprostřed hrudníku, druhá pronikla do umírajícího těla jen kousek vedle první, třetí se Wexlarovi zavrtala do obličeje ve chvíli, kdy padal na skartovačku.

„Nějakej komentář?“ Zíral na Hubleina přes modrou mlhu, která se mezi nimi vznášela.

Hublein zvedl ruce v obranném gestu. „Briane… Já jsem…“

Další tři výstřely v rychlém sledu. Všechny kulky zasáhly Hubleina do prsou. Masivní tělo první dvě absorbovalo, ale třetí ho srazila dozadu a doktor Robert Hublein se skácel na svůj psací stůl. Mosazná stolní lampa dopadla na podlahu a na Wexlarovo mrtvé tělo se snesla záplava papírů.

Vyběhli jsme do pátého patra, a když jsem otevíral dveře, všiml jsem si, že na klice ulpěla krev. Tentokrát jsem svou zbraň doma nezapomněl. Vytáhl jsem ji z kapsy saka a rozběhl jsem se matně osvětlenou chodbou, po níž jsme předchozí noci s Klárou kráčeli po špičkách. Minul jsem recepci a pokračoval k Hubleinově kanceláři. Na podlahu se otevřenými dveřmi linulo světlo. Ve vzduchu se vznášel nezaměnitelný zápach spáleného střelného prachu.

Zaujali jsme s T-Tommym pozici po obou stranách dveří a já jsem nahlédl zpoza rámu do úřadovny Hubleinovy sekretářky. Byla jasně osvětlená, ale prázdná. Přemístili jsme se ke vstupu do Hubleinovy svatyně a znovu jsem nahlédl dovnitř.

„Kristepane.“

Hubleinovo zakrvácené tělo viselo zhroucené na psacím stole, vedle něj ležel na podlaze v hromadě papírů a složek na spisy jiný muž menšího vzrůstu. Zkontroloval jsem jim pulz, ale oba byli mrtví. Když jsem se zvedl a otočil se, spatřil jsem ve dveřích Kurtze. Stál za T-Tommym s namířenou pistolí.

„K zemi!“

Všechno se pohybovalo jako ve zpomaleném filmu. Zbraň v Kurtzově ruce poskočila. Z hlavně vyšlehl plamen následovaný chocholem kouře. T-Tommy klesl na podlahu. Kulka mi hvízdla kolem hlavy a s tupým zaduněním se zavrtala do omítky. Pistole znovu poskočila. Tentokrát zněl zvuk hlasitěji a pohyb se zrychlil. Stačil jsem dvakrát vystřelit, ale Kurtz se kamsi vytratil. Jedna z mých kulek roztříštila dveřní rám a jen bůh ví, kam šla ta druhá.

T-Tommy se zvedl s dlaní přitisknutou k uchu. Mezi prsty mu protékala krev. „Ten hajzl mě trefil.“ Odtáhl ruku. „Jdeme.“

Proběhli jsme vnější kanceláří do chodby právě včas, abychom zahlédli Kurtze jak rychle prchá k recepci. Otočil se a vypálil, ale kulky se zavrtaly do stropu nad námi. Znovu stiskl spoušť. Cvak. Hodil po nás zbraň, otočil se a zmizel.

Kapitola 73

PÁTEK 19.51

Blížil jsem se ke dveřím na konci chodby a ze schodiště jsem slabě zaslechl dusot kroků prchajícího vraha. Když jsem však dveře otevřel, neslyšel jsem už nic. Sešli jsme o patro níž a zastavili se u dalších dveří.

„Já si to vezmu tady,“ řekl jsem. „Ty jdi do trojky.“

Překročil jsem práh a přitiskl se zády ke stěně, revolver namířený do temné chodby, která se táhla po celé délce budovy. Okny na pravé straně pronikalo chabé světlo pouličních lamp ze Saint Clair a odhalovalo několik dveří v protější stěně.

„Briane?“ Ozvěna mého hlasu se nesla prázdnou chodbou a odpovědělo mi mrtvé ticho rušené jen mým trhaným oddechováním a hučením pulzu, který mi duněl v hlavě. „Briane? Nechci vám ublížit. Vím, co se stalo. Není to vaše vina.“

Mluvil jsem pravdu? Čtyři dny jsem nemyslel na nic jiného, než jak dopadnout toho chlapa, dodržet slib daný Mikeovi – dostat brutálního šílence, který ho zabil. Jenže Kurtz byl skutečně nemocný. Nebyl to jen další ze zástupu psychopatů s hlavou plnou hadů, s hlavou, kterou nelze zakroutit. S Kurtzem si někdo škaredě zahrál a měl šanci na vyléčení.

Nebo se mýlím?

Může se Kurtz vrátit k normálnímu životu po Mikeovi, po Kushnerových, po McCurdyových, po všem, co napáchal? Lze jeho mozek napravit? A záleží na tom? Zaslouží si vůbec tu šanci?

„Za pár minut tu budou stovky policajtů. Nemůžete uniknout. Vzdejte a nějak to spolu vyřídíme.“

Žádná odpověď. Postoupil jsem chodbou k prvním dveřím a zkusil jsem kliku. Zamčeno. Druhé se otevřely do temné místnosti. Cvakl jsem vypínačem na stěně a na stropě se rozsvítila řada zářivek. Ocitl jsem se v kanceláři s psacím stolem a několika knihovničkami, ale jinak prázdné. Zhasl jsem a počkal, až se mé oči přizpůsobí tmě, pak jsem pokračoval chodbou.

„Briane, prosím vás, poslechněte mě…“

Rána do týla mě odhodila stranou. Upustil jsem revolver. Druhý úder mě zasáhl do čelisti. Zavrávoral jsem, ale podařilo se mi udržet se na nohou. Ohnal jsem se proti Brianovi, který na mě útočil, a trefil jsem ho do spánku. Rána ho ani o chloupek nezpomalila. Do břicha se mi zabořila jeho pěst a doslova mě paralyzovala. Před očima se mi roztančily barevné kruhy.

Bože, ten chlap má sílu jako býk.

Zasadil jsem mu tři údery do obličeje. Vůbec si jich nevšiml, přestože mě pálily klouby prstů. Schytal jsem další direkt, tentokrát do levé strany hlavy. Pohyboval jsem se jako v kádi s medem, ruce mi ztěžkly, nohy ještě víc, a už jsem se nedokázal bránit smršti ran. Pravá tvář, levý spánek, pravé oko, brada. Klesl jsem na všechny čtyři a lapal po dechu.

Skočil na mě, přehodil mi něco kolem krku a utáhl. Zoufale jsem šmátral po škrtidlu. Bylo silné, na omak kožené. Opasek. Nemohl jsem pod něj vsunout jediný prst. Plíce křečovitě bojovaly o vzduch.

Levá paže, na které spočívala tíha nás obou, se mi roztřásla. Věděl jsem, že když se natáhnu na podlahu, ztratím poslední páku a budu vyřízený. Kde je T-Tommy?

Pokusil jsem se přetočit a vzepřít se, ale na jeho sílu jsem prostě nestačil. Tlak v hlavě mi vymačkával oči z důlků. Místnost se kolem mě točila, okno nade mnou jako by se zkroutilo a sklo se roztavilo. Z nějakého záhadného důvodu mi to připomnělo obrazy Salvatora Dalího. Levá paže se mi podlomila a já se svalil na zem. Při pádu jsem se udeřil do čela. Mé tělo teď spočívalo jen na kolenou a na hlavě. Snažil jsem se neupadnout do bezvědomí.

„Přeju hezkou smrt, Dube.“ Brian zatáhl za opasek.

Zoufale jsem se snažil najít nějaké východisko. Potřeboval jsem T-Tommyho. Potřeboval jsem kavalerii. Kroutil jsem se a zmítal, ale nedokázal jsem se osvobodit. Plíce mě pálily nedostatkem vzduchu, ztrácel jsem zrak, čelo a kolena hlasitě volaly po odlehčení.

Vzchop se! Udělej něco!

Vsunul jsem levou ruku do kapsy saka a nahmatal lahvičku tabasca. Palcem jsem odšrouboval vršek a nalil jsem si štědrou dávku do pravé dlaně složené do misky.

Brian se ke mně naklonil. „Sbohem, sráči,“ zašeptal mi do ucha.

Škubl jsem levým ramenem vzhůru a nabral jsem ho do brady. Trochu ucukl. Znovu jsem prudce zakroutil ramenem a podařilo se mi obrátit se natolik, abych mu mohl chrstnout obsah pravé dlaně do tváře. Tekuté koření ostré jako oheň mu proniklo do očí a do nosu.

Kurtz zařval, vyskočil a protíral si obličej.

Zvedl jsem se na všechny čtyři, uvolnil si opasek na krku a mocnými doušky jsem polykal vzduch. Skrčil jsem nohy pod sebou, odrazil se a vší silou, která ve mně zbyla, jsem se vrhl na zabijáka. Nabral jsem ho ramenem do prsou a srazil jej dozadu.

Zavrávoral, zamával pažemi a narazil do okna za sebou. Sklo se roztříštilo, hliníkový rám po nárazu zasténal a uvolnil se z úchytů. Brian vypadl z okna a jeho křik umlčelo až tupé žuchnutí.

Kapitola 74

PÁTEK 20.32

Stáli jsme s Klárou asi pět metrů od Kurtzova těla. Jako mrtvý vypadal úplně normálně, ne jako rozzuřená bestie, kterou byl ještě před několika minutami. Ne jako monstrum, které stvořil Hublein. Pevně jsem Kláru objal, jako bych ji nikdy nechtěl pustit. Tohle s vámi blízké setkání se smrtí obvykle udělá.

Přistoupil k nám T-Tommy a položil mi ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Jo, v pohodě,“ zasípal jsem sotva slyšitelně. „Co ty?“

„Jen škrábnutí.“

„Dube,“ oslovil mě Luther, který se také objevil na místě činu. „Dobrá práce. Klára mě seznámila s detaily. Když už si člověk myslí, že viděl úplně všechno, vždycky ho něco překvapí.“

„Zdá se, že tě čeká pátrání po dalších dvaceti Kurtzech.“

„Scotty už na tom pracuje. S partou mých podřízených balí v Hubleinově kanceláři zbylé papíry.“

„A co Pearce?“ zajímalo mě.

Luther zavrtěl hlavou. „Nezvládl to.“

„Byl Kurtzův partner.“

„Proč si to myslíš?“

„Ten mobilní telefon. Měl ho Pearce. Volal z něj na devět set jedenáct. Je to stejný telefon, z kterého volal mně.“

Luther si přetřel čelo a potřásl hlavou. „Takže Pearce byl něco jako Kurtzův řídící důstojník. Hlas rozumu.“

„Vypadá to tak.“

„Co byl vlastně ten Pearce zač?“ chtěl vědět T-Tommy.

Pokrčil jsem rameny. „Těžko říct, ale já bych si prověřil farmaceutickou společnost Danko-Meyer, vážného konkurenta Spellman Pharmaceuticals při vývoji nového léku na posttraumatickou stresovou poruchu. Lék, který brali Kurtz a ostatní, vyrobila firma Spellman.“

„Jak to víš?“

„Od spolužáka z medicíny. Teď pracuje jako výzkumník pro ministerstvo zdravotnictví.“

„Konkurence při výrobě léku? Copak stála za tolik mrtvých?“

Přikývl jsem. „Ve hře jsou miliardy, Luthere. Miliardy dolarů.“

Luther zakroutil hlavou. „Vždycky to skončí u peněz.“

Podíval jsem se na T-Tommyho. „Zajedeme do nemocnice, ať se ti podívají na to ucho.“

„Je to jenom škrábnutí.“

„Udělej mi radost.“

Přijel přenosový vůz televizní stanice Kanál 8. „Musím do práce,“ oznámila Klára.

„Zajedu s T-Tommym na pohotovost,“ řekl jsem jí. „Ať tě tam vysadí, až tu skončíte.“

„Jasně.“

„Potom mě můžeš zavést domů a uložit mě do postele.“

„To je nejlepší návrh, co jsem za celý den dostala.“ Pleskla mě po zadku.

Kapitola 75

PONDĚLÍ 11.32

Byl to den jako stvořený pro pohřeb. Z oblohy barvy zašlého cínu drobně pršelo, od severu foukal studený vítr. Červenec vypadá jinak.

Posledního rozloučení s Michaelem Savagem se na hřbitově Maple Hill zúčastnilo více než sto příslušníků městské policie Huntsville a úřadu šerifa okresu Madison. Přes uniformy měli oblečené pršipláště, do deštníků rozevřených nad jejich hlavami pleskaly těžké kapky. Nad hrobem promluvilo několik chlapců, kteří v minulosti s Mikem sloužili, mezi nimi také T-Tommy a Luther. A já. Nebylo to snadné. Ani zdaleka ne.

Když se smuteční hosté začali rozcházet a zamířili k úkrytům svých automobilů, postavil jsem se vedle obdélníkové jámy a zadíval se na rakev šedivé kovové barvy. „Dostali jsme ty bastardy, kamaráde. Dostali jsme je.“ Otočil jsem se a vykročil k autu, u kterého stáli pod deštníkem Klára a T-Tommy.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Klára.

„Už mi bylo líp.“ Ohlédl jsem se k hrobu, kde dva dělníci házeli mokrou hlínu do jámy. Odvrátil jsem se. Nechtěl jsem se na to dívat. „Něco nového?“ zeptal jsem se T-Tommyho.

„Našli jsme všechny zbývající subjekty. S výjimkou Roberta Swensona. Na toho je pořád vydán zatykač pro vraždu.“

„A Kurtzova toxikologická zpráva? Přišlo už něco?“ V sobotu ráno jsme poslali kurýrem vzorky do laboratoří NMS v Pensylvánii. Slíbili, že se pokusí práci co nejvíce urychlit. Hodně pomohlo, že věděli, co mají hledat.

T-Tommy přikývl. „Volali před pár hodinami. Stihli mě, ještě než jsem odjel na pohřeb. Kurtz měl v organismu toxické dávky toho léku. Krev, játra a svalové tkáně jím prý měl doslova přesycené. Aby koncentrace dosáhla takové hladiny, musel mu být podáván ve velmi vysokých dávkách po řadu týdnů. Možná déle. Podle všeho za tím stál Pearce, který také falšoval výsledky krevních testů. Injekční stříkačka nalezená na místě činu obsahovala lék ve vysoké koncentraci okořeněný silnou dávkou metamfetaminu.“

„Proč to Pearce dělal? Co z toho měl?“

„Scotty prověřil jeho minulost. Musel se obrátit na mé zdroje ve Washingtonu. Harold Pearce pracoval pro rozvědku námořní pěchoty a taky pro CIA. Odvedl hodně takzvané mokré práce. Přeloženo do srozumitelného jazyka to znamená, že zabíjel nepohodlné osoby. Irák, Írán, Bosna, severní Afrika, dokonce Rusko. Bohužel nevycházel moc dobře s ostatními lidmi. Jeho služební záznam obsahuje několik důtek. Jednou udeřil i generála. Nakonec z armády odešel a spojil se s jistým Lawrencem Smithsonem.“

„A to je kdo?“

„Generální ředitel Danko-Meyer Pharmaceuticals.“

„Jinými slovy Smithson si Pearceho najal, aby sabotoval konkurenta.“ Neptal jsem se, konstatoval jsem fakt.

T-Tommy přitakal. „Ještě nemáme kompletní obrázek, ale všechno tomu nasvědčuje.“

Klára pokrčila rameny. „Peníze vždycky zvítězí.“

Velká pravda.

Kapitola 76

PONDĚLÍ 14.41

Ani nevím, jak jsem se tu ocitl.

Když jsme odjeli s Klárou ze hřbitova, zamířil jsem k horám se záměrem vrátit se domů. Potom jsem však bez povšimnutí minul odbočku a pokračoval jsem dolů úbočím. Cítil jsem značný neklid a neměl jsem náladu na uzavřený prostor domu. Případ byl vyřešen, ale mně pořád něco scházelo. Jako kdyby byl úhledně zabalený, ale jeden růžek se odchlipoval. Zdálo se mi, že ze sebe potřebuju něco dostat. Musím připsat Kláře ke cti, že vycítila, jak jsem se ponořil do sebe. Mlčela a nechala mě nazdařbůh projíždět městem.

Nejdřív jsem směřoval na sever, potom na jih a najednou jsem se přistihl, že mířím po silnici I-65 do Birminghamu. Za chvíli jsem dojel k fakultní nemocnici, kde jsem strávil téměř čtyři roky vyplněné usilovným studiem. Míjel jsem budovy jednotlivých klinik, které byly před mnoha lety mým životem. Opravdu celým životem, jen málokdy jsem opouštěl jejich stěny.

Projel jsem kolem nové pohotovosti. Přestěhovala se ze staré Hillmanovy budovy, kde sídlila za mého zdejšího působení, do moderního Severního pavilonu. Přemístěním se nic nezměnilo, příjem se snad nikdy nezastavil. Na rampě u vchodu stály tři ambulance, které právě vykládaly raněné nebo nemocné.

Pokračoval jsem po Páté avenue a odbočil jsem na parkoviště. Na to parkoviště. Tady na mě Jill tehdy čekala a dočkala se někoho jiného. Svého únosce. Zastavil jsem hned vedle místa, kde oné osudové noci parkoval můj vůz. Teď bylo prázdné.

Nechal jsem motor běžet a vystoupil jsem z auta. Nevšímal jsem si deště a hleděl jsem na asfalt kluzký vodou a olejovými skvrnami. Vypadal jako černá jáma. Jako hrob.

„Promiň, Jill,“ vzlykl jsem. „Do smrti toho budu litovat.“

Několik minut jsem postál, potom jsem si utřel slzy a vrátil se do auta.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Klára.

„Ne.“ A nikdy nebudu. Vyjel jsem z parkoviště.