D. P. Lyle

Dub Walker 02. Hranice důvěry

Kapitola 1

STŘEDA 19.32

Byl to téměř dokonalý den.

Udělal jsem spoustu práce. Dokončil jsem závěrečné korektury nové knihy, která pojednávala o spojování důkazů v kriminálních případech tak, aby vytvořily logický řetěz – anebo smyčku pro pachatele. Pojmenoval jsem ji Jak důkazy dělají případ. Výsledek jsem poslal elektronickou poštou redaktorovi. Málokdy je mi lépe než po posledních korekturách.

Čas odpočívat.

Hověl jsem si v houpacím křesle z červeného dřeva a hladil zdobenou ozvučnou desku kytary Martin D-18. Vybrnkal jsem několik riffů a pár nových variací na Red House, ovšem v původní verzi Johna Lee Hookera, ne v té Hendrixově elektrifikované. Bosou patou jsem vyťukával rytmus o dřevěnou podlahu.

Jmenuju se Dub Walker a bydlím v domku na západním svahu Monte Santo Mountain, jednoho z posledních výběžků Appalačských hor. Z verandy se mi otevíral panoramatický výhled na Huntsville. Slunce se již schovalo za obzorem a ve městě se rozsvěcovalo pouliční osvětlení. Z údolí foukal teplý větřík.

Kolem poledne udeřila prudká bouřka. Hřmění připomínalo kanonádu, oblohu křižovaly dlouhé rozeklané blesky. Po takových bouřích často vznikají tornáda. Tato se však rychle přesunula na východ a nechala za sebou čistý vzduch a křišťálově modré nebe a teď i nádherný jižanský jarní večer, o jakém si přejete, aby trval věčně.

Naivní přání.

Opřel jsem kytaru o křeslo, zašel do domu, nalil si poctivou dávku bourbonu Blanton a zapnul stereo. Buddy Guy spustil Feels like rain. Vrátil jsem se na verandu, vklouzl do křesla a zavřel oči. Buddy nabral tempo a já se ponořil do hudby.

Nevím, jestli jsem usnul nebo jen blaženě plul na vlnách melodie, ale náhle jsem se zpříma posadil, protože jsem za domem zaslechl kroky. Vzápětí se zpoza rohu vynořila žena, vystoupila na terasu a mířila ke mně.

Žena, kterou jsem neviděl deset let. Pořád krásná. Pořád nezapomenutelná.

Vstal jsem. „Mirando?“

„Ani trochu ses nezměnil, Dube,“ konstatovala.

„A ty jsi stejně nádherná jako vždycky. Co tě sem přivádí?“

„Promiň, že vyrušuju. Chtěla jsem zazvonit, ale pak jsem uslyšela hudbu a usoudila jsem, že budeš někde vzadu.“

Objal jsem ji. Když jsem ji pustil, všiml jsem si ohně v jejích očích, chladných jako ocel, ale teď podlitých krví. A také obličeje zbrázděného zoufalstvím.

„Stalo se něco?“

„Chtěla jsem ti zavolat,“ povzdechla si Miranda. „Potom jsem si to rozmyslela. Nebyla jsem si jistá, jestli mám za tebou chodit. Dlouho jsem byla na vážkách, než jsem se rozhodla.“

„Co se stalo?“

„Něco hodně zlého.“ Rozhlížela se, jako by nevěděla, co dál.

„Posaď se.“ Přesunuli jsme se k dřevěnému jídelnímu stolu. Podržel jsem jí židli, počkal jsem, až si sedne, a zeptal se: „Sklenku vína?“

„Co piješ ty?“

„Bourbon.“

„Možná by byl lepší.“

Přinesl jsem z kuchyně láhev Blantonu a sklenku a nalil jí na dva prsty.

Držela pití oběma rukama, jako kdyby se bála, že jí sklenička vyklouzne. Všiml jsem si, že se jí chvějí prsty. Upila řádný doušek.

Sedl jsem si naproti ní. „Tak mi řekni, co se děje. Stalo se něco Richardovi?“

Zavrtěla hlavou. „Ten je už tři roky po smrti.“

„Upřímnou soustrast.“

„Jde o Noel.“ Rozplakala se.

Podal jsem jí kapesník a Miranda si utřela oči.

„Zmizela.“

Kapitola 2

STŘEDA 19.42

„Proč musíš být furt takový blbec?“ Alejandro Diaz odtáhl vlhké tričko od hrudníku a s plesknutím ho pustil. Moc se mu neulevilo. Po bouřce, která se kolem poledne přehnala nad krajinou, zůstal vlhký lepkavý vzduch a ztěžklá půda, která znesnadňovala kopání. Už se s tím dřeli pětačtyřicet minut.

„Cože?“ Eddie Elliott se dlouze napil z půllitrovky Jacka Danielse. „Jenom proto, že bych si rád dal vychlazený pivo a kouknul se na holky, jak tancujou?“

Alejandro vyhodil další lopatu hlíny a vylezl z jámy. „Jseš na řadě.“

Eddie zastrčil láhev do zadní kapsy džínsů, svlékl si tričko a skočil do díry. Pak zvedl lopatu a zaútočil na mazlavou hlínu. „K čertu s tím. Už mě nebaví dělat uklízeče.“

„Chceš prachy? Tak kopej tu zasranou díru.“ Alejandro strčil do pusy marlborku a cvakl zapalovačem. Světlo plamínku se odrazilo od okolních stromů. Dlouze zatáhl z cigarety, pak ještě jednou a vyfoukl kouř k půlměsíci, jehož světlo pronikalo mezi větvemi.

„Kurva práce,“ ulevil si Eddie. „Hoďme sebou, ať to máme hotový.“

Alejandro shlédl na mladšího muže. Měsíční světlo mu postříbřilo rozcuchané blond vlasy a ramena lesklá potem. „Vykopej tu díru, jinak nedostaneš zaplaceno. Jasný?“

Eddie zabořil lopatu do hlíny. Ostří zazvonilo o kámen. „Vidíš? Dál to nepude.“

„Do prdele,“ zaklel Alejandro. „Vylez.“

Eddie poslechl a Alejandro skočil do jámy. Opakovaně zarýval lopatu do země a pokaždé narazil na vápenec, který tvoří podloží v celé oblasti předhůří. Neměli by zkusit kopat jinde? A promarnit hodinu práce?

„Potřebuju pivo a pipinu,“ řekl Eddie.

„Myslíš tu malou děvku z High Rollers?“

High Rollers byl striptýzový klub a bar na Univerzity Drive, který patřil Roccovi Scarcellovi, Alejandrovu šéfovi. Chlápkovi, který platil za tu jámu.

„Carmelita není žádná děvka.“ Eddie nafoukl hrudník. „Je to můj andílek.“

Panebože, ten Eddie je ale blbec. Pokaždé, když vydělá pár dolarů, hned je utratí za chlast a Carmelitin tanec na klíně.

„Není tvoje. Ta holka patří každému, kdo má trochu dinero.“

Eddie zakroutil krkem, jako kdyby mu ztuhla šíje. „Chytila Eddieho horečku.“ Poškrábal se v rozkroku. „A já pro ni mám lék.“

Alejandro se zasmál. „Už ti někdy dala, Edito?“

„Neříkej mi tak.“

„Jsi nadržený puberťák. Kdyby sis radši nechal prachy a pomiloval se s Aničkou Dlaňovou.“

Eddie ho probodl pohledem a nadechl se k pádné odpovědi, ale pak si to rozmyslel, vytáhl z kapsy láhev a napil se. Polkl a otřásl se. „Počkej a uvidíš.“

Alejandro zahodil cigaretu a zašlápl ji podpatkem. „Přines baterku.“ Shýbl se pro nedopalek, zvedl ho a schoval do kapsy.

Eddie zmizel mezi stromy směrem k Alejandrovu pickupu. Za chvíli se vracel, mával baterkou a střídavě ji rozsvěcoval a zhasínal. Nic. Pleskl s ní do otevřené dlaně. Pořád nic. „Zatraceně.“ Rozmáchl se a zahodil baterku do lesa, kde ji pohltily keře. „Ten zkurvenej krám se podělal.“

Alejandro s největším vypětím vůle ovládl vztek. Vzal Eddieho do toho kšeftu jen kvůli jeho starší sestře Ellii, své bývalé milence. Smiřoval se s hloupými kecy toho blbečka, protože cítil jakousi vinu za to, že Ellii opustil, že jí ublížil, i když od té doby uplynul nejméně rok. Mateřskou péči a přehnanou lásku, kterou jej kdysi zahrnovala, teď přenesla na Eddieho. Vytáhla ho z divokých ulic Atlanty, pryč od gangů, pryč od drog a zbraní – a také od zatykače za ozbrojenou loupež. Tvrďák Eddie bez masky (kdyby si ten trouba vzal aspoň čepici s kšiltem) strčil bouchačku do obličeje vyděšeného majitele obchodu s alkoholem, shrábl hrst drobných a karton piva a vůbec mu nevadilo, že incident zaznamenaly bezpečnostní kamery.

„Běž ji najít,“ vyzval mladíka.

„Pro boha svatýho, dyť je to jenom baterka.“

Alejandro vylezl z jámy a vykročil k Eddiemu. Měřil sto osmdesát pět centimetrů a na Eddieho sotva metr sedmdesát shlížel z pěkné výšky. „Chceš mě nasrat? Chceš nasrat Rocca?“

„Já už prostě nechci dělat špinavou práci za toho pojebanýho Taliána. Ať si ty zkurvený díry kope sám.“

Alejandro zaťal zuby. „Kde jinde dostaneš pět set babek za pár hodin práce?“

„Měl jsem se líp, když jsem prodával v Atlantě speed.“

„Tak proč jsi přepadl ten obchod s chlastem? Kvůli těm padesáti dolarům? Nebo ti šlo o to pivo?“

Eddie neodpověděl. Otočil se a prodíral se křovím k místu, kam odhodil baterku.

Alejandro si klekl vedle výkopu. Čerstvě vyrytá hlína vydávala silnou, úrodnou vůni. Rozžal zapalovač a podržel ho nad jámou. Není dost hluboká, pomyslel si, chtělo by to ještě tak třicet čísel. Možná padesát. Ale má se kvůli tomu hádat s tím blbcem? Nebo to vyhloubit sám? Rozhlédl se. Nacházeli se v pustině více než deset kilometrů daleko od Huntsville, na mýtině uprostřed pásu lesa vklíněného mezi úzkou okresní silnicí a starým, dávno zapomenutým hřbitovem. Kdo by tu čmuchal?

Za zády zaslechl rytmický šustot a ohlédl se. Mezi větvemi prolétala jako bělavý stín sova pálená. Díval se za ptákem, dokud mu nezmizel z dohledu.

Eddie se vynořil ze tmy s prázdnýma rukama. „Nikde tam není.“

Po dnešní noci se toho břídila zbavím, říkal si Alejandro v duchu. Znal spoustu chlapů, kteří na takové peníze určitě skočí. A odvedou pořádnou práci. Ellie bude prostě muset tomu svému pitomému bratříčkovi najít jiný džob. Třeba by mohl být opravdovým uklízečem.

„Doděláme to.“ Alejandro s Eddiem v patách prošel mezi stromy, pak přes úzký pruh vysoké trávy a za chvíli stál na hřbitově. Pickup zaparkoval pod pokrouceným dubem na štěrkem vysypané cestičce mezi náhrobky. Spustil zadní postranici, odhrnul plachtu a odhalil dvě zabalená těla. Alespoň že ve tmě neviděl bledé obličeje bez života, které na něj předtím hleděly skrz plastovou fólii. Navlékl si rukavice, vytáhl první mrtvolu a přehodil si ji přes rameno. Cítil začínající posmrtnou ztuhlost.

Eddie vzal druhé tělo a společně se vrátili přes otevřené prostranství a pak lesem na mýtinu. Alejandro shodil náklad do jámy a ustoupil, aby se i Eddie mohl zbavit mrtvoly. Všiml si, že jeho společník má holé ruce.

„Kde máš rukavice?“

„Někde jsem je ztratil,“ utrousil Eddie.

Zasraný debil! Alejandro uvažoval, jestli ho nemá donutit tělo vytáhnout a utřít otisky prstů, ale pak nad tím mávl rukou. Ať už to máme za sebou a vypadneme odtud. „Zaházej tu díru.“

„Proč já?“

„Protože jsem ji vykopal skoro sám. Protože to říkám. Jestli chceš vidět tu svou děvku, tak ber lopatu a makej.“

Eddie se znovu napil, položil láhev na zem a zvedl lopatu. Začal házet hlínu do hrobu a polohlasně nadával.

Alejandro si zapálil další cigaretu.

Eddie náhle odhodil lopatu, seskočil do jámy a sklonil se nad mrtvoly.

„Co je?“

Mladík roztrhl fólii a odhalil malou jemnou ruku. „Se divím, že si toho nevšimli.“ Stáhl z prostředníku prsten, zvedl ho k očím a mžoural na něj.

Alejandrovi se zdálo, že je stříbrný, s velkým tmavým kamenem.

„Všim jsem si toho, když sis zapálil cígo. Moh by mít slušnou cenu.“ Strčil šperk do kapsy a vylezl z jámy.

O čtvrt hodiny později byl hrob zasypaný, hlína udusaná a pokrytá vrstvou borového jehličí. Eddie dopil láhev a odhodil ji do tmy.

Alejandro na něj nevěřícně zíral. „To ji tu chceš nechat? Aby ji našli policajti?“

„Kolikrát jsme tohle už dělali? Desetkrát? Víckrát? A našli někdy něco?“ Eddie potřásl hlavou. „Děláš si zbytečný starosti.“

Alejandro zavřel oči, zhluboka se nadechl a čekal, až mu povolí čelisti. Nepovolovaly. Celou cestu k autu skřípal zuby. Hodil lopatu na ložnou plochu a zavřel postranici.

„Padáme vodsaď,“ řekl Eddie a posadil se na místo spolujezdce. „Carmelita čeká.“

Alejandro nastartoval. Pickup poskočil a rozjel se po štěrkové cestě ven ze hřbitova. Dvě odbočky doprava a jedna doleva ho dovedly na Jeff Road, asfaltku, která vedla do města.

Eddie otevřel přihrádku na rukavice a ve světle slabé žárovky si prohlížel prstýnek. „Vsadím se, že za tohle nějakou pipinu určitě dostanu.“

Kapitola 3

STŘEDA 19.53

„Nevím, co mám dělat,“ vzlykla Miranda. Po tvářích jí stékaly slzy. „Je to moje chyba. Nevěděla jsem, kam mám jít nebo komu zavolat.“ Zvedla ke mně oči. „Promiň…“

Ten druh zamrazení, které mi právě přeběhlo po zádech, jsem vyloženě nenáviděl. Předtucha, že se stalo něco zlého, že neuslyším nic pěkného. Vzal jsem ubrousek a utřel jí slzy. „Uklidni se a pověz mi, co se stalo.“

Ať by se Miranda Richardsonová přestěhovala kamkoliv, vždycky by byla nejkrásnější dívka z ulice. Seznámil jsem se s ní v prvním ročníku na vysoké. Vztah vydržel několik měsíců, jak už to bývá. Na konci školního roku přestoupila na Randolph-Maconovu univerzitu ve Virginii a za další rok si vzala Richarda.

„Možná si to už nepamatuješ, ale po svatbě jsem se jmenovala Edwardsová.“ Nezapomněl jsem. „Richard dostal leukemii, nějakou zákeřnou formu, a šlo to s ním rychle. Noel jeho smrt nesla velmi těžce. Já ostatně taky. Richard zemřel týden po jejích šestnáctých narozeninách.“ Zhluboka se nadechla a pomalu vydechovala. Stres jí v koutcích úst a očí vyryl hluboké vrásky.

„To je mi líto.“ Slova zněla planě, ale na lepší jsem se nezmohl.

„Noel začala vyvádět. S jejím prospěchem to šlo z kopce. Pak přišly drogy. Hlavně marihuana, ale řekla bych, že i něco horšího. Několikrát utekla z domu. Požádala o samostatnost s odůvodněním, že jsem špatná matka. Přemluvila jednoho z bývalých Richardových partnerů, aby jí tu žádost sestavil.“ Miranda se zadívala k osvětlenému městu. „Ten vůl to udělal, protože jsem se s ním nechtěla vyspat. Vyjel po mně na Richardově pohřbu. Věřil bys tomu?“

Mlčel jsem, protože jsem otázku považoval za čistě řečnickou. Odpověď byla jasná. Ten chlap byl právník, zvyklý ždímat lidi při každé příležitosti.

„Soudce se naštěstí postavil na mou stranu a já si ji odvedla domů. Pár týdnů zuřila a vztekala se, potom zase utekla. Tentokrát do New Orleansu. Trvalo tři měsíce, než jsem ji našla. Žila s nějakým třicetiletým narkomanem, který vyhrožoval, že mě nechá zabít.“ Zmáčkla ubrousek v hrsti tak silně, až jí zbělely klouby. „Zmlkl, když jsem mu připomněla, že je jí šestnáct a že ho zažaluju kvůli narušení mravní výchovy mládeže.“

„A zase jsi ji vzala domů?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Kdy to bylo?“

„Před půldruhým rokem. Běsnila jako šílená. Řvala na mě, že jí ničím život, nadávala mi do všeho možného od nacistky po kurvu.“ Zabořila tvář do dlaní a ramena se jí roztřásla pláčem.

„Vyplač se,“ řekl jsem. „Uleví se ti.“

Ještě chvíli vzlykala, pak se napřímila, popotáhla a utřela si oči zmačkaným ubrouskem. „Promiň. Já vím, že plácám nesmysly. Neměla jsem tě zatěžovat svými problémy.“

„Vůbec neplácáš nesmysly, naopak,“ ujistil jsem ji. „Dej si pěkně na čas. Nikam nespěchám a máme celou noc.“

Zkrabatil se jí obličej, jak zadržovala slzy, které se jí draly do očí. „Miluju tě. Proto jsem za tebou přišla. Nevěděla jsem, co jiného dělat. Nějak jsem si myslela…“

Položil jsem jí ruku na paži. „Jsi přesně tam, kde bys měla být.“

Podívala se na mě lesklýma očima.

„Počítám, že se Noel dlouho doma nezdržela,“ nadhodil jsem.

Povzdechla si. „Utekla do Atlanty. Zjistila jsem, že šlape chodník pro jednoho pasáka. A potom, asi před rokem, jsem se dozvěděla, že se odstěhovala sem a zapsala se na UAH.“

„Opravdu?“ Takový obrat jsem nečekal.

UAH je zkratka Univerzity of Alabama at Huntsville. Škola je náročná a má dobrou pověst díky nejmodernějším technickým oborům, nic divného u instituce obklopené arzenálem US Army v Redstone, Marshallovým centrem kosmických letů NASA a Cummingsovým vědeckovýzkumným parkem. Jestli se Noel dostala na UAH, musela u přijímacích zkoušek excelovat. S největší pravděpodobností zdědila matčinu inteligenci.

„Kéž by to bylo tak dobré, jak to zní,“ zašeptala Miranda. „Jistě, byla jsem ráda, že studuje, jenže aby si to mohla dovolit, tančila v jakémsi striptýzovém klubu a prodávala vlastní tělo. Nabídla jsem se, že jí budu hradit všechny náklady, ale ona odmítla. Řekla, že to dělám proto, abych ji mohla zase ovládat.“

„Proč myslíš, že se ztratila?“

„No, v posledních měsících se mnou alespoň udržovala kontakt. Poctivě mi volala, jednou, někdy i dvakrát třikrát týdně. Většinou jsme se hádaly, ale dávala o sobě vědět. A minulé dva týdny… nic. Sháněla jsem ji a dovolala jsem se k její spolubydlící, ale ta byla zfetovaná a nic jsem z ní nedostala. Nevzdala jsem se a mluvila jsem se dvěma profesory, kteří ji učili. Dva týdny se už na jejich hodinách neukázala.“

„Policie?“ položil jsem nezbytnou otázku.

„Proto jsem z Birminghamu přijela. Včera jsem jim volala, ale k ničemu to nebylo, a tak jsem se rozhodla, že se sem raději vypravím osobně. Nepomohlo to. Noel už je devatenáct. Řekli mi, že když chce, má právo zmizet.“

„Myslíš, že zase utekla?“

„Těžko říct. Jediná věc, kterou jsem z její spolubydlící – jmenuje se Sin-Dee Parkerová, dvakrát mi to vyhláskovala a upozornila na velké D – dostala kromě toho, že Noeliny věci zůstaly v jejím pokoji, je to, že naposled viděla Noel před nějakými deseti dny. Prý odešla s jejich třetí spolubydlící Crystal Robinsonovou na rande. Nic jiného mi Sin-Dee neřekla.“ Znovu usilovně zadržovala pláč. „Něco se jí stalo.“

Nikdy se nehádejte s matčinou intuicí. Po pravdě řečeno jsem věděl, že se stalo něco skutečně zlého. Pokud mladá dívka sklouzne k drogám, pak ke striptýzu a prostituci a nakonec zmizí, nikdy v tom nic dobrého nehledejte. To jsem samozřejmě Mirandě neřekl a nabídl jsem jí těšínské jablíčko. „Nesmíš hned za vším vidět tragédii.“

„Myslíš, že přeháním?“

„Myslím, že děláš přesně to, co by udělala každá matka.“

„Doufám, že jsem opravdu hloupá husa. Utekla už mockrát… Jenomže teď mám pocit, že je v tom něco jiného.“

„Nesmíš se nechávat tolik unést představivostí. Nechej to na mně. Trochu se porozhlédnu.“

Miranda se usmála. Ne svým obvyklým nakažlivým smíchem, byla to spíš grimasa. Vypadala vyčerpaně a poraženecky, veselé jiskřičky, které jí vždy zářily v očích, přikryla mlha.

„Byla Noel někdy zatčená?“ zeptal jsem se.

„Dvakrát. V Birminghamu za držení drog.“

„Máš nějakou její fotku z poslední doby?“

„Pár jsem jich přinesla.“ Sáhla do kabelky a podala mi čtyři snímky patnáct krát deset centimetrů. „Jsou z loňského léta. Nemusím snad říkat, že ty fialové vlasy nejsou její přirozená barva. Ale jaké je má teď, to netuším.“

Na dvou záběrech byla jen hlava. Noel se podobala své matce. Tmavě modré oči, krásný úsměv. Na dalších dvou obrázcích stála vedle bazénu oblečená v miniaturních bikinkách, jednou čelem k objektivu, podruhé se ohlížela přes rameno. Její úsměv působil smutně. Dole na zádech měla tetování, žlutou růži s aureolou trnů. „Co to je?“

„Myslíš to tetování? Další věc, kvůli které jsme se pohádaly.“ Miranda sklopila hlavu a zadívala se na své ruce – mimoděk si nehtem strhla kůžičku. „Bože, dnes mi to připadá tak triviální!“

„Máš adresu té Sin-Dee?“

„Akorát telefonní číslo.“ Napsala je na lísteček, který vytáhla z kabelky, a podala mi ho.

„A ten klub, kde tančila? Máš tušení, kde by mohl být?“

„Zdá se mi, že se jmenuje High Rollers, ale jistě to nevím.“

Ten podnik jsem z doslechu znal, striptýzový klub na západním předměstí nedaleko univerzity. Vedl ho nějaký mafiánský týpek.

„Myslíš, že je v pořádku?“ zeptala se a znovu si utřela oči.

„Určitě,“ usmál jsem se. Poněkud nuceně a Miranda to samozřejmě vycítila. „Třeba potkala nějakého bohatého chlápka a vyrazila si s ním na výlet. Aspen, New York, Paříž nebo něco exotického.“

Hleděla na mě a myslím, že tomu nevěřila. Já ostatně také ne.

„Kde bydlíš?“

„V Mariottu. Kousek od univerzity.“

„Fajn. Pokusím se něco zjistit.“

Zdálo se mi, že se Miranda trochu uklidnila.

„Zavolám Kláře McBrideové. Zapojím ji do pátrání.“

„Té televizní reportérce? Tvé bejvalce?“

Přikývl jsem. Klára byla hvězda, nejlepší reportérka zpravodajství stanice Kanál 8. Před deseti lety jsme byli krátce manželé. Nevyšlo nám to. Hlavně její vinou, přísahám. Teď jsme přátelé. A občas i velmi blízcí. Byl by to dlouhý příběh. „Uvedu Kláru do obrazu a možná zařadí Noel do zpráv. Jestli se nám podaří dostat její jméno a podobu mezi lidi, třeba se nám někdo ozve.“

V očích se jí zaleskly slzy. „Co bych si bez tebe počala?“

Doprovodil jsem Mirandu k autu a dlouze ji objal. Řekl jsem jí, ať si nedělá starosti, že všechno dobře dopadne, že se Noel najde, bla bla bla. Klišé, kterým jsem ani já sám nevěřil. Ale Miranda potřebovala útěchu, potřebovala naději, aby mohla spát. A mně by to taky neuškodilo.

Kapitola 4

STŘEDA 21.12

Ta děvka měla parádní tělo, to jí musel Alejandro přiznat. Prostředního vzrůstu, štíhlá, ploché bříško, tvrdá ňadra, která se krásně houpala. Co víc si zamilovaný kluk jako Eddie může přát? Alejandro seděl u stolu pro čtyři a usrkával pivo, naproti němu Carmelita zpracovávala Eddieho. Zpoza opony černých vlasů házela po mladíkovi významné pohledy, plné rty zvlněné v nacvičeném úsměvu, který měl chlapa přesvědčit, že je pro ni víc než celý svět.

Zatraceně dobře věděla, jak svých předností využít. Totéž se ostatně dalo říct o všech tanečnicích v High Rollers. Tvrdé, ostřílené profesionálky. I ty, které pracovaly na falešné osobní doklady určitě tvrdily, že už jsou plnoleté, i když jim rok či dva chyběly.

Alejandro se díval, jak se dívka kroutí do rytmu hudby a rafinovaně se Eddieho dotýká nejrůznějšími částmi těla. Kluk jí ani nestíhal strkat za tanga bankovky. Blázen, povzdechl si Alejandro, vstal a zamířil na toaletu, aby vypustil přebytečné pivo. Už to všechno viděl. Pokaždé, když Eddie sehnal trochu peněz.

Když vycházel ze záchodu, vzala ho za ruku blondýna nahoře bez. Jedenadvacet, možná mladší. „Nechceš si koupit tanec?“

Zavrtěl hlavou a vykročil, ale dívka ho nepustila. Dokonce se přiblížila a otřela se mu teplým ňadrem o paži. Udělalo mu to dobře. Moc dobře.

„No tak,“ sváděla ho, „bude se ti to líbit.“

Ale co, k čertu. Odvedl ji ke svému stolu, otočil si židli a posadil se. Z reproduktorů hráli ZZ Top, zakouřeným sálem šlehaly barevné blesky reflektorů. Dívka se představila jako Madison a začala se vlnit do rytmu blues.

Carmelita na druhé straně stolu se zřejmě rozhodla, že si dá pauzu, a sedla si. Tiskla se k Eddiemu a Alejandro zaslechl jen útržky jejich rozhovoru, ale dokázal si ho složit dohromady. Kluk se jí chlubil, že je nájemný střelec, holka se zeptala, jestli už někoho zabil, on že samozřejmě, už mockrát. Panebože, ten blbec kecá, až se hory zelenají, navíc o věcech, o kterých se mlčí.

Skladba skončila. Alejandro podal Madison dvacítku. Odtáhla si pásek tang a Alejandro pod něj strčil bankovku. Zasmála se a zakroutila zadkem. Diskžokej pustil Night Moves Boba Segera.

„Tuhle písničku miluju.“ Madison koketně naklonila hlavu. „Ještě jeden?“

Alejandro přikývl a dívka uvedla tělo do rutinních pohybů. Dobré krytí pro pozorování Eddieho.

Kluk se rozjel. Hladil Carmelitu po stehně a jí to zřejmě nevadilo. Už ho zasekla a teď jen přitahovala naviják. Eddie vytáhl z kapsy prstýnek. Od modrého kamene se odráželo vířivé světlo. Dívka si šperk vzala a navlékla si ho na prst. Chvíli ji nechal, ať si jej pořádně prohlédne, pak natáhl ruku. Stáhla si prsten a vrátila ho do nastavené dlaně, rty koketně našpulené. Eddie si ji přitáhl k sobě a něco jí pošeptal do ucha. Alejandro neslyšel, co jí řekl, ale Carmelita zavrtěla hlavou a laškovně pleskla nápadníka po rameni.

Madison se zatím přiblížila, posadila se Alejandrovi na stehno a naklonila se k němu. Kroutila se do rytmu a její dech ho hřál na hrdle. Skladba přešla do vláčné tiché pasáže a Alejandro ty dva zase slyšel.

„Nevěřím ti,“ zasmála se Carmelita. „Ty mě akorát houpeš, viď?“

„Rád bych tě na něčem zhoupnul,“ zakřenil se Eddie.

Znovu se zasmála. „Já taková nejsem.“ Položila si ruku na nahá prsa a vykouzlila výraz hraného překvapení.

„Ani za ten prsten?“

„Ani za nic.“

Madison pohladila Alejandra po hrudi a dotkla se jej rty na šíji. „Hmmmm,“ zasténala a zavrtěla se mu na stehně.

Naklonil hlavu blíž k rozhovoru na druhé straně stolu.

Eddie posunul dlaň až k tangům. „Aspoň ochutnám,“ utrousil a zašmátral Carmelitě v rozkroku.

„Proč bych s tebou měla jít? Lžeš mi. Hraješ si na velkýho tvrďáka, ale ten prsten je nejspíš falešná napodobenina za deset babek.“

„Pojď se mnou,“ loudil Eddie. „Něco ti ukážu.“

„Co mi ukážeš? Pistoli?“ Nakrčila tázavě obočí.

„Dvě mrtvoly.“

Carmelita se zazubila. „Dvě oběti? Tvoje?“

„Jasně. Odkud myslíš, že mám ten prsten?“

Její úsměv povadl. „Myslíš to vážně?“

Alejandro napínal uši. Madison mu teď vyloženě vadila a okázale její laškovnou snahu ignoroval.

Carmelita si přitáhla židli blíž k Eddiemu. „Já ještě nikdy mrtvolu neviděla. Je to hrozný?“

„Pro mě ne,“ holedbal se mladík a hrudník se mu viditelně nadmul.

„A dáš mi ten prsten?“

„A dvě stovky navíc, když zůstaneš přes noc.“

Alejandro odstrčil Madison a vstal. Její šokovaný výraz se vytratil, když jí strčil do dlaně dvě dvacetidolarové bankovky, ale to už se Alejandro proplétal mezi stoly do zadní části sálu, vyšel po schodech a přistoupil k mohutnému muži, který stál vedle dveří s cedulkou Tanečnicím vstup zakázán.

„Potřebuju mluvit s Roccem,“ oznámil Alejandro.

Nepamatoval si, jak se ta gorila jmenuje, Tony nebo tak nějak. Díval se na Alejandra, jako kdyby ho neslyšel. Možná mu nerozuměl, ale spíš honí machra a schválně ho nechává čekat. Konečně se obr rozhoupal, otevřel dveře a strčil hlavu do místnosti. „Je tu Alejandro. Chce s váma mluvit.“

„Jasně,“ ozval se Rocco, „ať jde dál.“

Alejandro vešel a dveře se za ním zavřely.

Rocco Scarcella se zakláněl v křesle s doutníkem mezi zuby. Na stole před ním ležely dva tlusté svazky bankovek. „O co jde?“

„Máme problém,“ oznámil Alejandro. Eddie ho poslední dva měsíce pěkně štval. Plno keců, hraje si na drsňáka, ale k práci se nemá. Jenže teď se z osiny v zadku stalo reálné riziko, které ohrožovalo Alejandrovu pozici.

„Mluv,“ vyzval Rocco a stáhl oba balíčky gumovou páskou.

„Eddie. Pouští si hubu na špacír.“

„Aha.“

„O dnešní fušce.“ Alejandro popsal, co vyslechl.

Rocco žvýkal doutník. „Co navrhuješ?“

„Postarám se o něho.“

„Kdy a kde?“

„Dnes v noci, až ho odvezu domů.“

„Co ta holka?“

„Vypadá to, že pojede s náma. Aspoň se to odbude při jednom a čistě.“

„Potřebuješ pomoc?“

Alejandro věděl, že Rocco nesnáší potíže a chce, aby si je jeho lidé vyřešili sami. „Zvládnu to.“

Rocco mávl rukou ke dveřím. „Ne abys něco podělal.“

Když Alejandro odešel, mafián zvedl sluchátko, vytočil číslo a čekal, až se ohlásí Lefty Bruno.

„Jo,“ zabručel Lefty.

„Mám problém. Potřebuju tě. I Austina.“

„Jedem. V deset jsme u tebe.“

Kapitola 5

STŘEDA 23.21

Tak tohle bude fakt paráda. Mrtvoly. Carmelita dosud neviděla ani jednu, natož dvě. Budou děsivé? Budou smrdět? Slyšela, že mrtví páchnou jako shnilá vejce. Co když se pozvrací? To by teda byl trapas. Ale až o tom poví holkám! A ukáže jim prsten!

Měla pracovat až do jedné po půlnoci, ale taková věc určitě za těch pár ztracených hodin stojí. V podniku stejně zdaleka nebylo plno a tuzéry taky za moc nestály. Některé večery jsou prostě takové. Kdyby byl pátek, den výplat, asi by zůstala, ale mrtvá středa? Kdepak.

Než odešla z klubu, převlékla se do džínsů a červeného trička se žlutým logem Ferrari a řekla Madison, kam jde. Pokusila se ji přemluvit, ať se přidá, že si dají double a obě vydělají nějaký dolar navíc. Ale Madison odmítla. Ještě nikdy se ke Carmelitě na jejích eskapádách nepřipojila. Říkala tomu „sexkapády“. Její chyba. Hlavně že na druhý den chtěla slyšet všechny pikantní podrobnosti.

Teď Carmelita seděla v kabině pickupu vklíněná mezi Eddiem a jeho kámošem Alejandrem, který řídil. Už ho předtím v klubu viděla, obvykle s Eddiem. Ach jo, tam, kde byl Eddie mladý a měkký, Alejandro vypadal tvrdý a pevný. Když je Eddie představil, neřekl jediné slovo, ani se neusmál, jenom se na ni zadíval s pohrdáním v očích.

Litovala, že tu není Madison. Ty by možná dokázala toho morouse rozehřát.

První zastávka, obchod s lihovinami. Vzali s Eddiem dva kartony piva a půl litru Jacka Danielse. V dobře osvětleném krámě si vůbec poprvé Eddieho pořádně prohlédla. Na světle byl dokonce hezčí, než se v příšeří klubu zdál. Špinavě blond vlasy, modré oči, příjemný úsměv. Už píchala s horšími. Mnohem horšími. A za míň. A nejlepší na tom je, že je naivní. Při troše šikovnosti může ty dvě stovky, co jí slíbil, zdvojnásobit.

Vrátili se do auta. Carmelita si otevřela pivo a zasmála se, když jí Eddie přejel rukou po stehně k rozkroku. „Jak je to daleko?“ zeptala se.

„Ke mně pár kiláků.“ Vrátil prázdnou láhev do papírového kartonu a podal si novou.

„K tobě? A co ty mrtvoly?“ Odstrčila mu ruku. „Slíbils mi to.“

Eddie se usmál. „Uvidíš je. Alejandro nás vysadí u mě doma a zajedem tam mým auťákem.“

Ohlédla se po řidiči. Jeho tmavé oči a zaťaté čelisti ji zneklidňovaly stejně jako ruce pevně svírající volant. „Ty s náma nepojedeš?“

„Ne,“ odsekl a napil se whisky z láhve.

Eddie se rozesmál. „Alejandro už viděl dost mrtvejch, že jo?“

Alejandro neodpověděl. Sáhl do kapsy košile, vytáhl z krabičky marlborku a zapálil si. Zavřel benzinový zapalovač, odhodil ho na palubní desku, odbočil z Univerzity Drive na Jeff Road a vyrazil na sever. Brzy nechali civilizaci za zády a projížděli po okresní silnici, jen sem tam minuli farmu.

Dívka se podívala na řidiče. „Ty jsi taky střelec?“

Alejandro přimhouřil oči, ale neodtrhl zrak z vozovky. „Moc se ptáš.“

Carmelita se odsunula k Eddiemu, aby se stehnem nedotýkala muže, z kterého šel strach. „Promiň. Nechtěla jsem tě urazit.“

„Hele, nedělej si s ním starosti,“ uklidňoval ji Eddie. „Alejandro toho moc nenamluví.“

Španěloameričan cosi zabručel a znovu se napil whisky. Otevřenou láhev držel mezi stehny a popel z cigarety odklepával okénkem. Jiskřičky se třepetaly vzduchem jako svatojánské mušky, než zhasly ve tmě.

Dívka se podívala oknem a pak se ohlédla. Nikde nikdo, neviděla jediné automobilové reflektory. Míjeli vybledlou směrovku, která ukazovala k trajlerovému parku Sunnyvale. Odbočili na serpentinový úsek a za chvíli projížděli mezi několika desítkami oprýskaných obytných přívěsů poznamenaných časem a počasím, rozestavěných podél prašné silnice. Některé stály zapuštěné v zemi, jiné na starých zteřelých pneumatikách, vesměs prázdných.

Za okny několika trajlerů u vjezdu do parku poblikávaly televizní obrazovky, vzadu již vládla tma a ticho, jako kdyby tam nikdo nežil. A za parkem? Vůbec nic.

Carmelita se tak zaměstnávala pitím a hovorem se svým nápadníkem, že si ani nevšimla, jak daleko na venkov se dostali. Nebo po kterých cestách tam dojeli. Začala se cítit osamělá a zranitelná. Srdce se jí rozbušilo, dlaně zvlhly.

„Vypadá to, jako kdyby tu nikdo nebydlel,“ poznamenala.

„Já tu bydlím,“ opáčil Eddie. „Tamhle vepředu.“

Do čeho jsem se to namočila? táhlo dívce hlavou. Ti chlapi jsou zabijáci. Eddie mi to řekl. Co jim zabrání, aby mě znásilnili, zabili a pohodili někam, kde mě nikdo nenajde? Vyschlo jí v krku a pokusila se polknout. Nešlo to. Napila se piva. Najednou jí připadalo strašně hořké. „Měla bych se vrátit,“ zašeptala.

„Co to plácáš?“ vyjel Eddie.

„Jsem unavená. Necítím se dobře.“

Všimla si, že k ní Alejandro naklonil hlavu, než se zadívala na Eddieho. Usmíval se a vypadal jako neviňátko.

„Uklidni se. Trochu se pobavíme, uvidíš mrtvoly a pak tě odvezu domů.“ Stiskl jí stehno. „Bude ti fajn.“

Kapitola 6

STŘEDA 23.48

Pro Tommyho Austina to byla velká noc. On a jeho mentor Sal „Lefty“ Bruno byli opraváři. Spravovali věci, co jiní pokazili. Věci, které chtěl mít Rocco Scarcella spravené. Lefty, o deset let starší a o sto let zkušenější, ho učil řemeslu již skoro rok. Ode dne, kdy jej Rocco přivedl z Jersey. A dnes Tommy Austin, místní chlapec z Decaturu tamhle přes řeku, poprvé samostatně provede akci.

Před půlhodinkou si je Rocco zavolal do High Rollers. Austin věděl, že půjde o něco důležitého, když je šéf chce vidět tak narychlo. Jako vždycky přišli zadním vchodem a zamířili rovnou nahoru do Roccovy kanceláře, vyslechli si detaily a za necelých deset minut se vrátil ke svému SUV.

Teď seděli v autě odstaveném na malé vyvýšenině, zaclonění dvěma mohutnými bílými ořešáky. Ze své pozorovatelny dobře viděli na parkoviště trajlerů, kde bydlel Eddie. Pohodlně se usadili a čekali. Věděli, že to nebude trvat dlouho.

Austin oblečený v džínsech a černém tričku, které mu obepínalo svalnatý trup a paže, přiložil k očím dalekohled pro noční vidění a zadíval se na shluk obytných přívěsů. Vypadaly jako černé kvádry, jen ve dvou zeleně zářilo vnitřní osvětlení. Tommy zaostřil na poslední, nejvzdálenější trajler, vzdálený asi třicet metrů. Tonul ve tmě.

„Už jedou,“ strčil do něj Lefty.

Pickup zastavil předkem k Eddieho krátkému přívěsu s oblou střechou. Mladík vystoupil, ale Carmelita zaváhala. V kuželech světla čelních reflektorů viděla, že přívěs je starý a omlácený. Kdysi byl možná bílý, ale dnes měl nezdravě nažloutlý odstín a nakláněl se na stranu. Síťové dveře visely nakřivo jako vyražené z pantů. Co tady sakra dělá?

„Tak pojď,“ vybídl ji Eddie a natáhl k ní ruku.

Měla na vybranou? Zůstat s Alejandrem? V žádném případě. Zbývala jí jediná možnost, jít s Eddiem. Menší ze dvou zel. Doufala, že je mladík tak neškodný, jak vypadá. Vyklouzla z automobilu. Horká noc jako by se ochladila.

Eddie se rozloučil s parťákem, avšak Alejandro jenom mlčky seděl a zíral před sebe.

Carmelita si všimla rezavého pickupu značky Chevrolet zaparkovaného vedle trajleru. Zdálo se jí, že je tmavě modrý.

„To je tvůj auťák?“

„Jo.“ Mladík otevřel dveře přívěsu a pokynul jí, ať vstoupí.

Ohlédla se. Alejandro pořád jen tak bez hnutí seděl. Uklidni se, holka, nabádala se v duchu, však to zvládneš.

Austin se díval, jak Eddie odvádí dívku do pixly od hoven, které říkal domov. Alejandro vypnul zapalování a zhasl světla. Okolí se ponořilo do tmy a Austin zvedl dalekohled pro noční vidění.

Alejandro seděl za volantem a nehýbal se. Dlouze zatáhl z cigarety a její žhavý konec v optice noktovizoru zeleně zazářil. Austin chvíli uvažoval, proč nešel s dvojicí dovnitř, a pak mu to došlo. „Vypadá to,“ řekl Leftymu, „že jim dává čas, ať si udělají pohodlí, než je oddělá.“

„Taky bych to tak udělal.“

„Vyřídíme ho venku, uvnitř to pak bude snadnější.“

Lefty přikývl. „Nesnáším situace, kdy nevím, kdo je střelec a kdo ne.“

„Vsadil bych se, že bouchačku má akorát Alejandro,“ podotkl Austin. „Jakmile ho vyřídíme, zbytek už se poveze jako po másle.“

Lefty našrouboval do vzduchové pistole novou bombičku se stlačeným oxidem uhličitým a do komory zasunul šipku. Pak podal zbraň Austinovi.

Alejandro viděl, jak se v obytném přívěsu rozsvítilo. Na závěsu se rýsovaly stíny hocha a dívky. Slyšel Eddieho tlumený hlas a Carmelitino občasné uchichtnutí. Siluety se spojily, rozdělily, znovu spojily a pak se konečně začaly svlékat. Další chichot, potom zašuměla sprcha. Výborně. Vynikající krytí pro vstup do objektu. Ale ještě jim nechá trochu času. Ať se pěkně zaměstnají. Zapálil si novou cigaretu.

Skrytí za spícími trajlery se Austin a Lefty připlížili za Alejandrův pickup a přikrčili se u koncových světel.

Zadní okénko kabiny se matně rozzářilo, jak hispánec zatáhl z cigarety.

Tak se pohni, sráči. Vylez z toho auťáku.

Alejandro se nehýbal. Dával si pěkně na čas a vychutnával nikotin. Jako kdyby na to měl celou noc.

Austin se ohlédl na Leftyho.

Lefty zvedl dlaň. Uklidni se, buď trpělivý.

Alejandro konečně vystoupil z kabiny. Naposledy si dal šluka, odhodil nedopalek a rozdrtil ho podpatkem.

Austin vykročil zpoza automobilu. Alejandro se otočil, oči vytřeštěné překvapením. Austin namířil vzduchovou pistoli a stiskl spoušť. Šipka napuštěná fentanylem zasáhla Španěloameričana do hrudi.

Alejandro ztuhl, sklopil zrak a znovu se zadíval před sebe. Zavrávoral, chytil se za dveře automobilu v marné snaze udržet se na nohou a svalil se k zemi.

Carmelita se držela sprchové trubky, aby neupadla. Jednou nohou se zapírala o roh miniaturní kóje, druhou omotala kolem Eddieho. Zády rytmicky narážela do zdi a špinavý plast samá skvrna ublíženě skřípal a vrzal. Eddie ještě zvýšil intenzitu pohybů. Vůbec jí to nebylo příjemné, ale říkala si, že takto se chlapec alespoň rychleji udělá. No jo, už bude, pomyslela si. Smířila se s nepohodlím, protože ho přemluvila, že jí dá stovku navíc, když se nechá opíchat ve sprše.

„Ach, ty jsi fakt dobrý,“ šeptala mu do ucha. „Já z tebe šílím.“

Zasténal a bušil do ní jako kladivem.

„Ano, to je ono. Dělej mi to. Já se…“

Závěs sprchového koutu se prudce rozletěl.

Škubla sebou, avšak Eddie si zjevně ničeho nevšiml, protože se stále stejným nadšením pokračoval v bohulibém díle.

Natáhla se k nim ruka prodloužená kovovou zbraní. Tiché plivnutí, od ústí hlavně vylétl vlhký obláček. Šípka zasáhla Eddieho do krku. S trhnutím se otočil, zakymácel se, pustil dívku a zhroutil se.

Muži, jenž po něm střelil, se pod černým tričkem rýsovaly vypracované svaly. Usmíval se, když vkládal do komory další šipku a s cvaknutím ji zavřel.

Carmelita se přitiskla zády ke stěně.

Další plivnutí. Dívka ucítila v rameni štiplavou bolest. Vzápětí jako by jí ochably všechny svaly a podlomila se jí kolena, která již neudržela váhu těla. Carmelitě se vteřinku zdálo, že pluje na vlnách, než ztratila vědomí.

Rukou v latexové rukavici otočil Lefty kohoutkem a zastavil vodu. Austin vytáhl Carmelitu ze sprchy. Lefty mu podal svou devítku s nasazeným tlumičem. Austin vpálil Eddiemu kulku do týlu a vrátil zbraň svému učiteli.

Lefty posbíral dívčiny šaty a kabelku, pohodil na stůl několik balíčků krystalického amfetaminu a prstýnek strčil do kapsy Eddieho kalhot. Pak naložili Alejandra a Carmelitu dozadu do SUV. Austin nasedl do Alejandrova pickupu a vyjel za Leftym z trajlerového parku.

Kapitola 7

ČTVRTEK 08.24

Zaparkoval jsem ve stínu letitých dubů na kruhové příjezdové cestě před honosným předválečným domem Patricie Nombergové. Architektonický skvost měl dvě podlaží, bílou omítku a černé okenice a rámy. Šest korintských sloupů v průčelí neslo terasu.

Patricii jsem znal od šesté třídy základní školy, kdy jsme spolu seděli v jedné lavici. V následujících letech mnohokrát změnila image. Divoká středoškolačka, univerzitní dáma, opravdová dáma, obžalovaná z trestného činu, podmíněně propuštěná, podnikatelka, neoficiální sociální pracovnice a tím seznam zdaleka nekončil. Na HPD, policejním oddělení v Huntsville, ji znali jako falešnou pětku. Když jí hrozil pobyt za mřížemi, opravdový trest, ne pár dní vyšetřovací vazby, obrátila a začala sekat dobrotu. Dnes vedla dva prosperující butiky, jeden v centru, druhý v nákupním středisku Parkway Place. Proto si mohla dovolit tento palác, který koupila od starobylé, leč zchudlé rodiny.

Své obydlí používala jako dům na půli cesty pro zbloudilé dívky, které kráčely podobnou stezkou života jako kdysi ona a potřebovaly pomoc. Nepřijala by ovšem žádnou, která jela v drogách a nebyla odhodlaná a ochotná pracovat nebo chodit do školy. A taky žádnou mladší než osmnáct a starší než pětadvacet let. Po tomto věku už dívky podle Patricie natolik zabředly do svého způsobu života, že by jim nedokázala účinně pomoci. Financovala vzdělání svých chráněnkyň, sháněla jim práci (pár jich zaměstnala ve svém butiku), poskytovala jim ubytování a stravu a každé zřídila spořicí účet. Vše, co potřebovaly, aby se napravily.

Škoda, že si k ní Noel nenašla cestu.

Proč jsem za Patricií přijel? Jestli někdo rozuměl světu striptérek a prostitutek, byla to ona. I když z té profese dávno vypadla a pouze léčila následky, znala ty, kdo se v ní pohybují.

Dveře mi otevřela mladá dívka s blond vlasy rozcuchanými spánkem a pozvala mě dál. Na sobě měla džínsy a o několik čísel větší vytahané tričko, nohy bosé. Zavedla mě do kuchyně.

Patricie mě přivítala mohutným objetím a představila mě Nicolettě a pak Lole, další blondýně s pronikavýma zelenýma očima, která právě prostírala stůl. I ona byla bosá a na sobě měla vybledlé džínsy a citronově žluté tričko.

„Snídaně je skoro hotová,“ oznámila Lola. „Dáte si s námi?“

„Holky se při vaření střídají,“ vysvětlila Patricie. „Máš štěstí, Lola je z té smečky nejlepší kuchařka.“

Lola se laškovné uklonila. „Slanina, vajíčka a bochánky. Domácí, podle receptu mojí mámy.“

Jídlo jsem odmítl, vzal jsem si jen šálek kávy a posadil se.

Patricie si sedla naproti mně. „Zrovna jsem dočetla tvou poslední knihu. Tu o sériových vrazích. Hrozné.“

„Tak už to chodí,“ opáčil jsem.

„Sledovala jsem případ Briana Kurtze. Odvedli jste na něm s T-Tommym kus dobré práce.“

„Většinou on.“

„No jo.“

„Tak co pro mě máš?“ Zavolal jsem Patricii včera večer po Mirandině odjezdu a zeptal jsem se, co ví o Sin-Dee Parkerové a Noel Edwardsové.

Zvedla šálek oběma rukama a mluvila přes něj. „Sin-Dee šlape chodník pro Rosalee Kennedyovou. To je moje někdejší konkurentka. Včera večer jsem s ní mluvila. Sin-Dee pro ni již nějakou dobu pracuje a přivedla Noel. Před týdnem nebo tak nějak poslala Rosalee Noel a ještě jednu dívku, jmenuje se Crystal Robinsonová, na společný kšeft. Od té doby je neviděla ani o nich neslyšela. Říká, že u Crystal to není nic divného a že se brzy zase ukáže. Jako vždycky.“

„Ohlásila to Rosalee na policii?“

Patricie se zamračila. „Hele, ona nevede dívčí skautský oddíl.“

Hloupá otázka. „Kdo je ten chlap? Myslím toho, za kým je poslala.“

Napila se kávy a odložila šálek. „Ben Weiss. Právník. Bydlí nedaleko, na Adamsové. Kancelář má v centru naproti Schiffman Building.“

Schiffmanova budova patří k pamětihodnostem města. V lednu 1902 se tam narodila legendární herečka Tallulah Bankheadová.

„Tomu jsem taky zavolala,“ pokračovala Patricie. „Tvrdí, že o Noel nikdy neslyšel a že by si v životě šlapku neobjednal.“

„Věříš mu?“

Usmála se. „Nevěřím žádnému chlapovi, natož právníkovi. Myslíš, že se té holce něco stalo?“

„Je to možné. Její máma je moje dávná kamarádka. Podle ní měla Noel svoje chyby a nedostatky, ale volání domů mezi ně nepatřilo. A už se skoro dva týdny neozvala.“

„A to je jako neobvyklé?“

„V poslední době ano.“

„Ale utíkala z domu, že?“

Přikývl jsem.

„Tak to se nejspíš zase ukáže.“

„Doufejme.“

Nová Noel, Noel, která se vrátila do školy, by se už touto dobou ukázala nebo alespoň ozvala. Ale co když převládla stará Noel? Ta, která utekla do New Orleansu se starším chlapem. Už jsem to zažil mockrát. Lidé se poprali se svými démony a zdálo se, že vracejí na dobrou cestu, ale pak někde znovu zakopli a upadli. Proč? Starý zvyk, slabý charakter, strach, sebepohrdání. Klišé, kterým jsem sám moc nevěřil. Lidé dělají, co dělají, a někdy to nelze racionálně vysvětlit. Proto budou navždy existovat anonymní alkoholici, které prostě nelze vyléčit.

„Víš o tom chlápkovi něco?“ zeptal jsem se.

„Tady.“ Přesunula mi přes stůl popsaný list papíru. „Přidala jsem adresu Rosalee a Sin-Dee. A řekla jsem Rosalee, že se u ní možná zastavíš.“

„Díky. Jsem tvůj dlužník.“

„Budu si to pamatovat.“ Její úsměv povadl. „Je toho víc. Sin-Dee a Crystal tancují ve striptýzovém klubu High Rollers. Nedaleko univerzity. Vlastní ho okouzlující Rocco Scarcella.“

To jméno už jsem slyšel, ale nějak jsem si nedokázal vybavit, kde a v jaké souvislosti.

„Měl bys vědět, že je to hnusný mafián, který má ruce namočené v každé špíně v tomto státě. Drogy, obchod s bílým masem, prostě všechno. Vzpomínáš na ten skandál se zdravotním pojištěním? Asi před rokem. Jak tehdy sbalili pár doktorů z Huntsville Memorial Medical Center.“

Tak proto jsem to jméno slyšel. Skandál na klinice plnil titulní stránky místních novin několik měsíců. „Kdo by si ho nepamatoval?“

„Rocco vyvázl, ale byl namočený až po uši.“ Patricie zachytila můj pohled. „Dám ti dobrou radu. Rocco je nebezpečný. Kdyby tě tahle záležitost vedla k němu, vyhni se mu velkým obloukem.“

Kapitola 8

ČTVRTEK 08.43

Alejandro se probudil s prudkým nádechem, jímž si ulevil od dusivého pocitu, který mu svíral hrudník. Jako kdyby zapomněl dýchat nebo tajil dech, aby… Co? V mysli se mu začal formovat obraz, ale pak se rozplynul.

Bušilo mu v hlavě, v ústech měl sucho a lepkavo. Obklopovala jej téměř naprostá tma, kterou pronikalo jen mdlé světlo pod dveřmi. Ležel zkroucený do fetální polohy na tvrdé studené podlaze, zády se dotýkal stejně chladné zdi. Kromě svého dechu neslyšel žádný zvuk. Jak se jeho oči přizpůsobovaly tmě, rozeznal další detaily. Ležel v místnosti s vysokým stropem. Zdála se mu prázdná, ale pak mu zrak padl na postavu schoulenou v rohu. Nepoznal ji.

„Už ses probral?“ Ženský hlas. Hispánský. Carmelita.

„Jo.“ Zahájil mentální inventuru vlastního těla. Všechno jej bolelo. Ztuhlý krk, ramena a nohy se nechtěly pohnout, přesto se mu podařilo zvednout se do sedu. Ztěžka se opřel zády o stěnu. Zkontroloval kapsy. Prázdné. Peněženka fuč. Sáhl si na zápěstí. Hodinky taky pryč. Kde to vlastně je? Jak se sem dostal? Pamatoval si, že stál před Eddieho přívěsem, a potom… Austin. Do prdele.

Alejandro si sáhl na bolavé místo na prsou a události mu začaly dávat smysl. Uspali ho šipkou. Kdy? Jak dlouho tu ležel? Proč na něj Rocco poštval své psy?

Odpověď na tuhle otázku znal. Podělal to. Lépe řečeno podělal to Eddie a on se s tím blbečkem svezl. Ovšem nejdůležitější otázka zní, proč je ještě naživu. Rocco nikdy nebere zajatce. A to znamená, že jeho a Carmelitu k něčemu potřebuje.

„Co se…“ začala.

„Pst.“

„Ale…“

„Ticho!“

Zkusil vstát, ale jak přesunul váhu, ucítil další bolavé místo. Levá půlka zadnice. Sáhl si tam. Prsty nahmataly malý kulatý otok. Po injekci. Už věděl, na čem je. Jednou slyšel, jak o tom Austin a Lefty mluvili. Šipka s fentanylem člověka složí a injekce sedativa ho udrží dole. Hodiny, v případě potřeby i několik dní.

Vstal, a přestože se mu zatočila hlava, udržel se na rozklepaných nohou. Pomalu se vlekl ke dveřím, opíraje se rukou o zeď. Hmat mu napovídal, že se dotýká neomítnutých, jen nabílených tvárnic. Dveře byly pevné, kovové, a když se o ně opřel, nepovolily ani o milimetr. Bez prahu, bez kliky, bez pantů, bez mezery mezi křídlem a rámem kromě půlcentimetrové škvíry nad podlahou. Tuhle překážku jen těžko překoná. Kde se to k čertu ocitl?

Přemístil se k dívce a poklekl vedle ní. Pak natáhl paži a položil jí ruku na hlavu.

„Jdi ode mě.“ Pokusila se odtáhnout.

Popadl ji za vlasy a přitáhl k sobě, až se dotýkali tvářemi. Snažila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně a přiložil jí rty k uchu. „Nehýbej se. Nic neříkej.“

Opřela se mu dlaněmi o hrudník a vší silou zatlačila, ale nevyprostila se.

„Místnost může bejt napíchnutá.“

„Kdo by ji…“ zašeptala.

Výborně, pomyslel si Alejandro. Pochopila. Pustil jí vlasy, ale držel obličej těsně u jejího. „Ten, kdo nás sem zavřel. Možná slyší každé naše slovo.“

Přikývla. „Kdo to je?“

„Pověz mi, co si pamatuješ.“

Carmelita vzpomínala, ale vydolovala z paměti jen nesouvislé střípky. Byla s Eddiem ve sprše. Jakýsi chlap rozhrnul závěs a střelil do Eddieho šipku. Pak udělal to samé jí. Potom už si pamatuje akorát to, že se probudila v této kobce. Už je to pár hodin, ale časem si jistá není. Plazila se po místnosti a objevila Alejandra. Spal. Snažila se ho probudit, ale marně. A tak čekala.

„Kam tě střelili?“

Přejela si prsty po levém rameni. „Sem.“

„Bolí tě ještě někde?“

„Všude. Ale jo, tady na pravém boku to trochu štípe.“

Alejandro přikývl. „Nejdřív šipka a potom injekce sedativa.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Přišel sem ten samý chlap, co mě střelil,“ řekla Carmelita. „Před hodinou nebo tak nějak.“

„Co tu dělal?“

„Hodil mi nějaké hadry a zatřásl s tebou, ale tys byl pořád mimo, a tak odešel.“

„Řekl něco?“

„Jo. Zeptal se mě, kdo jsem, a já jsem ho poslala do prdele.“

„Jak vypadal?“

„Velkej chlap. Samý svaly. Pracky jak lopaty.“

Austin.

„Znáš ho?“ zeptala se Carmelita.

Alejandro se otočil a sedl si vedle ní zády ke zdi. „Možná.“ Zatím jí nechtěl prozradit všechno, co věděl. Nejspíš by ji to šokovalo.

„Jak to sakra myslíš možná?“

„Myslím tím možná.“

„Nemusíš ze mě dělat blbce.“

„Hele, dej mi chvilku, musím si to promyslet.“

„Do prdele, je mi zima a mám hlad a chce se mi čůrat.“

„Vítej v klubu.“

Chvíli seděli mlčky a pak zašeptala: „Proč to dělají?“

„Nevím.“

„Kde jsme?“

„To taky nevím.“

„Co budeme dělat?“

„Čekat.“

Kapitola 9

ČTVRTEK 09.10

Sjel jsem z Echols Hill do centra Huntsville, zaparkoval na Franklin Street a došel půl domovního bloku k Weissově kanceláři. Na rohu budovy jsem se zastavil ve stínu javoru a zkusil jsem zavolat Sin-Dee. Ozval se mi záznamník. Vzkaz jsem nenechal a brnknul jsem Mirandě. Sdělil jsem jí, že jsem včera večer mluvil s Klárou; slíbila, že se jí během dneška ozve a domluví se na živém rozhovoru pro zpravodajskou relaci. Miranda se rozplakala. Řekl jsem jí, že pláč nepomůže a že by neměla mít v televizi opuchlé oči. Rozesmál jsem ji. Smích nutně potřebovala.

Weissova advokátní kancelář zabírala celé nejvyšší patro třípodlažní budovy v jihovýchodním rohu náměstí nedaleko soudu. Zlatá cedulka u dvojitých prosklených vstupních dveří oznamovala, že doktor Benjamin Weiss je starším partnerem firmy Weiss, Wolinsky a Wolff, kteří byli rovněž právníci.

Z vkusně a nákladně vybavené recepce dýchaly peníze. Kaštanově hnědé kožené pohovky a křesla, kávové stolky s deskami z černého mramoru, světle šedé stěny poseté podepsanými sítotisky. Poznal jsem Chagalla a Dalího. Na pohovce seděl jediný klient a tiskl si k tělu diplomatický kufřík, jako by to byl záchranný kruh. Prsty jedné ruky si nervózně pohrával se zámkem. Vypadal jako králík, kterého v noci zachytily automobilové reflektory. Třeba ho čeká vězení nebo těžký rozvod.

Prostor za recepčním pultem strážila přísná žena středního věku v dokonale padnoucím tmavě modrém kostýmu a bílé halence zapnuté až ke krku. Na očích měla brýle s tlustými obroučkami, od jejich úchytů vedl řetízek kolem krku. Podíval jsem se na jmenovku. Rachel Brodská.

Když jsem požádal o rozhovor s jejím nadřízeným, prohlédla si mě od hlavy k patě a zamračila se. Počítám, že se jí nelíbily moje džínsy a černé tričko. No a tenisky zřejmě vyloženě nesnášela. S největší pravděpodobností očekávala od každého, kdo vstoupí do jejího světa, tolik slušnosti, že si vezme oblek. Měl jsem na sobě sportovní sako. Hezké. Alespoň jsem si myslel, že je hezké. Do této chvíle.

„Máte domluvenou schůzku?“ chtěla vědět madam Brodská.

„Jistě si se mnou bude chtít promluvit. Stačí mi pár minut.“

Vrásky podráždění na jejím čele se ještě prohloubily. „Dnes je to vyloučeno. Má nabitý program. Mohu vás objednat na jiný den.“ Otevřela v kůži vázaný diář.

„Dnes by mi to vyhovovalo mnohem líp,“ Podíval jsem se na hodinky. Čtvrt na deset. „Optimálně v devět patnáct.“

„Poslyšte, pane… Ehm…“

„Walker, Dub Walker.“ Usmál jsem se.

Paní Brodská ne. „Říkám, že musíte mít domluvenou schůzku.“

„Co kdybyste se zeptala přímo jeho?“

„O čem s ním chcete mluvit?“

Rozeznal jsem v jejím hlase stín znepokojení. „Je to osobní záležitost.“

„Je mi líto, ale nemůžu pana doktora rušit, když nevím, o co jde. Jestli vám jde o utajení, musíte si domluvit schůzku.“

Vhodný okamžik pro střemhlavý nálet. „Jde o tu šlapku, kterou si objednal minulý týden. Pohřešuje se.“

Odtažitost paní Brodské zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Zbledla a vteřinku to vypadalo, že dostane mrtvici. Ale byla profesionálka a rychle se vzpamatovala. „Moment.“ Vstala a spěšně vyšla do chodby.

O dvě minuty později jsem stál před Benjaminem Weissem. Měl na sobě tmavý oblek, modrou košili s bílým límečkem a tmavě červenou kravatu, na zápěstí masivní rolexky a zlaté manžetové knoflíčky s diamanty. Zjevně se mu dařilo velmi dobře. Byl uhlazeně zdvořilý, i když mu čelo zbrázdily obavy.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se a vyzval mě, ať se posadím.

Uvelebil jsem se v křesle. „Hledám pohřešovanou dívku. Prostitutku. Jejím posledním zákazníkem jste byl vy.“

„Obávám se, že se mýlíte.“

Mlčel jsem a nechával ho, ať si láme hlavu, co všechno vím. Přímo jsem cítil, jak v místnosti roste napětí.

Weiss konečně promluvil. „Jde asi o tu dívku, kvůli níž mi ráno volala jedna žena. Počkejte, jak se jenom jmenovala… Patricie…“

„Nombergová,“ dopověděl jsem.

„Ano, to je ono. Řekl jsem jí – a teď to opakuji vám, že o ní nic nevím. A nikdy jsem si žádnou holku neobjednal.“

Díval jsem se mu do očí a neviděl jsem v nich žádný stres, žádné obavy. Weiss nepohyboval bezděčně rty, nevraštil čelo, neuhnul pohledem. Mohl umět dokonale lhát, byl koneckonců právník, ale věděl jsem, že je čistý. Intuice? Zkušenosti? Obojí. Doktor Weiss nic neskrýval, byl jenom zmatený.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Přítel její matky.“

Právník se očividně uvolnil. „Bohužel vám nemohu pomoci.“ Začal vstávat, ale gestem jsem mu naznačil, ať zůstane sedět.

„Ještě pár otázek, když dovolíte.“

Podíval se na hodinky. „Čeká na mě klient.“

„Znáte někoho, kdo by mohl zneužít vaše jméno? Vaši adresu?“

„Jak to myslíte?“

„Bydlíte na Adamsové, že?“

„Ano.“

„Dívku, o níž je řeč, a její kolegyni poslali do vašeho domu. A potom obě zmizely.“ Téměř jsem cítil, jak se mu otáčejí kolečka v mozku. Není nic horšího než být právníkem obviněným ze zločinu. Ti totiž nejlépe vědí, že systém dokáže semlít každého, viníka stejně jako nevinného.

„Kdy se to stalo?“

„Předminulou sobotu. Pokud vím, údajná schůzka byla domluvená na jedenáctou večer.“

Weiss zavrtěl hlavou. „Ten víkend jsem byl služebně mimo město. Konkrétně v Nashville.“

„Kdo o tom věděl?“

„Spousta lidí. Všichni tady v kanceláři. Mí přátelé. Moje partnerka. Cestovala do Tennessee se mnou.“

„Může vám to dosvědčit?“ zeptal jsem se.

„Ona a asi dvě stovky účastníků konference ABA, na které jsem přednesl projev.“ Opřel se lokty o desku psacího stolu. „Je mi jasné, kam míříte. Ale celou dobu jsem byl mezi lidmi. Buď s kolegy, nebo se svou partnerkou.“ Přimhouřil oči. „Celou dobu.“

„Zůstával někdo ve vašem domě, když jste byl pryč?“

„Nikdo. A při odchodu jsem zapojil alarm a pozamykal.“

„Má někdo klíče? Kód k alarmu? Služebná? Příbuzní?“

„Vůbec nikdo.“

Vyňal jsem z obálky Noelinu fotografii a podal jsem mu ji. „Viděl jste někdy tu dívku?“

„Ne. Nikdy.“ Dlouze se na snímek zadíval. „Je moc hezká. A mladá.“

„Je jí devatenáct,“ informoval jsem ho.

Weiss mi vrátil fotografii. „Příliš mladá na práci, kterou dělá.“

Měl samozřejmě pravdu.

Kapitola 10

ČTVRTEK 09.21

Alejandro tiše seděl a přemýšlel. Carmelita přecházela po místnosti a několikrát zopakovala, že když někdo rychle nepřijde, počůrá se do kalhot. Navrhl jí, ať si dřepne do kouta. Poslala ho někam.

Vtom se rozsvítily dvě řady zářivek na stropě a oba zamrkali. Alejandro konečně viděl, kde jsou. Prostor asi šest krát šest metrů, neomítnuté tvárnice natřené světle hnědou barvou, strop tři a půl metru vysoký, žádná okna. Zaslechl blížící se kroky a vstal. V zámku cvakl klíč a dveře se otevřely. Na prahu stáli tři muži se dvěma pistolemi. Zbraně měli Lefty a Austin, třetího Alejandro neznal.

Austin měl na tváři obvyklý úsměv, napůl arogantní úšklebek jako vždycky, když s Leftym přivezli těla zabalená v plastové fólii. Vytáhli je ze SUV, hodili Alejandrovi k nohám a odjeli. Bez pozdravu, bez rozloučení. Jako kdyby on a Eddie byli odpad, póvl, který nestojí za jediné slovo.

„Ustup,“ vyzval ho Austin. „Až ke zdi.“

Alejandro se nepohnul.

Mávl na něj pistolí. „Jestli si chceš hrát na hrdinu, klidně. Střelím tě do tý tvý podělaný prdele a nemusím udělat jediný krok. Ke zdi, povídám!“

Teď na to není vhodná chvíle ani místo. Alejandro ustoupil, opřel se ramenem o stěnu a založil ruce na prsou.

Austin se otočil ke Carmelitě. „Pojď sem.“

Zaváhala.

„Mám tě vytáhnout?“

Alejandro jí pokynul a ukázal hlavou směrem ke dveřím. Vykročila.

Austin ji popadl za ruku, odvedl ji za dveře, zabouchl je a zamknul. Vrátili se i s dívkou asi za deset minut a odvedli Alejandra spoře osvětlenou chodbou na toaletu. Lefty se s pistolí v ruce díval, jak zajatec močí a pak si umývá ruce a obličej.

Když ho zavedli zpět do cely, spatřil na podlaze dva papírové pytlíky a dvě plastové láhve s vodou. „Najezte se,“ vyzval je Lefty. „Za čtvrt hodiny zhasínáme.“

„Kdo jste?“ vyhrkla Carmelita. „Proč to děláte?“

Dveře se zabouchly, cvakl zámek.

Každý pytlík obsahoval obložený chleba se šunkou a sýrem a balíček chipsů. Chvíli jedli mlčky, ale pak se Carmelita přisunula těsně k němu a šeptem se zeptala: „Už jsi na něco přišel?“

„Skoro.“

„A nechceš mi to říct?“

Nechtěl. Nechtěl ji vylekat, obával se, že začne panikařit a zhatí jedinou naději na únik. Pravda byla taková, že ji k plánu, který se mu začal rýsovat v hlavě, nutně potřeboval. Ne že by to byl bůhvíjak dobrý plán, sám v něj nevkládal velké naděje, ale na nic jiného nepřišel. „Ještě si musím pár věcí promyslet.“

Dojedli sendviče, vypili polovinu vody a zbytek si nechali na později, protože nevěděli, kdy se žalářníci vrátí. Podle slibu světla zhasla.

Alejandro se k ní naklonil a tiše zašeptal: „Dobře poslouchej, ale ani slovo. Nijak nereaguj.“

Přikývla.

„Jsi silná?“ chtěl vědět.

„Jak to myslíš?“ zeptala se udiveně navzdory předchozímu varování.

„Nebude se ti to líbit. Dokonce si myslím, že tě to vyděsí. Zvládneš to? Uděláš, co bude nutný?“

„Co mi zbývá?“

Dobrá odpověď. Třeba to nakonec přece jenom vyjde. „Já ty chlapy znám. A ty znáš jejich šéfa.“

„Cože?“

„Tommy Austin a Lefty Bruno. Moc zlí hoši. Dělají pro Rocca Scarcellu.“ Proužek světla zpod dveří se jí leskl v očích, nyní rozšířených a vlhkých. „Zabijou nás.“

Carmelita ztuhla, ale nevykřikla ani nezpanikařila, jen se zeptala: „Proč si to myslíš?“

„Protože to běžně dělají. Kromě toho je znám a teď jsi i ty viděla jejich ksichty.“

Vydala zvuk mezi povzdechem a zasténáním. „To znamená, že bysme je mohli identifikovat.“

„Jediný důvod, proč nás ještě neoddělali, je, že od nás něco chtějí. Nevím co, ale můžeme jim to poskytnout.“

„Co? Já vůbec nic nevím. Nevím, co jsou ti lidi zač nebo co…“ Odtáhla se a Alejandro vycítil, že na něho přes tmu upřeně hledí. „Kvůli těm mrtvolám? Těm, co o nich Eddie mluvil?“

„Ten akorát kecal.“

„Hrál si na velkýho zabijáka, co? No jo, chtěl mě dostat z kalhotek. Jako každej chlap, co přijde do klubu.“

Nejraději by jí řekl, že to Eddiemu vyšlo, ale pak svá slova spolkl. Shodila kalhotky, jen co vešla do trajleru, a skočila s klukem do sprchy. Pochopitelně nemohla vědět, že Eddie mluvil pravdu a že právě to je důvod, proč se dostali do téhle situace.

Alejandro tušil, co je čeká. Rocco musí zjistit, kdo všechno o těch mrtvých ví. Vykecali to někomu? Rocco udělá, co bude muset, a nebude to nic hezkého. A potom oba zemřou, na tom si Rocco dával záležet.

Alejandro však věděl i něco jiného. Byla to jeho chyba. Měl Eddieho vyřídit a Roccovi nic neříkat. Maximálně mu namluvit, že se kluk vrátil do Atlanty k svému drogovému příštipkaření. Kurva práce.

„Já si to nemyslím. Nemyslím si, že kecal.“

„Eddie neřekne slovo pravdy.“

„Hele, neštvi mě, jo? Viděla jsem mu to v očích. Nelhal. A jestli někoho zabil, jel jsi v tom s ním. Sám by to nezvládl. Na to nemá koule. Ty jo.“

Ta holka není hloupá, pomyslel si Alejandro. Zná lidi. Každopádně zná chlapy. To nese ta její profese. Noc co noc poslouchá pravdy, polopravdy a vyložené lži nabité testosteronem. Není divu, že má citlivý radar.

„Teď už na tom nezáleží,“ řekl.

„Ale záleží, to víš, že záleží. Povím jim, že s tím nemám nic společnýho. A že nikomu nic nevyžvaním.“

„Jo, to si určitě rádi vyslechnou. Budou poslouchat, dokud je to nepřestane bavit, čili asi tak dvacet vteřin. Potom se na tobě vystřídají a nakonec ti strčí do pusy bouchačku.“

Carmelita se od něj odtáhla co nejdál, až do rohu místnosti, posadila se a objala pažemi kolena. „Jdi do hajzlu.“

Přisunul se k ní. „Hele, nenavážej se do mě, ano? Jsem tvoje jediná naděje.“

„Jo, jasně.“

„Chceš štěkat jako čubka, nebo se dostat pryč?“

Kapitola 11

ČTVRTEK 10.30

Velitelství městské policie v Huntsville sídlí v severním okrsku, v cihlové budově na Mastin Lake Road. Zaparkoval jsem naproti mezi baptistickým kostelem a nákupním střediskem Lakewood, prošel pod pyramidovou střechou nad průčelím a skleněnými dveřmi do haly.

Hned za vchodem stáli dva policisté a o něčem se bavili, jeden z nich držel papírový pohárek s kávou. Pozdravili mě pokývnutím, když jsem je míjel a kráčel přímo k vysokému recepčnímu pultu, po jehož stranách střežily dva detektory kovů vstupy do křídel budovy. Za pultem seděl asi čtyřicetiletý plešatý policejní důstojník s mohutným břichem sepnutým širokým opaskem a s bezvýrazným obličejem prozrazujícím nekonečnou nudu.

Seznámil jsem ho v hlavních bodech se situací a ukázal mu Noeliny fotografie.

Ne že by ho pohřešovaná šlapka nějak zaujala. „Přicházejí, nechají se opíchat od stovky chlapů a vracejí se do zapadákova, odkud utekly,“ utrousil. „Protože zjistily, že život tady není o moc jiný než u nich doma. Anebo se zamilují a zůstanou. Až té holce dojdou prachy, ukáže se.“ Přistrčil mi standardní formulář. „Jako vždycky.“

Byl to hotový básník. Filozof. Jeho zájem mě dojímal.

„S touhle to může být trochu jiné,“ opáčil jsem.

Zazubil se. „No jo, jasně.“ Podíval se na snímky. „Kolik jí je?“

„Devatenáct.“

Vrátil mi fotky. „V tom případě má právo zmizet.“

„Domnívám se, že ji někdo unesl.“ I mým uším to znělo nepřesvědčivě.

„Proč?“

Nemohl jsem mu říct, že se řídím instinktem. „Podívejte, je to odpovědná dívka.“ Doufal jsem, že tato drobná lež zapůsobí. „Ta by jenom tak neodešla. Studuje. Dva týdny nebyla na přednáškách a nezavolala matce.“ Přesunul jsem snímky zpátky k němu. „Dejte ji do oběžníku. Třeba si některý pochůzkář něčeho všimne. Nikomu tím neublížíte a jí to může zachránit život.“

Přikývl a vzal si fotografie.

Vyplnil jsem formulář, zatímco službu konající policista kopíroval snímky. Má návštěva u strážců zákona trvala přesně patnáct minut a moc nadějí nevzbudila.

Kapitola 12

ČTVRTEK 11.14

Alejandro seděl na kovové židli s rovným opěradlem a do obličeje mu svítily dva silné reflektory. U protější stěny stál Rocco s rukama v kapsách, vedle něj Lefty. Austin se opíral o stůl, svaly na pažích mu vystupovaly jako lodní lana. Hleděl na zajatce.

„Tak si to poslechněme,“ zahájil výslech.

„Co?“ Alejandro se snažil působit pasivně, bez zájmu, zatímco ze všeho nejraději by utekl. Nebo bojoval.

„Kdo jiný o tom ví?“

„Eddie.“

„Kromě něho a té holky.“

„Nikdo.“ Alejandro se podíval na Rocca. „Vždyť jsem ti o tom sám řekl. Jak dlouho pro tebe pracuju?“

Rocco pokrčil rameny.

„Tři roky. Udělal jsem někdy něco jiného, než jsi mi přikázal? Vykecal jsem někdy něco o tom, co jsem pro tebe dělal? A že to byly pěkný sračky. Vyptával se někdy někdo na ty mrtvé, co jsem zahrabal?“

„Fakt moc hezký.“ Austin se naklonil tak blízko, že Alejandro cítil na tváři jeho dech. „Mluvíme o dnešku. Tady a teď. Jsi tak dobrý, jak je dobrá tvoje poslední akce. A tahle nevypadá nejlíp.“

Alejandro se usmál. „A tvoje snad jo?“

Austin sebou trhl, vystrčil bradu a naklonil hlavu. „Co tím chceš sakra říct?“

Výborně. Zažeň ho do defenzivy. „Měl jsem Eddieho a tu holku jako na talíři. Mohl jsem je vyřídit naprosto čistě. Jenže pak jste se objevili vy dva šašci a všechno pohnojili.“

„Nic jsme…“

„Hele, Rocco, řekni těm pitomcům, že nejsem tak hloupý, jak vypadám.“ Alejandro se posunul k okraji židle, naklonil se přes stůl k Austinovi a hleděl mu upřeně do očí. „Vy dva si hrajete na drsňáky, ale ve skutečnosti byste dokázali podělat i pohřeb. Obyčejná, jednoduchá akce a podívejte, co jste z ní vyrobili.“ Mávl rukou.

Austin na něj zíral a tupě přežvykoval.

„Bez vašeho zásahu,“ pokračoval Alejandro, „by byli Eddie a ta holka mrtví a zahrabaní. Konec příběhu. Konec problémů. Ale teď?“ Opřel se zpátky na židli a otevřel ruce dlaněmi vzhůru.

Austin odstoupil od stolu a zeptal se: „Šéfe?“

Rocco si povzdechl. „Víš, Alejandro, tohle je mnohem větší, než si myslíš. Nemůžu si dovolit riskovat.“ Přistoupil blíž a zhasl jeden reflektor. Alejandro mu teď viděl do tváře. Nebyla v ní zloba, jen rezignace. To není dobré. „Ty jsi přivedl Eddieho a on do toho zatáhl tu holku. Musím předpokládat, že někdo z vás o tom řekl ještě někomu jinému. Musím vědět, kdo ten někdo jiný je.“

„Já jsem nemluvil a ty to dobře víš. A Eddie a ta holka na to neměli čas.“

„Tanečnice mluví. Pořád a o všem možném.“

„Tahle nemluvila.“

„Problém je, že to nemůžeš vědět jistě. Problém a riziko.“

„Zeptej se Eddieho. Řekne ti to samé.“

„Já se ho zeptal.“ Austin mrkl na Leftyho. „Neměl mi co sdělit.“

Rocco se po něm podrážděně ohlédl, jako kdyby Austin překročil určitou mez. Pak se znovu zadíval na Alejandra a vylovil z kapsy čtvrťák. Vyhodil minci do vzduchu, a když dopadla na stůl, přikryl ji dlaní. „Hlava, nebo orel?“

Alejandro zaváhal a pak se zeptal: „Co je v sázce?“

„Tvůj život. Tvoje svoboda. Cokoliv. Jde o to… Líbí se ti ta šance? Jsi ochoten vsadit svůj život na pravděpodobnost padesát na padesát?“

„Raději bych to nedělal.“

Rocco zvedl minci a vrátil ji do kapsy. „Jenže po mně chceš, abych to udělal. Buď někdo z vás mluvil, nebo nemluvil. Padesát na padesát.“

Alejandro cítil, jak se mu svírá žaludek. Pokud něco neudělá, je mrtvý muž. Zadíval se na Austina a Leftyho, střelil pohledem ke dveřím a odhadoval vzdálenost. Dokázal by je vyřídit, než někdo z nich vytasí zbraň a stiskne spoušť? Těžko.

Od samého začátku věděl, že Roccovi nemůže věřit. Ani Austinovi a Leftymu. Od samého začátku věděl, že může dopadnout špatně. Takový už je život. Ale jestli půjde ke dnu, strhne je s sebou. Pomsta je sladká. Bolest snese, i velkou. Vědomí, že Rocco zaplatí za své hříchy, mu pomůže vydržet.

Měl by nyní vynést jedinou kartu, kterou má? Vykoupit si cestu na svobodu? Vyloučeno. Aby mohl tu kartu položit na stůl, musel mít volnost pohybu. Nepočítal, že padne do pasti tak náhle a rychle. Domníval se, že vycítí průšvih s dostatečným předstihem. Nechal tedy onu kartu schovanou v rukávu a navrhl: „Nechte mě promluvit s Carmelitou. Zjistím, co ví.“

„Postarám se o ni sám,“ opáčil Rocco. „Bude mluvit.“

„Ale…“

„Je mi líto,“ řekl Rocco.

Austin a Lefty se s vytasenými pistolemi přesunuli k bočním stěnám místnosti. Nebyli tak hloupí, aby si neuvědomovali, že když budou dál od sebe, Alejandro je nemůže překvapit oba najednou. Jednomu z nich vždy zůstane výhoda vzdálenosti a volného palebného pole. A dost času na jeden dva výstřely.

„Jdeme,“ vyzval Lefty.

Vrátili se k vězeňské cele. Lefty odemkl a Austin strčil zajatce do místnosti. Carmelita seděla na zemi a vzhlédla k nim se strachem v očích.

Austin ji popadl za paži a vytáhl na chodbu.

Jen co zaklaply dveře, Alejandro zvedl poloprázdnou láhev, naráz ji dopil a odhodil do kouta. Cloumal jím vztek. Veškeré pochybnosti, zda je Rocco chce nechat naživu nebo zabít, pominuly. Zůstávala jediná otázka. Proč to ještě neudělal? Nedávalo to smysl. Nechávat je naživu znamená riziko. A Rocco neměl ve zvyku riskovat. Hrál na jistotu. Kdepak padesát na padesát. Maximálně tak devadesát na deset.

Rocco věděl, že Alejandro nemluvil. Kdyby si myslel něco jiného, nevyšel by Alejandro z té místnosti s neporušeným obličejem. A možná by to odnesla i žebra nebo slezina. Rocco s oblibou trestal bolestí, a když ji nezpůsobil, věděl, že v tomto je zajatec nevinný. Ale určitě něco potřebuje a udělá všechno, aby to získal. Takže situace pořád může vzít moc ošklivý obrat. Kdy, kde a jak zůstává sporné, ale celkový výsledek ne. Pokud Alejandro nedokáže zázrak.

Rozhlédl se. Pevné stěny, silné kovové dveře a mřížka klimatizace třicet krát deset centimetrů moc nadějí na útěk nedávají. Zbývá jedině překvapivý útok. A k tomu potřebuje Carmelitu. Zvládne to? Je dost silná? To je jedno. Přinutí ji, aby mu pomohla. Vyděsí ji natolik, že pomůže. Pokud se ovšem vrátí.

Kapitola 13

ČTVRTEK 11.53

Zajel jsem na parkoviště u Sammyho hudební restaurace, ale než jsem vstoupil, znovu jsem zavolal Sin-Dee a opět jsem se dovolal jenom záznamníku. Tentokrát jsem zanechal vzkaz a číslo svého mobilního telefonu. Neřekl jsem jí, o co mi jde, takže si bude myslet, že jsem potenciální zákazník, a ozve se mi. Potom jsem se ještě spojil s Mirandou a informoval ji, co je nového. Kromě toho jsem ji pozval k sobě domů na večeři.

Když jsem vešel, T-Tommy už seděl u baru s půllitrem v ruce. Zavolal jsem mu po odchodu z policejního oddělení a domluvil si s ním oběd. Známe se už od základní školy a na střední jsme byli členy fotbalového týmu. Dotáhl to na nejlepšího vysunutého obránce v okrese a pořád se tak choval. Možná se i díky tomu stal nejlepším vyšetřovatelem vražd v Huntsville.

Posadil jsem se na stoličku vedle něho. „Jak to jde?“

„Pomalu. Vypadá to, že se v poslední době nikomu nechce zabíjet své bližní.“

„Jak se daří, Dube?“ zeptal se Sammy, majitel podniku, a podal mi pivo. Pak utěrkou, kterou stále nosil přes rameno, přeleštil už tak čisťounký barový pult.

„Výborně,“ odpověděl jsem. „A tobě?“

Sammymu táhne na sedmdesátku, má pleš a je houževnatý jako vydělaná hovězina. Brian Kurtz zjistil, jak je tvrdý, když ho přepadl v uličce za kavárnou. Zmlátil ho sice do bezvědomí, ale Sammy mu stihl vykousnout z předloktí kus masa. Dnes na sobě měl karmínové tričko bez rukávů s bílým logem fotbalového klubu Bama na prsou.

„Kšefty jdou docela dobře, nemůžu si stěžovat.“ Další tah utěrkou po desce. „Dvakrát vepřový sendvič?“

„To by šlo,“ souhlasil jsem.

T-Tommy přikývl.

Popsal jsem Mirandinu včerejší návštěvu a řekl jsem T-Tommymu o zmizení Noel a Crystal Robinsonové, o své návštěvě u právníka Weisse a na policejním oddělení.

„Toho Weisse znám. Fajn chlap. Snad si nemyslíš, že má se zmizením těch děvčat něco společného, nebo ano?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Domníváš se, že někdo zneužil jeho jméno a adresu, aby tam ty holky vylákal?“

„V tom případě by opravdu byly pohřešované. Mohly se také jenom sbalit a někam odjet.“

T-Tommy zavrčel, očividně tomu také nevěřil. Někdo zneužil Weissovo jméno. Někdo dívky vylákal do tiché čtvrti, kde chodí lidé brzo spát. A od té doby je nikdo neviděl. Nevěstilo to nic dobrého. A když něco vypadá špatně, obvykle to špatné je.

„Vsadil bych na únos,“ tipoval T-Tommy.

„Kvůli její matce doufám, že se mýlíš.“

Sammyho šéfkuchař Willie Tucker, nevysoký černoch o dobrých dvacet kilo těžší než T-Tommy, vyšel z kuchyně se dvěma talíři, na každém vepřový sendvič a hromada Sammyho proslaveného zelného salátu s burskými oříšky.

„Dneska se mi to vepřové krásně upeklo,“ ubezpečil nás.

Ukousl jsem pořádné sousto, vychutnal si ho a polkl. „Vynikající, Willie. Jako vždycky.“

Obdařil nás širokým bělostným úsměvem. „Vždyť říkám.“

„Ale jedna věc tomu chybí.“ Vytáhl jsem z kapsy lahvičku tabasca, kterou u sebe stále nosím, a vydatně sendvič polil. Další sousto. „Teď je to perfektní.“

„Jsou to tvoje vnitřnosti,“ zasmál se Willie a vrátil se do kuchyně, pohvizduje si populární šlágr.

„Jak teda chceš ty holky hledat?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Zkoušel jsem kontaktovat Sin-Dee Parkerovou, ale nebere telefon. Říkal jsem si, že se u ní zastavím a zaklepu jí na dveře. A potom navštívím Rosalee Kennedyovou.“

T-Tommy přikývl. „Můžu se přidat?“

„Jasně. Pokud nebudou daňoví poplatníci namítat, že marníš čas.“

„Stejně nemám nic jiného na práci.“ Potřásl hlavou. „To bude tou hospodářskou recesí. Lidi nemají na alkohol. Žádný chlast, žádné vraždy.“

„Je mi líto, že se tak nudíš.“

„Říkáš, že ty holky tančily v podniku Rocca Scarcelly?“ zeptal se s plnou pusou.

„Říkám. Možná ho taky navštívím.“

„Hmmm.“

„Co je?“

„Vidím, že Rocca neznáš.“

„Jenom co jsem si přečetl v novinách o tom podvodu se zdravotním pojištěním.“

„Vrchol ledovce. Ten chlap je svině. Špinavý do morku kostí.“ Napil se piva. „Jestli je v tom namočený, měl by sis hlídat záda.“

„Myslíš, že je až tak zlý?“

„Holky tančily v jeho klubu. Holky zmizely. Krátké spojení.“

Kapitola 14

ČTVRTEK 12.18

Carmelita byla pryč celou hodinu, než se dveře otevřely a čísi ruka ji strčila dovnitř. Zakopla a spadla na kolena. Úplně nahá. Dveřmi prolétly zmačkané šaty, za nimi boty, pak se dveře přibouchly.

Carmelita zabořila obličej do dlaní a hlasitě se rozplakala, vůbec se nepokoušela zakrýt nahotu.

Alejandro prohrabal hromádku šatstva, našel košili a přehodil ji dívce přes ramena, pak se posadil vedle ní. „Jsi v pořádku? Udělali ti něco?“

„Co jako?“ Prudce se posadila a probodla ho pohledem, pak si přitáhla košili přes holá prsa.

Alejandro jí odhrnul z čela pramen vlasů. Odtáhla se.

„Povídej,“ vyzval ji.

Několikrát naprázdno polkla. „Donutili mě svléknout se. Potom jsem před nimi stála nahá a oni se vyptávali.“ Vstala, oblékla si kalhotky a pak džínsy.

„To je všechno?“

„Ne, není to všechno.“ Zapínala si košili. „Ale stát před nimi nahatá jako nějaká děvka bylo samo o sobě dost zlý.“

Alejandro překvapeně vzhlédl. „Děláš to přece každý večer.“

Sežehla ho pohledem. „Jdi do prdele.“

„Tak ji vystrč.“

Carmelita ho kopla do žeber. Tvrdě. Zachrčel, a když se znovu ohnala nohou, chytl ji za kotník a strhl ji na podlahu. Kopala ho druhou nohou, ale vykryl údery, převalil se na ni a zalehl ji.

„Slez ze mě, ty sráči!“

„Přestaň kopat.“

Popadla ho za vlasy, škubla a pokusila se ho kousnout do ucha; Alejandro uhnul hlavou. Praštila ho pěstí do čelisti.

Alejandro jí sevřel hrdlo a stiskl. „Nech toho.“

Carmelita ho znovu udeřila, tentokrát do čela, a snažila se mu vymanit, hispánec ji však pevně uvěznil oběma nohama a zesílil tlak na krk. Dívce zfialověl obličej a hmatala mu po prstech ve snaze vypáčit je, aby se neudusila.

„Přestaň se se mnou bít a pustím tě.“

Poslechla, a tak Alejandro povolil sevření a skulil se. Dívka lapala po dechu, masírovala si hrdlo a po čtyřech se vzdálila.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se.

„Jdi do prdele, ty arogantní sráči. Jsi jako všichni ostatní. Myslíš si, že když tančím v klubu, jsem akorát kus masa. Svlékám se, jenom když chci. Ne když mi to poručí nějaký tlustý prasák se dvěma gorilama po boku.“

„Hele, omlouvám se. Nechtěl jsem…“

„Za co se omlouváš?“ I v šeru viděl, jak se jí po tvářích koulejí slzy. „Žes ve mně neviděl lidskou bytost? Že sis myslel, že na mých citech vůbec nezáleží?“ Carmelita si hřbetem ruky utřela nos.

Měla pravdu, Alejandro v ní viděl jenom striptérku. Štětku, která za pár dolarů podrží i takovému ubožákovi jako Eddie. A vida. Teď tu sedí, vzteká se, tečou jí slzy. A docela se umí bránit, několikrát ho tvrdě zasáhla. Pohladil si nakopnutá žebra a přiblížil se k ní. Ustoupila až do rohu, ale Alejandro ji následoval a pohladil ji po předloktí.

„Hele, je mi to fakt líto. Nechtěl jsem… Nemyslel jsem…“ Hlas se mu vytratil. Nenacházel vhodná slova, omluvy mu nikdy moc nešly.

Chvíli seděli mlčky, ticho přerušilo jen dvojí trojí Carmelitino popotáhnutí. „Bylo toho víc,“ přiznala nakonec. Když nic neříkal, pokračovala: „Donutili mě, abych se dotýkala sama sebe. Musela jsem sedět na židli rovnou před nimi.“

„A dál?“

„Odmítala jsem, dokud mi ten svalovec nevrazil pistoli do ucha.“

„Cos udělala?“

„To, co po mně chtěli. Předvedla jsem jim parádní výstup. Jsem v tom fakt dobrá.“ Vzlykla a Alejandro ji přitáhl k sobě. „Smáli se. Nadávali mi. Do kurev a podobně.“ Zabořila mu tvář na prsa a rozplakala se. Cítil, jak mu její slzy prosakují košilí.

Hladil ji po vlasech. „Je mi to líto.“

Natáhli se na podlahu a Alejandro ji objal. Několik minut leželi, těla propletená, až dívčiny vzlyky pomalu utichly.

„Děkuju,“ zašeptala.

Políbil ji na čelo a odsunul se. Oba se opřeli o zeď a Carmelita položila Alejandrovi hlavu na rameno.

„Hrozně se bojím,“ zakňourala.

„Já taky.“

Smutně se zasmála. „Tak to jsme vyřízení.“

„Ještě ne.“

„No, mně to tak připadá.“

„Cos jim řekla?“

„Že vůbec nic nevím. Že jsem o tom, co mi Eddie navykládal, nikomu neřekla. Že jsem mu vůbec nevěřila. Že se podle mě jenom chvástal, aby mě dostal do postele.“

Dobré odpovědi. „Uvěřili ti?“

Povzdechla si. „Záleží na tom? Stejně nás zabijou.“

„Pokud neuděláme něco drastického.“

„Co třeba? Vyrazíme dveře? Čím? Máš tu buldozer?“ Hlas se jí chvěl únavou a rezignací.

„Existují jiné možnosti. Bude to těžké. A nebezpečné. Ale na něco jsem přišel a mohlo by to vyjít.“

Carmelita se mu podívala do očí. „Ti hajzli mě donutili, abych se svlékla. Abych před nimi onanovala. Udělám všechno, co budu muset.“

Bolavá žebra mu napovídala, že by mohla roli, kterou jí určil, zvládnout. Že by jeho plán přece jenom vyšel?

Kapitola 15

ČTVRTEK 13.08

Než jsme dojeli do Quail Ridge, shluku přepychových činžovních domů několik kilometrů od centra, slunce docela pálilo a vzduch se tetelil vedrem. Podle předpovědi mělo odpoledne pršet, ale podle několika nadýchaných obláčků na azurové obloze bych soudil, že se meteorologové zase zmýlili.

Odbočil jsem s porschem na klikatou příjezdovou cestu lemovanou prefabrikovanými vodopády zurčícími přes prefabrikované balvany, ostrůvky pestrých květin a rozprašovači, které vytvářely násobné duhy. Rozvířené kapičky zkrápěly asfalt.

„Vypadá to, že se Sin-Dee finančně docela daří,“ poznamenal jsem.

„Tisícovka za noc ti pár dní nájemného zaplatí,“ ušklíbl se T-Tommy.

Sídliště Quail Ridge tvořilo dvanáct dvoupodlažních osmibytovek se stěnami z překrývajících se prken. Nesmyslné číslování budov nás donutilo k několika zajížďkám, než jsme nakonec narazili na číslo 25, byt vlevo dole. Kousek amerického snu Sin-Dee Parkerové.

Zajel jsem na parkovací stání. Byt vypadal tiše a opuštěně. Závěsy zatažené, žádné známky života. Mačkání zvonku a klepání na zeleně natřené dveře nikoho uvnitř neprobudilo.

„Přejete si?“ Hlas chraptěl cigaretami a alkoholem. Ohlédl jsem se k ženě, která stála na verandě sousedního bytu. Střední věk, opálená tvář s přísným výrazem, v jedné ruce drink, druhou si přidržovala klopy hedvábného japonského kimona. Z úst jí visela cigareta.

„Hledáme Sin-Dee Parkerovou,“ odpověděl jsem.

„Kdo jste?“

„Dub Walker,“ představil jsem se a ukázal bradou na T-Tommyho. „Detektiv Tortelli.“

Uchechtla se a přejela T-Tommyho pohledem od hlavy k patě. „No, řekla bych, že rodiče na vás mohou být hrdí.“

Nedokázal jsem potlačit úsměv. „Podívejte, slečno… Ehm…“

Chvíli na mě hleděla. „Jmenuju se Martha. Paní Martha Godwynová. Co chcete Sin-Dee?“

„Položit jí několik otázek ohledně její spolubydlící.“

Na kimono jí odpadl popel, ale nevšímala si toho. „Které? Crystal? Nebo té nové? Jak se…“

„Noel Edwardsová.“

„Jo, to je ta nová. Bydlí tu teprve pár měsíců.“

„Předpokládám tedy, že ji znáte.“

Pokrčila rameny. „Sem tam ji potkávám.“

„Kdy naposled?“ chtěl vědět T-Tommy.

Hleděla na něj přes oblak cigaretového kouře. „Těžko říct. Holky přicházejí a odcházejí, kdy je napadne. Ve dne v noci…“

„Nevíte, kde by Sin-Dee mohla být?“

„Doma.“ Ukázala na dveře, u kterých jsme stáli. „Touhle dobou většinou neotevírá. Pracuje v noci. Včerejší večírek skončil ve čtyři ráno. Ale už by měla brzy vstát.“

T-Tommy sestoupil z verandy. Štěrk na chodníku kolem okrasného trávníku pod jeho váhou hlasitě skřípal. Přistoupil k oknu, přiložil ruce k očím a úzkou škvírou mezi závěsy nahlédl dovnitř. „Je tam. Leží na gauči.“ Zaklepal na okno. Důrazněji. „Nehýbá se.“

Otočil jsem se k paní Godwynové. „Kde najdu správce?“

Kimono poskvrnila další rulička popela. „V Atlantě. Spravuje to tady na dálku. Majiteli to nevadí, jenže když se něco porouchá, čekáme na opravu celou věčnost.“

Podle toho, co jsem viděl – sídliště bez poskvrnky –, měla Martha hodně vysoké požadavky. Na všechny a na všechno kromě sebe. Pijáci často bývají notoričtí stěžovatelé. „Jak dobře Sin-Dee znáte?“

„Známe ji s Clarkem jen málo. Od vidění.“

„Kdo je Clark?“

„Můj manžel. Pracuje ve městě. Autosalon Cadillac.“

„Aha.“

„Tenhle župan mám od ní.“ Smetla popel z rukávu. „Počítám, že jí ho dal jeden z jejích kunčaftů.“

„Je moc pěkný.“ Ohlédl jsem se k Sin-Deeiným dveřím. „Klíč od jejího bytu náhodou nemáte, že?“

Zavrtěla hlavou a vyfoukla oblak kouře.

„Měli bychom se podívat, jestli se jí něco nestalo.“

T-Tommy vytáhl z peněženky kreditní kartu, vsunul ji do mezery mezi rámem a západkou a začal zpracovávat zámek.

Martha vytáhla z kapsy kimona měkký balíček cigaret, jednu vytřepala a vsunula si ji mezi rty. Zapálila si ji nedopalkem té předchozí, pak ho odhodila na verandu a zašlápla. „Myslíte, že je to dobrý nápad? Jen tak se k někomu vloupat?“

„Není to vloupání,“ opáčil T-Tommy. „Co když je nemocná? Nebo mrtvá?“

„Jestli chcete, můžete dovnitř s námi,“ navrhl jsem.

Martha dlouze potáhla z cigarety, ale nepohnula se.

Za necelou minutu měl T-Tommy dveře otevřené.

Sin-Dee ležela na břiše, jedna paže jí bezvládně visela k podlaze, obličej otočený k nám. V pootevřených očích se rýsovalo bělmo. Na skleněném kávovém stolku ležela prázdná láhev a zrcátko s větší hromádkou bílého prášku. Když jsem se k ní přiblížil, slyšel jsem, že dýchá. Žádné známky zranění. Jindy mohla být docela přitažlivá, ale dnes ne.

Strčil jsem do ní, nezareagovala. Uchopil jsem ji za ramena a zatřásl s ní.

Zachrčela a trhavě se nadechla.

„Sin-Dee?“ Znovu jsem s ní zatřásl.

Zamrkala a otevřela oči. Zaostřila pohled a zmateně se na mě zadívala.

„Neboj se,“ uklidňoval jsem ji. „Jsme přátelé.“

Rozkašlala se, se zřejmým úsilím se posadila a utřela si sliny z brady. „Kdo jste?“ zeptala se ochraptěle.

„Já se jmenuju Dub. Tohle je detektiv Tortelli.“

Zamrkala a rozhlédla se. „Jak jste se sem dostali?“ Zamžourala na Marthu, která stála ve dveřích.

„Nic jsme nerozbili,“ odpověděl jsem. „Báli jsme se, že se vám něco stalo.“

Promasírovala si spánky. „Kolik je hodin?“

„Půl druhé.“

„Ráno?“

Usmál jsem se. „Odpoledne.“

„Nemáte tu nějaké kafe?“ zeptal se T-Tommy.

Sin-Dee ukázala ke kuchyni a klesla zpátky na pohovku. „Co chcete?“

Posadil jsem se vedle ní. „Hledáme Noel.“

„Neviděla jsem ji ani Crystal už… Co já vím? Dva týdny nebo tak nějak.“

„Nemyslíš, že je to trochu neobvyklé?“

Pokrčila rameny.

T-Tommy se vrátil s šálkem kávy a podal jí ho. „Instantní. A ne zrovna vařící. Natočil jsem teplou vodu z kohoutku.“

Několikrát se napila. „Co jste vy dva vlastně zač?“

Zopakoval jsem naše jména.

„Podívala se na T-Tommyho. „Vy jste policajt?“

„HPD.“

„Nic jsem neprovedla.“ Pak si všimla hromádky kokainu na stolku a vytřeštila oči.

„Nebojte se,“ uklidňoval jsem ji. „Nechceme vás zatknout. Hledáme Noel, o nic jiného nám nejde.“

„Proč ji hledáte?“

„Její matka si o ni dělá starosti a požádala mě o pomoc. Zřejmě ji už nejméně dva týdny nikdo neviděl.“

Sin-Dee se znovu napila vlažné kávy. „Hele, Crystal tohle dělá pořád. Ta holka má talent. Vždycky sbalí nějakýho pracháče a na týden na dva s ním odjede. Havaj, Evropa. Jednou byla celý měsíc v Řecku. Jak říkám, má talent.“

„Myslíte, že ji i s Noel vzal někdo na výlet?“

„Myslela jsem si to. Jenže potom sem začala volat její matka a hledala ji. Napadlo mě, že se asi dostala do nějakého průšvihu.“

„Na policii jste to neoznámila?“

„Ti by jí tak pomohli.“ Střelila očima na T-Tommyho. „Promiňte.“

„Nic se nestalo,“ opáčil.

„Měli se sejít s nějakým chlapem. Na double.“ Dopila kávu. „Mám dojem, že někde na Adamsové. Nějaký prachatý právník. Prý jim měl zaplatit dvojnásobnou taxu. Víc fakt nevím.“

„Odjely tam samy?“

Přikývla.

„Jakým autem?“

„Crystal vzala svoje. Bílý lexus.“

„Víte, kde to auto teď je?“

„Nejsem hlídač parkoviště.“ Sin-Dee odložila šálek a shrnula si vlasy z čela. Čekal jsem. „Možná v něm odjely.“

„Kolik je vám let?“ zajímal jsem se.

„Jsem plnoletá. Na zbytku nezáleží.“

Možná dvacet, odhadoval jsem, a už si vybudovala svůj přístup k životu i světu. Nebojuj, jdi s proudem. „Měly na ten večer domluvené ještě jiné schůzky?“

„O žádných nevím.“

Vstal jsem a prošel se po pokoji. Všiml jsem si, že Martha už ve dveřích nestojí. Nejspíš si potřebovala dolít sklenku.

Byt byl vkusně zařízený. Drahý nábytek, kamenný krb, bílé plyšové koberce, na stěnách podepsané a očíslované sítotisky jako ve Weissově kanceláři. Každá forma prostituce se prostě vyplácí. Alespoň si Noel našla slušné místo k bydlení. Ne tak hezké jako Patriciino, ale hezké.

„Kde bydlela Noel?“ zeptal se jsem se.

Sin-Dee se na mě po straně podívala, odfrkla si a přejela si nos hřbetem ruky. „Nahoře.“

Ohlédl jsem se k dřevěnému schodišti. „Můžu se tam podívat?“

„Proč?“

„Třeba najdu něco, co nás k ní dovede.“ Pokusil jsem se o nevinný úsměv.

Sin-Dee zvedla šálek a chtěla se napít, pak si uvědomila, že je prázdný. Podala ho T-Tommymu, jako by očekávala, že jí ho naplní. „Jasně, poslužte si. Druhé dveře vlevo.“

T-Tommy namixoval nový šálek instantní kávy, předal ho Sin-Dee a pak jsme oba zamířili ke schodům.

Pokoj byl uklizený, všechny věci na svém místě, postel ustlaná, nikde žádné poházené kusy oděvu. Na toaletním stolku se třemi zásuvkami stály dvě lahvičky parfému a šperkovnice. Z rohu zarámovaného zrcadla visel zlatý náhrdelník a dva pestře zbarvené šátky. T-Tommy prohrabával zásuvky, zatímco já jsem odsunul zrcadlové dveře skříně. Noel moc šatů neměla, ale všechny visely vzorně na ramínkách, dole stálo několik srovnaných párů bot. Na horní poličce ležela baseballová čepice New York Yankees.

„Nic jsem nenašel,“ oznámil T-Tommy, když zavřel poslední zásuvku.

Stál jsem uprostřed pokoje a rozhlížel se. Kde jsi, Noel? Žádná odpověď. „Jdeme.“

Když jsem následoval přítele ze schodů, zahlédl jsem Sin-Dee skloněnou nad kávovým stolkem a slyšel jsem, jak nosem nasává vzduch. Šňupala kokain.

Vzhlédla k nám. „Nedáte si taky, pánové?“

„Dáváme přednost jiné droze,“ odmítl jsem za oba.

Sin-Dee ukázala bradou na zrcátko. „Dostala jsem to prakticky zadarmo.“ Hranou dlaně si promasírovala nos. „Jednou týdně vyšňupu pár chlapů a oni mi dají šňupnout.“ Rozesmála se. „Vtipné, ne? Šňupání za šňupání.“

Odešli jsme.

Kapitola 16

ČTVRTEK 14.21

Rosalee Kennedyová bydlela v dražší části Promontory Pointu, která se rozkládala na východních svazích Jonesova údolí na jižním předhoří Monte Sano. Ceny zdejších domů, z jejichž sloupořadí, prolamovaných okenic a vzorně udržovaných trávníků dýchala doba občanské války, se vyjadřovaly nejméně sedmi ciframi. Široká kruhová příjezdová cesta nás dovedla k dvoupodlažnímu sídlu s neodmyslitelnými sloupy a výhledem přes celé údolí.

Jen co jsme vystoupili z auta, otevřely se dvojité masivní dubové dveře a vyšel z nich pořádný flák hovězího. Černý. S vyholenou hlavou. Bez krku. Hrudník jako sud. Jedna zlatá náušnice. A žádný úsměv.

„Slečna Rosalee nikoho nepřijímá bez předchozí domluvy,“ odpověděl, když jsme se na ni zeptali. Řekl jsem, že ji zdržíme jen pár minut, ale zůstal neoblomný. Bez objednání se k ní nedostaneme.

T-Tommy otevřel náprsní tašku a blýskl policejním odznakem.

Pořez se ani nehnul, jen lehce nakrčil obočí. „Slečna Rosalee nepřijímá žádné policajty.“

„Jen několik otázek.“

„O čem?“

„Hledáme jednu dívku,“ řekl důrazně T-Tommy. „Pracuje pro Rosalee. Jmenuje se Noel.“

„Co je s ní?“

„Viděl jste ji v poslední době?“

„Od té doby, co se vypařila, ne. Už je to pár týdnů.“

„Vypařila se?“ otázal jsem se.

„Ona a Crystal. Ta holka je fakt výlupek. Myslím Crystal, ne Noel. Tu mám docela rád.“

„Takže znáte Noel?“

Přikývl. „Párkrát jsem ji viděl. Když sem s Crystal zašly.“

„Na kus řeči?“

„Jo. Zdá se, že to vzaly za správný konec, jestli víte, jak to myslím. Přišly si na pěkný prachy.“

Nezmínil jsem se, že její matka to vidí jinak. „Netušíte, kam mohly odjet?“

„Ne. Crystal tohle dělá pořád. Proč ji hledáte?“

Vysvětlil jsem mu, že si Noelina matka dělá o dceru starosti.

Hora masa něco zavrčela, ale jinak tu záležitost nekomentovala.

„Jak se jmenujete?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Max.“

„Tak podívejte, Maxi, nechceme dělat Rosalee žádné problémy. Prostě hledáme pohřešovanou dívku.“

Zakroutil hlavou, jako by mu strnula šíje.

„Co kdybyste se jí zeptal? Třeba si s námi bude chtít promluvit.“

„Počkejte tady. Zjistím, jestli má na vás náladu.“ Zmizel v domě a za chvíli se vrátil. Odvedl nás do elegantního pokoje se stěnami obloženými dřevem, s kamenným krbem a širokými pohodlnými pohovkami a nabídl nám pití. Odmítli jsme.

„Vítejte,“ řekla Rosalee, když vešla do přijímacího salonu.

Představoval jsem si ji jinak. Ještě jí nebylo čtyřicet, kudrnaté rusé vlasy, bledá pleť a diamant v nose. Na sobě měla značkové džínsy a tmavozelenou hedvábnou halenku s otevřeným límečkem. Na zlatém řetízku kolem krku jí do mezery mezi mohutnými ňadry visel velký diamant tvaru perly. Představili jsme se a posadili se.

„Max mi řekl, že hledáte Noel,“ šla přímo k věci.

„Správně. Doufali jsme, že byste nám mohla pomoci.“

„Nevím, co ode mě chcete slyšet.“

„Crystal a Noel pro vás pracují, že?“

Podívala se po očku na T-Tommyho. „Na tuto otázku odmítám odpovědět.“

„Víme, že řídíte síť prodejných dívek. Všichni to vědí. Není to žádné tajemství.“ Pokynul jsem k příteli. „Není z mravnostního a nezajímá nás, kolik vyděláváte. Záleží nám jen na tom, abychom našli Noel.“

Rosalee chvíli váhala. „Jo, pracujou pro mě. A jestli Noel najdete, nakopejte jí za mě do zadku. Tohle bych očekávala od Crystal. Noel byla jiná.“

„Slyšeli jsme, že Crystal už něco podobného udělala dříve.“

„Zatraceně, dělá to v jednom kuse. Vydělává spoustu peněz. Prodává se líp než kterákoliv jiná. Ta teda umí vymačkat citron! Jinak bych ji dávno vykopla.“

„Netušíte, kde by mohly být?“

„V Timbuktu nebo Kalamazoo. Vyberte si. Vsadila bych se, že vytáhla Noel na jeden z těch svých výletů.“

Přikývl jsem.

„Žádný strach, vrátí se. Obě. Chlapovi se přejí, nebo mu dojdou prachy.“

„Pracuje Crystal ještě pro někoho jiného, nebo jenom pro vás?“

„Jenom pro mě. Ale občas tančí v High Rollers.“

„Počítám, že Rocca Scarcellu znáte, nemám pravdu?“ zeptal se jsem se.

Odvrátila pohled. „Rocca zná každý.“

„Máte s ním nějakou dohodu?“

„Ne.“

„Ptám se, protože několik vašich děvčat pro něho taky pracuje.“

„Jenom Crystal. Ale jak říkám, ta si vždycky prosadí svoje.“

„Pokud vím, Noel v jeho klubu také tančí.“

„Možná jednou dvakrát, pravidelně určitě ne.“

„Jste s Roccem přátelé?“ zajímal se T-Tommy.

Rozesmála se. „Rocco nemá přátele.“

„Pročpak?“

„Rád do všeho strká ty svoje tlusté prsty.“

„Třeba do vašich obchodů?“ nadhodil jsem.

„Nemám žádné společníky, jestli se ptáte na tohle.“

„Jinými slovy ani jeden váš dolar si nenajde cestu do jeho kapsy?“ ujišťoval jsem se.

„V mé branži to tak nechodí.“ Světle modré oči se jí jako by roztančily a ztmavly, koutky úst se zvedly v úsměvu. „Většinou muži dávají peníze mně.“ Znovu se zasmála. „Já dodám pipinu a oni mi všechno tohle platí.“ Rozmáchlým gestem obsáhla celý salon.

Líbila se mi, aniž bych věděl proč. „Rocco si nebere žádný podíl?“

Zavrtěla hlavou. „V žádném případě.“

Vstal jsem. „Mohla byste nám zavolat, kdybyste se o Noel nebo Crystal něco dozvěděla?“

„Samozřejmě.“

Napsal jsem jí svoje telefonní číslo domů i na mobil. Poděkovali jsme a rozloučili se. Když jsem otáčel automobil, prohodil jsem: „Vsadil bych se, že si od Rocca kupuje ochranu.“

T-Tommy si odfrkl. „A získává za to jeho politickou podporu. Rocco Scarcella má velký vliv a dlouhé prsty.“

„I na HPD?“

„Říká se to.“

Podřadil jsem a přidal plyn, abych svižněji vyjel do kopce. „Zajímalo by mě, koho tam má podmazaného.“

„Někoho výš v potravinovém řetězci. Tak to obvykle chodí, ne?“

Kapitola 17

ČTVRTEK 18.21

Miranda, Klára, T-Tommy a já jsme seděli u mě v obývacím pokoji a dívali se na záznam rozhovoru, který odpoledne natočila Klára s Mirandou. Člověk by se rozplakal. Miranda snažně prosila Noel, aby zavolala, jestli může, a pokud by nemohla nebo nechtěla, apelovala na veřejnost, zda by jí nepomohla dceru najít. Do reportáže byly zařazeny Noeliny fotografie. Působivý kousek.

Dívat se sama na sebe v televizi, jak žadoní o dceřin návrat, Mirandu očividně vyčerpalo. Řekla, že si musí jít lehnout, a tak jsem ji odvedl do pokoje pro hosty, zavřel za ní dveře a ponechal ji neveselým myšlenkám.

Potom jsme si sedli s Klárou na verandu ke sklence vína a T-Tommy zatím připravil svou pověstnou boloňskou omáčku. Zeptali jsme se, jestli nechce pomoct, i když jsme odpověď znali předem – vyhnal nás z kuchyně.

Kramden a Norton, moji domácí mazlíčci, přiletěli a dožadovali se stravy. Vrány nejsou mazlíčci v pravém smyslu slova, ale zachránil jsem je, když se jejich matka kamsi ztratila a opustila je v hnízdě, a podařilo se mi je uzdravit. Když se naučily létat, pustil jsem je na svobodu. Od té doby létaly po celém městě, ale neuplynul den, aby se nevrátily. Často mi přinášely pestré a hlavně lesklé dárky. Kovové střípky, pera, prstýnky, prostě všechno, co našly nebo ukradly. Většinou se přiletěly najíst. A obtěžovat mě. Zašel jsem do kuchyně, nasypal z pytlíku do misky zrní, vynesl ji na dvůr a nechal je, ať se poperou o zob.

„Jak to vidíš?“ zeptala se Klára, když jsem si sedl naproti ní. „Myslím s Noel.“

„Bojím se, že to nedopadne dobře.“ Napil jsem se vína a rozhlédl se po údolí. Zapadající slunce zbarvilo mraky na obzoru purpurově a oranžově. Vypadaly jako potrhané pentle. Po obloze se prohánělo hejno rorýsů útočících na neviditelné roje hmyzu a od jejich křídel se odrážely poslední sluneční paprsky. „Jako ostatně téměř vždycky v podobných případech.“

Seděli jsme tiše ponoření v soukromých myšlenkách. Tohle byla jedna z věcí, které jsem na Kláře miloval. Nemuseli jsme spolu mluvit nebo se snažit jeden druhého pobavit. Jenom jsme nedokázali žít pod jednou střechou. Zjistili jsme to, přežili a šli každý svou cestou. Právě teď se mi líbilo, kde a jak na tom jsme. A věděl jsem, že jí také.

Přemýšlel jsem o Noel. Třeba opravdu utekla. Atlanta. New Orleans. Západní pobřeží. Ale že by si na cestu nepřibalila své věci? Nějak mi to nehrálo. Představil jsem si ji znásilněnou, umučenou, zavražděnou a nacpanou v kufru auta nebo pohozenou do příkopu. Nebo zadržovanou ve sklepním žaláři nějakým uslintaným psychopatem. Někdy jsem přímo nenáviděl, kolik toho o zvrácených zločincích vím. Kolik toho vím o tom, co všechno dokážou svým obětem udělat. Mockrát mi blesklo hlavou, že ji možná nikdy nenajdeme. Jako mou sestru Jill.

Taky se nikdy nenašla. V duchu jsem si vykreslil obrázek parkoviště, kde policie objevila na mokrém asfaltu její kabelku a jeden střevíc, vše, co zbylo po únosu. Myslel jsem na své rodiče, kteří pomalu chřadli žalem, než do nich napálil opilý řidič a oba je zabil. Představil jsem si Mirandu, jak sjíždí po spirále zoufalství, která mě málem zadusila. Jedině nevědět je horší než vědět.

T-Tommy oznámil, že za pět minut se může podávat večeře. Vzbudil jsem Mirandu a otevřel dvě láhve Black Chicken Zin z proslulých vinic Roberta Bialeho. Když jsme se shromáždili u stolu, T-Tommy naservíroval talíře a já nalil víno. Jídlo bylo vynikající a několik skleniček pomohlo odlehčit náladu. Brzy se smála i Miranda. Ale temný mrak Noelina osudu neodplul a hovor se brzy stočil k ní.

Popsal jsem Mirandě návštěvu u Sin-Dee a Rosalee Kennedyové. Považovala to za pokrok, ale já jsem měl neodbytný dojem ztraceného dne. Neřekl jsem jí to, abych jí nebral naději. Pravda byla bohužel taková, že zatím jsme se k Noel nepřiblížili ani o krůček. T-Tommy poznamenal, že alespoň víme, kde není. Proti takové logice se nedalo nic namítat, ale pořád se mi zdálo, že vězíme až po nápravy v bahně.

„Co ti napovídá instinkt?“ chtěla vědět Miranda. „Je Noel v pořádku?“

Mám jí lhát? Vychrlit na ni obvyklá klišé? Mám říct pravdu? Jak dívčin příběh podle mých zkušeností skončí? Zvolil jsem zlatou střední cestu. „Já nevím.“

Miranda si povzdechla. Roztřesenými prsty si tiskla sklenku k hrudi. „Když jsem si před chvílí lehla, začaly se mi hlavou honit strašné představy. Je zraněná. Je nemocná. Někdo ji drží někde zavřenou. V životě by mě nenapadlo, že se budu modlit, aby se vrátila do těch hrozných kolejí.“ Podívala se na mě. Její obličej vyzařoval bolest jako otevřený oheň. „Ale právě v to doufáme, viď? Že zase jede v drogách a prodává se.“

Bolest a strach ji dovedly přímo k jádru věci. Raději ať Noel znovu zakopla a spustila se s nějakým narkomanem, než něco mnohem horšího.

„Třeba to tak skutečně dopadlo,“ souhlasil jsem. „Nebylo by to poprvé a historie se často opakuje.“

Miranda přikývla a potlačila slzy. „Co teď?“

„Ještě dnes navštívíme s T-Tommym High Rollers a zjistíme, co ví Rocco Scarcella.“

„Ještě dnes? Vždyť už je dost pozdě.“

„Pro tebe,“ podotkl T-Tommy. „Rocco je noční pták. Jeho půlnoc je tvoje poledne.“

„Hele, že vy se tam jdete hlavně podívat na striptýz,“ rýpla si Klára.

„Raději bych se díval na tebe.“

Obrátila oči v sloup. „O tom si můžeš nechat jenom zdát.“

Taky že ano.

Kapitola 18

PÁTEK 00.03

Dojeli jsme s T-Tommym k High Rollers krátce po půlnoci. Šest metrů vysoká kovová hala bez oken stála západně od areálu univerzity u hranice okresu. Z jedné strany obchod s lihovinami, z druhé stánek se zábavnou pyrotechnikou a uprostřed budova, která vypadala spíš jako skladiště než jako doupě hříchu. Až na vybledlý neonový nápis Hi h R llers. G přestalo svítil úplně a O poblikávalo jako v posledním tažení. Poutač lemovaly tři metry vysoké plakáty polonahých žen – jedna blondýna a jedna brunetka se svíjely kolem striptýzových tyčí. Nebyla to zrovna umělecká díla, ale upoutávala pozornost, takže svůj účel plnila.

Černá opona pod neonovým poutačem skrývala vchod, který střežili dva asi pětadvacetiletí stálí návštěvníci tělocvičny v černých tričkách s logem klubu, jenž je zaměstnával. Jeden z nich nám podržel dveře a cosi zamumlal, ale jeho slova přehlušil náraz hlasité hudby, která se na nás vyvalila.

Hned za dveřmi seděla u stolku dívka v krátké vestičce, která spíš odhalovala, než skrývala, i když by měla hodně co zakrývat. Přestala vyťukávat do mobilu esemesku a natáhla k nám dlaň. Zaplatili jsme dvacetidolarové vstupné a vešli jsme do hlavního sálu, kde duněla hudba a do jejího rytmu se kroutily tanečnice, za jejichž tangy přistávala jedna bankovka za druhou. Nikdo se neloučí s penězi snadněji než opilec se ztopořeným pyjem.

Některé striptýzové podniky jsou elegantnější – tanečnice jako ze žurnálu, pohodlné boxy, vynikající kuchyně a drahý alkohol –, jiné ošuntělejší i vyloženě špinavé, ale všechny jsou si navzájem podobné. Holky se kroutí kolem tyčí pro osamělé nadržené chlapy a sbírají peníze po hrstech.

High Rollers se klonil k tomu horšímu konci spektra. Vzduch páchl levným chlastem a testosteronem. Některé dívky sice byly atraktivní, ale většinu nepěkně poznamenal jejich způsob života.

Do výzdoby podnik moc neinvestoval. Zevnitř i zvenčí vypadal úplně stejně jako skladiště. Vysoký strop s holými traverzami a elektrickými kabely, stěny obložené neonovými reklamami na nejrůznější značky piva, rozhoupaná světla zavěšená pod nosníky a vrhající do davu červené, zelené a žluté pruhy, vlevo dlouhý barový pult a přímo před námi hlavní pódium, kde dvě holky jen v tangách předváděly lesbický milostný akt. Zbylou plochu sálu zabíraly stolky pro čtyři a u většiny z nich se vlnily tanečnice na klínech kunčaftů.

Bůh žehnej Americe.

Jedna řada schodů vedla k malému balkonu a hranaté kukani, která jako by se vznášela pod stropem vlevo nad pódiem. S největší pravděpodobností Roccova kancelář. Její okno zakrývaly žaluzie, mezi nimiž prosvítaly pruhy vnitřního osvětlení. Kdyby se otevřely, poskytly by výhled na celý sál. Něco jako Bůh shlížející na své ovečky.

Přitočili jsme se k baru a za chvíli se jeden z barmanů, jmenoval se Sean, šel podívat, jestli je Rocco „dostupný“. Jeho výraz.

Prohlédl jsem si prostor. Asi dvě stovky návštěvníků, dvacet tanečnic a deset nebo dvanáct servírek. Naproti se nacházely soukromé pokoje, jak jsem si domyslel podle cedule nad dveřmi, na níž stálo VIP Salonky. Už jsem prostě takový, že si všímám. Pro VIP zřejmě bylo dostupné všechno, co svět sexu, drog a rokenrolu nabízí. Za jistou cenu. Rocco si tady určitě přišel na velké peníze.

Sean se vrátil a doprovodil nás nahoru do šéfovy kanceláře. Vedle vchodu stál chlap, jehož hlava spočívala přímo na gorilím těle, a otevřel nám dveře.

Rocco byl malý a tlustý, geloval si vlasy a nosil bílou košili s povolenou hnědou kravatou, úzký konec o pět centimetrů delší než ten široký. A Rosalee měla pravdu – jeho prsty byly skutečně tlusté.

Kancelář byla velká jako Roccův psací stůl, až na telefonní přístroj a lampu úplně prázdný. Na stěně za ním visely dvě zarámované fotografie žen nahoře bez. Příbuzné jen těžko, spíš oblíbené tanečnice, ale v tomto světě hříchu a slizu člověk nikdy neví. Rodinnou podobu jsem na snímcích každopádně nevypozoroval.

Rocco drtil mezi zuby doutník, jehož kouř mu halil hlavu do mlžného závoje. Pokynul nám, abychom si sedli, aniž se obtěžoval povstat.

„Děkujeme, že jste nás přijal, pane Scarcello. Já jsem Dub Walker a tohle je Tommy Tortelli.“

„Čím mohu dnes strážcům zákona posloužit, detektive Tortelli?“ zakřenil se mafián.

„Jen pár otázek,“ odpověděl T-Tommy.

„Hledáme jednu dívku,“ řekl jsem. „Noel Edwardsovou. Znáte ji?“

Rocco sjel pohledem ke mně. „Možná.“

„A Crystal Robinsonovou?“

Přimhouřil oči a zakousl se do doutníku. „Co má tenhle výslech znamenat?“

„Pokud víme, obě tady tancovaly. Hledáme Noel.“

„Proč?“

„Její matka si o ni dělá starosti. Už se jí několik týdnů neozvala.“

„A vás si najala, abyste jí dceru našli?“

„Požádala mě, jestli bych se po ní nepodíval.“

Přehodil doutník do druhého koutku úst. „A vy si myslíte, že bych vám v tom mohl nějak pomoct?“

„Povídá se, že znáte každého a všechno, a protože Noel a Crystal tady tancovaly, napadlo nás, že byste mohl vědět, kde jsou.“

„Obě se pohřešují,“ doplnil T-Tommy.

Rocco váhal, jako kdyby hledal slova. „Jo, Crystal tu tancuje. Nemá pravidelný rozvrh. Není zrovna spolehlivá, ale s jejím tělem…“ Otočil ruce dlaněmi vzhůru.

„Dělá si, co se jí zlíbí?“

„To si pište. Když se jí chce pracovat, zavolá a já jí vyhradím prostor. Zákazníci ji zbožňují.“

„A Noel?“

„Párkrát tu byla. S Crystal. Rozhodně nepatří mezi stálé zaměstnance.“

„Kdy tu byly naposled?“ zeptal se jsem se.

„Budou to tak tři, možná čtyři týdny.“

„A netušíte, kde by mohly být?“

„Ani v nejmenším. Zkuste jejich spolubydlící. Jmenuje se Sin-Dee Parkerová a bydlí…“

„Už jsme s ní mluvili,“ přerušil jsem ho.

Usmál se a rozpřáhl ruce. „Moc vám nepomohla, že?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Kokainová šlapka. Totálně zničený mozek.“

„Taky tu někdy tančila?“

„Před rokem. Vykládejte mi něco o nespolehlivosti. Občas se ukázala, ale většinou se neudržela na nohou. Takhle se podnik vést nedá.“

Podal jsem mu vizitku s číslem mobilního telefonu. „Ocenil bych, kdybyste zavolal, pokud byste se o Noel nebo Crystal něco dozvěděl.“

Rocco si vzal kartičku. „Spolehněte se.“

Vstal jsem a podíval se mu do očí. „Nepohřešuje se náhodou ještě nějaká jiná z vašich tanečnic?“

„Holky přicházejí a odcházejí.“ Zářivě se usmál, jako kdyby právě pronesl vtip, který pochopí jen zasvěcení. „Jsou to striptérky a děvky.“

Překlad: bílé maso. Nábytek. Spotřební zboží. Nejraději bych mu jednu vrazil do těch jeho odulých rtů.

„Promiňte, neovládl jsem se,“ omluvil se mafián. Pak otevřel zásuvku, vylovil několik navštívenek a dal mi je. „Tanec na klíně. Na účet podniku.“

Odešli jsme.

Rocco zvedl telefon a vyťukal číslo.

Lefty se ohlásil po prvním zazvonění.

„Právě jsem tu měl dva chlapy. Detektiv Tortelli, HPD. Toho znám. Ten druhý je nějaký Dub Walker. Zjisti, co je zač.“

Kapitola 19

PÁTEK 10.39

Paže byla ohlodaná skoro na kost, maso a kůže potrhané. Téměř oddělená ruka dopadla o něco lépe. Dva prsty chyběly, ostatní nesly známky zubů a zobáků, ale pahýly červeně nalakovaných nehtů zůstaly zachovány. Žádné jiné ostatky se nenašly.

T-Tommy stál na malé mýtině na okraji pásu hustého lesa, sevřeného mezi starým hřbitovem a velmi málo frekventovanou okresní silnicí. Díval se, jak se dva technici z úřadu koronera chystají vložit pahýl do plastového pytle na důkazy a dopravit ho na oddělení soudního lékařství. Nesnášel mrtvoly, zejména ty zmrzačené, shnilé, ohlodané a rozsekané. A to si včera stěžoval, že nemá nic na práci. Že raději nedržel hubu!

„Ještě něco?“ zeptal se.

Vrchní kriminalistický technik Sidau Jamaguči zvedl hlavu a zastínil si oči před dopoledním sluncem, které pronikalo mezi větvemi. „Tohle je zatím všechno. Ale počítám, že další části těla nebudou daleko.“

„Kdo to našel?“

Sidau se otočil na patách a ukázal mezi stromy ke hřbitovní zdi, u níž stál muž s chlapcem. Hoch vypadal na deset. Mluvili s Derrickem Stonem, uniformovaným policistou z HPD. T-Tommy k nim vykročil.

Stone ho představil Billu Jenkinsovi a jeho synovi Robbiemu. Starší Jenkins popsal, co se stalo. Chlapec se opíral o otce, který mu položil ruku na rameno, jako by ho chtěl ochránit před všemi zly světa. Vyšli si na procházku. Nic zvláštního. Krásný den. A potom Robbie spatřil ruku.

„Chodíte sem často?“ zeptal se T-Tommy.

„Občas,“ odpověděl Jenkins. „Máme několik oblíbených tras. Nejvíce se nám to líbí kolem Paint Rocku, viď, synku?“

Robbie neznatelně přikývl a dál upíral oči k zemi.

„Bydlíme nedaleko a dnes jsme se rozhodli držet se u domu, protože Robbie slaví narozeniny a hostina je naplánovaná na pravé poledne. Zrovna jsme se vraceli domů, když jsme tu věc našli.“

T-Tommy se zadíval na chlapce. Na tvářích měl stopy slz. Mně se to taky nelíbí, hochu. „A co ty pušky?“ ukázal na dvě brokovnice opřené o nejbližší strom, dvouhlavňovou dvanáctku a menší dvacítku s pákovým mechanismem.

„Vždycky je nosíme s sebou. Když narazíme na starý pařez nebo vyvrácený strom, cvičíme se ve střelbě. Učím Robbieho zacházet s novou puškou, ať je připravený na příští loveckou sezonu.“ Jenkins stiskl synovi rameno. „Bude jeho první.“

„Jsi dobrý střelec?“ zeptal se T-Tommy hocha.

Chlapec vytočil nohu v tenisce na bok, pokrčil rameny a podíval se na detektiva. „Docela jo.“

T-Tommy se usmál a otočil se k otci. „Viděli jste tu dnes někoho?“

„Ani živáčka,“ odpověděl Jenkins.

„Dotkli jste se něčeho? Pohnuli s něčím?“

„Kdepak. Díváme se na Kriminálku Las Vegas. Víme, jak se při takovém nálezu zachovat, viď?“

Tentokrát se hoch zmohl na chabý úsměv.

„Detektive Tortelli!“ ozvalo se hlasitě.

Otočil se k okraji lesa, kde stál uniformovaný policista a mával na něj.

„Pojďte se na něco podívat.“

T-Tommy se omluvil a řekl Jenkinsovi, že se mu ještě ozve, kdyby měl nějaké otázky. Pak i se Stonem následovali strážníka mezi stromy.

„Ještě kousek,“ vyzval je policista o padesát metrů dál. Odsunul převislou cedrovou větev a podržel ji, aby mohli projít.

T-Tommy ucítil čerstvě rozrytou hlínu, kterou si dobře pamatoval z dětství – vyrostl na farmě. Ale do její vůně se vmísil ještě jiný odér, pach rozkladu.

Došli na mýtinu, kde stáli tři uniformovaní strážníci u hromady vykopané hlíny. T-Tommy spatřil ohlodané pozůstatky ramene, kosti a chrupavky odhalené a maso potrhané, to vše zarámované rozškubanou plastovou fólií. Když se přiblížil, uviděl nohu trčící z jiné díry v plastu. I z ní vyrvaly silné zuby kusy masa až na kost. Ohlodaná noha končila chodidlem s purpurově nalakovanými nehty. Jiný odstín, než který viděl před chvílí. Dvě těla, nebo nějaká nová móda?

Hnilobný pach byl slabý, a i když se nad ostatky rojily bzučící masařky, červy vidět nebylo. Oběti zemřely před nedávnem. T-Tommy ustoupil a sledoval tým kriminalistů, kteří se dali do práce.

O tři čtvrtě hodiny později měli Sidau a jeho technici spoustu fotografií z místa nálezu, dokončili podrobnou prohlídku nejbližšího okolí a všechny objevené důkazy patřičně zaznamenali a uložili. Poté koronerovi asistenti prohloubili a rozšířili jámu a odkryli dvě nahá těla. Mladé dívky kolem dvaceti let. Každá zabalená v plastové fólii. Vyzvedli je z hrobu a rozbalili, opatrně, aby nepoškodili či neztratili žádné stopové důkazy. Jedno tělo patřilo k paži, druhé k noze.

„Zdivočelé svině,“ ušklíbl se jeden z kriminalistů.

„Víte to jistě?“ zapochyboval T-Tommy.

Přikývl. „Už jsem něco podobného viděl. Drummond a Cookseyová nám řeknou víc, ale počítám, že potvrdí můj odhad.“

„Před měsícem tu prý viděli stádo,“ poznamenal Stone.

„Jo. Vyvraždily slepičí kurník a zabily pár telat. Místní farmáři vyrazili na hromadný lov. Postříleli jich šest, ale zřejmě ne všechny.“

„Jak to víš?“

„Můj strejda byl mezi lovci.“

T-Tommy si klekl vedle mrtvol a prohlížel si je. Hledal stopy strangulace nebo střelné či bodné poranění, ale nic neviděl. Všiml si však něčeho neobvyklého. Každé tělo mělo několik ran v oblasti břicha, ale ne otevřených, jaké zůstávají při probodnutí. Každá byla uzavřená kovovými svorkami. „Co to sakra je?“

Stone se naklonil blíž. „Vypadá to, jako když mému dědovi vyoperovali žlučník.“

„Taky měl v břiše ty kovové věcičky?“

„Jo. Občas je používají místo šití.“

„Ty holky teda musely mít vnitřnosti v dost hrozném stavu,“ poznamenal T-Tommy. „Třeba to byla nějaká nehoda.“

Stone si dřepl vedle něho. „Nebo rvačka na nože.“

„Jako že se popíchaly vzájemně?“ T-Tommy zavrtěl hlavou. „A potom šly do špitálu a nechaly se ošetřit?“

„Myslíš, že to jsou stopy po mučení?“

Zprvu si T-Tommy pomyslel, že si z něj Stone tropí žerty, ale když se mladému policistovi podíval do očí, pochopil, že svou otázku myslel smrtelně vážně.

„Co za šílence by tohle udělalo?“ zeptal se. „Nejdřív holky zřídí, potom je ošetří a nakonec zabije?“

„Svět je plný kandidátů,“ utrousil Stone.

„Třeba se nějaký chirurg zbavil pacientek, co mu zemřely na sále,“ nadhodil jeden z techniků.

Stone se chmurně zasmál. „Jo, nejspíš posudkový doktor pojišťovny.“

T-Tommy se znovu zadíval na mrtvé. Příčina smrti? Neznámá. Počká na vyjádření koronera.

Vstal a obešel mrtvoly. Na jedné zahlédl kousek tetování dole u páteře. Nasadil si latexové rukavice, klesl na koleno a otočil tělo. Ztuhlost mu napověděla, že smrt nastala před více než čtyřiadvaceti hodinami a méně než osmačtyřiceti, což odpovídalo stupni rozkladu a nepřítomnosti červů. S největší pravděpodobností někdy během středy. Podíval se na tetování. Žlutá růže, kolem ní trnový věneček. „A sakra.“

„To je ona,“ řekl Stone. „Dneska jsme dostali oběžník s hlášením o pohřešované. Blondýna, devatenáct, na zádech vytetovaná růže. Mám ho v autě. Podívám se, kdo nahlásil zmizení.“

T-Tommy vstal. „Dub Walker.“

„Cože?“

„Zmizení oznámil Dub Walker. Hledá ji.“ T-Tommy si povzdechl a vzhlédl ke slunci, které se na bezmračné obloze blížilo k vrcholu své denní dráhy. Člověku nic tak nepokazí krásný jarní den jako dvojnásobná vražda.

Kapitola 20

PÁTEK 11.49

Rocco Scarcella zvedl tlustou obálku, kterou mu Lefty hodil na psací stůl. Stáhl gumičku ze svazku stodolarových bankovek a se zašustěním prohrábl okraje. Dvacet tisíc je na omak vždycky příjemných. Odpočítal čtyři tisíce pro Austina a stejnou částku pro Leftyho, zbytek vrátil do zásuvky.

Austin nedbale zastrčil peníze do zadní kapsy džínsů a posadil se naproti šéfovi. Lefty svůj podíl pečlivě složil a zasunul do náprsní kapsy saka, pak se opřel o stěnu a malým švýcarským kapesním nožíkem si upravil kůžičku u nehtu.

Rocco si zapálil doutník, pohodlně se opřel a položil nohu na stůl. „Dobrá práce.“

„Alejandro s nikým nemluvil,“ oznámil Austin. „A ta holka nic neví.“

Rocco přikývl. „Věděl jsem to od začátku. Ale byla s ní sranda.“

Austin se zasmál. „Uměla to.“ Promnul si rozkrok. „Klidně bych si to s ní rozdal.“

„Ani se ti nedivím,“ poznamenal Lefty.

„Kdyby se to dozvěděl náš přítel, ranila by ho mrtvice,“ řekl Rocco.

„Jebat na něj,“ utrousil Austin.

„A já myslel, že chceš tu holku.“ Rocco se rozesmál, ale smích přešel v sípavý kašel a chvíli trvalo, než popadl dech. „Ale vzhledem k tomu, že platí naše účty, tak ji necháte na pokoji.“

„To, co bysme s ní udělali, nijak nenaruší plány, které s ní má,“ prohlásil Austin.

Rocco se poškrábal na uchu. „Jak říkám, jeho zboží necháte na pokoji.“

Austin střelil pohledem po Leftym, který se zeptal: „On tomu tady velí?“

„Je to jeho akce. Platí za ni.“

Austin si posměšně odfrkl. „Každá holka, která dá Eddiemu, musí být stejně na hlavu.“

„Kdy na nich začne pracovat?“ chtěl vědět Rocco.

Lefty sklapl nožík a schoval ho do kapsy. „Zítra v noci.“

„Proč ne dřív?“

„Tak nám to řekl. Prý musí nejdřív upravit ten svůj aparát.“

Rocco si dlouze povzdechl. „Takže je musíme držet u ledu ještě dva dny.“ Potáhl z doutníku a vyfoukl oblak kouře. „Co jste zjistili o tom Walkerovi?“

„Jsou s Tortellim kamarádi,“ odpověděl Lefty. „Znají se dlouho, už ze školy. Walker ohlásil zmizení té holky. Tortelli mu ji pomáhá hledat Můj informátor říká, že teď nemá žádný nový případ, že akorát probírá pár starých věcí, takže má čas. Dub Walker je kriminalistický odborník. Několik let pracoval na patologii a v soudní laboratoři. Napsal hromadu knížek. Přednášky, konzultace a podobně. Kromě toho vlastní dřevařskou firmu. Hrabe pěkné prachy.“

„Walker Lumber Company?“

„Jo, to je on.“

„Tak proto mně bylo jeho jméno povědomé.“ Rocco mocně zatáhl z doutníku, až žhavý konec rudě zazářil. „To ovšem znamená, že nepůjde podplatit, aby do toho nestrkal nos.“ Odklepl dlouhý váleček do popelníku. „Třeba se nám je podaří zastrašit.“

„Třeba,“ přitakal Lefty. „Můj člověk na HPD říká, že se Tortelli s ničím nepárá a je houževnatý. A rovný.“

Rocco přikývl. „Jo, připadal mi takový.“

„Máme je donutit k odchodu?“ zeptal se Lefty. „K trvalému?“

„Tím by se mohlo všechno zkomplikovat,“ odmítl Rocco. „Momentálně hledají dvě pohřešované holky. Těla se nenajdou a stopy jsme zametli. Eddie už mezi námi není a Alejandro dlouho nebude. Ta záležitost vychladne a oni se vzdají. Řeknou matce, že její dcera prostě zmizela. Možná někam utekla.“

„A když ne?“ chtěl vědět Austin.

Rocco zastrčil doutník do úst, takže mu při řeči poskakoval mezi rty. „Prodáme je našemu příteli.“

Kapitola 21

PÁTEK 12.12

Vrány Norton a Kramden poskakovaly po dvorku a tu a tam vytáhly ze země larvu nebo ponravu. Zaléval jsem květiny na terase, a protože bylo horko, měl jsem na sobě jen šortky. Už jsem končil, když přijel T-Tommy. Jeho výraz mluvil jasnou řečí.

Zastavil jsem vodu a odložil hadici. „Našels ji.“

Strčil ruce do kapes a zhoupl se na patách. „Otec se synem na procházce narazili na lidskou paži.“

Tohle jsem rozhodně slyšet nechtěl.

„Zavolal na policii. Našli jsme dvě těla zabalená v plastu. Pohřbená v lese nedaleko Jeff Road.“

„Rozčtvrcená?“

„Prasata. Alespoň to tak vypadá.“

Pro smilování boží, tohle Mirandu zabije.

„Tamější farmáři měli nějaké problémy se zdivočelými sviněmi,“ vysvětloval T-Tommy. „Uspořádali na ně hon a půl tuctu jich zabili, ale zřejmě ne všechny.“

Zdivočelá prasata nejsou postavy z Disneyových filmů. Jsou velká, silná, rychlá a mimořádně agresivní. Když prase domácí uteče z chlívku, uchýlí se do lesů a zdivočí. Občas se jich nasbírá menší smečka, kterou je velmi těžké vystopovat a zlikvidovat. Loví většinou v noci, a protože jsou všežravci, sežerou cokoliv. Kořínky, housenky, drobnější zvířata, kuřata, ale i jehňata a telata. A mrtvoly. Jsou známy případy, kdy divoké svině zabily člověka.

„Viděl jsem tetování na zádech,“ pokračoval přítel. „Stejné jako na fotografii.“

„Kde je?“

„Na soudním.“

„Ne u Dreyera?“

Edwin Dreyer, majitel a provozovatel Dreyerova pohřebního ústavu, vykonával funkci okresního koronera, která je v okrese Madison volená a nevyžaduje medicínské vzdělání. Jako majitel pohřebního ústavu a koroner obhospodařoval všechny místní mrtvé s pochopitelnou výjimkou soudně lékařských vyšetření. Každá mrtvola tedy dříve či později doputovala k němu, ale v případech, kdy zákon či okolnosti vyžadovaly soudní pitvu, převážela se na oddělení soudního lékařství státu Alabama k úředním patologům Lou Drummondovi a Rebece Cookseyové.

„Těla šla rovnou k Drummondovi a Cookseyové.“

Nadzvedl jsem tázavě obočí.

„Až je uvidíš, pochopíš. Pitva se koná ještě dnes.“

„Proč tak brzy?“

„Uvidíš.“

Přes páteř až k zátylku mi znovu proběhlo zlověstné zamrazení, které jsem z duše nenáviděl. „Co ta druhá dívka, Crystal Robinsonová?“

„Zatím nevím. Drummond sejme otisky prstů.“

„Noeliny budou v policejních záznamech v Birminghamu. Několikrát ji tam sebrali za držení drog. A vsadil bych se, že Crystal máte v místním systému. Prostituce a drogy. Jdu se podívat na ta těla.“

„Potřebuju se nejdřív zastavit na jižním okrsku. Sejdeme se tam.“

Kapitola 22

PÁTEK 14.09

Zajel jsem na parkoviště u oddělení soudního lékařství státu Alabama, které sídlilo v dlouhé přízemní cihlové budově na Arcadia Avenue severozápadně od centra ve stínu a ruchu Memorial Parkway. O prostor se dělilo s odborem veřejného pořádku a úřadovnou šerifa okresu Madison. Po odchodu z lékařské fakulty, bojích s depresemi, manželství a rozvodu s Klárou a dvou letech služby u válečného námořnictva jsem tam skoro šest roků pracoval. Během té doby jsem se naučil všechno, co dnes o forenzních vědách vím. Většinu z toho od šéfa kriminalistů Sidaua Jamagučiho.

Lidé se mě občas ptají, co přesně dělám. Jednoduchá odpověď zní tak, že jsem majitelem dřevařské společnosti, ale to většinou slyšet nechtějí. Mou vedlejší činnost je obtížné nějak zaškatulkovat. Nejsem lékař, k tomu mi scházejí tři měsíce. Skončil jsem po únosu Jill, události, která vykolejila můj dosud jasně nalinkovaný život. Nejsem kriminalista jako Sidau. Nejsem psychiatr a nezabývám se profilováním pachatelů, k tomu mi chybí odborná kvalifikace. Obvykle odpovídám, že jsem kriminalistický konzultant. Přesný význam tohoto termínu neznám, ale domnívám se, že nejlépe popisuje, co dělám.

Po šesti letech v této budově a půldruhém roce s hochy z behaviorálního oddělení FBI jsem zjistil, že mám talent na správné chápání důkazních souvislostí a na vcítění se do uvažování zločinců. Netuším, kde se ve mně tyto schopnosti vzaly, ale notnou dávku zdravého selského rozumu jsem zdědil po rodičích, zejména po otci. Přistupoval k životu tak, že se na záležitost podíval zpříma, chvíli ji nechal v hlavě uzrát a pak se rozhodl, zda je rozumná. Podobný postup jsem používal i já.

Brzy se na mě začala obracet policie i bezpečnostní agentury, žalobci i obhájci, koroneři a státní úředníci s žádostmi, abych revidoval jejich případy a zapojil se do vyšetřování. Takže jedna z věcí, které dělám, jsou konzultace týkající se podivných nebo obtížných kriminálních případů.

Instinkt mi napovídal, že tento případ bude podivný i obtížný. Ten pocit jsem nesnášel. Neignoroval jsem ho, ale neměl jsem ho rád.

Když jsem vystupoval z porsche, zastavil na parkovišti T-Tommy. Společně jsme zaklepali na dveře doktora Loua Drummonda, který měl na sobě jako obvykle bílý laboratorní plášť po kolena. Odvedl nás chodbou do pitevny.

„Až uvidíte těla, pochopíte, proč jsme s pitvou tak spěchali,“ sdělil nám.

Začínal jsem být na slovo „uvidíte“ alergický. Nejdřív T-Tommy a teď Drummond. Neumím se moc modlit, chybí mi praxe, ale nyní jsem jednu modlitbičku v duchu odříkal. Ať to není řezničina. Vlastně jsem chtěl nejprve požádat, ať to není Noel, ale pak jsem si řekl, že dvě přání by možná byla moc.

Místnost páchla jako každá jiná pitevna, kterou jsem kdy navštívil, všepronikající zápach smrti a formaldehydu. Zářivky pod stropem vrhaly světlo bez stínů a každý krok po kamenné podlaze se s dutou ozvěnou odrážel od vykachlíčkovaných stěn. Uprostřed místnosti stály dva pitevní stoly otočené čely k sobě a napojené na centrální odtok. Tělo na vzdálenějším, podle obrysu žena, bylo zakryté plachtou. Na bližším ležela mladá žena s otevřenou hrudní a břišní dutinou – pitva právě probíhala. Přistoupili jsme k doktorce Rebece Cookseyové, drobné ženě s rovnými zády a jemnýma rukama navlečenýma ve vlhkých chirurgických rukavicích, v nichž zrovna držela játra. Potřesení pravicí počká. Podívala se na mě přes plexisklový obličejový štít. „Ahoj. Daří se?“

„Už bylo i líp. Co pro nás máš?“ Podíval jsem se krátce na mrtvou. „To není Noel.“

Rebeka si stáhla rukavice, odhodila je do koše u nohou a sundala si průhledný štít. Pak přistoupila k druhému stolu a zvedla plachtu. Objevila se Noel. Poslední naděje zmizela. Vypadala úplně stejně jako na fotografiích. Až na to, že teď byla bledá jako z vosku a mrtvá.

Nasucho jsem polkl. „Je to ona.“

Cookseyová ji otočila na bok a odhalila tetování. Přikývl jsem a patoložka položila tělo zpět na záda.

Mrtvoly mi nikdy nevadily. No, téměř nikdy. Ani ty shnilé nebo nafouklé, které jsem vylovil z jezera či z močálu. Ani ty s rozpáranými břichy po zásahu z brokovnice. Ani ty shořelé na škvarek. Ale Noelino tělo jsem vnímal jinak. Připadalo mi malé a nevinné. A bylo poničené. Těžce poničené. Prasata jí vyrvala kusy masa z nohou, paží a jednoho ramene. Polkl jsem žluč.

„Máme tady záhadu zabalenou v hlavolamu,“ řekla Rebeka.

Druhou mrtvolu s otevřeným břichem a hrudníkem jsem si nestačil pořádně prohlédnout, ale když jsem konečně odtrhl pohled od Noeliny tváře, spatřil jsem v břišní krajině několik řezných ran dlouhých dva až pět centimetrů. Kůži držely pohromadě kovové chirurgické svorky. Široký řez ve tvaru písmene Y, již neúhledně zašitý, byl samozřejmě součástí pitvy, ale ty ostatní rány ne. Ukázal jsem na ně. „Co mají znamenat ty svorky?“

„Obě dívky mají stejná zranění. Nejsou traumatického původu,“ vysvětlovala Cookseyová, co už jsem věděl. „Jsou to pečlivě provedené chirurgické řezy. Provedené někým, kdo měl potřebné znalosti, zkušenosti a nejmodernější nástroje.“

„Prosím o objasnění,“ požádal T-Tommy.

„Ta druhá dívka,“ ukázala ke stolu za mými zády, „prodělala celkem tři zákroky. Apendektomii, odstranění žlučníku a nefrektomii… To znamená odstranění ledviny. U této jsem objevila stejné operace a navíc resekci tračníku.“

„A to všechno těmi malými otvory?“ podivil se T-Tommy.

Cookseyová pokrčila rameny a ukázala bradou na mě.

„Říká se tomu minimálně invazivní technika,“ poučoval jsem přítele. „Spočívá v použití co nejmenších řezů do kůže. Jimi se pak prostrčí kanyly, to jsou duté trubice, přes které se vsunou chirurgické nástroje a miniaturní kamera. No a potom provede operatér zákrok. V poslední době je to oblíbený postup.“

„A to se tímto způsobem dají dělat všechny chirurgické operace?“ zajímal se.

„Jistě. I na otevřeném srdci.“

T-Tommy svraštil obočí. „Myslel jsem, že se kvůli tomu musí rozseknout hrudní koš.“ Podíval se na mě. „Jak to měl Mike Savage.“

„Obvykle ano,“ vmísila se Cookseyová. „Ale tento minimálně invazivní postup, někdy se mu říká knoflíková dírka, je pro pacienta mnohem méně traumatizující.“

„A může ho provádět kterýkoliv chirurg?“ vyptával se přítel.

„Dnes tímto způsobem provádí alespoň některé zákroky většina chirurgů,“ vysvětlila Rebeka a ukázala na Noel. „Ten, kdo ji operoval, musel být hodně dobrý.“

„A byly ty zákroky nutné?“ zeptal jsem se. „Neumím si představit, že by dvě ani ne dvacetileté dívky tohle všechno potřebovaly.“

„Já samozřejmě nemám ty odstraněné orgány – žlučníky, apendixy – k dispozici, takže nemohu s jistotou tvrdit, že byly zdravé. Ale tolik nemocných orgánů u dívek, jimž ještě není dvacet, je velmi nepravděpodobné.“ Povzdechla si. „Ale to není ta nejpodivnější věc.“

A je to tady.

Rebeka si promnula zátylek a několikrát zakroutila hlavou. „Ty zákroky neproběhly naráz, ale v průběhu několika dnů. Ta nefrektomie je nejméně pět nebo i šest dní stará, kdežto žlučník byl odstraněn tak před dvěma dny.“

Tohle nebylo jen podivné, pohybovali jsme se na hranici neskutečna. „Chceš říct, že někdo vykonal na dvou zdravých dívkách řadu zbytečných operačních zákroků, a to během několika dnů?“

„Obávám se, že ano.“

„Proč, proboha?“ nechápal jsem.

„Třeba kvůli prodeji lidských orgánů na černém trhu,“ navrhl T-Tommy.

„Příběhy o zlodějích lidských orgánů, kteří operují své oběti v hotelových pokojích, patří do říše pohádek,“ poučil jsem ho. „Nic takového se nikdy nestalo. Kromě toho po apendixech a žlučníkách moc velká poptávka není.“ Podíval jsem se na Rebeku. „Jaká byla příčina smrti?“

„Dobrá otázka. Odpověď zatím neznám. Rozhodně ne vykrvácení nebo zpackaná operace. Ani infarkt nebo plicní embolie. Ty zákroky byly z lékařského hlediska dokonalé. Každý řez naprosto přesný a na správném místě. Toxikologické vzorky pošlu do laboratoře v Birminghamu.“

„Čas smrti?“ chtěl jsem vědět.

„Podle rigoru a nepřítomnosti známek hniloby odhaduju dobu úmrtí před šestatřiceti hodinami.“

„U obou?“

Přikývla. „S těly se hýbalo čtyři až šest hodin po smrti. Barevné změny naznačují, že mrtvoly ležely několik hodin na zádech a potom byly uvedeny do pozice, ve které byly nalezeny.“

T-Tommymu zazvonil mobilní telefon. Chvíli s někým mluvil a pak vrátil přístroj do kapsy. „Podle otisků prstů máme dvě pozitivní identifikace,“ oznámil. „Druhá oběť je Crystal Robinsonová.“

Kapitola 23

PÁTEK 14.49

Stáli jsme s T-Tommym na parkovišti a snažili se dát smysl tomu, co jsme viděli a slyšeli.

„To je šílené,“ řekl jsem.

Přítel zavrčel jako vždycky, když jsem konstatoval zřejmý fakt.

„Ty zákroky vyžadovaly víc než jenom schopného chirurga. Musely se provádět v nemocnici.“

„Proč?“

„Operatér potřeboval anesteziologa, ventilátory, léky, operační sál, jipku, pooperační péči. Jinými slovy specializované vybavení a školený personál.“

„Rozumím.“

„Myslím, že navštívím Liz. Ať se na to podívá.“

MUDr. Liz Mackeyová byla primářka kardiovaskulárního oddělení a jediný lékař, který se věnoval pediatrickým operacím srdce. T-Tommy a já jsme s ní chodili na střední školu. Medicínu studovala o ročník níž než já, ale na rozdíl ode mě ji dostudovala. Postupně se vypracovala až na vrchol lékařské kariéry.

„Půjdu s tebou.“ T-Tommy chtěl ještě něco dodat, ale utkvěl pohledem na něčem za mými zády. „A sakra,“ zašeptal.

Ohlédl jsem se a spatřil seržanta Wayneho Furyka, pomenšího hranatého muže, křížence mezi Napoleonem a Schwarzeneggerem s permanentně zamračeným obličejem, který vykračoval směrem k nám. Vedl oddělení vyšetřování závažných trestných činů a z titulu své funkce byl T-Tommyho nadřízeným. Setkal jsem se s ním jen jednou. Lépe řečeno jsem si s ním pořádně vjel do vlasů. Asi před rokem. Tehdy ještě sloužil v západním okrsku. Povolali mě jako konzultanta k případu několikanásobné vraždy v souvislosti s obchodem s drogami. Zpochybnil mé hodnocení místa činu. Mýlil se, já měl pravdu. Jeho povýšení na šéfa oddělení bylo hodně kontroverzní, přeskočil několik kolegů, kteří by si to zasloužili víc než on.

„Seržante,“ utrousil T-Tommy.

Furyk si ho nevšímal a hleděl na mě. „Co tady děláte?“ Nepodal mi ruku, obě měl zaťaté v pěst a svěšené podél boků, hrudník nafouknutý. Přímo z něj čišela konfrontace.

„Přišel jsem identifikovat tělo,“ odpověděl jsem.

„Víme, kdo to je.“ Vystrčil na mě bradu.

„Musel jsem ji vidět.“

„Příbuzná?“

„Tak nějak,“ odsekl jsem.

„Upřímnou soustrast,“ zavrčel, ale moc upřímně to neznělo. „Náčelník vám nevolal, že? Nepožádal vás o konzultaci.“

Kompetenční spor. Samozřejmě. Co jiného se dalo čekat? Každý si chrání vlastní píseček. „Ne,“ odpověděl jsem.

„Takže se nebudete plést do vyšetřování?“

„To jsem neřekl.“

„Ale nechcete mi dělat potíže, že ne?“ Zasunul palce za opasek a rozkročil se. Vztekloun Furyk. Tak se mu říkalo. Ne bezdůvodně. Jeho výbuchy byly legendární. Právě teď se zdálo, že chce vyvolat rvačku.

„To by mě ve snu nenapadlo.“

„Řeknu vám to zcela jasně a na rovinu. Nepřejeme si a nepotřebujeme, abyste nám do toho případu strkal nos.“

Ať si trhne. „To vám nemůžu slíbit.“

„Jestli se nám budete plést pod nohy nebo něco poserete, osobně vám nakopu prdel.“

„Žertujete.“

Furyk mě dobrou minutu probodával očima a já se jen modlil, aby neměl zbraň. Otočil se k T-Tommymu. „Volala Cookseyová. Prý objevila na mrtvolách jakási nezvyklá zranění. Mluvila něco o operacích.“

„Měla pravdu,“ potvrdil T-Tommy. „Chcete se podívat?“

„Proto jsem tady.“ Otočil se na patě a zamířil ke vchodu. „Uvidíme se uvnitř,“ prohodil přes rameno.

„Ten je ale dneska milý,“ ušklíbl se jsem se.

T-Tommy potřásl hlavou. „Tak proč se do něj navážíš?“

„On si začal,“ usmál jsem se. „Kromě toho jsem se potřeboval trochu pobavit.“

„Nasrat Furyka je tvoje představa zábavy?“

„Pro začátek.“

T-Tommy si povzdechl.

„Chceš, abych se držel stranou?“ zeptal jsem se.

„Jo, jasně. Už vidím, jak mě poslechneš.“

„Zdvořile se ptám, nic víc.“

Odfrkl si, čímž naznačil, že zdvořilost nepatří k mým silným stránkám, a poškrábal se za uchem. „Bylo by dobré, abys mu moc nechodil na oči.“

„Provedu.“

Přítel se zamračil – myslím, že mi nevěřil.

„Vyskytly se tu v poslední době podobné případy?“ odvedl jsem řeč jinam. „Myslím dívky, které odešly na falešnou schůzku a pak zmizely.“

„Slyšel jsem o jedné. Nevyšetřoval jsem ten případ osobně, takže ho znám jen z doslechu. Před pár měsíci. Měla navštívit zákazníka u něho v bytě. A najednou byla fuč. Chlap všechno popřel a jeho výpověď seděla. Pokud si dobře pamatuju, byl v inkriminovanou dobu mimo město.“ Nakopl kamínek a poslal ho přes parkoviště. „Stejně jako Weiss.“

Objevili jsme modus operandi? Zabiják láká prostitutky na falešné telefonáty a unáší je? „Jak se ta dívka jmenovala?“

„Bambi. Pracovní jméno. Skutečné si nepamatuju. Černoška.“

„Pro koho pracovala?“

„Pro Sally Workmanovou. Říká si slečna Sally. Hlavní stan má v motelu Bel Aire u Ardmore Freeway. Kancelář si zřídila v pronajatém pokoji. Působí tam už několik let.“

„Možná se tam později zastavím a promluvím s ní.“

„Půjdeme tam samozřejmě oba. Jestli se to dozví Furyk, pověsí mě za koule do průvanu.“

„Řekneš mu to?“

„Nejspíš ne.“

„Tak jdeme.“

T-Tommy přikývl. „Asi zajdu dovnitř, ať ho má kdo držet za ruku.“

„Já zajedu za Mirandou.“ Podíval jsem se přes parkoviště. „Ne že bych se na to těšil.“

„Já vím.“

„Zavolám Liz a domluvím se, kdy se u ní můžeme zastavit.“

Kapitola 24

PÁTEK 15.39

Mirandiny vzlyky mi trhaly srdce. Věděl jsem, že sám to nezvládnu, a tak jsem pozval Kláru v naději, že přítomnost ženy pomůže krutou realitu zjemnit. Miranda seděla na posteli v hotelovém pokoji, Klára vedle ní a objímala ji kolem ramenou.

„Chci ji vidět,“ řekla Miranda.

Přitáhl jsem si židli od stolu a posadil se, abych se jí mohl dívat do očí. „Ne, nechceš.“

„Ale…“

„Žádné ale.“ Hlavou mi bleskl obrázek zohavené Noel. „Popsal jsem ti, co se jí stalo. Uchovej si ji v paměti takovou, jaká byla, když žila.“

Pověděl jsem jí všechno. O zákrocích. O místě nálezu těla. O divokých prasatech. Detaily jsem zamlžil, ale nic jsem nevynechal, protože jsem věděl, že se dřív nebo později všechno dozví. Takový příběh si média vychutnají. Další důvod, proč jsem tu chtěl mít Kláru. Jestli s touto zprávou přijde jako první, může obrousit nejostřejší hrany.

Miranda zabořila tvář do dlaní a ramena se jí otřásala pláčem.

„O všechno se postarám,“ slíbil jsem jí. „Zajistím její převoz domů.“

„Ne,“ odmítla. Zmačkaný kapesník měla pevně omotaný kolem prstu. „To po tobě nemůžu chtít.“

„Nemluv hlouposti. Máš co dělat sama se sebou.“

Povzdechla si a znovu se rozplakala. Po chvíli potlačila slzy a zeptala se: „Kdy?“

„Hned jak koroner Dreyer podepíše povolení. Nemělo by to trvat déle než jeden, nanejvýš dva dny.“ Naznačil jsem Kláře, ať jde za mnou.

Vstala, společně jsme vyšli na chodbu a vzdálili se od dveří.

„Bude to tvůj příběh, ano?“

„Co myslíš?“

Pravda, byla to ode mě hloupá otázka.

„Mně ale nedělá starosti, jestli s tou zprávou přijdu já,“ pokračovala. „Starosti mi děláš ty. Neber tu věc tak osobně.“

„Ona je osobní.“

„Já vím. Ale neměl bys připustit, aby ti to zakalilo vodu.“

„Zakalením vody vypudíš hady z bazénu. A kromě toho je dobré ji promíchat. Znervóznit protivníka. Po takovém zločinu musela zůstat stopa jako po slimákovi. Jen ji najít.“

„Buď opatrný. Mám špatný pocit nebo spíš zlé tušení.“

Nejsi sama, pomyslel jsem si a nahlas jsem řekl: „Sejdu se s T-Tommym na klinice. Domluvil jsem poradu s Liz Mackeyovou. Má volnou hodinu mezi operacemi.“

„O čem se budete radit?“

„Nechceš jet se mnou? Povím ti to cestou.“

„Dobře.“

Vrátili jsme se do pokoje. Zdálo se, že se Miranda trochu sebrala. Ujistila mě, že zatím nic nepotřebuje, a já jí slíbil, že s T-Tommym obrátíme všechny kameny a podíváme se, jaká havěť se pod nimi skrývá.

„Ať to udělal kdokoliv, najdeme ho.“

Miranda vstala a objala mě. „Nevím, co bych si bez tebe počala.“ Sedla si na postel. „Musím zavolat spoustě lidí. Svému šéfovi. Právníkovi. Zařídit pohřeb.“ Rozhlédla se po místnosti, jako kdyby něco hledala. „Ani nevím, kde začít.“

„Pomůžu vám,“ nabídla se Klára. „Musím natočit krátký rozhovor, ale do hodiny se vrátím.“

Kapitola 25

PÁTEK 16.11

Nasedl jsem s Klárou do porsche a nastartoval. Zavolal jsem T-Tommymu a informoval ho, že jedeme na kliniku. Potom jsem vyťukal číslo Rosalee Kennedyové a překvapilo mě, že se ohlásila. Řekl jsem jí o Crystal a Noel, bez podrobností, jen že jsou obě mrtvé. Neprojevila údiv ani smutek.

„Znáte Sally Workmanovou?“ zeptal jsem se.

„Slečnu Sally zná každý.“

„Povězte mi o ní něco.“

„Řídí řetěz levných holek z levného motelu. Tím je snad řečeno vše.“

„Motel Bel Aire?“

„Proč se ptáte, když to víte?“

„Vaše konkurentka?“

„V žádném případě. Ta jenom paběrkuje. Sbírá drobty.“

„Jistá Bambi,“ nadhodil jsem. „Taky jenom drobet?“

„Vy se nějak vyznáte,“ zasmála se, a když jsem mlčel, pokračovala: „Jo, pracovala pro mě. Asi před rokem. Černá holka. Hezká. Jenomže si vypěstovala návyk a odkráčela se čtyřmi tisícovkami mých peněz. Víte, kde je?“

„To se právě snažím zjistit. Znáte její skutečné jméno?“

„Myslíte to, které jí dali její otec alkoholik a matka kurva?“

„Z vaší poznámky vyvozuju, že jste se ji pokoušela najít.“

„Čtyři tácy jsou čtyři tácy. Jmenuje se Marlene Johnsonová. Z Phoenixu. Na její rodinu se vykašlete, marnil byste čas. Odešla a už se u nich neukázala a oni na holku kašlou. Nejspíš frnkla do velkoměsta. Atlanta, Miami, New York. Kdo ví?“

„Díky, Rosalee.“

„Jestli ji najdete, vyřiďte jí, ať mi vrátí peníze.“

„Našli ty podělaný mrtvoly,“ oznámil Rocco Leftymu a Austinovi. „Alejandro s Eddiem to posrali.“

„Do prdele,“ ulevil si Lefty.

„Kdy se náš přítel pustí do Alejandra?“ chtěl vědět Rocco. Klouby prstů, jimiž svíral desku psacího stolu, mu zbělely.

„Zítra v noci. Přípravy už běží.“

„Proč nezačne hned?“

„Jak jsem řekl, potřebuje něco spravit na tom svém aparátu. Já tomu houby rozumím. Každopádně se nechal slyšet, že nejdřív v sobotu večer.“

„Takže by to mohlo být ještě později?“ zeptal se Rocco.

Lefty pokrčil rameny.

Rocco si přejel dlaní plešatící temeno. „Tohle by mohlo pohřbít celou operaci.“

„Třeba ne,“ namítl Lefty. „Zajdeme se tam podívat a pohlídáme si, aby se nic nepodělalo.“

„Hlavně se postarejte, aby nezůstaly stopy, které by vedly sem,“ zdůraznil Rocco.

Lefty vstal. „Žádný strach. Eddie už není a za chvíli nebude ani Alejandro. Potom jsme čistí.“

„Pokud ovšem nenajdou další,“ strachoval se Rocco. „To by byl pořádný průser.“

„Jaká je šance, že by je mohli najít?“ zajímal se Austin.

„Těžko říct. Ono je taky možné, že ti dva zvorali úplně všechny pohřby.“

„Promluvíme si s Alejandrem,“ přislíbil Lefty.

„A co dál? Všechny je vyhrabete a přemístíte? Kam? Radši je nechte být.“ Rocco si povzdechl, vzal z popelníku vyhaslý doutník a strčil si ho mezi zuby.

„Alejandro je jediný, kdo ví, kde leží,“ připomněl Austin. „Možná by bylo dobré to zjistit. Pro každý případ.“

„A nebylo by dobré rozjet zastírací plán?“ zeptal se Lefty.

Rocco zavrtěl hlavou. „Jedině kdyby došlo k nejhoršímu.“

Kapitola 26

PÁTEK 16.39

T-Tommy na nás čekal u hlavního vchodu kliniky Huntsville Memorial Medical Center. Osm pater, devět set lůžek, oddělení terciální péče a úzká vazba na lékařskou fakultu Alabamské univerzity, kde jsem téměř čtyři roky studoval.

V prostorné mramorové hale seděla za pultem u stěny usměvavá recepční. Když jsem jí oznámil, že máme sjednanou schůzkou s doktorkou Mackeyovou, zavolala pro doprovod a pokynula k řadě křesel, ať se posadíme.

Zatímco jsme čekali, vylíčil jsem Kláře návštěvu u Drummonda a Cookseyové. Psala si poznámky svým speciálním těsnopisem, jehož znaky dokázala rozluštit jen ona, a často údivem potřásla hlavou. Několikrát se zeptala, jestli to myslím vážně. Ujistil jsem ji, že ano. Přál bych si opak, ale bizarní zůstane bizarní bez ohledu na obal.

Jen co jsem domluvil, objevila se pohledná dívka, představila se jako Monika Waltersová a odvedla nás k výtahům. Vystoupili jsme ve třetím patře a následovali ji do společenské místnosti pro lékaře.

„Poslužte si,“ ukázala Monika na stolek s kávovou konvicí a dvěma krabicemi sušenek. „Máme i chlazené nápoje.“

„Děkujeme,“ řekl jsem za všechny.

„Oznámím paní doktorce, že jste tady.“

T-Tommy si nalil šálek a vzal si několik sušenek.

Liz přišla během chvilky. Měla na sobě modrý chirurgický oděv a přes něj bílý plášť, zpod čepice jí vykukovaly krátké blond vlasy a kolem krku visela rouška. Objali jsme se, odbyli si všechna ahoj a jak se daří a pak Liz řekla, že má jen pár minut. Náročný den, čeká ji třetí zákrok na otevřeném srdci.

„Budu stručný,“ slíbil jsem. „Potřebujeme informace o minimálně invazivní chirurgii.“

Přikývla a čekala na pokračování.

„To, co uslyšíš, není určeno pro veřejnost. Alespoň ne hned.“

„Rozumím,“ souhlasila Liz.

„Dnes dopoledne se našla dvě těla. Dívky, obě devatenáct let. Nedbale zakopané na lesní mýtině. Pitva prokázala několik zákroků, všechny provedené zmíněnou technikou. Odstranění apendixu, žlučníku a ledviny. Oběti podle všeho takové operace nepotřebovaly.“ Položil jsem ruce na stůl. „Zákroky proběhly v rozmezí několika dnů. Během posledního týdne.“

„Zemřely na pooperační komplikace?“ chtěla vědět Liz.

Zavrtěl jsem hlavou. „Podle doktorky Cookseyové byly ty zákroky naprosto dokonalé. Její slova. Příčinu smrti zatím nezná.“

Liz na mě hleděla a zjevně se snažila vstřebat, co právě slyšela. „Nevím, jestli ti dobře rozumím. Chceš mi říct, že v průběhu několika málo dnů absolvovaly dvě mladé ženy chirurgické zákroky přes knoflíkovou dírku, všechny perfektně provedené, a přesto zemřely a někdo je zahrabal v divočině?“

„Přesně tak.“

„Proč? A kdo?“ zeptala se.

„To se právě snažíme zjistit. Možná nějaký šílený doktor. Nebo se nějaká nemocnice snaží zakrýt stopy nezdarů.“

„Pacienti nemůžou jen tak zmizet, ví o nich příliš mnoho lidí. A žádný chirurg nemohl provést několik zbytečných zákroků na zdravých devatenáctiletých dívkách, aniž by vzbudil rozruch.“

„To nás přivádí k otázce,“ vložila se Klára, „kdo je něčeho takového schopen a proč to dělá.“ Otevřela poznámkový blok.

„Nejdřív odpovím na otázku proč,“ začala Liz. „Dub to všechno zná, ale vy dva asi ne. Ta technika se nazývá minimálně invazivní, protože se při ní místo obvyklých dlouhých řezů k zpřístupnění operačního pole používají řezy co nejkratší. Pokud se zákrok provede přes malý otvor, pacient má menší bolesti, riziko pooperačních komplikací se podstatně sníží a zkrátí se doba rekonvalescence.“

„Jaké zákroky se tímto způsobem provádějí?“ Klářina tužka se míhala nad notesem.

„Prakticky všechny. Od koronárního bypassu po apendektomii.“

„Jak ta procedura ve skutečnosti vypadá?“

„V břišní krajině se vedou tři nebo čtyři řezy dlouhé dva až pět centimetrů a do každého se vloží kanyla, která pronikne břišní stěnou. Přes kanyly se pak vsouvají speciálně zkonstruované nástroje potřebné pro konkrétní druh zákroku. A samozřejmě osvětlení a miniaturní kamery, které snímají operační pole a přes optická vlákna přenášejí obraz na velké monitory.“

T-Tommy si utřel ruce do ubrousku. „Jak velké jsou ty trubice?“

Liz zvedla palec. „Asi takhle.“

„Jak můžete tak malým otvorem vytáhnout žlučník nebo ledvinu?“ podivil se.

Liz se usmála. „Žlučník velmi snadno. Když se z něj odsaje žluč a případné kameny, smrští se do malinké kuličky. Asi jako nafukovací balonek. Ledvina se prostě rozřeže na kousky a ty se po jednom vytáhnou.“

„Může to dělat každý chirurg?“ zajímal se T-Tommy.

Liz se zasmála. „Každý ne. Musí být dobrý.“

I já jsem se usmál, trochu smutně. „Tohle se za mě ještě moc neprobíralo. V jaké specializaci se tato technika učí?“

„Je součástí všech studijních programů zaměřených na chirurgii. Lékaři s několikaletou praxí mohou absolvovat dvou-nebo třítýdenní kurz a potom nějakou dobu pracovat pod dozorem někoho, kdo už tu techniku zvládl. Zacvičí se poměrně rychle.“

Přikývl jsem. „Používá tento postup tady na klinice ještě někdo kromě tebe?“

„Je nás dvanáct. Dva starší praktici nedávno absolvovali školení v Birminghamu a teď pracují pod dohledem dvou zkušených kolegů. Za měsíc by měli dostat osvědčení.“

„A ostatní nemocnice v okolí?“

„Pár specialistů se tam určitě najde.“

„Vyžadují zákroky další speciální vybavení kromě nástrojů, o kterých jste mluvila?“ zeptala se Klára. „Myslím tím, jestli třeba pacienti po operaci potřebují nějaké zvláštní přístroje nebo tak.“

„Naopak, potřebují toho méně. Jejich pobyt v nemocnici se podstatně zkrátí.“

„Je možné tento typ zákroků provádět v každé nemocnici?“ položil otázku T-Tommy. „Nebo třeba ve specializované ordinaci?“

„Pokud je zdravotnické zařízení materiálně a personálně vybaveno pro určitý typ operací, pak může používat tradiční i moderní techniku. Každá nemocnice například dokáže odoperovat slepé střevo, ať už klasicky nebo minimálně invazivním postupem. Zákroky na otevřeném srdci jsou pochopitelně jiná liga, ale platí pro ně totéž.“

„Možná ti ta otázka připadne divná,“ začal jsem, „ale dalo by se to udělat třeba v garáži nebo ve sklepě?“

„Moc sterilní prostředí to není,“ opáčila Liz.

„Pokud chceš, aby oběti přežily. Ale co když bylo skutečným účelem je zabít?“

Liz pozvedla obočí. „Chceš naznačit, že tu řádí psychopatický zabiják?“

„Ta možnost tu je. Ale takový vrah by nebyl obyčejný šílenec. Schopnosti a vybavení potřebné k těm zákrokům nenajdeš na ulici nebo ve feťáckém doupěti.“

„Myslíš nějakého lékaře, který se pomátl?“

„Třeba. Svět je plný psychopatů, které vzrušuje zabíjení. Pár jsme jich už dopadli.“

„Amen,“ potvrdil T-Tommy. „I když musím říct, že něco takového jsem ještě neviděl. Dobré je snad jen to, že potřebné znalosti a zkušenosti značně omezují okruh podezřelých.“

„Kdo kromě lékařů a studentů medicíny by podobnou proceduru zvládl?“ vyptával jsem se dál. „Ošetřovatel? Záchranář? Veterinář?“

Liz dopila kávu, nalila si nový šálek a opřela se o stolek. „Pochybuju. Pokud ty zákroky byly opravdu dokonalé, pak člověk, který je prováděl, musel být zkušený a schopný operatér. Tu techniku se nenaučíš z knížek nebo z televize.“

„A co když to není ani doktor, ani medik?“ přemýšlela nahlas Klára. „Co když působí v jiné oblasti medicíny?“

Všichni jsme se na ni vyčkávavě zadívali.

Klára odložila poznámkový blok a tužku a propletla si prsty. „Mám kamarádku, která pracuje jako technický zástupce firmy vyrábějící kardiostimulátory. Když ho doktoři někomu voperují, bývá u toho. Přímo na operačním sále a pomáhá přístroj oživit a testovat. Nedávno mi řekla, že už viděla těch zákroků tolik, že by si klidně troufla provést ho sama.“

Liz pokývala hlavou. „Otázka tedy zní, zda se někdo může naučit tuto proceduru pouhým pozorováním.“

„Přesně tak,“ potvrdila Klára. „Předpokládám, že taky míváte na sále technika zastupujícího výrobce, jehož zařízení používáte.“

„Občas se to stává. Zejména když jde o nový přístroj a potřebujeme se naučit ho používat tak, abychom využili všech jeho předností a možností. Jakmile to umíme, technik odejde a vrátí se, až když zase koupíme něco nového.“

„A myslíte si, že by se technik mohl naučit používat zařízení pro operace, o kterých mluvíme, jenom tím, že by se díval, jak s ním vy a vaši kolegové pracujete?“

Liz hleděla do šálku a chvíli uvažovala. „Neumím si to představit. Vlastní zákrok probíhá v těle a je vidět jenom na monitoru. To by musel technik hledět operatérovi přes rameno, což nelze.“

„Jenom mě to tak napadlo,“ couvala Klára.

„Podívejte, já netvrdím, že je to vyloučené. Ale jestli ty zákroky byly skutečně provedeny tak profesionálně, jak popisujete, musel by ten člověk předtím trénovat alespoň na zvířatech nebo na mrtvolách. Takovou techniku je třeba nacvičit.“

Že mě to nenapadlo. Pachatel si skutečně musel postup někde natrénovat, ať už byl lékař, nebo ne. „Dobře, předpokládejme, že si to nacvičil. Kde by sehnal mrtvoly?“

„Existuje pár firem, které je dodávají. Získávají je tak, že někteří lidé odkážou své tělo pro lékařský výzkum. Potom je prodávají buď výrobcům medicínské techniky, nebo lékařským fakultám, kde slouží výukovým a výzkumným účelům.“

„Získávají se snadno?“ chtěl vědět T-Tommy.

Liz zavrtěla hlavou. „Tento trh je velmi přísně regulovaný. Musíte prokázat, k čemu tělo potřebujete, co s ním budete dělat a co jste s ním skutečně udělali.“

„Mrtvola se dá i ukrást,“ připomněl.

„Ano, ukrást se dá všechno,“ souhlasila Liz. „Mrtvola není výjimkou.“

„A všechno se dá koupit,“ doplnila Klára. „Pamatujete na ten kalifornský gang, co před pár lety prodával lidské orgány?“

„Jistě, otřes pocítilo celé odvětví,“ odvětila Liz.

T-Tommy dopil kávu, zmačkal kelímek a zahodil ho do koše. „Operovat přes ty trubice musí být hodně únavné,“ poznamenal.

„A hrozně při tom trpí záda,“ doplnila Liz. „Pracujete většinou vestoje a v předklonu, oběma rukama.“ Usmála se. „Kdyby se mi podařilo přesvědčit vedení, aby zakoupilo jeden z těch nových robotů, mohla bych při práci sedět.“

„Robotů?“ podivila se Klára. „To zní jako science-fiction.“

Liz se zasmála. „On to není robot v pravém smyslu slova. Zákrok pořád provádí chirurg, ale nemusí nad pacientem stát a používat ruce. Alespoň ne pro vlastní práci v operačním poli. Řekněme, že chce odstranit žlučník. Nařízne na patřičných místech břišní stěnu, upevní kanyly a vsune do nich nástroje, osvětlení a kameru. Rozdíl spočívá v tom, že si potom sedne k řídicímu pultu a monitoru a operuje na dálku pomocí speciálních ovladačů. A když nic jiného, šetří si záda.“

„K čemu to je, teda kromě vašich zad?“ nechápal T-Tommy. „Cítil bych se líp, kdyby doktor stál nade mnou.“

„Při správném vybavení a s několika vyškolenými ošetřovateli vás může operovat nejlepší chirurg, třeba když jste na safari v Africe. Nebo ve vesmírné stanici.“

„Chytré,“ uznal přítel.

„Už jsi někdy s tím robotem pracovala?“ zeptal jsem se.

„Ráda bych, ale zatím na něj klinika nemá. Stojí pomalu deset milionů, když chceš kvalitní výrobek. A to je jenom základ, potřebuješ také nejrůznější doplňky. Ale cena možná v dohledné době klesne a já se pokusím přemluvit správní radu.“

„Odkud berete nástroje pro stávající techniku?“ zajímal se T-Tommy.

„Od několika dodavatelů. Nemocnice většinou nakupují u tří čtyř velkých výrobců. Jeden z nich sídlí přímo tady v Huntsville.“

„Skutečně?“ podivil jsem se.

„Talbert Biomedical. Vyrábějí různé chirurgické pomůcky včetně nástrojů pro minimálně invazivní operace. A protože jsou místní, nakupujeme většinou u nich.“

„Doktorko Mackeyová?“ ozvalo se z interkomu na stěně.

Liz se k němu otočila. „Ano?“

„Jsme připravení. Horká světla, chladná ocel.“

„Už jdu.“ Vstala. „Musím do práce.“ Všimla si Klářina tázavého pohledu a zasmála se. „Horká světla, chladná ocel. Operační sál. Světlo nad stolem je žhavé, ocelové nástroje studené.“ Pokrčila rameny. „Hledáme humor, kde se dá. Potřebujeme ho.“

Kapitola 27

PÁTEK 17.17

Zastavili jsme se v hotelu Mariott. Miranda vypadala unaveně a uplakaně. Všiml jsem si sbalených zavazadel položených na posteli.

„Právě jsem ti chtěla zavolat.“ Ustoupila a pustila nás do pokoje.

„Odjíždíš?“

„Mám strašně moc práce. Naplánovat pohřeb…“ Nasucho polkla. „Nějak vyřídit svěřenecký fond, který jsme jí založili.“ Rozhlédla se po místnosti. „Někde tu mám seznam.“

„Můžete vůbec sednout za volant?“ staral se T-Tommy. „Klidně vás odvezeme.“

Zavrtěla hlavou. „Zvládnu to.“

„Máte v Birminghamu někoho, kdo vám pomůže?“ přidala se Klára.

„Ano, řadu výborných přátel, na které se můžu stoprocentně spolehnout.“

„Kdy odjíždíš?“ zeptal jsem se.

„Hned.“

Vzali jsme s T-Tommym její zavazadla a odnesli je k autu. Uložili jsme je do kufru a pak jsem jí otevřel dveře. Objala T-Tommyho, Kláru a mě a vklouzla za volant.

„Víš určitě, že jsi v pořádku?“

„Nejsem, ale musím se dostat domů.“ Miranda svírala volant a upřeně hleděla před sebe. „Myslela jsem, že Richardova smrt byla těžká. Ale toto? Jak se člověk vyrovná se smrtí dítěte?“

„Čas,“ řekl jsem. „Chce to čas.“

„A ty už ses vyrovnal se zmizením své sestry? Jak je to dlouho? Deset let? Víc?“

„Nevyrovnal, ale je to lepší. Zdaleka ne tak akutní jako kdysi.“

„Doufám, že máš pravdu, ale zatím si to vůbec neumím představit.“

„Bude líp, věř mi.“

„Díky. Za všechno…“

„Zítra ti zavolám.“ Přibouchl jsem dveře a díval se, jak vyjíždí z parkoviště a odbočuje doleva, čili špatně. Tím směrem byla ulice slepá, končila u zděného plotu kolem areálu kosmického střediska. O minutu později se její automobil zase objevil a zamířil k nájezdu na dálnici. Napadlo mě, jestli jsme neudělali chybu, když jsme nenaléhali, že ji těch sto šedesát kilometrů do Birminghamu odvezeme. Ale nejspíš bychom ji stejně nepřemluvili. Miranda byla vždycky tvrdohlavá a neústupná. Jako Klára. Asi mám na tento typ žen štěstí.

Domluvili jsme se, že se později sejdeme u Sammyho. Klára odjela do studia a já s T-Tommym za slečnou Sally. Motel Bel Aire ležel několik kilometrů od města nedaleko křižovatky Ardmore Freeway s mezistátní silnicí číslo 255 a k Mariottu měl daleko. Hodně daleko. Dvanáct chatek, štěrkové parkoviště, hlavní budova s oprýskanou omítkou. Původně červené střešní tašky na slunci vybledly do anemické oranžové.

Slečna Sally seděla za stolem přetékajícím papíry v chatce číslo jedna. Dveře nechávala otevřené. Přivítal nás oblak cigaretového kouře. Představili jsme se a absolvovali měkký stisk upocené ruky.

Sally zadusila cigaretu v popelníku plném nedopalků, zapálila si novou a lačně potáhla. Potom sáhla pro skleničku a napila se. Odhadl jsem nápoj na skotskou whisky, neředěnou. Byl to kvalifikovaný odhad založený na téměř prázdné láhvi Johnnieho Walkera vedle sklenky. Jak říkám, jsem dobrý pozorovatel.

Vypadala na pětašedesát, ale mohlo jí klidně být o deset méně, nikotin a alkohol dokážou člověka poničit. Světle modré bavlněné šaty měla o několik čísel větší. Desku jejího psacího stolu poznamenalo několik spálenin od cigaret. K vybavení kanceláře sice patřily dvě skládací kempinkové židle, ale nevyzvala nás, abychom si sedli, a stroze se zeptala, co chceme.

„Položit vám pár otázek.“

Upřela na mě pohled a pomalu vyfoukla velké kouřové kolečko, které rotovalo a klesalo, hned za ním další tři, v rychlém sledu a menší, jako by vsunutá jedno do druhého. „Ohledně čeho?“

„Hledáme dívku, která si říká Bambi. Pracovala pro vás.“

„Možná pracovala, možná ji neznám.“ Další dvě dovedně vypuštěná kouřová kolečka vytvořila osmičku.

„Pěkný trik,“ ocenil jsem.

„Umím jich asi milion.“ Na důkaz svých slov vyfoukla obruč, která se koulela po stolní desce a přepadla přes okraj.

Pochvalně jsem zatleskal.

„O svým podniku s nikým nemluvím. A s poldama už vůbec ne.“

„Nejsem policista,“ ohradil jsem se.

„Ale von jo,“ ukázala cigaretou na T-Tommyho. „Viděla jsem ho v novinách.“

„Nepřišli jsme vám dělat problémy, pokud je sama nechcete,“ řekl T-Tommy. „Prostě vyšetřujeme případ.“

Vypouštěla kouř nosem, dívala se na něj a pak odpověděla: „Jmenuje se Marlene Johnsonová. Kvůli čemu ji sháníte?“

„Pohřešuje se. Pokud je nám známo, měla se setkat se zákazníkem, který však o ní v životě neslyšel. Jedna naše známá zmizela za podobných okolností.“

„Ta vaše známá je taky černoška?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Myslíte si, že se ty dvě holky nějak domluvily? Že utekly spolu?“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. „Tu naši známou jsme už našli. A s ní ještě jednu dívku. Na pitevním stole.“

Sally viditelně ztuhla.

„Hledáme stopy,“ pokračoval jsem. „Nějaké vodítko, společný jmenovatel, který by oba případy spojoval.“

Natáhla ruku k popelníku a chtěla do něj odklepnout popel, ale netrefila se. „Takže se domníváte, že tu vaši známou někdo vylákal na falešnou schůzku podobně jako Marlene?“

„Je to jedna z verzí.“

Dívala se na mě a nasávala nosem kouř vypouštěný z úst. „Proč by to kdo dělal?“

„To se právě snažíme zjistit.“

„Jak ta vaše známá zemřela? Byla zastřelená? Ubodaná? Znásilněná? Co se jí stalo?“

„To vám bohužel nemůžeme říct,“ omlouval se T-Tommy. „Vyšetřování stále probíhá. Jistě chápete.“

„Já se picnu! Policajti dodržují tajemství. To se mi snad zdá.“ Udusila cigaretu, přešla k otevřeným dveřím, opřela se o rám a vyhlédla na parkoviště, pak se zase otočila k nám. „Marlene se vypařila před šesti měsíci. Měla u sebe dva a půl tisíce. Byly moje! Ohlásila jsem to na policii, ale samozřejmě to k ničemu nevedlo. Od té doby jsem ji neviděla ani o ní neslyšela.“

„Domluvila jste jí na ten večer práci?“

Vrátila se ke stolu, sedla si a vylovila další cigaretu. „Ne. Marlene někdy pracovala na volné noze.“

„A vám to nevadilo?“

„Samozřejmě že vadilo. Prachy jsou prachy.“ Vyfoukla velkou osmičku. „Ale co s tím naděláte? Kurvy jsou kurvy. Ve všem.“

„Takže si zákazníka na ten večer sehnala sama?“

„Nejspíš. Pokud se teda nevrátila k Rosalee Kennedyové. Kdysi pro ni dělala.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevrátila. Rosalee si stěžovala, že jí také ukradla peníze.“

„Jak říkám, kurvy jsou kurvy.“ Napila se whisky. „Vsadila bych se, že vyrazila na pobřeží. Na jih, na východ, na západ. Vyberte si.“

Nevěřil jsem tomu. Neměl jsem žádný hmatatelný důvod, ale kdesi uvnitř jsem cítil, že Marlene neopustila město. Alespoň ne živá. Kromě toho mi bylo jasné, že nám slečna Sally nepomůže. Pokud se nechceme učit triky s cigaretovým dýmem.

Kapitola 28

PÁTEK 18.59

Plán byl jednoduchý, nebezpečný a neměl velkou naději na úspěch, Alejandro však neviděl jinou možnost, jak se z té šlamastiky dostat. Snad dvacetkrát přejížděl špičkami prstů po tvárnicové stěně, vyškrábával nehty maltu ze spár a hledal nějaké slabé místo, ale žádné nenašel. Zedníci si dali záležet. Jedinou únikovou trasu představovaly dveře. Zbývalo vyřešit, jak se přes ně dostat živý. Lidská přesila tři ku dvěma, palebná dvě k nule. Nevábná perspektiva.

Znovu zvážil situaci. Rocco jim bezpochyby plánuje strašný osud. Proč by je jinak rovnou neodstranil? A kdyby si opravdu myslel, že on nebo Carmelita něco někomu vyžvanili, byl by z nich to jméno vymlátil. Ale kromě ponížení Carmelity jim nijak neublížil.

Úvaha vyvolala doplňující otázky. Jestli je chce zabít, proč to ještě neudělal? Držet je v zajetí je riskantní. K čemu je Rocco tak potřebuje, že kvůli tomu riskuje? Alejandra nenapadla žádná odpověď, která by alespoň vzdáleně dávala smysl. Ale ať jim Rocco chystá cokoliv, pokus o útěk je pořád lepší než pasivně čekat.

Věznitelé jim o něco zlepšili podmínky. Dali jim nafukovací matrace a deky. Nechali rozsvíceno, sice jen jednu zářivku, ale pořád lepší než tma. Před chvílí jim dokonce dovolili se osprchovat. Lefty s Austinem hlídali Carmelitu a znovu ji donutili masturbovat. Alejandro jí přičetl k dobru, že když mu o tom říkala, nebrečela, ale stála uprostřed místnosti s rukama zaťatýma v pěst a sršela hněvem. Hněv se jí bude hodit.

Alejandro již vypozoroval rutinu žalářníků. Snídaně, oběd, večeře, pořád stejně. Pokaždé se otevřely dveře a trojice předvedla nacvičený výstup. Austin s pistolí v ruce vešel první, vystrčil hrudník a začal udílet rozkazy. Tvrďák jako vždycky. Lefty zůstal hned za dveřmi a dával si pozor, aby měl pořád volné palebné pole na Alejandra, kdežto Carmelity si v podstatě nevšímal – zjevně se domníval, že od ní žádné nebezpečí nehrozí. Třetí muž postával v chodbě.

Úspěch plánu závisel na tom, zda se mu podaří neutralizovat Leftyho a Austina. Třetí chlap, kterého neznal, byl menší, očividně slabší a nepůsobil tak hrozivě. Mohl být samozřejmě ozbrojen, ale taky nemusel a Alejandro bude spoléhat na druhou možnost.

Tady pomůže jenom bleskurychlý útok. Nejdřív vyřídí Austina, využije momentu překvapení. Úder do krku a hmátnout po pistoli. Carmelita se schová za dveře a bude čekat, až vejde Lefty. Vrhne se na něj v okamžiku, kdy Alejandro zahájí akci, a využije svůj vztek. Postačí, když ho pěstmi, kopáním a kousáním zdrží na dvě tři vteřiny. Jestli se Alejandrovi nepodaří za tu dobu Austina zlikvidovat, je s nimi tak jako tak konec.

Probral s ní svůj plán nejméně desetkrát a nacvičili si všechny nezbytné pohyby. Carmelita se rychle učila.

Alejandro určil akci na dnešní večer, až jim přinesou jídlo. Zdaří-li se útok, doběhnou chodbou na toaletu, rozbijí okno a vylezou ven. S notnou dávkou štěstí se jim může únik podařit.

Jenže trojice nedodržela program. Už tu dávno měla být.

„Připravená?“ zašeptal Alejandro. Seděl vedle ní na matraci, opřený zády o stěnu.

Carmelita pokrčila rameny.

Cítil, jak z ní vyprchává vztek, vytlačovaný strachem. Před hodinou byla ještě nažhavená a hotová ke všemu. Čas však umrtvuje emoce. Teď vypadala unaveně, rezignovaně.

„Jdi mu po očích,“ nabádal ji. „Zaryj mu do nich prsty. Nebo do nosu. Kamkoliv, jak jsem ti ukazoval. Roztrhej mu ksicht.“

„Říkáš to, jako kdybych byla nějaké zvíře.“

Otočil se k ní. „Chceš žít? Tak se musíš stát zvířetem. Vzteklým psem.“ Popadl ji za paži. „Jestli ucukneš, jestli jen na vteřinku zaváháš, je po nás. Na fleku nás odstřelí.“

Přikývla.

„Nezapomeň, co ti udělali. Drž v sobě tu zlobu.“

„Budu. Slibuju.“ Moc přesvědčivě to neznělo.

Teď ji nemůže ztratit. Bez ní nemá nejmenší šanci. „Když to zpackáš, Lefty tě zabije. Rozumíš?“

Povzdechla si. „Nechci nic jiného, než aby to už bylo za mnou.“

Kapitola 29

PÁTEK 19.11

Seděl jsem na skládací židli na malém rohovém pódiu v Sammyho restauraci vedle místního bluesmana Colina Doggeta a doprovázel tichými riffy na světlé gibsonce J-50 sólo z Terraplane Blues Roberta Johnsona, které vybrnkával na nádherné Vintage Sunburst L-7C Archtop. Rád jsem s Colinem hrál, kdykoliv se naskytla příležitost. Po vystoupení jsme vždycky chvíli poseděli a pokecali. Krásný způsob, jak zakončit všední týden. Lidé se vraceli z práce, sál se pomalu plnil a my hráli čtvrtou sérii. U Sammyho se scházela různorodá společnost. Potkali jste tu muže v oblecích i v džínsech a pracovních košilích, dokonce v montérských kombinézách. Ženy pak nosily všechno možné od kostýmů na zakázku přes džínsy po šortky.

Zahráli jsme Stormy Monday, potom Crossroads a Third Degree. V polovině poslední skladby se objevila Klára.

Přišla rovnou ze studia v modré halence a šedém kostýmku, bohaté rusé vlasy stažené do ohonu. Připojila se k T-Tommymu u baru a Sammy jí nalil sklenku vína.

Poděkoval jsem Colinovi a aplaudujícím divákům a zamířil k baru. Colin zatím spustil Little Red Rooster.

Sammy přišel z kuchyně, přeleštil pult a zeptal se: „Dáte si, lidičky, něco k jídlu?“

Klára si vybrala salát z grilovaného kuřete, já grilované hovězí žebro a T-Tommy totéž, ale trojitou porci. Přesunuli jsme se k rohovému stolu.

„Díky za pomoc s Mirandou,“ poděkoval jsem Kláře.

Pokrčila rameny. „Nemáš zač. Je to dost tvrdá ženská. Zvládne to.“

„Doufám.“ Napil jsem se whisky. „Nestává se každý den, že ti někdo oznámí, že tvou dceru nejen mučili a zavraždili, ale že ji ještě po smrti ohlodala divoká prasata.“

Kolem stolu zavládlo ticho, které po chvíli prolomila Klára. „Co si o tom případu myslíš?“

„Neumím si představit, že by se jim to stalo v nemocnici,“ odpověděl jsem. „Nemůžou přece vyhodit oběť zpackané operace někam do kontejneru. Nebo do lesa.“

„Mluvila jsem s jednou kamarádkou. Pracuje jako sálová sestra na chirurgii v Crestwoodu. Podle ní je zcela vyloučeno, aby někdo podstoupil operaci a potom zmizel. Přísné předpisy a spousta zasvěcených. Nemluvě o příbuzných, zaměstnancích nemocnice a jiných pacientech. A pojišťovnách. Někdo by o tom věděl. Nebo alespoň kladl otázky.“

„A co soukromé ordinace?“ napadlo T-Tommyho. „Ty jsou malé a nemusí být na radaru vidět.“

„Těžko.“ Klára se napila vína. „Moje kamarádka říká, že se musí řídit stejnými předpisy jako nemocnice. V některých ohledech je dozor nad nimi ještě přísnější. Zatajit něco takového by znamenalo dalekosáhlé spiknutí, do kterého by se musela zapojit spousta lidí.“

„A navíc v průběhu několika dní,“ doplnil jsem. „Ne, to by neutajili.“

„Tak kde?“

Dorazily objednané pokrmy a my jsme se pustili do jídla. „V nějakém zastrčeném motelu nebo v soukromém domě by to snad šlo,“ nadhodil jsem.

„Nebo třeba v trajleru či obytném automobilu,“ ozval se s další možností T-Tommy.

Vzhlédl jsem k němu. „Jestli ti nezáleží na přežití pacienta, můžeš to udělat prakticky kdekoliv.“

Mlčky jsme uvažovali. Nemocnice byly z obliga. Pracují v nich kvalifikovaní profesionálové s moderním vybavením a prvořadým cílem jejich snažení je vždy zdraví pacienta. Každé úmrtí pro ně znamená prohru. V případě Noel a Crystal na jejich životě zjevně nikomu nezáleželo.

„Takže kde může být kdekoliv,“ uzavřela Klára tuto otázku. „Podívejme se tedy na kdo a proč.“

„Někdo s potřebnými znalostmi, schopnostmi a vybavením,“ uvažoval jsem. „Třeba lékař, který se zbláznil a zřídil si ve sklepě operační sál.“

Pomyslel jsem si, že jsem řekl pěknou pitomost, ale pak jsem svůj názor v duchu poopravil. Šílený doktor provádějící ilegální zákroky? Proč ne. Nebo psychopat chorobně fixovaný na lékařskou profesi, který chytá prostitutky a trénuje na nich. Sadista, který své oběti mučí tímto krajně neobvyklým způsobem. Zatraceně zvrácený způsob ukájení, ale vyloučit ho nelze.

Mé úvahy nabraly osobnější směr. Jaké byly poslední dny a hodiny Noelina života? Uspali ji při těch zákrocích…? S vypětím vůle jsem se donutil myslet na něco jiného.

„Třeba jde o nějakou vzácnou formu piquerismu,“ řekl jsem.

„Co to je?“ otázala se Klára.

„Sexuální úchylka. Jistá forma sadismu. Deviantní pachatel probodává nebo trhá oběti kůži. Setkal jsem se s jedním případem, když jsem pracoval pro FBI.“

Klára vytáhla notes a tužku. „Jak se to píše?“

Vyhláskoval jsem jí termín v anglické i francouzské variantě s cq.

„A tohle lidi fakt dělají?“

„Ta úchylka se vyskytuje zřídka, ale existuje. Několik obětí i zemřelo. Smrt následkem stovek a tisíců drobných ran.“

Klára se mi podívala do očí. „Ale ty této možnosti nevěříš, viď?“

„Nevěřím. Je v tom něco jiného.“ Polkl jsem, abych uvolnil stažené hrdlo. „Něco mnohem horšího.“

„Co?“ chtěla vědět Klára. „A hlavně proč?“

„To je klíčová otázka. Až zjistíme proč, budeme vědět kdo. Tak to funguje Lidé mají vždycky nějaký důvod pro své jednání. I pro takové zvrácenosti.“

„No, pro peníze rozhodně ne,“ uvažovala Klára. „Kdyby to někdo dělal pro peníze, pak by pro něj bylo nejdůležitější přežití pacienta. Od mrtvoly žádné peníze nezískáš.“

„Pokud ovšem nedostaneš zaplaceno předem,“ napadlo T-Tommyho.

„Ty dívky žádnou operaci nepotřebovaly,“ namítl jsem. „Proč by za ně platily?“

„Třeba si myslely, že platí za něco jiného. Za prsní implantáty, plastiku nosu a podobně. A jakmile spaly, mohlo se stát cokoliv.“

To je sice pravda, pomyslel jsem si, ale pořád to neodpovídá na otázku proč. „Nemyslím, že by v tom hrály roli peníze. Kdyby ano, proč prostě a jednoduše neshrábnout výdělek a ty holky zabít? Proč se namáhat s chirurgickými zákroky?“

K tomu neměli mí společníci co dodat.

„Vidím tam spoustu rizik. Obě dívky opakovaně podstoupily operační zákrok. V období mezi nimi je musel pachatel někde zadržovat. Z toho plyne, že účelem byly ony zákroky. Proč by jinak pachatel tak riskoval?“ Sám jsem cítil, že má hypotéza stojí na vratkých nohou. „A taky nevěřím, že to dělal nějaký šílenec, co si ve sklepě hraje na doktora. K takovým operacím je potřeba něco víc než jeden úchyl se skalpelem. Ošetřovatelka, anesteziolog, pooperační péče…“

„A přístroje, léky, nitrožilní soupravy, ventilátory a všechny ty děsivé věci, co vidíme ve špitálech,“ doplnil T-Tommy.

Hleděl jsem do bourbonu a snažil se z hromady šílenství vylovit jako z kupky sena příslovečnou jehlu rozumného vysvětlení. Dvě zdravé mladé ženy podstoupily opakované chirurgické zákroky, které nepotřebovaly, za použití nové moderní technologie, a když s nimi zabiják skončil, zahrabal je v lese.

Proč? Co tím získal? Člověk musí vždycky něco získávat, jinak by spoustu věcí nedělal. Někdy není účel jednání na první pohled zřejmý, ale nějaký tu určitě je. Ale nedokázal jsem na nic rozumného přijít.

Když něco nedává smysl, pak vám buď chybí informace, nebo chybně pracujete s těmi, které máte. Nebo obojí. Nevěděl jsem, co se vztahuje na náš případ, a o to víc jsem se trápil.

Kapitola 30

PÁTEK 19.25

Alejandro zaslechl kroky. Přicházejí! Poslal Carmelitu na její místo a připomněl jí, že se má řídit jeho příkladem. Kdyby se mu zdálo, že něco nehraje, nezaútočí, ale jestli se vrhne na Austina, musí být připravená. Ustoupil ke vzdálenější zdi několik kroků od dveří.

Klíč vklouzl do zámku, dveře se otevřely. Na prahu stál Austin, ale místo aby vstoupil, mávl na zajatce pistolí. „Jdeme.“

Alejandro k němu vykročil. Austin couvl a uvolnil dveře. Alejandro se významně zadíval na Carmelitu a vyšel do chodby. Austin a Lefty ho odvedli do místnosti, kterou už znal, a posadili ho na stejnou židli. Tentokrát mu nesvítily reflektory do očí. Austin stál za ním a tiskl mu ústí hlavně do týla, Lefty se posadil naproti němu.

„Posrali jste to,“ ucedil Lefty.

Alejandro na něj beze slova hleděl a čekal.

„Našli ty poslední holky.“ Zaťal zuby. „Nezahrabali jste je dost hluboko a nějaký podělaný divoký svině je vyhrabaly.“

Debil Eddie! běsnil Alejandro v duchu. Měl se toho blbečka zbavit už dávno. Ale neudělal to, a tak tu teď sedí s pistolí u hlavy. „S tím už těžko něco nadělám.“

Leftymu pulzovaly čelistní svaly a Austin zaryl Alejandrovi hlaveň do kůže.

„Chceme vědět, kde jsou ty ostatní!“ vyštěkl Lefty.

Alejandro se zasmál. „Děláš si srandu?“

„Ubezpečuju tě, že ne.“

„V lesích. Tu a tam. Přesný místa si nepamatuju. Prostě jsme dojeli někam, kde byla tma, a strčili je do země.“

Lefty se zaklonil. „Takže si nevzpomeneš?“

„Hele, já bych ti nemohl přesně říct ani to, kde jsme pohřbili ty poslední dvě. Netušil jsem, že si mám vést nějaký posraný deník.“

Austin praštil zajatce pistolí do hlavy a Lefty ho za to sežehl podmračeným pohledem.

Proč mě nemlátí? běželo Alejandrovi hlavou. Proč se Lefty na Austina mračí, když ho praštil? Tohle je už podruhé, co se drží zkrátka. Z toho plyne jediné: pořád něco potřebují. A on to má. Je to jeho propustka z vězení. Za žádnou cenu se jí nevzdá. „Zeptejte se Eddieho. Třeba si to pamatuje.“

„To uděláme,“ ujistil ho Austin.

„Kde vlastně je?“ zeptal se Alejandro.

„Někde tady.“

„Chci ho vidět.“

Austin ho znovu praštil pistolí. „Chtít můžeš.“

Pohladil si bouli a navrhl: „Věřím, že aspoň některé bysme dokázali najít. Zajedem na obvyklá místa. Třeba se nám osvěží paměť.“

„To by se ti líbilo, co?“ ušklíbl se Lefty. „Dát ti šanci na útěk.“

„Můžete si tu nechat Carmelitu. Jako pojistku.“

Lefty si odplivl. „Jako kdyby ti na té kurvě záleželo. A stejně je na to už pozdě.“

„Co tím chceš říct?“

„Ty mrtvoly už našli. Měli jste to udělat pořádně.“

„Tak proč tu sedíme? Jestli je už pozdě, co ještě ode mě chcete?“

Lefty mlčel, odpověď zřejmě neznal. Nejspíš si myslel, že mu tady Alejandro předvede nějaký kouzelnický trik. Jako že vytáhne mapu s přesným umístěním hrobů. Ať si trhne. Dokud ho potřebují, nechají ho naživu. Získá čas a s ním i šanci.

Kapitola 31

PÁTEK 19.32

Dovolili Alejandrovi ulevit si a pak ho odvedli zpátky do místnosti, kde Carmelita seděla opřená zády o stěnu a vedle ní klečela jakási žena. Carmelita si držela jednu paži složenou na prsou a žena právě ukládala do drátěného košíku tři zkumavky s krví.

„Co to má sakra znamenat?“ vyjel Alejandro.

Austin ho přirazil k protější zdi. „Drž hubu, sedni si a natáhni pazouru.“

Alejandro se posadil.

Žena si klekla vedle něho. Natáhl paži. Stáhla mu nadloktí gumovým škrtidlem, potřela mu loketní jamku tamponem napuštěným dezinfekcí, která na dotek studila, a zručně mu napíchla vystouplou žílu. Naplnila tři zkumavky krví, uvolnila škrtidlo a přelepila ranku. Pak vstala a vyšla z místnosti. Za celou dobu neřekla jediné slovo.

Austin šoupl nohou dovnitř dva papírové pytlíky a dvě láhve s vodou, přičemž stále mířil pistolí Alejandrovi na prsa. „Čas na chcaní,“ vybídl Carmelitu. „Postup znáš.“ Ustoupil a nechal ji vyjít na chodbu.

Jen co se dveře zavřely, Alejandro se opřel o stěnu a zamyslel se. Co to mělo k čertu znamenat? Jakási ženská jim přišla odebrat krev. Neřekla ani slovo. Jídlo, pití a návštěva toalety, jako kdyby se nic nestalo. Trhl sebou, když v zámku zarachotil klíč. Dveře se otevřely.

Vstoupil muž v obleku šitém na míru a s pistolí v ruce. „Nazdar, Alejandro.“

„Kdo jste?“

„Karl Reinhardt.“

Reinhardt. Alejandro se s ním nikdy nesetkal, znal ho jen podle hlasu z telefonu. „Co tady děláte?“

„Jenom jsem ti chtěl říct, že tady s tím nemám nic společného. Neporadili se se mnou.“

„Dostaňte mě odtud.“

„To bohužel nemůžu. Alespoň ne hned.“ Reinhardt našpulil rty. „Řekl jsi o nás někomu?“

„Samozřejmě že ne.“

„Výborně. Ať to tak zůstane. Jestli ti mám pomoct, musí mi ti druzí důvěřovat.“

„Přišel jste mi pomoct, nebo si zachránit vlastní krk?“

„Nemyslíš, že to spolu souvisí?“

Alejandro začal vstával, ale Reinhardt mávl pistolí, čímž naznačil, že to není dobrý nápad. Alejandro zaváhal a bleskurychle zvažoval své šance. Má se pokusit toho chlapa přemoct? Jeden protivník je rozhodně lepší než tři. Hranatá hlava, krátce zastřižené vlasy, ostré rysy obličeje. Reinhardt vypadal jako člověk, který se o sebe dokáže postarat. Alejandro pod skvěle padnoucím oblekem rozeznal vypracované svaly. „Tak proč jste tady?“

„Abych ti řekl, že to bude fungovat. Všechno. Hlavně se uvolni a nezkoušej žádné hlouposti.“

„Jak vím, že vám můžu věřit?“

„Copak jsem za tebou nepřišel? Copak jsem ti pravidelně neplatil?“

To je pravda. Reinhardt se s ním spojil před deseti měsíci a učinil mu nabídku, jaká se neodmítá. Za tisíc dolarů měsíčně měl Alejandro podávat hlášení o tom, co zamýšlí či chystá Rocco Scarcella. Nic víc. Netušil, kdo je Reinhardt a pro koho pracuje, věděl však, že Rocca a jeho zabijáky nesnáší a nejednou mafiána označil za „tlusté taliánské prase“. Třeba by se toho dalo využít.

„Pro koho pracujete?“ zeptal se.

„Na tom nezáleží. Důležité je, abys mi věřil.“

„Jo, důvěrou k vám přímo přetékám.“

Reinhardt se ohlédl přes rameno.

„Koho se bojíte? Kdo tomu tady vlastně velí? Vy? Nebo Rocco?“

Reinhardtův obličej ztvrdl. „Je to moje království.“

„Ale? Že mi to tak nepřipadá,“ ušklíbl se Alejandro.

„Věř mi. Brzy bude po všem.“

„Po čem všem?“

Reinhardt sklopil zrak k podlaze a pak vzhlédl k Alejandrovi. „Po tvém věznění.“

„A co potom? Vyřídíte Rocca a pustíte nás ven? Šťastnou cestu a ahoj a podobné kecy? Nevíte, proč se mi tomu nechce věřit?“

„Teď ti to nemůžu vysvětlovat.“ Reinhardt se znovu ohlédl přes rameno. „Musím jít. Nic nedělej a všechno bude v pořádku.“ Vyklouzl dveřmi a zamkl za sebou.

Prolhaný hajzl. Přišel, aby zjistil, jestli mluvil. Stejný jako Rocco. Je mu jedno, co se stane, hlavně aby se sám neušpinil. Alejandro věděl, že musí utéct. Jedině na svobodě bude moci bojovat a sejmout je.

Carmelita se vrátila až za půl hodiny. Jen co se za ní zabouchly dveře, schoulila se na matraci a přetáhla si přes hlavu deku. Ramena se jí otřásala a Alejandro slyšel, že pláče. Poklekl vedle ní.

„Co se stalo?“

Neodpověděla, jen si přitáhla deku k tělu.

Alejandro nadzvedl přikrývku a spatřil uslzený obličej. Posadil dívku a přitiskl si její hlavu na prsa. Rozplakala se ještě usedavěji. Čekal, až se zklidní, a zeptal se: „Už je dobře?“

„Já už to nevydržím,“ vzlykla. „Už nechci být jejich puta. Proč nás rovnou nezabijí?“

„Protože od nás něco potřebují.“

Odsedla si od něj a zabalila se do deky až po bradu. „Ode mě ne. Od tebe. Co to je?“

„Nevím.“

„Tak jdi do prdele. Do tohoto průšvihu jste mě dostali ty a ten sráč Eddie. Já nic nevím. Nepatřím do těch vašich zabijáckých akcí.“

„Tiše.“

„Aha, zapomněla jsem. Můžou nás odposlouchávat.“ Shodila deku, vstala a došla ke dveřím. „Jděte do prdele! Všichni! Jestli mě chcete zabít, jen do toho! Vyškrábu vám oči!“

„Tohle nám nepomůže,“ utrousil Alejandro.

Otočila se k němu s ohněm v očích. „Neser mě, ty arogantní nulo.“

„Musíme se držet plánu.“

„Aha, no jo! Tvůj geniální plán!“

Mimoděk zaťal zuby a sevřel ruce v pěst. „Máš lepší nápad?“

Přecházela po místnosti, ztěžka oddechovala, ale nic neříkala. Nechal ji vychladnout, až se konečně zastavila a podívala se na něj. „Strašně se bojím.“

„Já vím.“ Poklepal na matraci. „Sedni si a najez se.“

Zaváhala, ale pak se posadila vedle něho. Otevřel láhev a nabídl dívce vodu. Napila se a pak si hřbetem ruky utřela oči.

„Promiň,“ zašeptala. „Mám nervy nadranc. To čekání je nesnesitelné.“

„Jsme ve válce a válka už je taková. Hodiny nudy a vteřiny hrůzy. Nuda ti vysává síly a hodně oslabuje vůli a potom je těžší připravit se na bitvu.“ Rozbalil obložené chleby a jeden jí podal.

S chutí se do něj zakousla. „Sloužils v armádě?“

„U mariňáků.“

„Netušíš, proč nám brali krev?“ zeptala se.

Zapil sousto vodou. „Netuším.“

„Co když ji chtějí někde nastražit, aby nás namočili do nějakého zločinu?“

Alejandra ta myšlenka zaujala, ale pak ji zavrhl. Nedávala smysl. „Jestli něco nechtějí, tak abysme mluvili s policajtama.“

„A co teda chtějí?“

„Nemám ponětí.“

Kapitola 32

SOBOTA 18.04

Stál jsem vedle T-Tommyho v miniaturní koupelně obytného přívěsu a díval se na tělo zhroucené ve sprchovém koutu. Před necelou půlhodinou jsem ležel na pohovce a četl poslední Burkeho román, když mě vyrušil telefonát.

„Našli jsme chlápka, který ty holky pohřbil,“ oznámil T-Tommy.

„Kde?“

„V jeho trajleru. Je mrtvý.“

Okamžitě jsem vyrazil.

V horkém lepkavém vzduchu se vznášel pach smrti. Dýchal jsem ústy, abych se mu vyhnul, ale i tak se mi zvedal žaludek. Nic na světě nesmrdí tak odporně jako rozkládající se mrtvola. Odhadoval jsem, že tu leží už několik dní, a při denních teplotách přes pětadvacet stupňů proces rozkladu hodně pokročil. Většina výtvorů Matky přírody voní – květiny, med, čerstvě pokosený trávník –, ale tenhle k nim nepatřil. Nacházel se na opačné straně spektra.

Příčina smrti byla zřejmá na první pohled. Vstřel v týle za pravým uchem a ohavná výstupní rána nad levou očnicí. Střela vzala oko s sebou.

„Chlapec nám trošku přezrál,“ utrousil T-Tommy.

„To teda jo,“ souhlasil jsem.

„Koupelna je nejnebezpečnější místo v domě. Pády, úrazy elektrickým proudem a bůhvíco ještě.“

„Jak jste ho našli?“

T-Tommy ukázal ke dveřím. Otočil jsem se a spatřil uniformovaného policistu. T-Tommy mě představil Derricku Stoneovi.

Stone mě stručně seznámil se situací. „Laboratorní technici sejmuli spoustu otisků z fólií, do kterých byly ty holky zabalené, pár dalších z prázdné láhve od whisky a jeden částečný ze skleněného krytu baterky. Oba předměty se našly nedaleko místa nálezu těl. Podle nich otisky patří nejméně dvěma lidem. Možná více. Problém je, že většinou byly rozmazané, tudíž nepoužitelné. Ty dobré prohnali systémem IAFIS a dostali pozitivní identifikaci. Eddie Elliott. Obžalovaný z ozbrojené loupeže v Georgii, čekal ho soud. Má sestru, která žije tady.“

„Tady?“ podivil jsem se.

„Nemyslím v tomto přívěsu,“ opáčil Stone. „V Huntsville,“ vysvětlil.

„Odkud to víte?“

„Hlášení o zatčení v Atlantě. Složila kauci. Zavolal jsem jí. Řekla mi, že neví, kde se bratr zdržuje. Nevěřil jsem jí. Složila za něj kauci, takže by měla vědět, že je ve městě a kde bydlí. Řekl jsem si, že možná u ní. Takže jsem k ní zajel a pohrozil jí obviněním z napomáhání pachateli trestného činu. No a ona mi řekla o tomhle místě.“

„Kde je?“ zajímal jsem se.

„Venku v autě. Kolega s ní sepisuje výpověď. Identifikovala tělo.“ Bodl palcem k mrtvému. „Takže tohle je Eddie Elliott, chlápek, který pohřbil dvě dívky. Možná je i zabil.“

Naklonil jsem se do sprchového koutu a prohlédl si mrtvolu pozorněji. „Odhad doby smrti?“

„Koronerovi lidé tipují mezi osmačtyřiceti a dvaasedmdesáti hodinami. Možná o něco víc.“ T-Tommy o krok ustoupil, svraštil nos a zamával si rukou před obličejem. „Bože, jak já ten smrad nesnáším.“

Skvrny od krve na podlaze a stěnách odpovídaly obrazci po průstřelu. Zdálo se, že kulka Eddieho zasáhla, když ležel. Že by ho vrah nejdřív srazil do bezvědomí? Na hlavě jsem kromě střelných žádné jiné zranění neviděl. Možná se odvrátil, nechtěl se dívat smrti do ústí hlavně. Nebo byl zdrogovaný. Drummond v rámci pitvy zajistí toxikologické vyšetření, takže uvidíme. V dané chvíli jsem z mrtvého Eddieho Elliotta viděl akorát dost.

T-Tommy mě zavedl do obývacího prostoru a zastavil se u stolku, na němž leželo několik sáčků s bílým práškem.

„Krystalový speed?“ hádal jsem.

„S největší pravděpodobností. Kluci z laborky ještě nedorazili.“

„Co něm víme?“ kývl jsem hlavou ke koupelně. „Kromě ozbrojené loupeže a zahrabávání mrtvých. Prodával drogy?“

„Podle rejstříku malá ryba,“ odpověděl T-Tommy. „Většinou speed. Ellie, to je jeho sestra, tvrdí, že sám nebere a nikdy nebral. A že co se vrátil z Atlanty, už neprodává.“

„Tomu jistě věřím.“ Rozhlédl jsem se po trajleru. Nic rozbitého, žádné známky rvačky. Buď Eddie vraha znal, nebo ho zabiják zastihl ve sprše. Ukázal jsem na balíčky s narkotiky. „Vsadil bych se, že jsou nastrčené. Jako falešná stopa.“

„Je to možné,“ souhlasil T-Tommy.

„Že by Eddieho dohonila jeho minulost?“ napadlo Stonea.

Pod židlí jsem zahlédl dva sáčky s drogou, které tam zřejmě spadly, když je zabiják hodil na stůl. K vraždě nejspíš došlo v noci a on si zatoulaných pytlíčků nevšiml. „Dealeři a feťáci obvykle nenechávají zboží na místě činu,“ namítl jsem. „Narkoman chce mít drogu v sobě a pro překupníka znamená peníze.“

T-Tommy schoval ruce do kapes a zhoupl se na patách. „Je docela dobře možné, že Eddie někomu dlužil a věřitelé se rozhodli vyslat jasný vzkaz. Příště si každý rozmyslí hrát si s nimi na kočku a na myš.“

„Jenom doufám, že to není začátek další drogové války,“ dělal si starosti Stone. „Pamatuješ si tu poslední?“

„Až moc dobře,“ přikývl T-Tommy.

Drogové války. Také jsem jich několik zažil. Gangy vyzbrojené jako armádní jednotky. Někteří z těch kreténů by klidně používali i granátomety, kdyby se k nim dostali. Ani by nevadilo, kdyby se vybíjeli navzájem, ale náhodnými oběťmi se často stávali nevinní občané.

„Třeba se nám podaří najít vařiče,“ zadoufal Stone. „Technici z laborky by mohli určit, odkud ta dávka pochází. Pro začátek by to byla dobrá stopa. Zúžila by okruh obvyklých podezřelých.“

Protentokrát jsem si odpustil oblíbenou přednášku o tom, proč obvyklí podezřelí nesedí za mřížemi, proč je obhájcům vůbec dovoleno žít a proč je náš pokřivený právní systém odsouzený ke krachu. Omezil jsem se na konstatování: „Ti, kteří tady ty drogy nechali, doufali, že přesně to policie udělá. Chtěli zaměřit její pozornost nesprávným směrem.“ Otočil jsem se k příteli. „Nejdůležitější otázka zní, proč Eddie zakopal v lese dvě mrtvoly. Dvě mrtvoly, které prodělaly tolik chirurgických zákroků, že by to stačilo na učebnici. Nezdá se mi, že by ten kluk studoval medicínu. To znamená, že on ty operace neprováděl. Byl obyčejný uklízeč.“

„A teď nám uklízeče někdo uklidil.“

„Přesně tak.“

Kapitola 33

SOBOTA 18.29

Kde sakra jsou.

Alejandro rázoval po místnosti a občas se zastavil u dveří a napjatě poslouchal. Něco tu nesedělo. Už se měli dávno ukázat.

„Sedni si,“ nabádala ho Carmelita. „Šetři síly.“

„Musím se hýbat.“

„Pojď sem,“ pozvala ho výmluvným gestem.

Klekl si před ni. „Co je?“

„Myslíš, že to vědí?“ zašeptala dívka.

„Netuším.“

„Neměli bychom se na to vykašlat?“

Alejandro v jejím hlase vycítil sílící pochybnosti. V uplynulých hodinách se mu podařilo přemoci její strach a vštípit jí důvěru v připravený plán tím, že ji naučil několik způsobů, jak zaútočit holýma rukama na obličej a oči. Vžila se do své role, zocelila nervy, byla připravená. Ale teď? Dlouhé čekání z ní vysálo veškerou sebedůvěru. „Určitě ne. Včera nám to nevyšlo, ale dnes se útěk podaří.“

Smutně se usmála. „Teď je z tebe dokonce věštec.“

„Vím jen tolik, že čím déle tu zůstaneme, tím budeme slabší. Uděláme to dnes večer.“

Povzdechla si. „Kdyby si aspoň pospíšili. Něco se…“

„Pst!“ zarazil ji, protože zaslechl kroky a hlasy. „Už jdou.“ Podíval se jí do očí. „Připravená?“

Carmelita vstala. „Jdeme na věc.“ Přesunula se vlevo od dveří, kam na ni nebylo vidět, a přikrčila se. Alejandro zaujal pozici naproti dveřím.

Cvakl zámek a do místnosti vešel Austin. Paže měl svěšené podél těla a pistoli zastrčenou za opaskem, ne v ruce jako obvykle. Výborně.

Alejandro k němu vykročil se zaťatými pěstmi, jen jen zaútočit. Austin vymrštil pravici. Tiché blafnutí, téměř neviditelný obláček. Alejandro ucítil ostrou bolest v břiše. Sklopil oči a spatřil kovový osten, který mu pronikl košilí. Kolem prosakovala krev. Paže mu ztěžkly a zeslábly. Pohled se mu zakalil, ale ještě postřehl, jak Lefty vchází do pokoje. Carmelita se na něj vrhla. Alejandrův svět se rozmazal a vybledl. Podlomily se mu nohy a skácel se na podlahu.

Kapitola 34

SOBOTA 18.38

„Tak jak to vidíš?“ zeptal se T-Tommy.

Stáli jsme před Eddieho obytným přívěsem. Slunce klesalo k obzoru, zacloněnému černomodrým mrakem. Vítr zesílil a přinášel vůni blížícího se deště.

„Rád bych si myslel, že Eddieho stihl trest za špatně odvedenou práci. Zvoral pohřeb a těla se našla, proto musel odejít ze světa. Jenomže nesedí načasování. Eddie zemřel před dvěma nebo třemi dny a mrtvoly se našly včera.“

„Určitě pro někoho znamenal hrozbu,“ řekl T-Tommy. „Toto není loupež ani vražda kvůli drogám.“

„Což znamená, že představoval problém ještě před nálezem těl.“

„Co když je těch mrtvých víc?“ uvažoval T-Tommy. „Třeba máme co do činění se sériovým vrahem.“

Z temného mraku vyšlehl blesk a ostře zazářil, ale byl příliš daleko, než aby k nám dolehl zvuk hromu. „Pokud ano, nespadá do žádné obvyklé kategorie.“

T-Tommy se na mě tázavě zadíval.

„Sériový vrah to samozřejmě mohl udělat. Včetně těch zákroků, pokud by disponoval příslušnými znalostmi a dovednostmi. Sám víš, čeho všeho je taková zrůda schopná. Ale ještě jsem neslyšel o žádném sériovém vrahovi, který by si sehnal pomocníka, aby se zbavil obětí. A pak toho pomocníka popravil. Ne, tohle mi nesedí.“

„Ani organizovaný typ?“

„Netvrdím, že je to nemožné, pouze se mi to nezdá pravděpodobné.“ Ohlédl jsem se ke dveřím Eddieho trajleru. Uvnitř stál Stone a mluvil s uniformovaným policistou. „Chybí mi tu fantazie. Většinu sériových vrahů, především sexuálně sadistického typu, žene sexuální fantazie. Ale s nikým se o ni nedělí. Rozhodně ne s nějakým uklízečem.“

„Pouze s obětí,“ přitakal přítel.

Trefil hřebík na hlavičku. „Nezaznamenal jsem sexuální násilí nebo znetvoření pohlavních orgánů, které je pro sexuálně sadistické vrahy typické.“

„Tak k jakému typu ten chlap patří?“ naléhal T-Tommy.

„To nevím, ale používá velmi propracovanou metodu mučení.“

„Co když si najal Eddieho, aby mu sháněl oběti? Neřekl mu, co a proč s nimi dělá, prostě mu platil za to, že mu vodí šlapky.“

Zamyslel jsem se. „Riskoval by odhalení, ale možné to je.“ Zahlédl jsem další blesk. Mnohem blíž. V duchu jsem napočítal do osmi, než zarachotil hrom. „Pořád říkám, že ty zákroky vyžadují víc než zručnost a moderní vybavení. Jeden člověk by to rozhodně nezvládl, možná ani dva… Eddie a náš zabiják. Podle mého odhadu museli být nejméně tři nebo čtyři. Někdo musí chytat oběti, někdo je operuje, někdo je musí hlídat, někdo jim musí zajistit pooperační péči a někdo musí odklízet mrtvoly. I kdyby vrah Eddiemu platil za první a poslední fázi, tedy za lov a úklid, logistika zákroků, následné péče a hlídání jednoznačně ukazuje na týmovou práci. A sérioví vrazi nežijí ve smečce.“

„To je mi ale hnusná představa,“ otřásl se T-Tommy. „Smečka sériových vrahů. Jak bys ji nazval? Houf? Stádo?“

„Nazval bych je vrahy,“ odpověděl jsem.

„Třeba je to nějaký satanistický kult.“

„Povídej mi něco o představách. Kult satanistických chirurgů? To je i na mě až moc výstřední.“

„Pojďme si promluvit s jeho sestrou.“

Kapitola 35

SOBOTA 18.00

Ellie Elliottová seděla na zadním sedadle hlídkového vozu. Nohy měla vystrčené z otevřených dveří, hlavu svěšenou na prsa, v dlani zmačkaný kapesník. Obrátila k nám zarudlé opuchlé oči, a i přes neskrývaný žal mi neuniklo, jak je atraktivní. Kolem třicítky, blond vlasy, modré oči, bílá halenka, modré džínsy. Na levém zápěstí zdařilá napodobenina rolexek.

T-Tommy se opřel o střechu automobilu. „Paní Elliottová, jsem detektiv Tortelli z policejního oddělení v Huntsville. Můj společník se jmenuje Dub Walker.“

Podívala se na mě.

„Vyšetřuju vraždu dcery své známé.“

Přesunula pohled na T-Tommyho a pak zpátky na mě. „Co to má společného s Eddiem?“

„Možná nic,“ přiznal jsem.

„A možná všechno.“ Ellie polkla, popotáhla a utřela si kapesníkem oči.

T-Tommy si dřepl vedle auta. „Kdyby vám to nevadilo, potřeboval bych vám položit několik otázek.“

„Jistě.“ Složila ruce do klína a roztřesenými prsty žmoulala kapesník.

„Vím, že vašeho bratra čekal v Georgii soud za ozbrojenou loupež. Vím také, že jste za něj složila kauci.“

„O tom soudu jsem nevěděla.“ Napřímila se a dlouze, přerývaně vydechla. „Eddie mi řekl, že to už vyřešil. Prý sehnal nějakého právníka, který dosáhne stažení obvinění. A že bude nejlepší, když do té doby zůstane tady.“

„Věřila jste mu?“

„Ano,“ odpověděla, ale pak zavrtěla hlavou. „Vlastně nevěřila. Jenom jsem chtěla.“

„Netušíte, kdo ho mohl zabít?“

„Ne.“

T-Tommy přesunul váhu na druhou nohu. „Vyhrožoval mu někdo? Měl nějaké problémy?“

„O žádných nevím.“

„A někdo z Atlanty? Mohl za ním přijet urovnat starý drogový dluh.“

„O tom, co se dělo v Atlantě, prakticky nic nevím. Eddie o tom nemluvil.“

„V přívěsu jsme našli drogy. Začal zase prodávat?“

„Ne. Alespoň se mi dušoval, že ne.“

„Jak si vydělával na živobytí?“ zeptal jsem se. „Měl práci?“

„Nic stálého. Občas jsem mu vypomohla.“

„Kdo platí nájem?“ ukázal jsem na trajler.

„Eddie. Nestál ho moc, sto padesát dolarů měsíčně.“

„Ty jeho příležitostné výdělky,“ řekl T-Tommy. „O čem tu mluvíme? Stavebnictví? Zemědělství?“

„Nevím. Nesvěřoval se mi.“

„Pro koho pracoval?“

„Pro Alejandra Diaze. Je to můj starý kamarád. Sem tam dal Eddiemu nějakou práci.“ Její pozornost upoutalo hlasité zadunění hromu. Ohlédla se po něm. „Cestou sem jsem slyšela v rádiu, že se blíží průtrž mračen. Ve Florence měli záplavy.“

„Můžete nám pana Diaze popsat?“ požádal T-Tommy.

„Pan Diaz?“ Ellie obrátila oč v sloup. „Mluvíte o něm, jako kdyby byl ředitel banky.“ Když jsme s T-Tommym mlčeli, pokračovala: „Hispánec, vysoký, pětatřicet. Docela pohledný.“

„Co dělá?“ chtěl jsem vědět.

„Nic stálého. Když jsme se před pár lety scházeli, chodil do jednoho klubu. High Rollers. Znáte to tam?“

A vida, svět je opravdu malý. V hlavě mi naskočilo spojení. Crystal pracovala pro Rocca. Tenhle chlápek Alejandro pracoval pro Rocca. Eddie pracoval pro Alejandra. Crystal a Noel zemřely a měly na sobě plno Eddieho otisků. A teď někdo zabil Eddieho. Člověka ledacos napadne, že?

„Pořád tam dělá?“ zeptal jsem se.

„Možná. Nevím.“

„Kde Alejandro bydlí?“

„Má byt. Nedaleko odtud.“

Ellie zvedla z podlahy hlídkového vozu kabelku a vylovila diář. Otevřela ho, napsala adresu, vytrhla lístek a podala ho T-Tommymu.

„Později možná budu mít další otázky.“ Dal jí služební vizitku. „A kdyby vás něco napadlo, zavolejte mi.“

Kapitola 36

SOBOTA 19.32

K Pine View Apartments, bledě žluté dvoupodlažní králíkárně ohlodané počasím a stářím, jsme dojeli za necelou čtvrthodinku. Nová omítka a střecha by rozhodně neuškodily. Vystoupili jsme s T-Tommym z mého porsche a z dalších dvou hlídkových vozů, které nás sledovaly, se vynořili čtyři uniformovaní strážníci. Jeden z nich vytáhl ze složky Diazovu podobenku vytištěnou na tiskárně počítače v automobilu. Tmavé vlasy a oči. Pohledný hispánec, sto osmdesát pět centimetrů, osmdesát kilogramů. Elliin popis seděl.

T-Tommy přikázal dvěma policistům, aby zůstali před domem, další dva poslal dozadu. „Opatrně. Ten chlap může být ozbrojený. A dejte pozor, ať netrefíte nevinné.“

Alejandro bydlel v bytě J, vzadu v přízemí šestnáctibytové jednotky. Jeho okna vedla k lesu. T-Tommy zaklepal. Žádná odezva. Nahlédl jsem mezerou mezi závěsy. Uvnitř byla tma a nic jsem neviděl. Vrátili jsme se dopředu k bytu A, kde měl podle cedulky u vchodu bydlet správce.

Zaklepal jsem na dveře. Jejich světle hnědý nátěr oprýskal a loupal se. Kolem rozhoupané lampy nad vchodem kroužily dvě můry a vrhaly na podlahu obrovské stíny. Zaslechl jsem uvnitř pohyb.

Dveře se pomalu otevíraly, až je zarazil bezpečnostní řetízek, a mezerou vyhlédl postarší muž v šedém froté županu.

„Ano?“

T-Tommy mu ukázal odznak. „Detektiv Tortelli. Mohu vám položit pár otázek?“

Muž uvolnil řetízek a otevřel dveře. Řídké rozcuchané vlasy měl úplně bílé. Asi jsme ho probudili, když dřímal u televize, kterou jsem slyšel z obývacího pokoje. Znělo to jako western, dunění kopyt a střelba z revolverů. V duchu jsem viděl, jak černé klobouky prchají před bílými, pořád kolem jedné a té samé skály. Život vypadal mnohem jednodušeji, když jste ho nahlíželi z černobílé perspektivy. Zlí lidé byli zlí, dobří byli dobří. Konec příběhu. Technicolor všechno pokazil.

Dozvěděli jsme se, že se jmenuje Walter Moxley a správce v Pine View Apartments dělá osm let. Alejandra Diaze zná. Dobrý nájemník, žádné problémy.

„Co mu chcete?“ zeptal se.

T-Tommy se shovívavě usmál. „Rutinní postup v jednom případu.“

Vrásky ve správcově obličeji se prohloubily. „Má Alejandro nějaké potíže?“

„Potřebujeme se ho zeptat na jednoho jeho kamaráda.“

„Na koho?“

„To vám nemůžu říct, vyšetřování ještě probíhá. Jistě chápete.“

Moxley přikývl. „Vsadím se, že jde o toho mladého chytráka.“

„Jakého chytráka?“ zeptal jsem se.

Moxley potřásl hlavou. „Eddie, příjmení neznám. Namyšlený pitomec, jinak se označit nedá. Pokaždé přijde s magneťákem vytočeným na plné pecky. Parkuje zásadně napříč přes dvě nebo tři místa. Domlouval jsem mu, ale nic to nepomohlo.“

T-Tommy po mně střelil očima a zase se zadíval na správce. „Kdy tu byl naposled?“

„Asi před týdnem.“ Naklonil hlavu na stranu. „To vyšetřování se týká jeho?“

„Nemůžu sloužit.“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Z toho kluka smrdí na sto honů průser.“

„Netušíte, kde může Alejandro být?“ zeptal jsem se. „Nebo kdy se vrátí?“

Správce si poškrábal šedivé strniště na bradě. „Včera jsem slyšel odjíždět jeho auťák… Ne, počkejte, bylo to dřív.“ Obrátil oči k nebi. „Jo, ve středu odpoledne. Vím to, protože ten den jsem byl u doktora. Když jsem odcházel, zrovna nasedal do auta. Kolem půl třetí nebo tak nějak. Od té doby jsem ho neviděl.“

Ohlédl jsem se na parkoviště, asfaltový obdélník pod Moxleyovými okny. Stařík musí mít o příchodech a odchodech nájemníků dobrý přehled. „To je u něj obvyklé, že na několik dní zmizí?“

„Vlastně ani ne.“

„Jaké má auto?“

„Červený pickup. Značku neznám.“

„Navštěvuje Alejandra ještě někdo kromě toho Eddieho?“ zajímal se T-Tommy.

„Příležitostně jedna ženská, ale většinou je sám.“

„Nájemné platí?“

„Vždycky včas.“ Mávl rukou k budově. „Kéž by takoví byli všichni.“

„Neříkejte Alejandrovi, že jsme ho hledali, ano?“ požádal T-Tommy.

Moxley pokrčil rameny.

„Nechceme ho znepokojovat.“ Podal správci vizitku. „Zavolejte mi, kdyby se Alejandro vrátil.“

„A mám vám zavolat, kdyby se tu ukázal Eddie?“

„Jistě,“ ujistil ho T-Tommy. „Moc byste nám pomohl.“

Eddie se tu samozřejmě neukáže. Eddie je zabalený ve vaku na mrtvoly a na cestě za Drummondem a Cookseyovou.

Kapitola 37

SOBOTA 21.06

Alejandro se pomalu probíral z bezvědomí. Uvědomoval si, že se mu do zavřených víček opírá ostré světlo. Na okamžik zmatený zůstal nehybně ležet a analyzoval pocity, které vnímal. Ležel na tvrdé podložce. Studený vzduch byl cítit dezinfekcí. Nedaleko slyšel tlumené hlasy. Pootevřel oči a zasáhl ho světelný blesk. Kde se to k čertu ocitl?

Pátral v paměti a brzy si vzpomněl na poslední scénu, která mu v ní utkvěla. Jejich vězeňská cela. Austin. Uspávací šipka. Jak dlouho byl mimo?

Pokusil se zvednout paži, aby si zaclonil oči, ale nemohl s ní pohnout. Zprvu si myslel, že je příliš zesláblý, ale pak si uvědomil, že má obě zápěstí připoutaná ke stolu. Kotníky také. Zamrkal. V ostré záři nad sebou rozeznal kruhovou sadu reflektorů. Zvedl hlavu a zjistil, že má na sobě jen modré kalhoty stažené v pase šňůrkou. Horní polovinu těla měl holou a byl bosý.

Jeho pozornost upoutaly hlasy. Otočil k nim hlavu. U počítačové konzole stáli tři muži, mezi nimi Austin, a žena.

Jeden z mužů se podíval jeho směrem a přistoupil k němu. Měl světle hnědé, mírně prošedivělé vlasy a zpod chirurgické čapky na Alejandra pronikavě hleděly modré oči. „Vítejte zpátky.“

„Kdo sakra jste?“ vyjel Alejandro.

„Váš lékař.“

„Cože?“

Austin se přiblížil k dvojici. „Cože? A na víc se nezmůžeš? Nějak jsi nám změknul.“

„Pan Austin mě informoval, že s vámi byly jisté problémy,“ řekl takzvaný lékař.

„Právě proto se budu královsky bavit,“ zasmál se Austin. „Skoro tak dobře, jako když jsme s Leftym shrábli každý čtyři tácy za takového sráče, jako jsi ty.“

„O čem to kurva mluvíš?“

„Ty jseš tak blbej, až by jeden brečel. Myslíš si, že ty drobty, co jsme ti s Leftym házeli, byla nějaká výhra? My jsme vydělali majlant, když jsme ty holky prodávali tady našemu příteli.“ Austin poklepal lékaře po rameni. „Akorát se nám nechtělo vrtat v hlíně. Dřina není nic pro nás. Proto Bůh stvořil Mexičany jako ty a bezmozky jako Eddie.“

Alejandro škubl za pouta. „Odvaž mě, ty zkurvysynu! Hijo de puta! Odvaž mě a uvidíme, jak jsi tvrdý.“

Austin se k němu naklonil a zatlačil mu palcem na lícní kost. Alejandrovi projela polovinou obličeje ostrá bolest. „Opatrně, nebo ti vydloubnu oko.“

Lékař položil Austinovi ruku na předloktí. „To stačí.“

„Kdo jste?“ zeptal se Alejandro.

„Jak říkám, váš lékař.“

Objevil se další muž a zůstal stát u dveří. I on měl na hlavě čapku a kolem krku mu visela rouška. Byl mladší, měl bledou pleť a ledově modré oči.

„Můj asistent,“ představil ho lékař.

Alejandra zamrazilo. „Co to má znamenat?“

„Budoucnost, pane Diazi. Pokrok medicíny. Významně k němu přispějete.“

Jak přispěju? „O čem to sakra mluvíte?“

„Vše se včas dozvíte.“

„A Carmelita?“ vyjel Alejandro. „Kde je?“

„Blízko. Nedělejte si o ni starosti.“

Austin se zasmál. „Za ni jsme taky každý vyinkasovali čtyři tácy. Vy dva jste mi zaplatili měsíční dovolenou na Havaji.“

Alejandro škubal a trhal pouty. „Běž do prdele, ty hajzle!“

Austin ho udeřil pěstí do žeber. „Ne, ty běž do prdele, ty mexickej sráči.“

„Nechte toho!“ okřikl je lékař. „Pane Austine, co kdybyste nás opustil? Zvládneme to tady sami.“

„Fajn, už jdu. Kdyby něco, křikněte.“ Austin se otočil a vyšel z místnosti.

„Omlouvám se,“ řekl lékař. Měl měkký, uklidňující hlas. „Pan Austin bývá někdy zbytečně hrubý.“ Prohmatal Alejandrovi žebra. „Zdá se, že vám nic nezlomil.“ Spokojeně zatleskal. „Dáme se do práce.“

Jeho asistent zašel do rohu místnosti, uchopil držadlo jakéhosi přístroje na kolečkách a dovezl ho vedle Alejandra.

„Co to je?“

Starší muž se na něj usmál.

Alejandro cítil, jak v něm roste panika. „Co to kurva je?“

„Váš operatér.“

Kapitola 38

SOBOTA 23.16

Zastavili jsme se s T-Tommym u Sammyho na večeři a pak jsme odjeli do High Rollers. Teplota klesla o několik stupňů a na čelním skle se srážela pára. Blížila se bouřka.

„Nejvyšší čas pro kobercový nálet,“ utrousil T-Tommy, když jsme kráčeli ke vchodu. „Trochu tu s nimi zatřeseme a uvidíme, co vypadne.“

Další dvacetidolarové vstupné a usadili jsme se u stolku při stěně. Sál byl plný cigaretového kouře a pulzující rockové hudby.

Okamžitě se objevila servírka, štíhlá blondýna v uniformě podniku – bikinkové kalhotky a miniaturní top. „Jmenuju se Kirsten. Co si dáte?“

Objednali jsme si neředěnou whisky. Díval jsem se za ní, jak odcházela. Výstavní nohy, nacvičené kroucení zadkem.

„Jo, jo,“ povzdechl si T-Tommy.

„Jak to chceš sehrát?“ zeptal jsem se.

„Na rovinu. Budeme klást otázky a Rocco se to rychle dozví. Uvidíme, jak zareaguje. Začnu s barmanem. Stejný jako posledně. Neklame-li mě paměť, jmenuje se Sean.“ Zamířil k baru.

O pět minut později vklouzl zpátky na židli, právě když nám Kirsten přinesla pití.

„Ještě něco?“ zeptala se.

„Zatím ne,“ odpověděl T-Tommy. „Ale nezapomeňte na nás.“

Usrkával jsem whisky a rozhlížel se po sále. Hosté byli téměř výhradně muži, žen jsem viděl jen velmi málo. Možná přišly pro své chlapy, ale těžko říct. Zdálo se mi, že všechny pohledy se upírají na blondýnu s pevným tělem na hlavním pódiu, která se vlnila do rytmu Honky Tonk Women od Rolling Stones. Tři hulváti v drahých oblecích, nejspíš právníci, jí cpali za tanga bankovky. Blázni a jejich prachy.

Skladba skončila. Dívka sestoupila z pódia, oblékla si tenké sáčko, které nic nezakrývalo, proplétala se mezi stoly a inkasovala od chlapů peníze. U našeho stolku se zastavila a usmála se. „Nechtěli byste soukromý tanec?“

Zavrtěl jsem hlavou a blondýna se přesunula k jinému stolu.

Objevila se Kirsten. „Nechybí vám nic, pánové?“

„Měl bych pro vás jednu otázku,“ opáčil jsem, a když mlčela, pokračoval jsem: „Hledáme jednoho chlápka. Kdysi se tu občas ukázal. Asi před rokem. Jmenuje se Alejandro Diaz.“

„Toho neznám. Jsem tady jen pár měsíců. Jak vypadá?“

„Hispánec. Vysoký. Metr pětaosmdesát.“

Zamyslela se. „Nejsem si jistá, ale možná myslíte chlapíka, který sem chodí s jedním z Carmelitiných nápadníků. Jmenuje se Eddie. Jeho kámoš je vysoký, ale jméno neznám.“

„Alejandro?“

Pokrčila rameny. „Možná.“

„Kde je Carmelita?“

Kirsten se pozorně rozhlédla po sále. „Dnes jsem ji tu neviděla. Asi má volno.“

„Díky.“

Otočila se k odchodu, ale pak se zarazila. „Zkuste se zeptat Madison. Je to Carmelitina nejlepší kamarádka. Až ji potkám, pošlu ji za váma.“

„To by bylo výborné,“ ocenil jsem.

„Ještě jednu rundu?“

„Jistě.“

Pomalu jsme s T-Tommym upíjeli, když vtom se vedle nás vynořila úchvatná blondýna. Vypadala velmi mladě. Možná až moc mladě.

„Jsem Madison,“ usmála se. „Říkala mi Kirsten, že prý chcete, abych vám zatancovala.“

„Možná později,“ odpověděl jsem neutrálně. „Můžeme vám koupit drink?“

„To byste byli moc hodní.“ Překlad: snadno vydělané peníze. „Mám ráda gin s tonikem.“ To znamená tonik s ledem za deset dolarů. V High Rollers vyjde rozhovor pěkně draho. Jako ostatně všechno. „Jste tady z města? Že jsem vás tu ještě neviděla.“

„Nikam moc nechodíme,“ odvětil T-Tommy.

Zasvěceně přikývla. „Ženáči, co?“

Zasmál jsem se. „To ne… Doslechli jsme se, že tu bývá docela zábava, tak jsme se rozhodli to zkusit.“

„Jestli se chcete bavit, vybrali jste si to nejlepší místo.“

„Máte tady každý večer tak plno?“ zajímal jsem se.

„Někdy tu bývá vyloženě natřískáno,“ prozradila hrdě.

„Jak dlouho tu pracujete?“

„Začínám v šest.“

Usmál jsem se. „Myslím kolik let.“

Rozesmála se. „Jo tak. Dva roky. Předtím jsem pracovala v bance.“

„Tady se vám to líbí víc?“

Podívala se na mě. „I tak se to dá říct.“

Čekal jsem.

„Jde samozřejmě o peníze. Holka si tu může slušně vydělat… Když překousne některé věci.“

Změnil jsem téma: „Hledáme jednoho chlápka.“

Naklonila hlavu, ale nic neříkala.

„Jmenuje se Alejandro Diaz. Znáte ho?“

Neuniklo mi, že ztuhla, lehce přimhouřila oči a téměř neznatelně sevřela rty. Podívala se na podlahu a pak zpátky na mě. „Pamatuju si obličeje, ale jména mi unikají.“

Narychlo a pod tlakem to byla téměř dokonalá odpověď. Nic nepřiznala, nic nepopřela. Byla by úplně dokonalá, kdyby znovu neuhnula pohledem.

„Kdysi sem často chodíval, a i teď se tu možná občas ukáže.“

Rozhlédla se, jako by doufala, že ji někdo přijde zachránit, než bude muset odpovědět. Měla štěstí. Objevila se Kirsten.

„Vidím, že vás Madison našla,“ zašvitořila a usmála se na tanečnici. „Co si dáš?“

„Gin s tonikem.“

Všiml jsem si, že barman Sean stoupá po schodech k Roccově kanceláři. Gorila u dveří se ani nehnula. Tělesný strážce měl v obličeji vrcholně znuděný výraz a zdálo se, že spí.

*

Rocco uslyšel zaklepání a zvedl hlavu. Austin a Lefty usazení na židlích naproti stolu se ani nehnuli. „Ano?“ zavolal Rocco.

Sean otevřel dveře a vstoupil. „Ti dva chlapi, co vypadají jako policajti, se vrátili. Vyptávají se na Alejandra a teď mluví u stolu s Madison.“

Rocco přikývl. „Díky. Postarám se o to.“

Sean při odchodu zavřel dveře.

Rocco zvedl z popelníku u svého levého lokte nedokouřený doutník a zadíval se na Leftyho a Austina. „Ti chlapi mě začínají štvát.“ Zapálil si špaček doutníku a strčil si ho mezi zuby. „Vyptávají se na Alejandra. Kecají s Carmelitinou kámoškou Madison. Z toho nevzejde nic dobrého. Jděte dolů a zjistěte, o co jim sakra jde.“

Oba vstali.

„A postarejte se, aby Madison držela tu svou zasranou držku.“

„Jak daleko můžeme zajít?“

Rocco vyfoukl oblak kouře. „Tak daleko, jak bude třeba.“

Kapitola 39

SOBOTA 23.19

Madison se rychle napila. „Opravdu nechcete, abych vám zatančila?“

Přitáhl jsem si židli ke stolu a s rukama na kolenou jsem se předklonil. „Hledáme Alejandra a domnívám se, že víte, kde je.“ Rozhlédl jsem se po sále. „Vsadil bych se, že většina děvčat tady ho taky zná.“

„Tak proč se nezeptáte některé z nich?“

„Protože vy jste nejhezčí.“

Nesměle se na mě usmála. „Vy dva jste policajti?“

„On ano, já ne.“

„Ale vypadáte jako policajt.“

„Já vím, říká mi to hodně lidí.“

Koutky úst jí zvedl další nesmělý úsměv.

„Víme, že tu Alejandro pracuje. Občas. Víme, že má společníka, který se jmenuje Eddie.“

Madison se ohlédla k Roccově kanceláři a pak k baru. „Nechci žádné potíže.“

„Slibuju, že se pokusíme vám žádné nezpůsobit. Vy Alejandra a Eddieho znáte, že?“

Přikývla.

„Kdy jste je naposled viděla?“

„Před několika dny. Ve středu.“

„Jste si tím jistá?“

„Jsem. Odešli kolem jedenácté.“

„Kam odešli?“

Opět zalétla pohledem k šéfově kanceláři. „Musím jít.“ Odstrčila židli od stolu.

Vzhlédl jsem. Gorila na nás upírala probuzené oči. Stejně tak dva muži, kteří právě vyšli z Roccovy svatyně. Chytil jsem Madison za paži. „Uklidněte se. Nikdo vám nic neudělá.“

Vyškubla se mi a vstala. „Nedotýkejte se mě! Už tak jsem vám toho řekla až moc. Dejte mi pokoj.“ Spěšně odcházela mezi stoly a ignorovala několik hostů, kteří na ni mávali bankovkami. Za okamžik zmizela za dveřmi, které patrně vedly do šatny tanečnic.

Dva muži scházeli ze schodů a dívali se na nás.

„Dostaneme společnost,“ utrousil jsem.

Prodírali se davem nejkratší cestou k nám. Jeden byl vysoký a štíhlý, věk kolem pětatřiceti, druhý mladší s vypracovanými svaly. Oba měli krátce ostříhané černé vlasy a rty pevně sevřené, ani náznak úsměvu. Přes tričko si vzali sportovní sako, jeden hnědé, druhý šedé. Možná se řídili mně neznámým módním trendem ostrých hochů.

Byl jsem oblečený v podstatě stejně, jen sako jsem měl černé. Třeba si mysleli, že jsem členem jejich klubu. Ale podle toho, jak se mračili, nejspíš ne.

T-Tommy se přesunul k okraji židle, připravený reagovat.

„Můžeme vám nějak pomoct, pánové?“ začal svalovec, když dorazili k našemu stolu.

„Ještě dva bourbony,“ poručil jsem.

„Moc vtipné. Můžete mi říct, co tu děláte?“

Zazubil jsem se. „Líbí se nám nahé holky. Vám ne?“

„Dopijte,“ přikázal. „Zavíráme.“

Já: „Opravdu? Tak brzo?“

T-Tommy: „Taky mi to přijde brzo. Vždyť ještě není půlnoc.“

Já: „Jak se můžou udržet nad vodou, když zavírají v tak nekřesťanskou hodinu?“

T-Tommy: „Taky nechápu.“

Já: „Třeba si to nějak odepisují z daní.“

Vyšší muž zaťal zuby. „Poslouchejte vy chytráci. Pan Scarcella říká, že máte vypadnout, tak se sakra sbalte a vypadněte.“

Já: „Kde jste se vy dva naučili svou práci?“

T-Tommy: „Nevyrůstali jste náhodou bez matky?“

Já: „Chybí vám totiž slušné chování.“

T-Tommy: „A to tak že úplně.“

„Jste snad hluší?“ vyštěkl svalovec.

„Můžete se zeptat zdvořile.“

Zazubil se. „Tak jo. Prosím, moc prosím, snažně prosím, vypadněte kurva odsud.“

„Jen co dopijeme.“

„A ona dokončí své číslo,“ ukázal T-Tommy na štíhlou rusovlásku na hlavním pódiu. „Nerad bych si ho nechal ujít.“

„Máme vás odtáhnout?“ zeptal se ten starší.

Zavrtěl jsem hlavou. „To by nebylo zrovna nejmoudřejší.“

Muž odhrnul sako a ukázal pažbu pistole zastrčené za opaskem.

„A to se podívejme,“ utrousil T-Tommy. „Chlapec má bouchačku.“

„Zdá se mi trochu malá,“ ohodnotila jsem ji.

Muži ztvrdla tvář. „Tohle město je plné šašků. Běžte si vy dva chytráci předvádět ty svoje vtípky někam jinam. Nebo ji budu muset použít.“ Poklepal na zbraň.

T-Tommy se usmál. „Musí se vám těžko tasit, takhle nacpaná v kalhotách.“

„Mohl byste si ustřelit koule, kdybyste se ji snažil vytáhnout,“ přidal jsem se.

Svalovec vytáhl z kapsy saka elektrický paralyzér. Poznal jsem typ Raptor, sto tisíc voltů. Stiskl tlačítko a mezi hroty zajiskřil modrý výboj.

„A jejda,“ podivil se T-Tommy. „On si přinesl dálkový otevírač garáže.“

Muž se přiblížil k T-Tommymu, paralyzér v natažené ruce. Nebyl to dobrý nápad. T-Tommy mu zaklínil silné prsty za opasek a ohnal se předloktím. Svalovec klesl na koleno a zbraň klepla o podlahu.

T-Tommy se předklonil, zabořil mu prsty do krku a stiskl. Počkal, až muži zfialověl obličej, a ucedil: „Chovej se slušně, nebo s tebou vyběhnu.“

Starší muž zaváhal. Zjevně si nemohl srovnat v hlavě, že se někdo tak mohutný jako můj přítel pohybuje tak rychle a mrštně.

Dal mi tím dost času, abych se zvedl ze židle, přiskočil k němu a vytrhl mu pistoli zpod opasku. „Hlavně klid,“ zasyčel jsem a zadíval se na zbraň. Devítimilimetrový nerezový SIG P226. „Hezký kousek.“ Vysunul jsem zásobník, natáhl závěr a vyhodil náboj z komory – zarachotil na stole a dopadl na podlahu. Pak jsem vrátil pistoli majiteli. „Uvolněte se a dobře se bavte.“

T-Tommy pustil svalovcův krk, ale zkroutil mu paži a stále ho měl plně pod kontrolou. Muž sípavě oddechoval, čelo orosené potem. T-Tommy mu odebral pistoli a podal mi ji.

I teď jsem uvolnil zásobník, vyhodil náboj z komory a položil zbraň na stůl. „To už je lepší. A teď mluvte. Co jste zač?“

„Do toho je vám hovno,“ odsekl ten mladší.

„Mýlíte se.“ T-Tommy vytáhl náprsní tašku, otevřel ji a ukázal odznak. „Vyhrožování policistovi je závažný trestný čin. Můžete odpovídat na otázky tady nebo v centru. Vyberte si.“

Oba chvíli mlčeli, pak ten vedle mě ucedil: „Já jsem Lefty. On se jmenuje Austin.“

„Vidíte, nebylo to tak těžké.“ T-Tommy pustil Austinovo zápěstí a napřímil se.

Austin vstal a o několik kroků ustoupil.

„Možná byste nám mohli pomoct,“ řekl jsem. „Hledáme jednoho chlápka. Pracuje tady, takže ho určitě znáte. Alejandro Diaz.“

Austin se ušklíbl. „V životě jsem o něm neslyšel.“

„Já taky ne,“ přidal se Lefty.

„Myslím, že oba lžete.“ Podíval jsem se na T-Tommyho a ukázal jsem očima k východu. „Bylo moc fajn si s vámi pokecat, ale už musíme do postýlek.“

Oba nás probodávali očima, když jsme kolem nich prošli a zamířili ke dveřím.

Po dvou krocích jsem se zastavil a otočil se k nim. „Kdybyste Alejandra náhodou potkali, vyřiďte mu, že ho hledáme.“

„Nevíme, kdo ho hledá,“ vyštěkl Austin.

„Ale víte,“ opáčil jsem.

Když jsme vyšli z High Rollers, T-Tommy mi položil ruku na rameno a prohlásil: „Tohle by mělo stromem pořádně otřást.“

Kapitola 40

SOBOTA 23.52

Alejandro se probral z podivného snu do ještě podivnější reality. Zdálo se mu, že se dusí, jako by mu něco ucpávalo hrdlo. Zkusil si odkašlat, narazil na odpor – a vtom ucítil, jak mu do plic nuceně proudí vzduch. Vzpíral se a bojoval za jediný normální nádech, ale nepodařilo se mu to. Nová dávka vzduchu do plic. Otevřel oči. Zrak, zprvu rozmazaný a zakalený, se mu po několika mrknutích projasnil. Z úst mu trčela trubice připojená na vrapovanou hadici, mizející kdesi vlevo.

„Uvolněte se,“ ozval se ženský hlas.

Otočil hlavu, ale trubice se mu vzpříčila v krku a donutila ho ke kašli. Tedy spíš než kašel to byla dávivá křeč. Pokusil se na trubici sáhnout, ale měl paže připoutané k bokům. S každým sípavým zachrčením ho zabolelo v břiše.

Vynořil se nad ním usmívající se ženský obličej. Ta tvář mu připadla povědomá, ale nedokázal ji zařadit. „Uklidněte se. Všechno je v pořádku.“

Musel překonat další záchvat dusivých křečí spojených s bolestí břicha, než dokázal uvažovat. Co se to s ním stalo?

„Nevzpírejte se. Pomalu a zhluboka dýchejte.“

Alejandro se snažil poslechnout, ale jeho plíce si nedaly říct, bojovaly o kyslík a přitom ho dusily.

„To je trubice ventilátoru. Zkontroluji vám některé funkce a pak ji vytáhneme, ano?“

Přikývl, pořád nejistý, co se s ním děje. Bojoval s nucením ke kašli a cítil, jak se ho zmocňuje panika. Pomalu se nadechl. Ještě jednou. Už to bylo lepší. Všechno jako by znovu zapadalo do správného rytmu.

Žena mu něco přicvakla na bříško prstu, několik vteřin počkala a řekla: „Výborně. Kyslíková saturace se ustálila na devadesáti osmi.“ Sundala mu tu věc z prstu. „Čekala jsem, až se probudíte. Teď vám můžu tu trubici vytáhnout.“ Opět se usmála.

Alejandro se vracel do skutečnosti. Byl připoutaný k lůžku jako předtím. Byli tam ti dva, co o sobě říkali, že jsou doktoři. A ta ženská taky. I tehdy se usmívala.

Žena odpojila hadici od trubice, kterou měl zastrčenou v krku. „Teď se několikrát pomalu zhluboka nadechněte. Pomalu a klidně.“ Udělal to. Žena uvolnila leukoplast, jíž měl trubici připevněnou k lícím. „Potrvá to malou chviličku. Teď zadržte dech.“

Zvedla úzkou hadičku, která syčivě nasávala vzduch, a zavedla mu ji širší trubicí do průdušnice. Alejandro se dávil, ale to už mu žena jediným hladkým pohybem vytáhla obě trubice z úst. Kašlal a lapal po dechu.

„Tak, to už je lepší,“ konejšila ho. „Několikrát se nadechněte a bude vám zase dobře.“

Měla pravdu. Dusivý pocit pominul a opět mohl normálně dýchat. Po několika minutách bolestného odkašlávání si vyčistil plíce od hlenů. Žena mu otřela obličej a Alejandro si teprve teď všiml, že má v paži zavedenou jehlu intravenózní soupravy. Nad hlavou mu pravidelně pípal monitor. Výhled na obou stranách mu zakrývaly závěsy, které vedly od stropu až k podlaze. Zprava slyšel rytmický sykot jiného plicního ventilátoru. Řadu oken v protější stěně přerušovaly jediné dveře.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„Na naší malé jednotce intenzivní péče,“ odpověděla žena. „Já jsem Darlene, vaše ošetřovatelka.“

„Co se mi stalo?“

„Vaše operace dopadla skvěle. Chybí vám žlučník a apendix, ale jinak jste zcela zdravý.“

Stočil zrak k závěsu.

Darlene sledovala jeho pohled. „Vaše kamarádka prodělala stejný zákrok. Před chvílí ji přivezli ze sálu, takže bude ještě nějakou dobu spát.“ Nadzvedla prostěradlo, jímž byl přikrytý. „Trochu krvácíte z jedné rány.“

Alejandro se zadíval na své břicho a spatřil dva obvazy. Oba na pravé straně, jeden výš, druhý níž. Na horním se červenala menší skvrnka.

Díval se, jak mu uvolňuje obvaz. „Není to tak zlé.“ Přitáhla k posteli pojízdný kovový stolek, na němž ležely nejrůznější nástroje, obinadla a gázové tampony. „Převážu vám to.“

Zatímco Arlene odlepovala leukoplast, sundávala gázu, dezinfikovala ránu a přikládala nový obvaz, Alejandro skládal střípky vzpomínek. Pomalu se mu vracely. Co to Austin říkal o penězích? O tom, že prodal jeho a Carmelitu tomu doktorovi? Za čtyři tisíce? Jestli on a Lefty dostali tolik, potom musel Rocco inkasovat mnohem víc. Tak proto je držel naživu. Ne kvůli informacím. Pro peníze. Ale čemu se diví, Rocco byl vždycky takový. Tlustá taliánská svině.

„Proč jste mi to udělali? A kdo byli ti dva chlapi?“

Darlene mu odhrnula z čela pramen vlasů. Hodná a laskavá ošetřovatelka. „Všechno má svůj čas. Teď si musíte odpočinout.“

Kapitola 41

NEDĚLE 00.09

Vsadili jsme s T-Tommym na kvalifikovaný odhad, předtuchu, chcete-li. Jestli Madison začínala směna v šest večer, pak by mohla kolem půlnoci skončit. Za pokus to každopádně stálo. Seděli jsme v mém sportovním kupé a čekali. Déšť na několik minut zesílil, ale pak náhle ustal. Ťukl jsem do páčky a setřel čelní sklo.

Na parkovišti stála nejméně stovka automobilů. Zastíněná lampa nad vchodem a tři na sloupech poskytovaly jediné ostrůvky světla, jinak celá plocha tonula ve stínech. Parkovali jsme v šeru, schovaní za velkým pickupem.

Bočním vchodem vyšly tři dívky a zamířily ke svým vozům. Chvíli po nich další dvě. Madison mezi nimi nebyla. Právě jsem se chystal přiznat porážku, když T-Tommy prohodil: „Vida.“

Madison vyšla v doprovodu jiné dívky. Na sobě měla džínsy a volný červený svetr u krku široce otevřený. Přes rameno jí visel malý plátěný batoh. Hodiny na palubní desce ukazovaly 00:11.

Zamávala kamarádce a vyhýbajíc se kalužím se proplétala mezi zaparkovanými vozidly, až došla k SUV značky Toyota a vsunula ruku do batohu.

Boční vchod se znovu otevřel a vyšel z nich Lefty. Přeběhl parkoviště a dostihl Madison ve chvíli, kdy dálkovým ovladačem odemkla auto a otevřela si dveře. Lefty jí je přibouchl. Prohodili spolu několik vzrušených slov a potom ji Lefty popadl za loket. Snažila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně.

Vystoupili jsme z porsche a vykročili k nim.

„Na vašem místě bych to nedělal,“ prohodil T-Tommy konverzačním tónem.

Lefty se po nás ohlédl. „Do toho vám nic není.“

„Teď už je.“ Podíval jsem se na Madison. „Obtěžuje vás?“

„Ne,“ odpověděla, „To je v pořádku.“

„Mně to tak nepřipadá,“ opáčil T-Tommy a zastavil se půl metru od Leftyho. „Pusťte ji.“

„Jděte se vysrat,“ doporučil dlouhán a sáhl do kapsy saka.

Tihle hoši vykazovali nebezpečný sklon ke špatným rozhodnutím. I když jsem něco podobného očekával, vlastní akci jsem nepostřehl. Během zlomku vteřiny držel T-Tommy Leftyho pistoli v ruce a druhou, sevřenou v pěst, měl zabořenou do jeho žaludku.

Lefty klesl na kolena, sípavě lapal po dechu a dávivě kašlal.

„Máte něco s ušima, že?“ utrousil T-Tommy. Předal mi zbraň, zatímco se přemožený útočník hrabal na nohy.

„Nějak často tu věcičku ztrácíte.“ Lefty už měl zase nabito, takže jsem opět vysunul zásobník a vyhodil náboj z komory. „Možná by bylo lepší, kdybych si ji nechal.“ Palcem jsem vystrkoval ze zásobníku náboje, které jeden za druhým padaly na asfalt, a pak jsem mu pistoli podal. „A teď zvedněte zadek a vraťte se do baráku, než se můj přítel opravdu naštve.“

„Za tohle zaplatíte.“ Belhal se ke dveřím, masíroval si břicho a několikrát se po nás ohlédl.

„Jste v pořádku?“ otočil jsem se na Madison.

„Ale jo.“ Otevřela dveře toyoty. „Radši vypadněte. Za chvíli se vrátí s Austinem a dalšími chlapy.“

„Nezašla byste s námi na kafe?“

„Ani omylem. Už tak jste mi nadělali dost problémů.“

Opřel jsem se do dveří bokem a přivřel je. Zastudily mě kalhoty zmáčené kapkami deště, které ulpěly na karoserii, ale nedbal jsem toho. „Dobře, tak si promluvíme tady.“

„Ne! Vy… Musím se ztratit, než se vrátí.“

T-Tommy založil paže na prsou a zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že by se vrátil.“

„Co jste vy dva sakra zač?“

„Kafe?“

Madison hlasitě vydechla. „No tak dobře. Hlavně ať už zmizíme.“

„Pojedeme za vámi.“

Kapitola 42

NEDĚLE 00.22

Alejandro potřeboval plán. Lépe řečeno jiný plán. Ten poslední mu moc nevyšel. Bylo mu jasné, že za dané situace se jeho stav může pouze zhoršovat. Budou následovat další operace a při té poslední zemře. Věděl to. Pochovával těla.

Vztekal se sám na sebe za to, že mu celkový obraz nedocvakl dřív. Za to, že dělal, co se mu řeklo. Za to, že bral peníze a na nic se neptal. Věděl, že ty mrtvoly nespadly jen tak z nebe. Věděl, že je do toho nějak zapojený Rocco. Věděl, že Rocco neudělá nic, aniž by za to shrábl pořádné peníze. Rocco vždycky plánoval v rámci jiného plánu. Avšak Alejandra nikdy nenapadlo, že Rocco prodává oběti těmto lidem, ať už jsou kdokoliv.

Samozřejmě si uvědomoval, že může narazit, že tajné pohřbívání mrtvých je trestný čin, kterým se vystavuje riziku. Ale v životě by ho nenapadlo, že ho postihne něco takového. Pečlivě si ukryl dokumenty, které představovaly jeho pojistku. Ale aby je mohl použít, aby se zachránil, musel by se nejdřív dostat na svobodu.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

Darlene za závěsem kontrolovala Carmelitu. „Minula půlnoc. Tady ve sklepě se těžko rozeznává den od noci.“

Dobře. Máme noc.

Alejandro vyzkoušel pevnost pout. Poddala se jen neznatelně. Prozkoumal řemeny na zápěstích a kotníkách. Široké pásy s přezkami, stejné jako ty, kterými byl připoután k operačnímu stolu. Už je jednou viděl, když se jeho kamarád Pedro předávkoval meskalem a odvezli ho na nosítkách na pohotovost kdesi v Arizoně. Zuřil, nadával všem okolo, házel sebou a škubal rukama i nohama, ale řemeny nepovolily ani o milimetr. Nakonec měly sestřičky jeho řádění dost a píchly mu sedativum.

Závěr? Pouta nepřetrhne a sám se neosvobodí.

Kolem oken prošel muž, otevřel dveře a nahlédl do pokoje. Měl na sobě něco jako uniformu. Šedomodrou, nad kapsičkou blůzy jmenovku, kterou Alejandro na tu dálku nepřečetl. „Nechceš trochu kávy, Darlene? Padám únavou, tak jsem si řekl, že uvařím čerstvou konvici.“

„Ráda.“

„Dobře. Za dvacet minut bude hotová. Co tady? Všechno v pořádku?“

„V pohodě.“

„Tak zatím.“ Dveře se zavřely a strážný prošel kolem oken.

Alejandrův mozek běžel na plné obrátky. Měl dvacet minut, aby se osvobodil a nastražil past. Kroutil se a trhal pažemi i nohama. Kdyby si uvolnil alespoň jednu ruku! Marně. Co nejvíc přitáhl pravici, až se mu řemeny zařezaly do zápěstí. Držel a cítil, jak mu v končetině narůstá tlak.

Za závěsem se vynořila Darlene. „Daří se jí výborně.“

„Nějak mi tuhne ruka,“ postěžoval si Alejandro. „Vůbec ji necítím.“

Darlene mu na ni sáhla. „Ano, je mírně nateklá.“ Vsunula prst pod úvazek. „Máte ho trochu utažený, ale to je dobré.“

„Není. Bolí mě to.“

„No dobře.“ Uvolnila přezku a povolila řemen.

Alejandro škubl pravicí a osvobodil se. V příštím zlomku vteřiny sekl ošetřovatelku hranou dlaně do krku. Šokovaná Darlene zalapala po dechu. Alejandro ji popadl za vlasy a přitáhl si její hlavu k hrudi. Ošetřovatelka se nadechla k výkřiku, ale zradilo ji hrdlo poškozené brutálním útokem. Svíjela se a bušila mu pěstmi do obličeje, břicha, hrudníku, všude, kam dosáhla. Zaťal břišní svaly, aby se obrnil proti úderům, a projela jím ostrá bolest. Darlene se podařilo otočit se k němu zády a natáhla se k nejbližšímu stolku s nástroji.

Alejandro jí bezohledně škubl hlavou dozadu, pustil jí vlasy, bleskurychle ji chytil pod krkem a pevně přitáhl. Z bolesti, která při potyčce vystřelovala z ran na břiše, se mu točila hlava, ale věděl, že musí tu ženu udržet. V očích ho štípal slaný pot.

Darlene se zoufale snažila vyprostit. Obličej jí zčervenal, pak zfialověl. Divoce sebou zmítala, ale zřetelně jí ubývaly síly. Po chvíli marného úsilí ochabla, napjaté svaly povolily, v očích se objevil skelný pohled. Alejandro ji ještě několik vteřin tiskl hrdlo a pak ji pustil. Bezvládně sklouzla na podlahu.

Věděl, že se ošetřovatelka za několik minut probere. Uvolnil si řemeny na druhé paži a na nohou, a nevšímaje si palčivé bolesti v břiše, slezl z lůžka. Studená dlažba ho zastudila na bosých chodidlech a hlava se mu zatočila tak, že klesl na kolena. Cítil, jak mu ze žíly v loketní jamce kape krev. Ohlédl se a viděl, že si vytrhl kapačku.

Darlene zasténala a zatočila hlavou ze strany na stranu. Do obličeje se jí vracela normální barva. Alejandro popadl ze stolku cívku leukoplasti, přetočil ošetřovatelku na břicho, svázal jí vzadu ruce a obrátil ji zpět na záda. Pak jí páskou omotal kotníky. Ošetřovatelka zamrkala a zmateně se rozhlédla, ale rychle zaostřila pohled a zadívala se na něj. Otevřela ústa k výkřiku.

Alejandro jí dlaní zakryl obličej. „Dobře mě poslouchej,“ zasyčel. „Spolupracuj a budeš žít. Jediné slovo, jediný pohyb a zabiju tě. Jasné?“

Pokusila se ho kousnout do ruky a Alejandro ji praštil pěstí do spánku. „Chceš zemřít? Tady a teď?“

Darlene zavrtěla hlavou, v očích nepopsatelný strach.

„Tak dělej, co ti řeknu, a nic jiného.“

Přikývla.

Popadal ze stolku hrst gázových tamponů a začal jí je cpát do úst. Snažila se je vyplivovat, dokud jí nestiskl hrdlo. „Ani se nehni.“ Širokým pásem leukoplasti omotaným kolem hlavy zajistil roubík, popadl Darlene za nohy a odtáhl ji za závěs ke Carmelitině posteli. Břicho jej nesnesitelně bolelo, a když se na ně podíval, viděl, že oba obvazy nasákly čerstvou krví. Obličej a hrudník měl orosené potem. Sklonil se k Darlene. „Jediný zvuk a je po tobě,“ sykl jí do ucha.

Vstal, potlačil závrať a zadíval se na Carmelitu. Pravidelně se jí zvedal hrudník, jak jí ventilátor pumpoval vzduch do plic, jinak se nehýbala. Zatřásl jí rameny. Nereagovala. Teď nemá čas se s ní zabývat.

Zašel za závěs, našel ručník a utřel si krev z paží a rukou. Pak prohrábl nástroje na stolku a hledal vhodnou zbraň. Vybral si špičaté nůžky. Když si lehal na postel, viděl, že mu zpod obvazů vytéká krev na břicho a nohy. Lehl si na záda a přitáhl si prostěradlo na prsa. Pak pod ně vsunul pravou paži i s nůžkami a ujistil se, že nejsou vidět.

Kapitola 43

NEDĚLE 00.32

Sledovali jsme Madisoninu toyotu po Univerzity Drive kolem kampusu UAH a pak na jih po Jordan Lane. Zaparkovala u restaurace s celonočním provozem. Vybrali jsme si vinylový box u stěny s okny a objednali si kávu. Zatímco nám servírka plnila šálky, zeptal jsem se Madison: „Něco k jídlu?“

„Ne, díky,“ odmítla.

„To já si dám dvě vajíčka naměkko a bílé toasty,“ poručil si T-Tommy. „K tomu opečenou slaninu. A jako dezert koláčky.“

„Tak co jste zač, pánové?“ chtěla vědět Madison.

„Já se jmenuju Dub. Tohle je T-Tommy.“

„Co je to za jméno?“

„Moje,“ odpověděl T-Tommy.

V civilním oděvu vypadala ještě atraktivněji. Odhadoval bych jí něco přes dvacet. Zelené oči, přirozeně krásná. Život striptérky ji ještě nepoznamenal. Všiml jsem si drobných jizviček na levém zápěstí. Bezpochyby památka na nešťastné časy.

Madison zřejmě sledovala můj pohled, protože si stáhla rukáv svetru a sevřela okraj v dlani. „Hloupé, co?“

„Tehdy jste si nejspíš myslela něco jiného,“ odpověděl jsem.

Výraz jejího obličeje mírně změkl. „Bylo mi čtrnáct. Připadalo mi to jako jediné řešení.“

„Jsem rád, že vám to nevyšlo.“

Usmála se. „Prožívala jsem hotové peklo. Máma nevěděla, co se to s jejím novým manželem děje. Znáte to. Nevlastní otec.“ Povzdechla si. „Dovedla mě postupně ke třem cvokařům. Počítám, že ze mě byli hodně na větvi.“

„A co bylo potom?“ zajímal jsem se.

„Usoudila jsem, že mi nestojí za ty trable. Byl to úchylák.“ Vyhrnula si rukávy a opřela se lokty o stůl. „Vrátila jsem se do školy, našla si brigádu, a čekala. Za rok jsem si našetřila dost, abych se mohla odstěhovat.“

Vítr hnal na okna velké kapky deště. Oblohu křižovaly blesky a Matka příroda si odkašlávala hlasitým hřměním. Před podnikem zastavilo auto a jeho reflektory svítily přímo na nás. Jedné ze servírek zřejmě skončila směna, protože vyběhla ze dveří se složenými novinami nad hlavou jako deštníkem. Nastoupila a automobil odjel.

Madison se chvíli dívala z okna, pak se opřela a založila ruce na prsou. „Fajn, takže znám vaše jména. Pořád ale nevím, kdo jste.“

„Hledám člověka, který zabil dceru mé přítelkyně,“ řekl jsem jí. „T-Tommy je policista.“

„Paráda. Přesně tohle jsem potřebovala.“ Napila se kávy a odložila šálek na stůl. „Jak do toho zapadám já?“

„Znáte Alejandra a Eddieho.“

„No a? Znám spoustu chlapů, co občas zajdou do klubu.“

„Co o nich víte?“ zeptal jsem se.

„Dávají mizerný dýška. Eddie mě pořád chytá za kozy.“

Servírka přinesla T-Tommymu večeři. „Opravdu nechcete nic jíst?“ zeptala se mě a dívky.

Odmítli jsme, a tak se vrátila do kuchyně.

„Znala jste Noel Edwardsovou?“ pokračoval jsem ve výslechu.

Zavrtěla hlavou a sevřela šálek v dlaních.

„A Crystal Robinsonovou?“

„Jasně. Tančí v klubu.“

„Už ne,“ opravil ji T-Tommy s plnými ústy.

Podívala se na něj. „Jak ne? Odešla snad do kláštera?“

„To zrovna ne. Je mrtvá,“ informoval jsem ji.

Zbledla a vytřeštila oči. „To nemyslíte vážně!“

„Je mrtvá. Zavražděná. Noel také.“ Původně jsem na ni nechtěl takhle vyjet, ale musel jsem prorazit hradbu, kterou se obklopila. Dělají to všechny striptérky, zřejmě součást jejich profese. Pokud jsme chtěli ve vyšetřování někam postoupit, potřebovali jsme informace. Všiml jsem si, jak se dívce chvějí prsty.

„Nevěřím vám.“

Pokrčil jsem rameny. „Mohl bych zavolat koronerovi. Nebo patologovi, který je pitval.“

Zvlhly jí oči. „Já to nechápu. O co vám vlastně jde?“

„Chceme dopadnout vraha.“

„A myslíte si, že to udělali Alejandro a Eddie?“

„Možná, ale moc pravděpodobné to není.“

„Tak proč je hledáte?“

„Hledáme jen Alejandra. O Eddiem víme, kde je.“

„Taky se mi to nebude líbit, že?“

„Eddie leží v pitevně s prostřeleným mozkem.“

Po tváři jí pomalu stékala slza.

Podal jsem jí ze stojánku ubrousek.

Utřela si oči. „Věděla jsem, že se něco děje.“

T-Tommyho vidlička se zastavila v půli cesty k ústům a oba jsme se zahleděli na dívku.

„Ve středu večer byli oba v klubu… Eddie jel po jedné mojí kamarádce.“

„Po Carmelitě?“ ujišťoval jsem se.

Vypadala překvapeně. „Jo.“

„Jak se jmenuje příjmením?“

„Hidalgová.“

„A dál?“

Prohrábla si rukama vlasy a sklopila oči. „Do prdele, já tomu pořád nevěřím.“

„Povězte nám o tom,“ vybídl jsem ji.

Složila ruce do klína. „Carmelita s nimi odešla. Kolem jedenácté. Skončila brzy. Chtěla Eddiemu podržet za pár stovek a laciný prstýnek. Nechápala jsem ji. Za pár hodin tance si mohla vydělat zrovna tolik a nemusela se zahazovat s takový sráčem.“

„Tak proč?“

„Dělala to pořád. Líbilo se jí šoustat za peníze. Třeba ji to vzrušovalo, co já vím?“ Propletla prsty kolem šálku. „Chtěla mě přemluvit, ať jdu s nimi. Jako že s Alejandrem.“

„Ale nešla jste.“

„Zdaleka ne všechny pícháme se zákazníky.“¨

„Tak jsem to nemyslel.“

„No jo.“ Zjevně chtěla něco dodat, ale pak zaváhala. „Tohle bylo jiné…“

Vyčkával jsem. Potřebovala si srovnat myšlenky, najít vhodná slova. Cítil jsem, jak v ní roste napětí. Pohled měla rozostřený, zornice rozšířené.

„Ale co, sakra!“ Do očí jí vyhrkly slzy. „Carmelita říkala, že jí Eddie ukáže dvě mrtvoly.“

„Cože?“ vyhrkli jsme s přítelem současně.

Hlasitě se vysmrkala do ubrousku. „Eddie jí valil šrouby do hlavy, že je velkej drsňák, nájemný střelec nebo tak něco. Varoval jsem ji, ať si s ním nic nezačíná, ale ona že ještě nikdy neviděla mrtvého člověka a že s ním půjde.“ Otřásla se a objala si tělo pažemi. „Od té doby jsem ji neviděla.“

„Je u ní normální, že se pár dní neukáže?“

Madison zavrtěla hlavou. „Právě že ne. Carmelita je spolehlivá. Ne jako Crystal, která šňupe a dělá si, co chce. Carmelita včera zameškala směnu a dnes taky. Tohle nikdy předtím neudělala.“

„Kde bydlí?“ zeptal se T-Tommy.

„Nedaleko. Párkrát jsem jí zavolala, ale nebrala mi telefon.“

„Informovala jste policii?“

„Ne.“

„Podíváme se na to.“ Dopil jsem kávu. „Budete v pořádku?“

„Myslíte po tom, co jste mi vy dva vlezli do života? A nasrali ty dvě gorily?“

Měla pravdu a já jsem to věděl.

„Už jste rozvířili příliš mnoho vln. Jestli pan Scarcella zjistí, že jsem s vámi mluvila, jsem vyřízená.“ Zhluboka se nadechla a pomalu vypustila vzduch. „Poštve na mě toho hnusáka Austina. Panebože.“

„Mně Austin připadá spíš jako velký hlupák,“ poznamenal T-Tommy.

„Možná. Ale taky je odporný ničema.“

„To je nám líto,“ řekl jsem.

„Tak houby, a ne líto.“ Odhodila ubrousek na stůl. Už ho nepotřebovala, tvář jí náhle ztvrdla jako kámen. „Máte, co jste chtěli. Všichni chlapi jsou stejní. Vezmou si, co chtějí, a ostatní je nezajímá. Tanečnice, šlapky jsou pro vás jen odpad.“ Probodávala nás vzteklým pohledem.

„Noel, dcera mé známé, dívka, která zemřela s Crystal, byla šlapka. Vypadalo to, že se chce vrátit do normálního života, a teď je mrtvá.“

Madison se na mě dívala, jako by mi chtěla číst myšlenky. Po chvíli se zeptala: „Tak co vlastně jste? Andělé? Armáda spásy?“

T-Tommy se usmál. „Tak něco.“

„Blbost,“ ušklíbla se. „Dobro existuje jenom v pohádkách a High Rollers je tak daleko od pohádky jako nic na světě.“

„Proč odtamtud neodejdete?“ zeptal jsem se. „Hezká a bystrá dívka jako vy vždycky najde slušné zaměstnání.“

„Takže teď chcete pro změnu spasit mě?“ Namotala si uvolněnou loknu na prst a zasunula ji za ucho. Hleděla z okna, jako by si v duchu vyvolávala nějaký obraz. Déšť zeslábl, ale na skleněné tabulky stále bubnovaly kapky. „Pravda je taková, že už jsem uvažovala, že vypadnu. Dělám tu práci tři roky a to už je moc dlouho.“

„Kam byste šla?“ chtěl jsem vědět.

„Do Indiany. Nevlastní otec je pryč a máma by mě určitě vzala zpátky.“

„Potřebujete peníze na cestu?“ Otevřel jsem ruce dlaněmi vzhůru.

„Peníze mám.“

Servírka přinesla účet. Půjčil jsem si od ní tužku, napsal jsem na ubrousek své jméno a číslo mobilního telefonu a dal ho Madison spolu se dvěma stodolarovkami. „Za váš čas. A třeba i na cestu. Kdybyste něco potřebovala, stačí zavolat. A kdybyste se vrátila domů, dejte mi vědět, jak se s vámi můžu spojit. Pro případ, že bych vám chtěl položit další otázky.“

„Máma bude určitě ráda, až se dozví, že jsem znala někoho, kdo byl zavražděný.“

Kapitola 44

NEDĚLE 00.47

Minuty ubíhaly. Alejandro nehybně ležel, ruku s nůžkami schovanou pod prostěradlem. Kde sakra je ten hlídač? Bojoval s pokušením nečekat. Prostě vstane, vyjde z místnosti, najde východ a uvidí. Jestli někoho potká, nějak se s ním vypořádá. Pokaždé však odolal. Nebyl v kondici, aby se mohl s někým prát, a i kdyby se mu podařilo nepozorovaně odejít, získal by nanejvýš několikaminutový náskok. Drž se plánu. Máš jediného spojence – moment překvapení.

Strážný nevypadal zrovna jako silák. V práci zřejmě většinou seděl a z toho svaly nenarostou. Byl o dobrých osm centimetrů menší než Alejandro, ve srovnání s Austinem houžvička. Ale nejspíš bude ozbrojený. Zajatec si tím samozřejmě nemohl být jistý, ale musel to předpokládat. To znamená, že má jediný pokus.

Muž konečně prošel kolem oken a ramenem otevřel dveře. V ruce nesl kávu a na opasku mu viselo pouzdro s pistolí. Zarazil se. „Kde je Darlene?“

„Na záchodě. Prý jí máte nechat to kafe tady na stolku.“

„Nemá vás nechávat samotné.“

„Proč? Copak můžeme odejít?“

Strážný položil šálek na stolek, otočil se k závěsu, který skrýval Carmelitu – a nyní i ošetřovatelku – a vykročil.

„Krásně voní,“ řekl Alejandro.

Strážný se zastavil a otočil se k němu.

„Ta káva. Taky bych si dal, jenomže Darlene mi řekla, že ještě několik hodin nesmím jíst ani pít.“

Strážný se k němu přiblížil a podíval se na něj. „Proboha, vy krvácíte!“ Střelil pohledem ke dveřím. „Kde sakra je?“

Alejandro se zadíval na jmenovku. Phil Dunlap. „To zvládnete, Phile.“

Strážný vykulil oči překvapením.

„Jmenovka,“ vysvětlil Alejandro.

Phil se usmál a sklonil se k pacientovi.

To je ono. Jen ať se uvolní. Jsme kamarádi. Říkáme si křestními jmény. A můžeme si tykat. „Prostě mi to převaž, Phile. Někde tu jsou čisté obvazy. Myslím, že je položila tam na monitor.“

Phil zvedl zrak k přístroji.

Alejandro nezaváhal. Švihl pravici a vrazil strážnému nůžky ze strany do krku. Phil sebou škubl. Alejandro vytáhl nůžky. Z rány vytryskl gejzír jasně červené krve. Strážný zavrávoral a převrhl stolek. Nástroje se s cinkotem sesypaly na podlahu. Phil se chytil levou rukou za krk. Mezi prsty mu proudila krev. Pravou rukou sáhl ke zbrani. Příliš pomalu.

Alejandro se vymrštil z postele a skočil na něj. Phil sice stihl vytasit pistoli z pouzdra, ale už ji nezvedl. Alejandro mu ji vyrazil z ruky a pak mu zabodl nůžky do hrudníku. Strážný se zhroutil. Chrčivě sípal a vydechoval krvavé bubliny. S každým slábnoucím úderem srdce z něj vyprchával život.

Alejandro se svezl na zem, opřel se o postel a díval se, až Phil přestane krvácet. Čekal jen pár minut.

Zvedal se mu žaludek, hlava jako by plavala. Musel se několikrát zhluboka nadechnout, než se natáhl pod postel pro Philovu zbraň. Potom ještě chvíli seděl a sbíral síly. Přitiskl si dlaň k břichu zalitému teplou lepkavou krví. Zmáhala ho únava. Nejraději by si lehl a usnul.

S vypětím vůle se doplazil k Darlene. Odtrhl jí leukoplast z obličeje a vytáhl jí z úst gázu. „Kdo ještě je v tomhle baráku?“

„Co jste udělal Philovi?“

„Přesně to, co si myslíš. A teď odpověz na otázku.“

„Odtud se nedostanete.“

Přitiskl jí ústí hlavně na prsa. „Ve vlastním zájmu se kurva modli, aby se mi to podařilo, protože jinak zhebneš se mnou. Ptám se naposled. Kdo všechno tu je?“

„Dva strážní.“ Pevně sevřela víčka a nadechla se. „Phil a ještě jeden.“

„Kde je ten druhý?“

„Nahoře u vchodu. Jeden bývá vždycky tady dole.“

„A kde jsou ti dva, co mi to udělali?“

„Pryč. Vrátí se až ráno.“

„Potřebuju šaty.“

„Tamhle jsou pláště a operační úbory,“ ukázala k řadě vestavěných skříněk.

Podíval se na Carmelitu. „Odpoj ji.“

„To nemůžu.“

„Mě jsi odpojila, tak odpoj i ji.“

„Vy už jste se probral z narkózy. Ona ne. Kdo za ni bude dýchat, když ji odpojím od ventilátoru? Vy?“

„Kurva!“ Zmateně se rozhlédl. „Tak kdy?“

„Ještě nejméně dvě hodiny.“

Tak dlouho čekat nemůže. „No dobře. Musím jít. A ty ji udržíš naživu, dokud neseženu pomoc, jasný?“

„Rozvážete mě?“

„Ne.“

„Jak jí teda mám pomoct?“

„Modli se, aby to vyšlo.“ Alejandrovi se podařilo přelepit otevřené rány na břiše čistou gázou a pak si oblékl chirurgické kalhoty a halenu. Nůžky schoval do náprsní kapsičky, pistoli do zadní kapsy kalhot.

Klekl si vedle Darlene. „Co to má k čertu znamenat? O co vám tady jde?“

„Vždyť víte. Byl jste od začátku u toho.“

„Tak hovno!“

„Nehrajte si na neviňátko. Pohřbíval jste těla.“

„Ale o tomhle jsem nevěděl.“ Mávl paží kolem sebe. „Tohle je zkurvené peklo.“

„Ne, pane Diazi. Je to medicínský pokrok.“

„Tak proč provádíte tak hrozné věci uprostřed noci?“ Propaloval ji pohledem. „Medicínský pokrok? Tak hovno! Kolik lidí už jste zabili? Deset? Dvacet?“

„Pokrok je vždycky zaplacen ztrátami.“

„Ztráty jsou akorát ve válce. Toto jsou sprosté vraždy.“

„Odstraňoval jste důkazy,“ řekla Darlene vyčítavě. „Bral jste peníze.“

Praštil ji vší silou do brady. „Ty čubko! Měl bych tě na místě oddělat.“

Zasténala. „Bral jste peníze.“

Uštědřil jí další ránu do obličeje.

Kapitola 45

NEDĚLE 01.26

Když jsme se rozloučili s Madison, odjeli jsme k bytu, kde žila Carmelita. Zvonili jsme, klepali, ale marně, a tak jsme se vrátili k Alejandrovi. Bouřku odvál vítr, místo deště jen drobně mžilo. Zastavil jsem na parkovišti a odebrali jsme se k Alejandrovu bytu. Pořád nebyl doma.

Trvalo nám dobrých pět minut, než jsme dostali domovníka Waltera Moxleyho ke dveřím. Na sobě měl stejný župan jako předtím a oči slepené spánkem. Z obývacího pokoje jsem pořád slyšel televizi, před kterou zřejmě usnul.

„Musíme se podívat do bytu pana Diaze,“ oznámil jsem mu.

„Proč?“

„Ujistit se, jestli tam neleží nemocný nebo zraněný,“ vysvětlil T-Tommy.

„Proč by měl být zraněný?“

„Nemůžu říct. Vyšetřování stále probíhá. Jistě chápete.“

Moxley váhal a rozhodoval se, co udělá.

„Jako policejní důstojník mám povinnost to prověřit, nechci však rozbíjet okno nebo páčit zámek.“ T-Tommy se usmál. „Nerad bych vám přidělával práci s úklidem.“

Moxley nám hleděl přes ramena na mokrý asfalt a zmoklé stromy. „V tomhle počasí nemůžu vycházet ven. Dělá mi to zle na plíce. Nerad bych chytil zápal. Umřel na něj můj táta.“

„Dejte nám klíč,“ navrhl jsem. „Potom vám ho vrátíme.“

„A nic tam nerozbijete?“

„Máte naše slovo.“

Sundal z háčku univerzální klíč a podal mi ho.

Alejandro žil v malém bytě. Obývací pokoj, jídelna a kuchyňka v jednom, ložnice a miniaturní koupelna. Holé bílé zdi a pouze základní nábytek.

Až na utěrku pohozenou na dřezu, špinavý šálek a talířek ve výlevce a několik papírů na stole panoval v bytě vzorný pořádek. T-Tommy se pustil do prohlídky skříně a zásuvek prádelníku, já jsem se zaměřil na papíry. Obálka s mexickou známkou a v ní dopis ve španělštině od nějakého Juana Fernandeze. Účet za elektřinu za 61 dolarů a 42 centů. Kupon na hamburger zdarma u Hardeeho. V rohu stolu stál telefon. Pod ním byl zastrčený složený lístek. Vytáhl jsem ho a rozložil. Obsahoval rukou psaná písmena a telefonní čísla.

HR 383-6722

Eddie 516-9932

KR 307-2200

Moc přátel na telefonu nemá, pomyslel jsem si.

T-Tommy vyšel z ložnice. „Nic. Šaty a toaletní věci nechal doma, takže na útěk to nevypadá. Našels něco?“

„Pár telefonních čísel.“ Podal jsem mu lístek.

T-Tommy si je přečetl. „Kdo je HR a KR?“

„Netuším.“

Podíval jsem se pod dřez, do kredence, zásuvek s příbory a pokličkami i do spíže, ale nic zajímavého jsem neobjevil. V chladničce tři plechovky piva a karton mléka. Vypadalo to, že by se ten kupon na hamburger u Hardeeho Alejandrovi hodil.

Když jsem obcházel jídelní stůl do obývací části, zahlédl jsem drobný odlesk. Klekl jsem si k vstupnímu průduchu klimatizace ve stěně těsně nad podlahou. Čtyři šroubky přidržující mřížku měly poškrábané hlavičky, z nichž oprýskala barva. Právě světlo odražené od rýhy v kovu upoutalo mou pozornost. „Podívej se na to.“

T-Tommy poklekl vedle mě. „Tu máš.“ Podal mi švýcarský armádní nůž s vysunutým šroubovákem.

Za dvě minuty jsem měl šroubky uvolněné. Sundal jsem mřížku a nahlédl do dutiny. Půl metru hluboko ležela manilová obálka. Musel jsem si lehnout, abych na ni dosáhl. Vytáhl jsem ji a vstal. Uvnitř jsem našel pět listů. Rozložil jsem je na stole. Na dvou byla mapa Huntsville a okolí a na nich některé lokality označené jedničkou, jiné dvojkou. Číslice byly zakroužkované. Moment, tady je jedna trojka. Vedle každé číslice jsem viděl napsané datum. Zkoumal jsem lokalizaci. Místa byla rozložena vesměs západně a severně od města. Tři na hřbitově Maple Hill, dvě dál na severu za hranicemi státu Tennessee.

Ostatní listy obsahovaly úhledně zapsaný seznam chronologicky seřazených dat a popis místa.

Přečetl jsem si poslední záznam.

28. března

Maple Hill – vchod od McClung Ave

První ulice vpravo

Pátá řada vlevo, 4. hrob

Podíval jsem se na mapu. U dvojky v kroužku jsem našel datum 28. 3. Na hřbitově Maple Hill nedaleko vchodu z McClung Avenue.

Podíval jsem se na T-Tommyho. „Myslíš si totéž co já?“

„No, mapa ukrytého pokladu to není.“

Podíval jsem se na druhý mapový list a našel Jeff Road. Jel jsem po ní prstem na sever k zalesněné oblasti, kde našli Noel a Crystal. Značku s datem z tohoto týdne jsem nenašel, ale byly tam tři starší, trojka a dvě dvojky, první z loňského srpna. Ukázal jsem ji T-Tommymu. „Asi ji nestačil aktualizovat.“

„Taky si myslím.“

Přítel vyťukal na mobilním telefonu číslo označené iniciálami HR. Chvilku počkal a přerušil spojení. „HR znamená High Rollers.“ Zkusil KR a tentokrát poslouchal o něco déle, než hovor ukončil. „Hlasová schránka. Nějaký Karl Reinhardt z bezpečnostní služby, o které jsem v životě neslyšel. Sentinel Security.“

„Myslíš, že pro ni Alejandro pracuje?“

„Dost možná. Zítra to prověřím.“

Kapitola 46

NEDĚLE 01.31

Alejandro se vplížil do tiché temné chodby. Kam teď? Zamířil doleva. Byla mu zima, měl sucho v ústech a cítil se zesláblý, jako kdyby měl každým okamžikem zkolabovat. Ale přece se nesloží, když už se dostal tak daleko!

Opíral se o stěnu a pomalu postupoval. Došel k místnosti, kde je drželi s Carmelitou v zajetí. Byla prázdná, jako by v ní nikdy nikdo nepobýval. I kdyby sem přišla vyšetřovat policie, těžko by ji přesvědčil o své pravdě. Čisto a prázdno. Tak to měl Rocco rád. A Reinhardt nejspíš taky, pomyslel si. Musí se dostat z budovy.

Nyní již věděl, kde přesně se nachází a kam se vydat. Pokračoval chodbou ke koupelně, kam ho každý den vodili. Zašel dovnitř a zavřel za sebou. Okno v zadní stěně bylo vysoko nad podlahou, ale dost rozměrné, aby jím prolezl.

Neztrácel čas. Z velké role utrhl několik metrů papírových ručníků, poskládal je a přiložil k okenní tabuli, aby utlumil řinčení roztříštěného skla, a rozmáchl se pažbou pistole. Hlavní odstranil zbylé střepy, zastrčil zbraň zpátky do zadní kapsy kalhot a chytil se okenního rámu.

Bude to bolet. Vytáhl se na parapet a hlavou napřed prolezl oknem. Když se vyklonil, všiml si, že cela a nemocniční trakt se nacházely v suterénu, takže terén byl pod oknem jen necelý metr hluboko. Sklopil bradu na prsa a kotoulem dopadl na záda. V břiše ho pekelně zabolelo, jako by se mu tam uvnitř něco utrhlo. Překulil se na bok, přitáhl kolena k tělu a těžce oddechoval. Na tváři mu vyrazil pot a začal ztrácet vědomí. Proboha, jen to ne! Zmobilizoval vůli a udržel se při smyslech.

Několik minut bez hnutí ležel a čekal, až pomine bolest. Přitiskl si dlaň na břicho a ucítil lepkavou vlhkost. Už zase krvácel. Víc než předtím. Tráva byla mokrá deštěm, oděv mu nasákl vodou. Pršelo, uvědomil si. Posadil se.

Netušil, kde může být. Viděl jen dlouhou budovu a pozemek ohraničený vysokým drátěným plotem, za ním hlubokou tmu.

Musí pryč.

Třicetimetrový klus k plotu ho téměř připravil o všechny síly. Než se dostal k čtyři metry vysokému pletivu, dvakrát málem omdlel. Opřel se o plot a ohlédl se k budově. Nořila se do tmy, žádné známky poplachu.

Začal šplhat. Holými prsty na nohou a rukou se opíral o drátěná oka, pletivo se mu bolestně zarývalo do kůže, napínané břišní svaly hrozily, že mu potrhají vnitřnosti. Ty čtyři metry mu připadaly neskutečně vysoko, ale konečně se vyškrábal k hornímu okraji. Přehodil přes něj nohu a zakymácel se, pistole mu vyklouzla z kapsy a dopadla – na vnitřní straně plotu! Slézt pro ni nepřipadalo v úvahu.

Čekal a sbíral síly. Ruce od krve klouzaly a jen s největší námahou udržoval na hřebeni plotu rovnováhu. Mírný noční vánek mu připadal ledově studený. Pohyb!

Překulil se na druhou stranu a pokusil se vklínit špičku nohy do drátěného oka, ale netrefil se a padal. Obrnil se proti nárazu, letěl však déle, než čekal. Dopad mu vyrazil dech. Schoulil se do klubíčka, aby překonal nesnesitelnou bolest, a na okamžik ztratil vědomí. Když se probral, pokusil se polknout, ale na troud vyschlé hrdlo ho neposlouchalo. Roztřásl se tak silně, že mu zuby cvakaly o sebe.

Potlačil nával na zvracení, přichytával se plotu a zvedl se na nohy. Rozhlédl se a nespatřil jedinou známku života. Sto metrů daleko rozeznal matný pruh silnice. Nepříjemný chlad a neustálé krvácení z něj vysávaly poslední zbytky sil. Belhal se k cestě a nemyslel na nic než na příští krok.

V dálce rozeznal slabou zář. Přimhouřil oči. Světla v oknech velké budovy. Vlevo od ní další. Poznal je a věděl, že se ocitl na okraji Cummingsova vědeckovýzkumného parku. Nikde jinde v okolí Huntsville se nevidí tak masivní stavby tak daleko od sebe. Sídlí zde řada firem spojených s programem dobývání vesmíru. Alejandro nevěděl, které z nich ty budovy patří, a bylo mu to jedno. Hlavně aby se k nim dostal, zburcoval ochranku a vyvolal poplach, sehnal pomoc.

Problémem bylo, že ho od nich dělilo nejméně osm set metrů vzdušnou čarou a nejkratší cesta vedla přes otevřené pole, nedávno zorané a připravení k setí. Nejspíš tu pěstují bavlnu.

Alejandro se s hlavou svěšenou na prsa vlekl přes pole. Na nohy se mu lepila měkká vlhká hlína, ale zdálo se mu, že pokračuje docela rychle. Mohl by to zvládnout. Šlápl na kámen velký jako pěst. Podlomila se mu noha a spadl do brázdy.

Svět kolem něj zahalila mlha.

Ach, panebože.

Kapitola 47

NEDĚLE 05.49

Dr. Robert Kincaid se dusil vztekem a šokem. Taková neschopnost! Totální zanedbání povinností. Pitomost hraničící s debilitou. Rozčilení mu vždycky zvedalo krevní tlak a vyvolávalo u něj záchvaty zuřivosti. A nyní se k tomu všemu přidala notná dávka strachu. Strachu, že dojde k prozrazení projektu, že jeho plány, plody jeho génia budou odhaleny a zničeny. Cítil, jak se mu třesou ruce a do obličeje stoupá horkost, když se díval na mrtvého Phila Dunlapa. Pohled na hlubokou ránu v hrdle a kaluž krve, která se paprskovitě rozlévala po podlaze, ho ještě více rozběsnil.

Otočil se k Darlene Montagové, z jejíhož smrtelně bledého obličeje čišela hrůza. „Jak jste mohla něco takového dopustit?“ procedil zaťatými zuby.

„Byl to…“

„Co? Projev neuvěřitelné stupidity?“

„Nechtěla jsem…“

„Sklapněte.“ Obrátil se k Harmonu Talbertovi. „Máme průser jako vrata,“ utrousil a zadíval se na Karla Reinhardta. „Vaši lidé to kardinálně podělali.“

Reinhardt zavrtěl hlavou. „Kdepak moji lidé, posrala to vaše ošetřovatelka.“

„Opravdu?“ Kincaid přistoupil těsně k němu. „A kdo leží tady na podlaze s dírou v krku? Není to snad váš člověk?“

Reinhardtovi pulzovaly čelisti. „Nastražit léčku mu umožnila neschopnost té vaší ženské.“

„Já se z toho podělám.“ Kincaid rázoval po místnosti. „Kde jsou Roccovi chlapi?“

„Tady.“

Kincaid se ohlédl ke dveřím, jimiž vešli Austin a Lefty.

„Vyrazil okno,“ oznámil Austin. „Na hajzlu na konci chodby. Vysoukal se ven a přelezl plot.“

„Zatracená práce!“ lamentoval Kincaid.

„Tohle mu vypadlo.“ Lefty pozvedl pistoli mrtvého strážného.

„Takže je neozbrojený a na útěku.“

„Dokud si nestopne první auto nebo se nedostane k nějakému telefonu,“ upozornil Talbert.

„Moc jich tu v noci o víkendu nejezdí,“ připomněl Austin. „Všechno je zavřené. Musel by ujít dva nebo tři kilometry, než by se dostal k silnici s větším provozem. A krvácí jako podřezané prase. Plot je na místě, kde ho přelezl, samá krev.“

„Co s tím hodláte dělat?“ chtěl vědět Reinhardt.

„Jen co tady po sobě přestanete štěkat, pustíme se s Leftym za ním, doženeme ho a zabijeme.“

„Tak jděte,“ přikázal Reinhardt. „Nesmí vám uniknout.“

Austin se zakřenil. „Rozkaz, šéfe,“ a zamířil ke dveřím, ale Kincaid ho zadržel.

„Na slovíčko.“ Vyšel na chodbu a Lefty s Austinem za ním. Zastavil se a otočil se k nim. „Na chvíli to zabalíme. Alespoň na pár měsíců. Pro případ, že Alejandro mluvil.“

„Samozřejmě víte, že se našly ty dvě mrtvoly,“ řekl Austin. „Jestli dostanou Alejandra, budou mít tři.“

„Jistě že to vím,“ potvrdil Kincaid. „A ty holky můžou vystopovat až sem. Alejandra taky. Jestli sem přivede policii, nechci, aby se tu našel jediný důkaz. Pak to bude naše slovo proti jeho.“

„A co ty ostatní?“ zeptal se Lefty. „Alejandro jim může prozradit, kde je pohřbil.“

Tato možnost Kincaida očividně nenapadla. Průšvih hraničil s katastrofou.

„Je jediný, kdo ví, kde ty mrtvoly leží,“ připomněl Austin.

„Tak se sakra postarejte, aby nemluvil.“

„Ten nepromluví,“ ujistil ho Austin. „Najdeme ho.“

Kincaid si přál, aby tomu mohl věřit. Austina a Leftyho bytostně nesnášel. A Rocca Scarcellu jakbysmet. Byli to hrubiáni. Gangsteři. Zločinci. S takovými lidmi se normálně nestýkal a v této chvíli litoval, že se s nimi kdy setkal. Jenže co se stalo, nelze odestát. Alespoň prozatím ne. „Ale pro každý případ to tady musíme uklidit a vyčistit.“ Zadíval se ke dveřím do pooperačního pokoje.

„Ještě něco?“ zeptal se Austin.

„Darlene. Už se na ni nedá spoléhat.“

„Máme se o ni postarat?“ otázal se Austin.

Robert Kincaid přikývl.

„Bude vás to něco stát.“

„Všechno něco stojí,“ konstatoval Kincaid. „Hlavně ji vyřiďte.“

„Carmelita?“

„Posloužila svému účelu.“

Austin pokrčil rameny a zamířil k místnosti, kde dívka ležela.

Kincaid ho zadržel. „Tady ne.“

„Proč? Mám zrovna chvilku času.“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Později. Třeba u ní doma. Ať to vypadá jako nehoda.“

„Narafičit nehodu zabere nějakou dobu a tolik času nám nezbývá. Máme chlapa na útěku. Kromě toho se stejně musíme zbavit Dunlapovy mrtvoly. Jedna nebo dvě další už nehrajou roli.“

Kincaid přemýšlel a navržené řešení se mu čím dál víc zamlouvalo. Možná není ideální, ale v této temné chodbě a za ještě temnější situace ho pokládal za prakticky jediné možné.

Než mohl cokoliv říct, Austin už kráčel chodbou. Vytáhl z kapsy jakýsi předmět a svěsil paži k boku. Kincaid viděl, že drží v ruce vystřelovací nůž. S cvaknutím ho otevřel, když vešel na pooperační pokoj.

Kincaid přistoupil k oknu a díval se. Austin bez nejmenšího zaváhání zamířil k Darlene, a i když žena reflexivně zvedla ruku, aby se bránila, neměla nejmenší šanci. Austin jí zabodl čepel těsně pod hrudní koš a stočil ji nahoru k srdci. Darlene se zhroutila na vraha a Austin ji složil na podlahu. Poslední záchvěvy jejího srdce mu potřísnily ruku krví. Vzal si ze stolku papírový ručník a utřel si ruku i nůž. Pak odhodil použitý ručník mrtvé na obličej, složil čepel a schoval zbraň do kapsy.

Lefty zatím přistoupil ke Carmelitě a odpojil plicní ventilátor od trubice, která jí vedla do krku. Nedbal monitoru, který se poplašeně rozpištěl, a společně s Austinem se vrátil do chodby.

Kincaidovi se zdálo, že někdo z budovy vysál vzduch. Nemohl dýchat. Do krku mu stoupala žluč a zmocňovala se ho závrať. Musel se zachytit okenního rámu, jinak by upadl.

„Tím bychom měli tento problém vyřešený,“ zasmál se Austin a plácl Kincaida po zádech. „Co je to s váma, doktore? Vypadá nějak pobledle. Nesnášíte pohled na krev?“ Znovu se zasmál, prošel kolem lékaře a s Leftym po boku odcházel. „Ukliďte ty sračky a zabalte těla,“ prohodil přes rameno. „Postaráme se o ně pozdějc. Teď musíme chytit králíka.“

Kapitola 48

NEDĚLE 06.14

Na obzoru se ukázal okraj slunečního kotouče a obloha zrůžověla. Austin vklouzl za volant SUV, Lefty se uvelebil na sedadle spolujezdce. Vyjeli z parkoviště. Austin odbočil na silnici a zakrátko z ní sjel do pole, které se táhlo podél plotu kolem dlouhé budovy Talbert Biomedical. Zastavil v místě, kde Alejandro přelezl plot, a oba vystoupili.

„Je tu plno krve,“ poznamenal Austin.

„Šel tudy,“ ukázal jeho společník.

Krvavé skvrny na řídké trávě a vlhké hlíně vypadaly v ranním svitu spíš hnědé než červené. Jejich stopa vedla přes pole k silnici.

„Jdi po ní, já to objedu,“ řekl Austin.

Lefty se skloněnou hlavou sledoval vlnící se krvavou stopu. Než došel k silnici, Austin už tam stál u předního nárazníku SUV, jehož motor nechal běžet na neutrál.

„Tudy,“ ukázal Lefty.

Sledovali nahnědlé skvrny viditelné na třicet metrů, ale pak se stopa vytratila.

„Nejspíš si zastavil krvácení,“ poznamenal Lefty.

„Nebo ho někdo naložil.“

„Nebo,“ přitakal Lefty.

„Kurva,“ ulevil si Austin. „Prohledáme okolí. Třeba budeme mít štěstí.“

„To bychom měli mít. Rocco vyletí z kůže, jestli ho nenajdeme.“

Nemýlil se. Když mu o hodinu později oznámili, že uprchlíka ztratili, zuřil jak sto čertů.

Dvakrát projeli nejbližší silnice mezi bloky a objeli celý Cummingsův vědeckovýzkumný park, ale po Alejandrovi ani vidu, ani slechu. Jako kdyby se vypařil. Nakonec pátrání vzdali a odjeli k Roccovi domů. Našli ho vedle bazénu u stolku s šálkem kávy a prázdnou ošatkou na pečivo.

„Přece nemohl jen tak zmizet. Někdo ho odvezl.“ Rocco praštil pěstí do stoku, až šálek hlasitě poskočil na talířku a káva se vylila na ozdobnou desku. „Nejdřív ty nedbale zahrabané holky a potom ti dva šašci, co hledají Alejandra. To není náhoda. Něco vědí. A teď dokonce Alejandro zmizí. Jestli se někde vynoří živý, jsme v prdeli. Všichni.“

„Co máme podle tebe dělat?“ zeptal se Lefty.¨

„Najděte ho!“ křikl Rocco. „A zabijte. Já rozhodím sítě a zjistím, jestli něco nevědí policajti nebo špitály.“

„Kincaid zavírá podnik,“ oznámil Lefty. „Pro každý případ. Máme připravit Pratt Avenue?“

Rocco si strčil do koutku úst párátko. „Jo. Uklidíme po sobě a zameteme stopy. Byl to výnosný podnik, ale Kincaid má pravdu. Je třeba zavřít krám. Za pár měsíců to můžeme zase rozjet. Až policie vyřeší případ.“

„Hned se do toho dáme,“ ujistil ho Lefty.

„Upozorním našeho přítele na HPD, že mu předložíme případ jako na talíři.“ Rocco se zasmál. „Určitě bude rád. Uděláme z něj hrdinu.“ Vytáhl z úst párátko a chraplavě se rozkašlal. „Tohle ho vyhoupne tam, kam se chce dostat a kde nám bude ještě užitečnější.“ Strčil si párátko zpátky do koutku úst.

„A co Walker a Tortelli?“ chtěl vědět Austin.

„Jak se najde vrah, nebudou mít koho hledat.“

„A když se nenajde?“

„Půjdeme na ně s kladivem.“

Lefty přikývl. „Líbí se mi tvůj způsob uvažování, šéfe.“

Kapitola 49

NEDĚLE 07.10

Čekali jsme s T-Tommym pod ořešákem u pískem vysypané stezky, která vedla napříč venkovským hřbitovem. Po modré obloze plulo několik obláčků, ranní slunce pozlacovalo koruny stromů nad mýtinou, kde byly pohřbeny Noel a Crystal.

Když jsme v noci odjeli z bytu Alejandra Diaze, T-Tommy nechal po něm a po Carmelitě Hidalgové vyhlásit pátrání. Kromě toho zmobilizoval tým policistů v čele s Derrickem Stonem, několik kopáčů a techniky z úřadu koronera, kteří se tu s námi měli sejít. Usoudili jsme, že i když by se hřbitov Maple Hill asi prohledával snadněji, přilákalo by pátrání velkou pozornost a navíc bychom k otevření hrobu, v němž podle Alejandrovy mapy ležely kromě právoplatného nájemníka další dvě mrtvoly, potřebovali soudní příkaz. Uklízeči to vymysleli chytře, koho by napadlo hledat oběti vraždy v čerstvém hrobě?

Čekali jsme na cvičené pátrače.

Zanedlouho dohrkala odřená modrá dodávka a zastavila deset metrů od nás. Z kabiny vyskočili dva psi a za nimi hubený muž, kterému viselo z kostnatých ramenou špinavé oranžové tričko, z jehož rukávů čouhaly dvě šlachovité paže. Na hlavě měl promaštěnou baseballovou čapku, která mu seděla až na uších. K otřepaným nohavicím džínsů a volným šňůrkám tenisek se mu přichytilo několik bodláků. Byl oblečený jako člověk, který zná těžkou práci nejen z četby.

T-Tommy mi ho představil jako Juniora Tiltona. Upřený pohled jeho hluboko vsazených temných očí neuhnul ani o milimetr. Stisk ruky měl chlapsky pevný a usmíval se přes žvanec žvýkacího tabáku, který mu nadouval levou tvář. Psi mu bez jediného pohybu a bez hlesu seděli u nohou.

„Junior cvičí psy,“ vysvětloval T-Tommy. „Hlavně lovecké, ale tihle umějí vyčenichat mrtvoly.“

Tilton odplivl sliny hnědé tabákovou močkou a utřel si ústa hřbetem ruky. „Jestli tu máte nějaký těla, Lucy a Frank je najdou.“

T-Tommy rozložil mapu, kterou jsme našli u Alejandra. „Pokud jsou ty údaje správné a znamenají to, co si s Dubem myslíme, leží tady sedm mrtvých. Po dvou tady a tady a tři tady,“ ukazoval na mapě.

Do trávy dopadl další hnědý chuchvalec a Tilton zavelel: „Tak se dáme do práce.“

Dva zástupci šerifa vytáhli z kufru hlídkového vozu lopaty a všichni jsme následovali Tiltona a jeho psy přes malé travnaté prostranství mezi stromy. Tilton melodicky hvízdl a psi se vrhli do akce. Rozběhli se s hlavou u země a očichávali vše, co jim připadlo zajímavé, tu strom, tamhle kámen, a brzy se soustředili na hlínu pod jasně zeleným cukrovým javorem.

Když jsme se přiblížili, všiml jsem si mírně pokleslé půdy. Psi tancovali kolem propadliny, kňučeli a občas krátce zavrčeli. Tilton znovu hvízdl. Lucy a Frank ustoupili, sedli a ani se nehnuli.

Kopání trvalo asi dvacet minut, než Stone, jenž stál u okraje jámy, ohlásil: „Něco tu je.“

Z mokré černé hlíny vyčníval kus plastové fólie. Když zástupci odklidili další vrstvu zeminy, objevila se dvě zabalená těla. Policisté odhrnuli obal. Jedna mrtvola patřila muži, druhá ženě. Každá měla na břiše rány stažené kovovými svorkami.

Podíval jsem se na T-Tommyho.

„Nesnáším, když se nemýlíme,“ utrousil.

„Já taky.“

Zavolal koroneru Dreyerovi, řekl mu, co jsme našli a kde, a dodal, že máme mapu s dobrou desítkou dalších míst. Požádal ho, aby informoval Drummonda a Cookseyovou a zmobilizoval kriminálku, a vyžádal si další techniky a kopáče z jeho úřadu. Pak zaklapl telefon a řekl mi: „Bude to hodně nepěkné.“

„Já vím. Posčítal jsem to. Jestli mapy nelžou, máme tu dvaadvacet mrtvých. Noel a Crystal nepočítám.“

T-Tommy si prohrábl vlasy. „Média budou mít žně.“

„Zavolám Kláře, ať má náskok, než začnou obvyklé divoké spekulace.“

Kapitola 50

NEDĚLE 12.01

Řeka Tennessee se zařezává do Alabamy jako povolená kytarová struna, která čeká, až ji někdo naladí. Od místa svého zrodu u soutoku Holstonu a French Broad nedaleko Knoxville až po ústí do Ohia u Paducahu v Kentucky je dlouhá přes tisíc kilometrů. Stojí na ní celkem devět hydroelektráren, které zásobují proudem velkou část jihovýchodu Spojených států.

Huntsville je jako většina měst na jihu malé. Na ploše čtyř set padesáti čtverečních kilometrů v něm žije asi sto šedesát tisíc obyvatel, ale stačí patnáct minut jízdy od centra a ocitnete se na typickém americkém venkově. Velmi řídký provoz a všude kolem úrodná obdělávaná půda, krajina se hemží králíky, veverkami, holuby a vránami. Země, kde tak dlouho kralovala bavlna. Pořád se tu pěstuje, ale už ne jako monokultura, přibyla kukuřice, sója a další zemědělské plodiny.

Stál jsem na svém pozemku a díval se přes město na zvlněné zelené kopce a husté lesy, které je obklopují. Bezmračné modré nebe, mírný západní vánek a bílé a fialové květy dřínu, který roste jako živý plot kolem mého domu, ani v nejmenším nenaznačovaly hrůzy, které se v těch kopcích a lesích skrývají. Nikoho z lidí, kteří pomalu ujížděli po Memorial Parkway, by ani ve snu nenapadlo, že právě v této chvíli několik part kopáčů vytahuje ze země jednu mrtvolu za druhou. Dozví se to, ještě než slunce zapadne, ale právě teď šel život dál, jako kdyby byl jen krásný dubnový den.

Už po nálezu prvních dvou těl jsem se takticky vzdálil. T-Tommy mě totiž informoval, že se místo objevu chystá navštívit Furyk a že bych udělal nejlíp, kdybych se mu klidil z dohledu. Slíbil, že se později zastaví u mě doma.

Po návratu jsem se převlékl do sportovního a vyrazil si zaběhat. Po deseti kilometrech na stezce stíněné stromy, která se táhne po hřebenu Monte Santo Mountain, jsem hodinu vzpíral činky a cvičil. Mám na pozemku dřevěnou kůlnu, kterou jsem upravil na tělocvičnu a vybavil ji posilovacími stroji a kvalitní zvukovou aparaturou. Námaha mi udělala dobře, ale pořád jsem nemohl z mysli zapudit obraz Noel, Crystal a mladé dvojice z dnešního rána. Občas jsem si vzpomněl i na sestru Jill.

Seděl jsem u stolu na dvorku a podesáté probíral informace, které jsme zatím nashromáždili. Přilétli Norton a Kramden a nějakou dobu mě obtěžovali. Nasypal jsem jim kukuřici, o kterou se poprali, a pak očividně znudění tím, co dělám, se vznesli k obloze a zmizeli přes údolí.

Prohlížel jsem si poznámky o případu, které se spíš než fakty hemžily otázkami. Zapisoval jsem si je bez ladu a skladu, jak mě napadaly.

Opakované chirurgické zákroky v průběhu několika málo dnů.

Lékařské znalosti a dovednosti. Jak nabyté?

Mrtvoly uklízely najaté síly, ne vrah či vrahové.

Proč Noel a Crystal?

Kdo mohl být pachatelem? Skupina? Kolik?

Kdo zabil Eddieho?

Proč? Proč? Proč?

Teď přibylo:

Kdo je Alejandro Diaz? Zabiják? Uklízeč?

Spojitost High Rollers/Rocco Scarcella?

Více než dvacet obětí?

Vzhlédl jsem k T-Tommymu, který vyšel zpoza rohu. „Jak to vypadá?“ zeptal jsem se.

„Zatím vykopali osm z dvanácti lokalit. V každé jedna nebo dvě mrtvoly. Maple Hill jsme zatím vynechali. Necháváme si ho na konec, protože přiláká nejvíc pozornosti.“

„V jakém stavu jsou těla?“

„Z poloviny zůstaly jen kostry nebo byly v pokročilém stadiu rozkladu. O těch toho moc říct nemůžu. Na zachovalých ostatcích se našla stejná zranění jako u Noel a Crystal. Lépe řečeno stopy chirurgických zákroků.“ Zhluboka nasál vzduch do plic a pomalu vydechl. „Musel jsem odejít. Stejně bych tam nebyl nic platný. Je to koronerova doména.“ Promnul si zátylek. „Já už jsem na tyhle horory starý.“

„Nejsi sám,“ opáčil jsem. „Dáš si kafe?“

„Jasně.“

Zašel jsem do domu, nalil dva šálky a přinesl je ven.

T-Tommy se posadil naproti mně. „Dopoledne jsem mluvil s Furykem… No, mluvil, spíš jsem poslouchal a on řval.“

„Kvůli čemu?“

„Zuřil, že jsi byl včera v noci na místě činu. V Eddieho přívěsu. Bavil ses se svědkem. Šel jsi se mnou do Alejandrova bytu. Snažil jsem se tomu pitomci vysvětlit, že tvá přítomnost nám může pomoct.“

„Ale on na to neslyšel,“ konstatoval jsem.

„No jo. Ale nejvíc ho vytočila naše návštěva u Rocca Scarcelly.“

„On o ní ví?“

„Furyk má politické ambice. Ty stojí peníze. Rocco jich má hromadu.“

„Chceš říct, že tvůj nadřízený je špinavý?“

Pokrčil rameny. „Povídá se u nás ledacos.“

„Což obvykle bývá pravda. Policejní tamtamy většinou vědí, která bije.“

T-Tommy přikývl. „No, seřval mě jak Alíka. Vyhrožoval, že mě odvolá z případu.“

„To je mi líto.“

„Jestli ten případ chce, ať si ho vezme. Psychopaty stejně nesnáším.“

„Cítil by ses jinak, až se ty vraždy vyřeší.“

Poškrábal se za uchem. „Necítil. Víš, už několik měsíců uvažuju, že s tou prací seknu. Akorát jsem ještě nepřekonal setrvačnost. Furyk mě dnes možná postrčil správným směrem.“

„Co si o tom případu kromě řvaní a nadávání myslí?“

„Pořád se zaměřuje na Eddieho. Poslal dost lidí po drogové stopě. Udělal razie v několika metamfetaminových varnách. Kluci z laborky hledají shodu mezi zabavenými vzorky a práškem, který se našel v trajleru. Ale i kdyby tu shodu nakrásně našli, podle mě s tímhle případem nemají drogy co dělat.“

„Ani ta spousta mrtvol ho nedonutila změnit názor?“ podivil jsem se.

„Zatím ne. Desítky policistů pátrají v nemocnicích v okruhu sta kilometrů po pacientech s nejasným osudem a prověřují minulost všech chirurgů v tomto státě.“

„Nic nezjistí. V tomhle měla Liz Mackeyová pravdu. Ty vraždy se nedějí v nemocnici nebo na klinice. Tohle je něco jiného.“

„Jasná věc.“ T-Tommy vstal a pozvedl prázdný šálek. „Dáš si ještě?“ Když jsem odmítl, zašel dovnitř, dolil si kávu a vrátil se.

„Domnívám se, že v tom, co se tady děje, má prsty Rocco a ty jeho dvě gorily. Víš o nich něco?“ zeptal jsem se.

„Jasně. Tommy Austin a Lefty Bruno. Před několika lety viděl očitý svědek, jak Austin prostřelil hlavu jistému chlapíkovi, který měl vypovídat proti jednomu z Roccových kumpánů. Předtím měl už dva záznamy v rejstříku a případ byl jasný jak facka. Akorát že ten svědek spáchal sebevraždu, ještě než se dostal před soud.“

„Jak?“

„Kulka do hlavy.“ Přiložil si ukazovák k pravému spánku. „Rána z bezprostřední blízkosti. Mělo to vypadat jako sebevražda, ale spoušť stiskl Austin.“

„A bylo to uzavřeno jako sebevražda?“ vyptával jsem se dál.

„Málem. Austin a Lefty zase tak chytří nejsou. Neumí naaranžovat místo činu. Oběť ležela na pohovce, zbraň položenou na hrudi, ale na prstech nebyly žádné stopy po střelném prachu.“

„Takže případ je pořád otevřený?“

T-Tommy přikývl. „Koroner zapsal do kolonky příčina smrti nejistá. Sebevražda se mu prostě nezdála.“

Přijela Klára. Mahagonové vlasy – barvila si je do různých odstínů červené a dnes se rozhodla pro mahagon – měla stažené do uzlu a přehozené přes rameno. V jedné ruce držela diplomatický kufřík a v druhé kelímek s kávou ze Starbucks.

„Co se to proboha děje?“ Posadila se na konec stolu. „Nafilmovali jsme reportáž ze tří míst. Dnes večer budou zprávy vskutku zajímavé.“ Podívala se na T-Tommyho. „Kdy hodláte začít na Maple Hill?“

„Až skončíme na ostatních místech.“

„Chci odtamtud pár záběrů. Poslala jsem tam Jeffreyho s dodávkou. Zavolá mi, až se objeví kopáči.“

Kapitola 51

NEDĚLE 12.31

„Vy dva jste zasraní pitomci,“ soptil Rocco. „Policajti vykopávají po celém městě mrtvoly.“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Lefty.

Rocco se opřel v křesle a masíroval si ztuhlý krk. „Mluvím o těch zatracených mrtvolách, které Alejandro a ten debil Eddie zakopali.“

„Jak je našli?“

„Mají mapu, podle které se řídí.“

„Kde ji vzali?“ zeptal se Austin.

„Od Alejandra.“

„Mají ho?“ chtěl vědět Lefty.

Rocco si začínal myslet, že ti dva jsou pravdu beznadějní tupci. Až bude po všem, postará se o ně. „Nemyslíš, že kdyby ho měli, už by nás dávno zatkli?“ Strhl celofánový obal z doutníku a uštípl špičku. „Můj člověk mě informoval, že tu mapu objevili u Alejandra v bytě.“

„Ale my jsme to tam přece prohledali,“ namítl Austin. „A pořádně.“

„Moc pořádně zřejmě ne.“ Rocco si zapálil doutník.

„Byla noc. Nemohli jsme si rozsvítit.“

„To má být omluva?“

Austin pokrčil rameny. „Jenom to říkám.“

„Měli jsme ho dávno oddělat,“ ušklíbl se Lefty.

„S tím už teď nic nenaděláme,“ konstatoval Rocco. „Ale musíme ho najít.“

„Prohledali jsme každou uličku ve výzkumným parku,“ řekl Lefty. „Každý keř, každý shluk stromů. Dokonce i kontejnery na odpadky. A nic.“

„Přece se sakra nevypařil. Někde být musí.“ Rocco si smetl ze rtu snítku tabáku.

„Někdo ho určitě odvezl,“ dumal Austin.

„A kdo asi?“ vyjel na něj Rocco. „Že ho nezavezl na policajty nebo do špitálu? Tobě to dává smysl?“

„Hmm, asi ne.“

„Ztratil spoustu krve,“ připomněl Lefty. „Vsadil bych se, že někam zalezl a umřel.“

„Modli se, abys měl pravdu. Jsem si zatraceně jistý, že není na klinice Memorial. Věděl bych o tom.“

„Mohli ho odvézt jinam,“ namítl Austin. „Mimo okres.“

Rocco zavrtěl hlavou. „Vypadám snad jako blbec? Myslíš, že nemám své informátory? I kdyby vlezl do zasraný psí boudy, dozvěděl bych se o tom. Rozhodil jsem sítě.“

„A co Walker a Tortelli?“ zeptal se Lefty. „Co když ho ukrývají oni?“

Rocco několikrát zabafal z doutníku. Oblakem kouře hleděl na Leftyho a myslel si, že je to hodně blbý nápad. Nebo že by ne? „Proč si to myslíš?“

„Nemyslím si to. Ale nemůžeme ho najít. Policajti ho nemají a v nemocnici není. Chci si prostě ujasnit, kdo o něm mohl vědět a kdo by nám mohl nějak uškodit, kdyby ho našel.“

Rocco vyfoukl další mrak kouře a mlčel.

„Byli v Eddieho trajleru,“ pokračoval Lefty. „Mluvili s jeho sestrou. Byli u Alejandra v bytě, že?“

Rocco přikývl.

„Třeba Alejandra našli. Třeba na tom není tak špatně, jak si myslíme.“

„Je na tom špatně,“ namítl Austin. „Sám jsi viděl ty spousty krve.“

„Třeba ho někam odvezli. Na soukromou kliniku nebo tak něco.“

„Tortelli je policajt. Tohle by neudělal,“ zavrtěl hlavou Rocco. „Navíc k tomu nemá žádný důvod. Vede vyšetřování toho případu. Nechápu, proč by Alejandra někam schovával.“

„Tortelli je kovboj,“ řekl Austin. „Aspoň se to o něm říká, ne?“

Rocco odklepl do popelníku dlouhý válec shořelého tabáku. „Proč by tak riskoval? Co by z toho měl?“

„Informace,“ odpověděl Lefty. „Alejandro toho hodně ví. Až příliš.“

„Tohle neberu.“ Rocco strčil doutník do úst a mluvil, svíraje ho v zubech. „Alejandro je buď mrtvý, nebo pořád na útěku. Nic jiného nedává smysl. Přesto by neuškodilo promluvit si znovu s Tortellim a Walkerem. Zjistit, co všechno vědí.“

„To by jistě bylo lepší než hrát podle jejich karet,“ uznal Lefty. „Samozřejmě jestli vůbec nějaké mají. Najdeme je a pozveme je sem,“ usmál se.“

Rocco zakroutil krkem, aby uvolnil ztuhlost. „Spadli jsme do pěkných sraček.“ Podíval se na Leftyho. „Jsi připravený zahájit akci na Pratt Avenue?“

„Všichni hráči jsou pomalu na svých místech.“

„Výborně. Nejvyšší čas ji spustit.“

Kapitola 52

NEDĚLE 13.01

T-Tommy stál u živého plotu a mluvil do mobilního telefonu. Pak ho zaklapl, vrátil se ke stolu a sedl si naproti mně. „Předběžná zpráva z toxikologie. Eddie byl čistý. Neměl v sobě žádné drogy.“

Přikývl jsem. „Myslel jsem si, že to tak bude.“

„Ale něco v jeho krvi přece jenom našli. Zatím neví, co to je. Posílají vzorky do specializované forenzní laboratoře v Pensylvánii.“

„Kdy přijdou výsledky?“ zeptal jsem se.

„Záleží na tom, co to je. Možná zítra, možná za týden. Nebo ještě později.“

Klára vstala, protáhla se a zase si sedla. Zpracovávala si poznámky pro večerní vysílání. Poklepala tužkou na notes a podívala se na T-Tommyho. „Pověz mi něco o Alejandru Diazovi.“

T-Tommy otevřel zápisník a nalistoval příslušnou stránku. „Alejandro Diaz. Věk třicet dva. Narozen v Juárezu, většinu života prožil v El Pasu. Střední školu nedokončil, ale získal osvědčení o ekvivalentním vzdělání. Odsloužil si turnus u námořní pěchoty a pak seděl osmnáct měsíců za vloupání, krádež a vyhrožování svědkovi. V Miami. Tady se objevil před čtyřmi lety. O rok později ho zatkli za krádež auta, ale stíhání bylo zastaveno.“

„Budu hádat,“ řekl jsem. „Majitel vozu odmítl vznést obvinění.“

„Hádals dobře. Samozřejmě ohlásil krádež, ale pak Alejandra pustili na pětitisícovou kauci a on zřejmě dostal strach.“

„Zastrašování?“ zeptala se Klára.

„S největší pravděpodobností. Podle hlášení, které jsem viděl, majitel popřel, že by mu někdo vyhrožoval. Tvrdil, že je rád, že má auťák zpátky, a bla bla bla. Víte, jak to chodí.“ T-Tommy pokrčil rameny. „Od té doby je čistý.“ Přetočil několik stránek. „Podle výpisů z bankovního účtu inkasoval nepravidelné platby z High Rollers. Víme, že tam pracoval. Kromě toho několikrát uložil větší částku v hotovosti.“

„Hotovost vždycky signalizuje problémy,“ poznamenal jsem. „O jakých částkách mluvíme?“

„Většinou tisíc nebo dva.“ T-Tommy jel prstem po stránce. „Jeden, dva, tři, čtyři, pět… další tři… a ještě pět. Jedenáctkrát tisíc a desetkrát dva. Všechno během posledních… patnácti měsíců.“

„Celkem jedenatřicet tisíc,“ spočítala Klára. „Slušný vedlejší výdělek. Zajímalo by mě, co za ty peníze dělal.“

„Zahrabával mrtvoly,“ odpověděl jsem.

„A možná oddělával malé ryby jako Eddie,“ doplnil T-Tommy. „Snadno se mu dostal na tělo a klidně i ve sprše.“

„Jestli ho někdy najdeme, můžeme se ho zeptat, odkud ty peníze vzal.“

Kramden s Nortonem se vrátili. Zřejmě nic zajímavějšího nenašli a ihned se pokusili ukrást Klářiny papíry a tužku, ale nelekla se jich a majetek si uchránila. Naštvaně odlétli na nejbližší strom a krákali do světa svůj protest.

T-Tommymu zacvrlikal mobilní telefon. Přijal hovor, asi minutu poslouchal a pak se zeptal: „Jste si jistí?“ Pokýval hlavou a ukončil spojení. „Bingo.“

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Sehnali jsme výpis z Alejandrova mobilu. V posledních dvou letech více než sto přijatých a odchozích hovorů z nebo do High Rollers.“

„No a? Pracoval tam.“

„To je pravda. Ale vzpomínáš na čísla, co jsme našli u něho v bytě? Karl Reinhardt a Sentinel Security. Třikrát tam sám volal a přijal od nich jedenáct hovorů. A to v předchozích deseti měsících.“

„Rozumím.“

„Soukromá firma Sentinel Security sídlí v Illinois a jejím majitelem je Karl Reinhardt.“ T-Tommy se odmlčel. „Jsi připraven na dobrou zprávu?“

„Poslouchám.“

„Reinhardt a Sentinel Security pracují pro Talbert Biomedical. Reinhardt jim dělá šéfa bezpečnosti.“

„Cože?“

„Jo, přesně tak,“ potvrdil přítel.

Přes dvacet pohřbených se stopami po specifických chirurgických zákrocích. Těla zakopávali Alejandro a Eddie. Eddie je mrtvý a Alejandro pohřešovaný. Alejandro měl číslo na šéfa bezpečnosti ve firmě, která vyrábí přístroje potřebné pro tento typ zákroků. Kristepane.

Kapitola 53

NEDĚLE 13.33

T-Tommy znovu odešel k živému plotu telefonovat. Klára si upravovala poznámky. Já jsem se natáhl v houpacím křesle a nahříval se na sluníčku. V koruně nedalekého stromu cukrovala hrdlička. Zavřel jsem oči a v duchu procházel události uplynulých pěti dnů.

Hlavou mi běžel nesouvislý film složený z jednotlivých záběrů. Noelino tělo na pitevním stole, jako bych stále cítil v nose nezaměnitelný pach smrti. Rocco, Austin a Lefty. Madison, Sin-Dee, Rosalee Kennedyová. A vždycky zpět k Noel. Tělo bez života, ohlodané a zahrabané jako pytel odpadků.

Zadíval jsem se na Klářin profil a vzpomínal na naše první setkání u vchodu do kavárny. Já v hluboké depresi, ona po bouřlivém rozchodu. Dali jsme si kávu a domluvili se ten den na večeři. Následovalo krátké manželství, rozvod a moje služba u námořní pěchoty, práce na oddělení soudního lékařství a u FBI.

Znovu jsem zavřel oči a film v mé hlavě pokračoval. Noel, Rocco, Madison, Sin-Dee, Rosalee, opět Noel a samozřejmě Jill. Důvod, proč jsem nedostudoval medicínu. Důvod, proč jsem vykročil na stezku, po níž jsem dosud kráčel. Důvod, proč moji rodiče upadli do zoufalství. Důvod, proč jsem se do něj ponořil stejně hluboko. Díra, z níž mě Klára vytáhla. Proto jsem ji miloval a pořád budu milovat, přestože jsme si nemohli pověsit ručníky vedle sebe.

Zapudil jsem tyto úvahy a soustředil se na to, co víme o Alejandrovi. Vzpomínal jsem na jeho byt. Kdo je Alejandro Diaz? Dokázal by provádět ty chirurgické zákroky? Vše mluvilo proti. Bez vzdělání, bez zkušeností, kriminálník. Jediné spojení se světem medicíny představovalo telefonní číslo Karla Reinhardta v Talbert Biomedical.

Co je to tedy za člověka? Obyčejný uklízeč jako Eddie? Bezpochyby pomáhal Eddiemu zahrabávat mrtvé. Mapa to dokazovala. Ale pro koho?

Zabil Eddieho on, nebo někdo jiný? Eddie s největší pravděpodobností zemřel, protože něco zvoral nebo naštval toho nepravého. Stal se nejslabším článkem řetězu, který hrozil přetržením. Zlikvidovali i Alejandra? Nebo utekl v obavě, že je příští na řadě?

A Carmelita Hidalgová? Utekla s Alejandrem, nebo je někde jinde? Je aktivním účastníkem komplotu, nebo jeho obětí? Třeba si udělala dovolenou… Aniž o tom řekla své nejlepší kamarádce? Určitě ne.

Přes obličej mi přelétl stín. Otevřel jsem oči a zastínil si je proti slunci.

T-Tommy dotelefonoval, schoval mobil do kapsy a posadil se ke stolu. „Odkrývají poslední místo v divočině. Za půl hodiny se vydají na Maple Hill.“

„Jedeš tam“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Já taky,“ oznámila Klára.

„Myslíš, že by Alejandro mohl být ten chirurg?“ zeptal jsem se T-Tommyho.

„Pochybuju. Nevypadá jako člověk s potřebnými znalostmi a schopnostmi.“

„Souhlasím. Ale pořád ho nechci vyškrtnout ze seznamu.“

„Jeho spojení s firmou Talbert Biomedical je hodně podivné. Vím určitě, že ho tam nemají na výplatní listině. Má jenom telefonní číslo šéfa jejich ochranky.“

„My jenom předpokládáme, že je Reinhardtovo,“ zdůraznil jsem. „Zrovna tak může patřit někomu jinému u Talbertů.“

„Alejandro možná dělá víc než pohřbívá těla,“ vložila se Klára. „Třeba vrahovi shání nástroje, které kupuje pod rukou od nějakého zaměstnance.“

„Třeba od samotného Reinhardta,“ poznamenal jsem.

„Můžete mít oba pravdu,“ uznal naše dedukce T-Tommy. „Chirurgické nástroje nepocházejí z žádné místní nemocnice, ty je mají v inventáři a na krádeže by se brzy přišlo. Totéž platí pro velkododavatele v oblasti.“

„A to nás znovu přivádí k Talbert Biomedical,“ konstatovala Klára.

Směr, kterým se její úvahy ubíraly, se mi zamlouval. „Po dnešním nálezu všech těch mrtvol víme, že akce probíhá už delší dobu. Předpokládejme, že Alejandro a Eddie sháněli pro vraha oběti a potom se zbavovali těl. Dále předpokládejme, že potřebné chirurgické nástroje Alejandro pokoutně získává ve firmě Talbert Biomedical. Kam nás to přivádí?“

„K obludnému spiknutí,“ reagovala okamžitě Klára. „Ale proč by se zabiják takhle odkrýval? Najímat si kriminálníky, aby mu sháněli oběti? Proč je neloví sám? Izolovat a polapit šlapky není přece nic těžkého.“

„Asi třetina mrtvých jsou muži,“ připomněl T-Tommy. „Pochybuju, že všichni šlapali chodník.“

„Mohli to být prostituti,“ nedala se Klára. „Nebo prostě samotáři. Ty by nikdo nepostrádal. Stejně jako šlapky.“

„Uvidíme, až dokončíme jejich identifikaci,“ krotil ji v úvahách T-Tommy. „Ale to bude nějakou dobu trvat.“

Klára přikývla. „Třeba je zabiják malý a slabý a nedokázal by své oběti přemoct. Nebo je příliš stydlivý či bojácný, aby je nalákal sladkými řečičkami. Přiblíží se k nim, až když jsou spoutány nebo jinak omezeny v pohybu. A tak si najme pomocníky, kteří to pro něj udělají.“

Do jisté míry jsem jí musel dát za pravdu. Zabiják je určitě chytrý, o tom se nedalo pochybovat. Je schopný a zručný chirurg. Ale to nevylučuje fyzickou slabost ani společenskou ostýchavost. Nebyl by první sériový vrah s těmito vlastnostmi. Eddie a Alejandro klidně mohli být lovci a současně uklízeči. Zbývá zjistit, pro koho pracovali.

„Kolik živých případů pohřešovaných osob na oddělení momentálně vedete?“ zeptal jsem se T-Tommyho.

„Přesné číslo neznám, ale nejmíň sto padesát.“

„Kolik je v tom podle tebe prostitutek?“

„Těžko říct. Mnohé nemáme vůbec hlášené. A stejně se jich většina nepohřešuje v pravém smyslu toho slova. Před někým nebo před něčím se skrývají – před rodiči, před svatbou a tak dál. Některé se vrací domů a pokoušejí se napravit, co napravit nelze. Další se přesunou do jiného města a nějakou dobu tam pracují, než zvednou kotvy a táhnou dál. Nakonec se dříve či později objeví.“

„Až na ty pohřbené v lesích,“ podotkla Klára.

„Náš člověk možná není jenom stydlivý,“ rozvíjel jsem původní úvahu. „Může mít nějaký nápadný tělesný defekt, díky kterému si ho každý snadno zapamatuje. A tak angažuje Alejandra a Eddieho, aby mu sháněli oběti.“

„Jaký defekt?“ zeptala se Klára.

„Jizva na obličeji. Chybějící končetina. Vada řeči jako David Carpenter.“

„Kdo to je?“

„Vrah z Trailside. Třicet let starý případ. Kalifornie, okolí San Franciska. Všechny oběti byly turisté. Myslím tím turisty, kteří chodí do přírody. Jeho profil dělal John Douglas z FBI. Přesvědčoval místní policii, že vrah má nějaký defekt, ale takový, který není na první pohled patrný, protože si lidé, kteří v té oblasti často chodili do hor, ničeho nevšimli. Douglas se domníval, že vrah koktá nebo má jinou vadu řeči, takže nemohl oběti ukecat a přemáhal je nečekaným útokem. A když Carpentera dopadli, zjistilo se, že opravdu koktal.“

„Připouštím, že náš zabiják může vypadat divně nebo mít nějakou nápadnou tělesnou vadu,“ souhlasil T-Tommy. „Třeba kulhá nebo má na obličeji podobný fialový flek jako Gorbačov.“

„Nevus flameus,“ poučil jsem ho. „Něco jako mateřské znaménko, ale větší a jinak zbarvené.“

„A myslíš, že Alejandro a Eddie pracují jako lovci pro psychopata, který své oběti operuje?“ chtěl vědět T-Tommy.

„Jestli ano, Alejandro by ho mohl identifikovat.“

„Pokud ho najdeme,“ připomněl přítel.

„Třeba nás někam dovede jeho spojení s Talbert Biomedical,“ poznamenala Klára.

„Doufejme.“ T-Tommy vstal od stolu. „Měli bychom vyrazit na Maple Hill.“

Kapitola 54

NEDĚLE 16.53

Maple Hill, nejstarší a největší hřbitov v Alabamě, je místem posledního odpočinku nejméně sta tisíc duší. Jeho mírně zvlněný terén, síť stezek a ručně tesané náhrobní kameny jsou zastíněny stromy různých velikostí a druhů. Uvidíte zde nejprostší náhrobky i složitě tepané kříže a sochy, dokonce dvě mauzolea a sekci padlých za občanské války. Atmosféra podobná parku láká ty, kdo se kromě návštěvy nebožtíků rádi procházejí nebo v klidu přemýšlejí.

Dnes se o klidu mluvit rozhodně nedalo. Na hřbitově se shromáždil dav čumilů – nic nepřiláká tolik zvědavců jako nález mrtvoly.

Opíral jsem se o kamennou zeď nedaleko vstupu z McClung Avenue a rozmlouval s Klárou. Těla již byla vykopána a odvezena na oddělení soudního lékařství. Klára dokončila natáčení reportáže a Jeffrey nakládal kameru a ostatní vybavení do dodávky.

Z hloučku uniformovaných policistů se vynořil T-Tommy a šel k nám. „Mám základní informace o Talbertovi a Reinhardtovi. Firmu Talbert Biomedical založili v roce 1998 Harmon Talbert, současný generální ředitel, a doktor Robert Kincaid, šéf medicínského výzkumu. Hodnota společnosti se odhaduje na dvě stě milionů dolarů.“

Hvízdl jsem. „To znamená, že Talbert a Kincaid jsou velcí boháči.“

„Zdá se. Pan Talbert během své kariéry založil a pak prodal několik firem. Ta zatím poslední vyráběla chirurgické nástroje ve Filadelfii. Zbavil se jí v devadesátém sedmém, čili krátce před vznikem Talbert Biomedical. Podle firemního životopisu doktor Robert Kincaid praktikoval dvacet let chirurgii v Chicagu v nemocnici Cook County. Za své vědeckovýzkumné výsledky získal profesuru a řadu ocenění.“

„Seznámili se nejspíš přes obchodní kontakty,“ usoudil jsem. „Jeden nástroje vyráběl, druhý je používal a společně založili firmu tady u nás.“

„Jako spousta jiných. Nižší ceny pozemků a stavebních prací, nižší daně.“ T-Tommy nahlédl do zápisníku. „Tahle lahůdka se ti bude určitě líbit. Talbert má kontrakt s firmou Gulf Coast Anatomical Supply, od které vloni koupil sedmadvacet mrtvol a letos zatím dvanáct.“

„K čemu Talbert ty mrtvoly potřebuje?“ podivila se Klára.

„Domnívám se, že ke konstrukci nových chirurgických nástrojů,“ odpověděl jsem. „Většinu těl nakupují lékařské fakulty a konstruktéři lékařského vybavení. Těla nemusí být celá, někdo třeba shání pouze hlavy nebo paže. Popáleninová centra nakupují kůži. Dokonce i automobilky někdy používají pro nárazové testy místo figurín skutečné lidi.“

Klára mi nevěřila. „Děláš si srandu?“

„Nedělá,“ potvrdil T-Tommy. „Na seznamu zákazníků Gulf Coast Anatomical jsou dvě automobilky.“

„Mně to připadá morbidní,“ otřásla se Klára. „Když si představím, že něčí otec nebo strýc letí čelním sklem…“

Zasmál jsem se a pak jsem položil T-Tommymu otázku: „Myslíš, že se Talbert dal dohromady s Reinhardtem v Chicagu?“

„S největší pravděpodobností.“

„Co máš na Reinhardta?“

„Narozený v Chicagu. Magisterský diplom z kriminologie na Northwestern Univerzity. Deset let u chicagské policie. Ve čtyřiadevadesátém založil Sentinel Security. K Talbertovi se přidal v roce dva tisíce.“

„Trestní rejstřík?“ otázala se Klára.

„Jako lilie. Ani pokuta za parkování.“

Podívala se na hodinky. „Musím do studia a nalíčit se, ať jsem připravená na zprávy o šesté.“

„Nechceš se později zastavit?“

Zasmála se. „Copak, zase ve stresu?“

„Už nějakou dobu.“

Od rozvodu s Klárou uplynulo deset let. I když jsme nedokázali žít pod jednou střechou, v posteli nám to vždycky šlo báječně a dodnes si občas zašpásujeme.

„Musím na jeden večírek, ale v deset, nejpozději v jedenáct bych mohla být volná. Přežiješ tak dlouho?“

„Neměl bych na vás dva vylít kýbl vody?“ popíchl nás T-Tommy.

„Moc vtipné.“ Podíval jsem se na Kláru. „Takže večer.“

„Padám.“ Vyrazila klusem k autu.

Zazvonil mi mobilní telefon. Podle čísla Ellie Elliottová. Dopoledne jsem jí marně volal a nechal jsem jí vzkaz, ať se mi ozve.

„Díky, že voláte. Víte něco nového o Alejandrovi?“

„Ne.“

„Chtěl bych se vás ještě na pár věcí zeptat. Nevadilo by vám, kdybychom se u vás zastavili? Netrvalo by to dlouho.“

Váhala.

„Mohlo by to být důležité.“

Povzdechla si. „Zrovna jsem se vrátila domů. Byl to hrozný den.“

„Já vím. Neotravoval bych vás, kdybych si nemyslel, že je do důležité.“

Ještě chvíli váhala a pak se podvolila: „Dejte mi hodinu.“

Kapitola 55

NEDĚLE 18.30

Ellie Elliottová otevřela na moje zaklepání dveře a zavedla nás do obývacího pokoje. Vypadala unaveně, ale ne tak zničeně jako včera večer. Na sobě měla šedé tepláky a bílé tričko. Posadili jsme se na pohovku s květinovým vzorem a ona se schoulila do houpacího křesla se sklenicí piva v ruce. Nám nenabídla, čímž naznačila, že rozhovor bude krátký.

Dohodli jsme s T-Tommym, že návštěvu odbudeme co nejrychleji – pár otázek a vypadneme. Nechtěli jsme ji zasvěcovat do podrobností, pokud nebude absolutně nutné ji nějak donutit, aby mluvila. Kdybychom to udělali a ona se někde prořekla, Furyk by vyskakoval až do stropu a T-Tommy by na to určitě doplatil.

Než jsme mohli položit první otázku, Ellie šla rovnou k věci. „Zabil Alejandro Eddieho?“

„Je to možné,“ odpověděl jsem. „Ale nemyslím si to.“

„Tak kdo to udělal?“¨

„Nevím.“

Napila se piva, až jí poskočil ohryzek. „Tak proč Alejandra hledáte?“

„Může mu hrozit nebezpečí.“

„Od toho, kdo zabil Eddieho?“

„Je to jedna z možností.“

„A ty další možnosti?“ zeptala se.

„Nález dvou mrtvých dívek v izolované zalesněné oblasti nedaleko města,“ vysvětlil T-Tommy. „Byly zavražděny. Na místě se našly otisky vašeho bratra.“

Vytřeštila oči. „Bratrovy otisky? Chcete říct, že Eddie byl zabiják? Kdo si sakra myslíte…“

Zvedl jsem ruku. „Klid. Nemyslíme si, že váš bratr někoho zabil, ale pravděpodobně pohřbil těla. A domníváme se také, že do toho byl nějak zapletený Alejandro.“

Ellie odložila pivo na stolek vedle křesla a poklesla jí ramena. „Panebože.“

„Povězte mi, co víte o Alejandrovi,“ požádal jsem. „Pracoval někdy v oblasti medicíny? Třeba při výrobě lékařských přístrojů?“

„Co to má s čím společného?“

„Možná nic,“ připustil jsem.

„Nevím o tom.“

„Nebo třeba u veterináře? V laboratoři?“

„Na to Alejandro neměl. Myslíte si o něm zřejmě bůhvíco, ale je úplně obyčejnej hloupej chlap.“

„Chcete říct, že není žádný vědec?“ upřesnil T-Tommy.

Odfrkla si. „Tak nějak.“

„Nesvěřil se vám, že by třeba v dětství pitval žáby? Nebo podobné věci?“

„Co mají tyhle otázky znamenat?“

„Nemluvil někdy Alejandro nebo Eddie o firmě Talbert Biomedical?“ zeptal jsem se.

„Ne, nikdy jsem o ní neslyšela.“

„A co doktor Robert Kincaid nebo Karl Reinhardt?“ položil další otázku T-Tommy.

„Ano, o Reinhardtovi se Eddie jednou zmínil. Do telefonu. Nevím, s kým tehdy mluvil. Možná s Alejandrem. Na jméno Karl si nevzpomínám, jenom Reinhardt. Dost neobvyklé jméno.“

„Kdy to bylo?“ chtěl jsem vědět.

„Před dvěma týdny. Možná před třema.“

„A co o Reinhardtovi říkal?“

Ellie pokrčila rameny. „Nic. Alespoň jsem nic neslyšela. Pamatuju si akorát to jméno.“

„Viděla jste někdy Eddieho nebo Alejandra s chirurgickými nástroji? Třeba se skalpelem?“

Zvlhly jí oči. „Co to má k čertu znamenat? Už neřeknu ani slovo, dokud se nedozvím, o co tady jde.“

Alespoň tolik si zasloužila. Tázavě jsem se podíval na T-Tommyho, který neznatelně přikývl.

„O tom, co vám teď řekneme, se nebudete nikde šířit,“ upozornil jsem ji. „Kdybyste se někomu svěřila, máme na krku HPD. Všichni. Rozumíte?“

Přikývla na souhlas.

„Dívala jste se večer na zprávy?“

Zavrtěla hlavou.

„Ty dvě dívky, o kterých jsem mluvil, nebyly samy. V okolí města leželo zahrabáno více než dvacet mrtvol.“

Zamrkala, aby potlačila slzy. „Neuvěřitelné,“ vydechla.

„Každá nesla známky chirurgických zákroků. Dokonale provedených moderní technikou.“

„A vy si myslíte, že to udělali Eddie a Alejandro?“ Krátce se zasmála. „Měla jsem bratra ráda, ale upřímně přiznávám, že byl omezený tupec.“ Napila se piva. „Ano, na něco měl rozumu dost, ale celkově byl ztracený případ. Vím to. Snažila jsem se mu pomoct, ale jediné, v čem vynikal, bylo umění dělat ze sebe blbce. Alejandro to samé. Kdysi jsem s ním asi půl roku žila a bylo to fajn, ale nikam to nevedlo. Alejandro neměl žádnou budoucnost.“

Dospěl jsem k závěru, že Alejandra a Eddieho můžeme jako zabijáky vyškrtnout. Nic překvapivého. „Zmínil se některý z nich o nějaké ošetřovatelce, o záchranářích nebo třeba o vojenských zdravotnících?“

„Ne. Víte, že Alejandro sloužil u námořní pěchoty?“

Přikývl jsem. „Jako zdravotník?“

„Ale houby. Jako poslední vojín.“

Podíval jsem se na T-Tommyho. „Myslím, že víc otázek už nemáme.“

„Má policie nějaké podezřelé?“ zeptala se ho Ellie.

„Zatím ne.“

Doprovodila nás ke dveřím. Poděkovali jsme jí a omluvili se za obtěžování. V polovině cesty k autu jsem se ohlédl. Zavřela za námi a otočila klíčem v zámku. Všiml jsem si, že v okně nad jejím bytem se rozhrnul závěs a v mezeře se objevil obličej starší ženy: Takové, jaká žije snad v každé ulici a nic jí neunikne. Zamával jsem jí a otočil se ke svému porschi.

Nedošel jsem k němu. Znenadání se přiřítil černý lincoln se zatmavenými skly a zabrzdil u obrubníku. Vystoupili Lefty a Austin.

„Co pro vás můžeme udělat?“ zeptal jsem se.

„Chce s váma mluvit šéf.“

„O čem?“

„Se budete muset zeptat jeho.“ Austin zaťal pěst a pleskl jí do dlaně druhé ruky. Na předloktí se mu zavlnily svaly. „Jeďte za náma.“

„Cestu známe.“

Kapitola 56

NEDĚLE 19.29

V High Rollers bylo narváno, což znovu dokazovalo, že lidé myslí na sex i v den Páně. Za zvuků ohlušující hudby jsme stoupali po schodech ke kanceláři Rocca Scarcelly. Když T-Tommy došel ke dveřím, strážný mu položil ruku na prsa. Nebylo to od něj moudré. T-Tommy mu chytil prsty a zkroutil je do nepřirozené a očividně velmi bolestné polohy.

„Mám ti je zlomit?“ zeptal se líbezně.

Gorila ho probodávala očima.

„Neser se do mě, nebo ti udělám to samé s krkem.“ Zesílil tlak a muž klesl na kolena. „To už je lepší.“

Pustil ho s společně jsme vešli do Roccovy kanceláře.

Mafián na nás překvapeně vzhlédl, doutník v koutku úst se mu povážlivě rozkýval. Na jeho psacím stole ležela prázdná krabice od pizzy.

„Nenechal jste nám?“ pokáral jsem ho. „Tady můj přítel má hlad.“

„Říkal jsem ti, ať se zastavíme někde na jídlo,“ posteskl si T-Tommy.

Rocco vytáhl nehořící doutník z úst. „Kde je Lefty s Austinem?“ vyštěkl.

„Za chvilku přijdou,“ odpověděl jsem.

Dveře se zprudka otevřely a do místnosti vpadli Austin a Lefty.

„Co jsem říkal?“ prohodil jsem řečnicky.

„Myslel jsem, že nám přinesete pizzu,“ utrousil vyčítavě T-Tommy. „Od oběda jsem nejedl.“

Austin se nadechl, ale Rocco jej netrpělivým gestem umlčel a ukázal na dvě židle naproti stolu. „Posaďte se.“ Podíval se na Leftyho. „Vy počkejte venku.“

Austin při odchodu něco zamručel, ale nerozuměl jsem mu. Sedli jsme si.

„Vy dva mě začínáte srát,“ prohlásil Rocco.

„Nechtěli jsme,“ řekl jsem.

„Ale říká nám to spousta lidí,“ dodal přítel.

Rocco strčil vyhaslý doutník mezi zuby, vylovil zpod krabice od pizzy zapalovač, škrtl pod oharkem a několikrát mocně potáhl. Konec cigára rudě zazářil a ke stropu stoupala pentle kouře. „O co vám jde?“

„Hledáme jednoho vašeho zaměstnance. Alejandra Diaze.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

Předklonil jsem se a opřel se předloktími o kolena. „Můžeme kolem toho kecat nebo můžeme jít rovnou k věci. My víme, že pro vás Alejandro pracuje.“

„A kdyby?“

„Hledáme ho.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Můžete.“

„Asi si myslíte, že jste bůhvíjak chytří, co?“ vyjel Rocco.

„Třeba opravdu jsme,“ opáčil jsem.

Rocco vyfoukl kouř koutkem úst. „Pokusím se vyjádřit co nejjasněji. Přestaňte se navážet do mých lidí.“

„Stačí, když nám řeknete, kde najdeme Alejandra.“

Rocco se usmál. „Moc vtipné. Chtěl jsem se vás zeptat na to samé. Vy dva jste pěkní čiperové. Říkal jsem si, že byste o něm mohli vědět.“

Také jsem se usmál. „Kdybychom to věděli, nikdo by nás do téhle prdelní díry nedostal.“

Roccův úsměv se vytratil a v očích se mu objevil ledový pohled, ale pak jeho výraz stejně rychle změkl a úsměv se vrátil, byť poněkud nucený. Pohodlně se opřel a poškrábal si bradu. „Nevím, kde je. Před několika měsíci jsem ho vyhodil a od té doby jsem ho neviděl.“

„Tak proč sem během posledních dvou měsíců tolikrát volal? Naposled…“ podíval jsem se na T-Tommyho.

„Před čtyřmi dny.“

„Se mnou nemluvil. Třeba se zabouchl do některé z mých holek.“

T-Tommy posměšně zavrčel. „Tak proto mu pořád platíte? Aby obšťastňoval vaše holky?“

„Neplatím mu.“

„Zklamal jste mě,“ řekl jsem. „Počítal jsem, že budete natolik chytrý, abyste po sobě nezanechal papírovou stopu.“

„Co tím chcete říct?“

„Vypíšete šek, Alejandro ho uloží v bance a banka o tom pořídí záznam.“

„Tak to musela být součást jeho odchodného,“ opáčil Rocco. „Musím se zeptat svých účetních.“

„Domnívám se, že účetní oddělení jste vy sám,“ zapochyboval jsem o jeho slovech. „Nepřipadáte mi jako člověk, který někomu dovolí sledovat toky svých peněz.“

Rocco pokrčil rameny. „Proč Alejandra hledáte?“

„Nic důležitého, jen pár otázek.“

„O čem?“

„Vždyť víte. Hledáme vraha Noel Edwardsové a vaší zaměstnankyně Crystal Robinsonové. A více než dvou desítek dalších.“

Rocco na mě zamířil proud kouře. „A myslíte si, že ten vrah je Alejandro?“

Nechtěl jsem ustoupit ani o milimetr, a tak jsem smrdutý dým ignoroval. „Těžko říct. Ale jeho kamarád Eddie Elliott je do toho případu namočený.“

„Tak proč si s tím Eddiem nepromluvíte?“

„Snažili jsme se, ale nic nám neřekl. Mrtví toho moc nenamluví.“

„To je mi líto.“

Usmál jsem se. „Taky součást odchodného?“

Rocco se zahryzl do oharku doutníku. „Žádnýho Eddieho neznám.“

„Tak proto ti vaši dva klauni strašili před domem jeho sestry?“

„Sledovali vás a vy jste je tam dovedli.“

„To nám lichotí,“ ušklíbl jsem se.

„Vaše péče mě hřeje u srdce,“ přidal se T-Tommy. „Opravdu.“

„Proč kolem nás ti vaši čokli čenichají?“ chtěl jsem vědět.

„Aby vás pozvali sem na tenhle malý rozhovor.“

„Fajn. Tak mluvte.“

„Co to s vámi je? Přijdete sem a hledáte šlapku. Ukáže se, že je mrtvá. Konec příběhu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Začátek příběhu. Pořád jsme nenašli toho, kdo ji zabil.“

„Zeptám se tedy znovu,“ řekl Rocco. „Myslíte si, že vrahem je Alejandro?“

„A vy? Třeba víte něco, co my ne.“

„Vím jenom tolik, že strkáte nos do věcí, do kterých vám nic není.“

„A proč vás to znepokojuje?“ opáčil jsem. „Jestli s tím, jak tvrdíte, nemáte ni společného, může vám být náš zájem ukradený.“

„Jsem znepokojený občan.“

Zasmál jsem se a podíval se na T-Tommyho. „Připadá ti jako znepokojený občan?“

„Ani v nejmenším.“

Rocco odklepl popel do masivního popelníku ze zeleného skla a vrátil doutník do koutku úst. Několikrát zabafal a usmál se. „Když už se vy dva tak staráte o pohřešované, kde je Madison?“

„Žádnou Madison neznám,“ odpověděl jsem.

„To je ta, s kterou jste tady onehdy v noci mluvili. Od té doby jsem ji neviděl.“

„Znáš nějakou Madison?“ podíval jsem se na T-Tommyho.

„Nevzpomínám si,“ odtušil.

Rocco na mě ukázal doutníkem. „Asi bych měl ohlásit na policii, že zmizela. Třeba by ji HPD našlo.“

„Co kdybyste zavolal svému přítelíčkovi Furykovi? Určitě by vám pomohl.“

Přimhouřil oči, náhle ocelově chladné a ostré. „Zkusím ji najít sám.“

Já: „To bych vám neradil.“

T-Tommy: „Není to dobrý nápad.“

Já: „Kdyby se jí něco stalo, nevypadalo by to pro vás dobře.“

T-Tommy: „Opravdu ne.“

Já: „Já bych se i bál, aby ji nezasáhl blesk.“

T-Tommy: „Kdyby k tomu došlo, určitě bychom se sem vrátili.“

Rocco si vrazil doutník do úst a s vypětím vůle se ovládl. „Budu na to pamatovat.“

„Jo, jo, to bych na vašem místě určitě udělal,“ doporučil T-Tommy.

Mafián se opřel loktem o stůl. „Ujasněme si pár věcí. Neserte se do mých lidí. Neserte se do mě. Mám delší prsty, něž si vůbec umíte představit. Radím vám, abyste odtud vypadli, než se stane něco fakt zlého.“

Podíval jsem se na T-Tommyho. „Nepřipadne ti to jako vyhrožování?“

„Určitě. Skautík zřejmě neví, že policistovi se vyhrožovat nesmí.“

Rocco vstal a předklonil se, dlaněmi opřený o stůl. „Říkejte tomu hrozba, říkejte tomu dobrá rada. Říkejte tomu lekce z toho, jak to tady chodí. Říkejte si tomu, jak kurva chcete. Ale kliďte se mi z cesty…“ Pokrčil rameny.

Násilí mi není cizí. Nevyhledávám ho, ale nikdy jsem před ním neustoupil. Začalo to fotbalem, sportem, který ve vás jednou provždy vypěstuje určitou tvrdost. Potom jsem trochu boxoval, naučil mě to táta. Zastával jednoduchou filozofii: udeř první, udeř tvrdě a nepřestávej, dokud se ten druhý hýbe. Dobrá taktika, kterou výcvik u námořní pěchoty ještě zdokonalil.

T-Tommy byl jiný typ. Mentalita útočného obránce. Miloval kontakt s protivníkem. Pravidla moc neuznával a pustil se do vás vším, co měl po ruce. Pěstmi, lokty, hlavou, montážní pákou, židlí. Jednou jsem ho dokonce viděl, jak vytrhl dveře z pantů a hodil je na dva chlapy. Neměli na něj vytáhnout nože. Jeho filozofie se od tátovy zase tolik neodlišovala: být v boxu druhý znamená být poslední. Prohra nemá cenu. Navíc měl horkou krev a snadno vybuchl bez ohledu na následky. Přímo jsem cítil, že v něm stoupá tlak jako v přetopeném kotli.

T-Tommy vstal, já také. Jestli se na Rocca vrhne, musím mu krýt záda. Představil jsem si, jak na mafiána obrací stůl a vzápětí se do místnosti řítí Lefty, Austin a ten hlídač. Přesunul jsem se ke dveřím a opřel se o ně zády. Moc by to asi nepomohlo, ale přinejmenším bych oddálil jejich nástup na scénu. Ale kdyby se T-Tommy dostal do ráže, nejspíš by to stačilo.

T-Tommy uchopil jednou rukou Rocca za košili na prsou a druhou mu vytrhl zbytek doutníku z pusy. Odhodil špaček do odpadkového koše a přitáhl si mafiána k sobě. „Když už si tu vzájemně vyjasňujeme některé věci, tak i tohle. Zkuste mi ještě jednou vyhrožovat, a já to vezmu osobně. Nebude se vám to líbit. Ani trochu. A nemyslete si, že vám ten ocas Furyk pomůže zachránit váš posraný krk. Mám rozhodně víc přátel než on a hodně je jich v mnohem vyšší platové třídě.“

Rocco se snažil vymanit ze sevření.

T-Tommy s ním škubl dopředu, až se málem dotýkali nosy. „Jestli chcete, nacpu vám do prdele celé HPD a nechám ho tam bivakovat.“

Z odpadkového koše začal stoupat dým, nedopalek zřejmě zapálil vyhozené papíry. Rocco se po něm ohlédl, ale T-Tommy s ním trhl a opět získal jeho pozornost.

„A tady Dub,“ hodil ke mně hlavou, „je napojený na FBI, DOJ, DEA a celou písmenkovou polévku. Jestli nás naserete, snese se na ten váš podělaný podnik taková vichřice, že se z ní už nevzpamatujete.“

Kouř zhoustl a v kanceláři byl cítit zápach ohně.

„Vím všechno o těch případech, kdy vám přálo štěstí,“ syčel T-Tommy. „Mluvím o svědcích, kteří zčista jasna spáchali sebevraždu.“ Potřásl hlavou. „Odprásknutý svědek vždycky přitáhne pozornost.“

Z odpadkového koše vyšlehaly plamínky. Rocco se po nich zoufale ohlížel a chtěl něco říct, ale T-Tommy mu usekl slova od úst.

„Teď zjistíme, kdo zabil Noel a všechny ostatní. Jestli nás stopa zavede sem, vrátíme se. A kdyby nám vaše gorily zkřížily cestu… Stačí, když povím, že to nebude příjemné? Já si na předpisy, zákony a podobné sračky moc nepotrpím. Jistě mě chápete.“ Pustil mafiánovu košili a strčil do něj. Rocco ztěžka dopadl na židli.

Nebylo to špatné. Žádná krev, žádné polámané kosti. Zmetek Rocco vyvázl dobře.

T-Tommy hodil hlavou k plápolajícímu odpadkovému koši. „Být vámi, uhasím to.“

Otevřel jsem dveře a ocitl se tváří v tvář Austinovi. Ukázal jsem palcem za sebe. „Šéf potřebuje, abyste mu na něco nachcali.“

Kapitola 57

NEDĚLE 22.53

Klára po mně klouzala vlhkým horkým tělem a její ztvrdlé bradavky mě tlačily na hrudi. Ze sprchy na nás proudila teplá voda. Zvedl jsem jí obličej a políbil ji. Přitiskla se ke mně a zahákla se lýtkem.

Se zasténáním přerušila polibek. „Odnes mě do postele a uděláme to pořádně.“

Nehádal jsem se s ní. Několika tahy ručníkem jsme se trochu osušili a přesunuli se do ložnice, kde mě položila na záda a nasedla na mě. Oba jsme se rychle udělali a potom jsme si leželi v náručí, ona s hlavou na mých prsou.

„Je mi s tebou fajn,“ vydechla.

Zasmál jsem se. „Co tě tak nabudilo?“

„Šampaňské. Víš, že mě vždycky vytočí do obrátek.“

„Vidím, že ses na tom večírku dobře bavila.“

„Musela jsem něco dělat, když jste se vy dva honili za striptérkami.“

„Náplň naší práce.“

„Vhodná náplň. Ale poměla jsem se. Snědla jsem velký steak a vypila láhev Dom Pérignonu.“

„Tak si to shrneme. Šampaňské, kořeněné jídlo, úplněk, horká sprcha a něco z Victoria Street.“

Rýpla mě pod žebra. „Hele, ten, koho vzrušuje katalog z Victoria Street, jsi ty.“

Dostala mě.

Začali jsme znovu, tentokrát pomaleji. Polibek, pohlazení, šepot a brzy jsme byli spojení. Objala mě nohama a přijala v sobě a houpali jsme se ve smyslném rytmu. Potom jsem ji hladil po vlasech a nechal ji odplout do spánku. Já sám jsem nemohl usnout, i když jsem se hodně snažil. Prostěradlo jako by mě spoutávalo a polštář jsem měl neustále zmuchlaný do uzlu. Svým převalováním jsem občas Kláru vzbudil. Myslím, že mě párkrát kopla. Popřela to, ale nevěřil jsem jí.

Když jsem konečně usnul, mé sny se točily kolem ďábelského šíleného vědce, jenž napumpoval do lidí elektřinu, rozřízl je, vyjmul jim z těla srdce a ledviny a další orgány, které jsem ani nepoznal. Těla ležela na pásu, který je dopravoval k šílenému chirurgovi. Před ním se vždycky zastavila, aby na nich mohl pracovat. Na sobě měl bílý lékařský oděv, rukávy zakrvácené až k loktům. Jeho asistenti jako roboti nakládali těla na jeden konce pásu a na druhém odebírali vykuchané zbytky. Oběti ještě žily a křičely bolestí. Lékař se nelidsky chechtal. Vypadal jako pan Kirkland, který mě v osmé třídě učil matematiku. Byl to zatrpklý zlý prevít s pruhem bílých vlasů na hlavě, pořád v mizerné náladě. Věděl jsem, že jednou špatně skončí.

Většinu noci jsem probděl s pohledem upřeným na strop a v hlavě mi probíhala zmatená schůze. Každý z účastníků snášel argumenty pro jiného pachatele, ale jejich návrhy postrádaly smysl. Shodli jsme se pouze na tom, že chirurg není ani Alejandro, ani Eddie, a že ten, kdo zákroky provádí, se své umění nenaučil z knih. Ten chlap vystudoval medicínu, možná veterinární, v extrémním případě mohl pracovat jako pomocník v pitevně. Ale každopádně měl potřebné znalosti anatomie.

Konečně zvítězilo vyčerpání a já vklouzl do náruče bezesného spánku.

Kapitola 58

PONDĚLÍ 08.40

Probudil jsem se malátný, točila se mi hlava a cítil jsem se otupěle. Vynikající začátek nového dne. Zdálo se mi, že jsem spal pouhých deset minut. Uvědomil jsem si, že to bzučení vydává můj mobilní telefon. Zřejmě jsem na noc vypnul zvuk a přístroj teď vibroval na nočním stolku. Číslo volajícího jsem neznal, ale hovor jsem přijal.

„Dub Walker?“ zeptal se ženský hlas.

„Ano.“

„Tady Bobbie Hawkinsová, jednotka intenzivní péče, Memorial Medical Center.“

„Jipka?“ Nevěděl jsem, co mohu očekávat, ale tu ošetřovatelku jsem znal. Pečovala o Sammyho, když ho přepadl Brian Kurtz. Jestli mi volala, určitě nepřinášela dobrou zprávu.

„Chce s vámi mluvit doktorka Mackeyová. Okamžik, hned vás spojím.“

„Dube?“ ohlásila se Liz.

„Co se děje?“

„Napadlo mě, že bych tě měla informovat o pacientovi, kterého jsme přijali dnes časně ráno. Nejsem jeho ošetřující lékař, ale má zranění podobná těm, která jsi mi popisoval u těch dvou dívek.“

„Žije?“

„Zatím ano, ale perspektiva není dobrá.“

„Kdo je to?“

„Ještě jsme ho neidentifikovali. Policie už na tom pracuje. Vzali mu otisky a vyfotografovali ho.“

„Hned jsem u tebe.“

O třicet minut později jsme s Klárou vešli na jednotku intenzivní péče. Před odjezdem z domu jsem zavolal T-Tommymu, takže přišel hned po nás. Stanoviště sester tvořil dlouhý pult plný monitorů, naproti se nacházely prosklené kóje pro pacienty. V jedné z nich se několik lékařů a ošetřovatelek věnovalo pacientovi. Podle toho, že mu právě přikládali k hrudi elektrody defibrilátoru, jsem usoudil, že zoufale bojují o jeho život. Doufal jsem, že to není náš člověk.

„Mrzí mě, že se setkáváme jen při takových smutných příležitostech, pane Walkere,“ přivítala mě Bobbie Hawkinsová s úsměvem. „Počkejte chvilku, dojdu pro paní doktorku.“ Vykročila k chodbě, ale hned se zastavila. „Už jde.“

Liz vyšla z kóje a mávla na nás, ať jdeme k ní.

„Jak to vypadá?“ vyhrkl jsem na ni.

„Toto je náš neznámý,“ ukázala na muže na lůžku. Z úst mu trčela intubační trubice napojená na plicní ventilátor, ze stojanů nad ním viselo pět nebo šest kapaček zavedených do žíly, břicho měl omotané obinadly. Vešel jsem do kóje a podíval se na pacienta. Alejandro Diaz. Bez debaty.

T-Tommy se postavil vedle mě. „To se mi snad zdá.“

Otočil jsem se k Liz. „Jmenuje se Alejandro Diaz. Je součástí případu, který vyšetřujeme. Zatím přesně nevíme jak, ale…“

„Pojďme někam, kde si můžeme promluvit,“ přerušila mě Liz.

Prošli jsme chodbou do společenské místnosti pro lékaře, kde už jsme se s Liz jednou setkali. Nalila si šálek kávy, posadila se a podala mi několik snímků z polaroidu. „Takhle vypadal, když sem přišel.“

Prohlížel jsem si obrázky a posílal je T-Tommymu a Kláře. Alejandro ležel na nosítkách, až na ručník přes genitálie nahý, břicho pokryté zaschlou krví, pod kterou prosvítalo šest řezných ran stažených kovovými svorkami. Jako u Noel a Crystal.

„Operoval ho Paul Sammons z úrazovky. Náhodou jsem byla na pohotovosti u jiného pacienta, když ho kolem šesté přivezli. Požádala jsem ošetřovatelky, ať ho vyfotí. Sammons říká, že když ho otevřel, všiml si, že mu chybí žlučník a apendix. Odstraněné zcela nedávno, s největší pravděpodobností současně.“

„Co tě přivedl k domněnce, že by mohl být součástí našeho šetření?“ zeptal jsem se. „Chci tím říct, že to mohl být prostě pacient s pooperačním krvácením, ne?“

„Jistě.“ Liz odložila šálek na stůl. „Až na to, že ho kolem páté našel jeden farmář uprostřed svého zoraného pole. Chtěl dnes začít sázet. Když ho spatřil mezi brázdami, myslel si, že je mrtvý, a tak zavolal na policii. Strážník nahmatal nitkovitý pulz a přivolal záchranku.“ Sklonila se a natáhla si přes boty návleky. „Ty dívky jsem neviděla, ale tenhle chlapík prodělal zákroky prováděné stejnou technikou. A když navíc uprostřed noci pobíhal po poli, připadlo mi to jako příliš nápadná shoda okolností, abych vám o ní neřekla.“

„Vynikající úsudek,“ ocenil T-Tommy. „Tohle by mohl být průlom, který tolik potřebujeme.“

„Kde ho našli?“ zeptal jsem se.

„Podle hlášení policie a záchranky na poli u Farrow Road.“

Mrkl jsem na T-Tommyho. Farrow Road vede kolem Cummingsova vědeckovýzkumného parku. Blízko Talbert Biomedical.

„Jak je na tom?“ zajímala se Klára.

„Než se k nám dostal, byl dlouho v šoku. Vnitřní krvácení. Poškození jater a ledvin. Sammons mu dal transfuzi, doplnil elektrolyty a napojil ho na umělou výživu, ale nevypadá to dobře.“

„Řekl něco?“ zeptal jsem se.

„Celou dobu je v kómatu.“

„Probere se?“

„Nevím.“

„Co z jeho případu vyvozuješ?“ zeptal se T-Tommy.

„Těžko říct, ale kdybych měla hádat, tak zákrok proběhl bez komplikací. A potom se z nějakého důvodu ocitl venku na poli. Přitom si otevřel rány, ztratil spoustu krve, až upadl do šoku, ale měl dost sil, aby se doplazil tam, kde ho ten farmář našel.“ Liz vstala. „Musím na pohotovost. Na stole na mě čeká pacient.“

Kapitola 59

PONDĚLÍ 09.03

Stáli jsme s Klárou a T-Tommym na chodbě u vchodu na jipku.

„Farrow Road,“ řekl T-Tommy.

„Zdá se, že ať se vydáme kamkoliv, nakonec pokaždé skončíme u Talbert Biomedical.“

„Taky si myslím.“

„Otázka zní, jak se z uklízeče stala oběť.“

„Uklízeči jsou docela snadno nahraditelní,“ zauvažoval T-Tommy.

„To vylučuje Alejandra jako chirurga,“ podotkla Klára. „Sám sebe operovat nemohl.“

T-Tommy přikývl a podíval se na mě. „Tvůj předchozí nápad, že v tom má prsty někdo od Talberta, teď vypadá mnohem reálněji.“

„Nebo přítel někoho od Talberta, kdo mohl ve firmě získávat nástroje a od Alejandra a Eddieho oběti.“ Ohlédl jsem se ke dveřím jednotky intenzivní péče, které se s tichým zasyčením otevřely.

Vyšla z nich ošetřovatelka, usmála se na nás a pokračovala k výtahům.

„Dovedu tu myšlenku o krok dál,“ navrhl jsem. „Ještě jsem si všechno úplně nepromyslel, tohle mě zrovna teď napadlo. Co když ty zákroky provádí někdo přímo u Talberta?“

„Co tě k té domněnce vede?“ chtěla vědět Klára.

„Alejandra našli polomrtvého blízko sídla firmy. A podle toho, co říkala Liz, se s takovým zraněním nemohl dostat moc daleko od místa, kde ho operovali.“

„Talbert Biomedical není nemocnice,“ připomněla Klára, „nýbrž výrobní společnost.“

„A co o ní víme? Uvnitř jsme nebyli.“ Za zády jsem uslyšel cinknutí výtahu. Otočil jsem se a uviděl seržanta Furyka. Jeho držení těla, rázný krok a vzteklý výraz hovořily i beze slov. „Přichází průšvih,“ utrousil jsem.

„No paráda,“ zašeptal T-Tommy a kývl na Furyka. „Zdravím, seržante.“

Furyk nezklamal. „Co to má k čertu znamenat?“ Probodával očima střídavě T-Tommyho a mě. „Přece jsem vám sakra řekl, že od tohoto případů máte dát pracky pryč.“

„Můžete mi to připomenout? Jsem nějaký zmatený.“

„Zasáhl jste nepřípustným způsobem do vyšetřování vraždy. Narušil jste nevím kolik míst činu. Vyslýchal jste moje svědky. Obtěžoval jste jednoho z nejváženějších občanů města.“

„Snad nemyslíte Rocca Scarcellu?“

„Pan Scarcella platí daně a je čistý.“

Obvinit Scarcellu z čistoty mohl snad jedině Furyk. To znamená, že jeho dlouhé prsty opravdu sahaly až do vedení HPD. Politické ambice korumpují vždy a všude. Los Angeles, New York, Huntsville, žádné město není imunní. Jakmile si jednou umažete ruce, jste vyřízení. Usoudil jsem, že nemá cenu jednat se zkorumpovaným policistou v rukavičkách. Bylo jasné, že Furyk chce vyvolat konflikt, tak ať je po jeho.

„To musí být jiný Rocco. Na toho, kterého znám já, ten popis vůbec nesedí. Je to váš přítel?“

Furyk skřípal zuby.

Už jsem se rozjel a nic mě nemohlo zastavit. Ne že bych chtěl. „Kandidujete na starostu, nebo co? Rocco vám přispívá na kampaň?“

Furyk zrudl a na krku mu naběhly žíly jako provazy. Moc se mi to líbilo.

„Chci, abyste odsud vypadl!“ zařval. „Ihned!“

„Jsem zde na pozvání,“ ohradil jsem se.

„Teď jste nezvaný.“

„Kdo mé pozvání zrušil?“

„Já. Velím tady.“

„Ve skutečnosti jste až druhý v pořadí. Já jsem přišel na pozvání vrchního velení.“

Pevně sevřel rty přes zaťaté zuby. „Obávám se, že se hluboce mýlíte.“

„Počítám, že můžete panu Diazovi nasadit pouta a odvézt ho do vězení, kdykoliv se vám zlíbí.“

„Správně. Jen co to doktoři dovolí.“

„Takže jak říkám, druhý v pořadí.“ Opravdu jsem si myslel, že vytasí bouchačku a střelí po mně.

Nestřelil. Místo toho vyštěkl na T-Tommyho: „Dovnitř! Hned!“ Otočil se na podpatku a vešel na jipku.

„Moc pěkné,“ pochválil mě přítel.

„Říkal si o to.“

T-Tommy se usmál. „Už dlouho jsem chtěl sám udělat něco podobného.“ Prošel dveřmi za nadřízeným.

Kapitola 60

PONDĚLÍ 09.26

„Musíš každého hned naštvat?“ zeptala se Klára, když jsme společně s T-Tommym vyšli do slunečního svitu. Čekali jsme u jednotky intenzivní péče, zatímco T-Tommy schytával kapky od seržanta. Když vyšel, prozradil, že Furyk podal slabší výkon než obvykle. Asi nechtěl v nemocnici dělat tak velký kravál.

„Každého ne,“ ohradil jsem se. „Jenom toho, kdo si to zaslouží.“

Klára potřásla hlavou. „Jsi jak malé děcko.“

„V noci sis to určitě nemyslela.“

„Neodbíhej od tématu.“

„On si začal.“

„Proč jsi na něho prostě a jednoduše nevyplázl jazyk a nenechal ho štěkat?“

„Taky mě to napadlo.“

Zastavila se a otočila se ke mně. „Myslíš si, že naštvat policejního seržanta je dobrý nápad?“

Ranní slunce jí pozlatilo vlasy. Snažila se o rozzlobený výraz, leč s mizivým úspěchem. Ach, jak dobře jsem ji znal! Ve skutečnosti milovala, když jsem takové blbce jako Furyk píchl klackem do oka. Nikdy by to nepřiznala, ale bylo to tak.

„V té chvíli mi to tak připadalo,“ opáčil jsem.

„Panebože,“ povzdechla si, „ty jsi ale trouba.“

Objal jsem ji klem ramen. „A ty mě proto miluješ.“

Pleskla mě po zadku. „Jo, miluju. Ale někdy jsi otravný jak osina v oku.“

„Důležité je, že se nám už potřetí objevila na obrazovce radaru firma Talbert Biomedical,“ vrátil se k aktuálnímu problému T-Tommy.

„Jednou je to náhoda,“ parafrázoval jsem Iana Fleminga. „Podruhé shoda okolností. Potřetí tajné spiknutí. Zajedeme se k Talbertovi podívat.“

Nasedli jsme do T-Tommyho auta, porsche je pro tři malé. Klára seděla vedle řidiče, já vzadu. Projeli jsme bránou číslo devět do areálu vědeckovýzkumného parku a kolem komplexu Marshallova kosmického centra k sídlu Talbert Biomedical. Objeli jsme dlouhou patrovou budovu, jejíž přízemí bylo zapuštěno do země jako suterén. Přístup k ní i na parkoviště střežil vysoký drátěný plot. Všiml jsem si, že před vchodem stojí černý lincoln.

T-Tommy přibrzdil a zastavil. „Vida, vida, kohopak to tu máme na návštěvě?“

Znovu jsme se rozjeli. T-Tommy sjel po chvíli ze silnice na trávník, a než se otočil do protisměru, podal mi digitální fotoaparát. Pomalu projížděl kolem Talbertovy budovy, zatímco já jsem cvakal jeden snímek za druhým. Hned za prosklenými vstupními dveřmi jsem viděl dva příslušníky ochranky. Jeden seděl za recepčním pultem, druhý se o něj opíral s papírovým kelímkem v ruce. Smáli se, nejspíš si vykládali vtipy.

O dva bloky dál T-Tommy zaparkoval u krajnice na Farrow Road nedaleko křižovatky se Slaughter Road. Podal jsem mu fotoaparát, aby si s Klárou mohli na displeji prohlédnout snímky, které jsem pořídil.

„Potřebujeme se dostat dovnitř a porozhlédnout se tam,“ konstatoval T-Tommy. „Jenomže na soudní příkaz nemáme nic v ruce.“

„Tím líp,“ řekl jsem. „Jen co by se tam ukázali policisté, všechny usvědčující důkazy by zmizely.“

Prohlédl jsem si fotografie. Sídlo Talbert Biomedical nebylo volně přístupné, ale taky žádná pevnost. Drátěný plot se táhl asi třicet metrů od budovy. Okna vyššího podlaží byla přibližně metr dvacet široká a metr osmdesát vysoká. Nižší řada měla stejnou šířku, ale na výšku jen něco přes půl metru. Kovové rámy, vyklápěcí typ. Malá bílá tabulka hlásala červenými písmeny Objekt střeží Sentinel Security.

„Myslím, že bychom tam dokázali proniknout,“ poznamenal jsem. „Na nějaký sofistikovaný poplašný systém to nevypadá a strážní mi moc ostražití a bdělí nepřipadají.“

„Mohlo by to vyjít,“ souhlasil T-Tommy.

Klára si povzdechla. „Vy dva jste mentálně retardovaní idioti.“

„Protože se chceme vloupat k Talbertovi?“ zeptal jsem se.

„Ne. Protože testosteron je nebezpečná droga. Vy jste schopní vyrazit dveře, i když vám v kapse cinkají klíče.“

„Co teda navrhuješ?“ chtěl jsem vědět.

Klára zakoulela očima a vytáhla z kabelky mobilní telefon. „Jaké má Talbert Biomedical číslo?“

T-Tommy jí ho nadiktoval. Klára ho vyťukala a několik vteřin čekala. „Prosím kancelář pana Talberta… Tady Klára McBrideová, zpravodajství Kanálu osm. Mohla bych mluvit s panem Talbertem…? Chtěla bych si s ním domluvit schůzku… Zpracovávám reportáž o minimálně invazivní chirurgii. Na pana Talberta mě odkázala doktorka Liz Mackeyová z Memorial Medical Center. Kdyby si na mě udělal čas, ráda bych mu položila několik otázek. Stačí mi patnáct, maximálně dvacet minut.“ Zakryla mikrofon dlaní a šeptla: „Prověřuje si to.“ Znovu do telefonu: „To by bylo výborné. Přijedu přesně ve tři. Děkuju.“ Zaklapla mobil. „Nebylo to tak těžké, co vy na to?“

Občas je až nesnesitelně domýšlivá.

Kapitola 61

PONDĚLÍ 14.52

Když jsme s Klárou vešli do sídla firmy Talbert Biomedical, uvítali nás stejní strážní, které jsem zahlédl při průzkumu terénu. A protože jsme předtím viděli před budovou Austinovo auto, nepřipadalo v úvahu pustit sem Kláru samotnou. Označila mě za pitomce a vystrašeného králíka, ale neustoupil jsem. Myslím, že ve skutečnosti mi byla za mou starostlivost vděčná. Moje krytí? Pomáhám jí s reportáží o moderní chirurgické metodě.

Strážným bylo kolem pětačtyřiceti a přes opasky jim přetékala pizza a koblihy. Kulatější z nich nás odvedl chodbou s okny po jedné straně a s bezpečnostními kamerami u stropu do Talbertovy kanceláře.

Harmonu Talbertovi bylo přes padesát. Měřil metr pětasedmdesát, vážil asi sedmdesát kilogramů, na sobě měl modrý oblek, bílou košili a červenou vázanku. Světle hnědé vlasy mu na spáncích šedivěly a z modrých očí vyzařovala inteligence.

Představili jsme se, potřásli mu přes stůl rukou a posadili se naproti němu na židle s rovnými opěradly. Přelétl po Kláře pohledem jako nějaký perverzák.

Opřel se lokty o stůl, propletl prsty a řekl: „Jsem váš velký fanoušek, paní McBrideová. Pravidelně sleduju vaše reportáže v televizi.“

„Děkuji.“

Talbert se usmál dokonalými zuby a neustále hleděl Kláře na prsa. Vůbec se mi nelíbil. „Sekretářka mě informovala, že zpracováváte námět z lékařského prostředí a domníváte se, že bych vám mohl být nápomocen.“

„Správně. Tady pan Walker mi pomáhá s některými technickými aspekty.“

Zadíval se na mě. „Taky vás znám z televize a kromě toho jsem četl několik vašich knih. Jsou velmi dobré. Dokonce jsem je doporučil svým přátelům.“

„Díky.“ Třeba není tak perverzní, jak se mi zdálo.

„Temný svět. Sérioví vrazi, psychopati…“

Pokrčil jsem rameny. Moje knihy byly skutečně temné a pojednávaly o temných lidech.

„Ta poslední se mi obzvlášť líbila,“ pokračoval. „Velmi přesvědčivě v ní vysvětlujete, jak se z někoho stane sériový vrah.“

„Taky se mi líbí,“ přiznal jsem po pravdě.

Sjel očima Kláře na nohy a znovu k poprsí. Přece jenom je perverzák. „Dozvěděla jste se o nás od doktorky Mackeyové z Memorial Medical Center?“

„Přesně tak. Dělala jsem s ní rozhovor a ona se zmínila, že vaše firma vyrábí mnoho nástrojů, které na klinice používají. Usoudila jsem, že pohled, jak se ty věcičky dělají, by mou reportáž obohatil o neobvyklý úhel.“

Talbert přikývl. „Máte pravdu. Ale proč jste nepřivedla rovnou kameramana? Myslel jsem, že chcete natáčet.“

„Toto je předběžný informativní rozhovor, abych se dostala do obrazu. Proces se tím urychlí, a až přijedu podruhé s celým štábem, nepřipravíme vás o tolik času.“

„Jak chcete svou reportáž pojmout?“

„Bude pojednávat o pooperační péči pacientů, kteří prodělali chirurgický zákrok, a jejich psychických problémech v rekonvalescenční fázi. Chci porovnat reakce lidí po operaci provedené tradičním způsobem a minimálně invazivní metodou.“

Kde se to v ní bere? Byla opravdu dobrá. Víc než dobrá.

„Fascinující myšlenka.“ Talbert vstal. „Zajdeme se podívat do oddělení výzkumu, které vede můj partner doktor Kincaid. Určitě vám odpoví na vaše otázky zasvěceněji než já.“ Vřele se usmál. „Já mám na starosti výrobu. On odpovídá za medicínskou stránku.“

Vyšli jsme z kanceláře a kráčeli dál chodbou k oknu, které vedlo do jasně osvětlené místnosti, v níž stálo kolem dlouhého kovového stolu asi deset lidí, všichni navlečení do obleků připomínajících skafandry až po přilby s průzorem a rukavice. Vypadalo to, že balí nástroje do sterilních obalů.

Talbert se zastavil a ukázal na okno. „Tady připravujeme naše výrobky k expedici.“

„Vypadá to hodně čistě,“ podotkla Klára.

„Absolutně sterilní prostředí. U stropu jsou laminární ventilátory a vzduch prochází přes několikastupňové filtry, které zachytí škodlivé mikroorganismy včetně virů a bakterií.“

„Vaše firma ty přístroje a nástroje vyrábí, nebo sestavuje z komponentů?“ zajímala se Klára.

„Připravujeme jejich návrh a konstrukci, a teprve až jsme s výsledkem spokojení, odešleme výkresovou dokumentaci do továrny v Pensylvánii, která je pro nás vyrobí. My zde potom provedeme finální úpravy a kontrolu kvality a nakonec výrobky sterilizujeme, balíme a odesíláme odběratelům.“

„Zevnitř vypadá vaše budova ještě větší než zvnějšku,“ poznamenala. „Jsem teď trochu zmatená. Nacházíme se v patře, nebo v přízemí?“

„V patře. Tady máme všechny kanceláře a výzkumné a vývojové oddělení.“

„A co je v přízemí?“

„On je to vlastně spíš suterén.“ Sklopil pohled k podlaze. „Většinou skladovací prostory. Kromě toho tam ukládáme hotové výrobky do krabic a chystáme je k expedici.“

Přesunuli jsme se k dalšímu oknu, které vedlo do obdélníkového sálu. Vysoký muž v bílém plášti a s rouškou na ústech se skláněl nad tělem, které leželo na lesklém stole. V ruce držel kovovou trubici, kterou vložil do hrudníku mrtvoly a různě ji nakláněl. Vedle něj stál menší muž, zřejmě jeho asistent.

Talbert zaťukal na okno.

Vysoký muž vzhlédl, přikývl a pokračoval v práci. Asi po minutě odstoupil od stolu a řekl něco svému pomocníkovi. Obešel stůl, stáhl si rukavice a masku a zahodil je do odpadkového koše. Pak si loktem otevřel dveře a vyšel na chodbu.

„To je doktor Robert Kincaid,“ představil ho Talbert. „Bobe, Klára McBrideová a Dub Walker.“

„Slyšel jsem, že o nás chcete natočit reportáž,“ řekl Kincaid, když nám potřásl rukou.

„Slyšel jste správně,“ odvětila.

Talbert se omluvil, že musí vyřídit nějaké telefonáty, a slíbil, že se za námi potom vrátí.

Kincaid se otočil ke mně. „Nedávno jsme o vás s Harmonem mluvili. Oba jsme fanoušci vašich knih. Přiznávám, že mě forenzní medicína a psychologie vrahů fascinují.“

„Díky.“

„Máte s mým asistentem Adenem Sladem,“ ukázal oknem do místnosti na mladého muže, který cosi kutal uvnitř mrtvoly, „něco společného: také studoval medicínu, ale kvůli rodinné krizi musel ze školy odejít.“

Mně chyběly tři měsíce, když unesli Jill. Od té doby ji nikdy nikdo nespatřil. A já už jsem se na medicínu nevrátil. Nerad jsem o tom mluvil, a tak jsem mlčel.

Klára vycítila mé rozpaky a zopakovala Kincaidovi svůj záměr ohledně připravované reportáže. „Domnívám se, že kromě rychlejší rekonvalescence a také menší bolesti při použití moderní operační metody,“ řekla na závěr, „netrpí pacienti tak často depresemi a snadněji se zařazují zpět do normálního života. Tradiční postup mi připadá mnohem více traumatizující.“

„To je pravda,“ souhlasil Kincaid. „Připočítejte ještě nižší riziko infekce a kratší pobyt v nemocnici. Proto získává nová technologie stále více příznivců a větší oblibu.“

„Co tam vlastně děláte?“ ukázala na okno.

„Pracujeme s Adenem na zdokonalení hrudní kanyly. Má jiné zakřivení a snadněji se s ní manipuluje. Umožňuje snazší přístup k některým oblastem plic a také k zadní straně srdce při bypassech.“

„Používáte k tomu mrtvoly?“

„Samozřejmě. Ročně jich spotřebujeme několik desítek. Jiná možnost, abychom se přesvědčili, že se naše nástroje chovají tak, jak jsme zamýšleli, neexistuje.“

„Mám takovou hloupou otázku,“ nadhodila Klára.

„Ptejte se.“

„Uvažovala jsem, že bych své tělo odkázala lékařskému výzkumu. Skončila bych po smrti tady u vás?“

Kincaid se zasmál. „Je to možné. Kupujeme těla od jedné společnosti, která je dodává mnoha lékařským fakultám a výzkumným institucím.“

„Slyšela jsem, že se mrtvoly používají i pro nárazové zkoušky automobilů.“

Kincaid se znovu zasmál. Výborně. Polevuje v ostražitosti. „Používají. Vím, zní to hrozně, ale umíte si představit, kolik se tím zachrání životů?“

„A může si mrtvolu koupit každý?“ pokračovala ve výslechu Klára. „Byla bych dost nerada, kdyby mé tělo skončilo u nějakého úchyláka.“

Kincaid opět zablýskal bělostnými zuby. Okouzlující muž. „V žádném případě, tato branže podléhá přísné regulaci a ještě přísnějšímu dozoru.“

„Takže když s ostatky skončíte, nevyhodíte je jen tak do popelnice?“

„Kdepak. Pan Walker jistě ví, že s ostatky se zachází jako s nebezpečným infekčním odpadem. Musí být zabaleny do speciálních vaků a odeslány firmě, která se specializuje na likvidaci tohoto typu odpadu.“

Klára se zadívala na tělo, které leželo na stole. „Docela se mi to tu líbí. Asi své tělo nakonec opravdu odkážu vědě.“

„Jsem rád, že se vám u nás líbí.“ Sjel pohledem po její postavě a zpět k obličeji. „A bylo by nám ctí získat vaše tělo.“

Nejraději bych ho zastřelil.

„Jen co s ním skončím, je vaše.“

„Při tom, jak jste mladá a jak zdravě vypadáte, se toho já nedočkám. Ale v každém případě vám děkuji za váš šlechetný záměr.“

„Neměla bych si někam, třeba na chodidlo, nechat vytetovat nápis Majetek Talbert Biomedical?“

Kincaid se bujaře rozesmál a zatleskal. „Jste okouzlující. Jsem moc rád, že jste přišla. Humor tady potřebujeme jako sůl.“ Podíval se jí do výstřihu.

Dej si pohov, slizoune!

Aden Slade zřejmě skončil, neboť vyšel z místnosti a zamířil k nám. Když si sundal čapku a roušku, viděl jsem, že má hubený hranatý obličej lemovaný dlouhými světlými vlasy. Pleť měl bledou, jako by se jen zřídka dostal na čerstvý vzduch a nikdy na sluníčko. Přestože ostýchavě klopil zrak, všiml jsem si, že má světle modré, téměř průsvitné oči. Robert Kincaid nás představil. Slade byl o něco menší než on a vážil nanejvýš šedesát kilo. Připadal mi nervózní a neustále uhýbal očima. Možná byl prostě stydlivý. Třeba se ostýchal žen. A možná svlékal pohledem Kláru. Také jeho bych nejraději zastřelil.

„Pan doktor Kincaid nám popisoval všechny ty úžasné věci, které tu děláte,“ rozplýval jsem se. „Velmi působivé.“

„Díky,“ odpověděl tiše, téměř šeptem.

„Jak dlouho tu pracujete?“

Nadechl se k odpovědi, ale Kincaid ho k ní nepustil. „Jak jsem řekl, Aden studoval medicínu, ale musel ze školy odejít. Měli jsme štěstí, že jsme ho získali. Vyslali jsme ho na speciální školení v chirurgické technice a je velmi platným členem našeho týmu už… Kolik? Šest let?“

„Správně,“ potvrdil Slade.

„Aden je mimořádně nadaný,“ pokračoval Kincaid. „Má šikovné ruce a bystrý mozek. Kdyby dostudoval, mohl z něho vyrůst špičkový chirurg.“

Slade se mírně uklonil Kláře a obdařil ji nesmělým úsměvem.

„Zkoušíte někdy nástroje na živých lidech?“ zeptal jsem se Kincaida.

„Ne. Na to nejsme zařízeni.“

„Jak tedy můžete s jistotou vědět, že vaše výrobky budou na operačním sále fungovat stejně dobře jako tady?“

„Uzavřeli jsme smlouvu s několika fakultními nemocnicemi. Jakmile jsme si jistí, že je náš produkt plně funkční a že už na něm nelze nic zdokonalit, pošleme jim ho k otestování. Získáváme tak neocenitelnou zpětnou vazbu. V případě potřeby výrobek upravíme a znovu jim ho pošleme. Prostě věčný koloběh inovací a ověřování, až je produkt dokonalý.“

„Připadá mi to riskantní,“ poznamenala Klára. „Myslím pro pacienta.“

„Ve skutečnosti je tento postup zcela bezpečný. Než předáme produkt lékařům, odladíme ho v našem vývojovém oddělení. Následné úpravy jsou vždycky jen drobné. A nezahájíme výrobu, dokud není produkt naprosto dokonalý a dokud nám lékaři neřeknou, že jim opravdu ulehčuje práci. Oni jsou ti, kdo má poslední slovo. Když se jim výrobek nelíbí, nekoupí ho.“

Klára se usmála. „Slyšela jsem, že chirurgové bývají dost vybíraví.“

Kincaid se zasmál. „Skutečně jsme vybíraví.“

Klára položila ještě několik otázek. Jaké byly začátky Talbert Biomedical? Co firmu přivedlo k zájmu o minimálně invazivní chirurgii? Kolik inovovaných výrobků uvedla na trh? Jaké projekty jsou na rýsovacích prknech?

Na poslední otázku Kincaid odpověděl: „Rýsuje se nám několik zajímavých projektů. O většině z nich však nemohu mluvit.“ Usmál se. „Nerad bych, aby se o nich dozvěděla konkurence. Ale jednou z našich priorit je technologie knoflíkových dírek – ten termín jistě znáte. Tam vidíme skvělou budoucnost.“

„Když už o tom mluvíte,“ vmísil jsem se, „doktorka Mackeyová se zmínila, že většina nástrojů používaných při těchto zákrocích se využívá rovněž v robotické chirurgii. V této oblasti také působíte?“

„Ne, tomuto oboru se nevěnujeme.“ Zadíval se na Sladea. „Ale ne že bychom o tom neuvažovali.“

„Podle doktorky Mackeyové jde vývoj v této oblasti velmi rychle kupředu. Osobně po takovém robotu velmi touží.“

Kincaid přikývl. „Proto o tom uvažujeme. Možná se v nejbližší době rozhodneme vyvinout nějaké zařízení pro robotickou chirurgii.“

„Ne samotný robot?“ zeptala se Klára.

„To by byl příliš velký a nákladný projekt, na který nemáme kapacity. Alespoň prozatím.“ Kincaid otočil ruce dlaněmi vzhůru. „Ale kdo ví, co nám budoucnost přinese?“

Poděkovali jsme Kincaidovi a vyšli jsme z budovy. Z auta jsem zavolal T-Tommymu. Vyslal nás na průzkumnou hlídku, abychom Talberta a Kincaida uklidnili a ukolébali, ale potom si s nimi chtěl promluvit sám. Oficiálně. Přímo se jich zeptat, jestli jim nechybí nějaké instrumenty. Jak je mají zaevidované. Mohl by je některý zaměstnanec tajně vynášet z objektu? A zejména je chtěl dostat pod tlak, dát jim vědět, že se ocitli v hledáčku policie. Ze strachu lidi dělají chyby. Doufejme.

Kapitola 62

PONDĚLÍ 18.04

Slunce klesalo k obzoru a barvilo břicha mraků, které nad ním pluly. Seděl jsem u stolu na dvoře, znovu probíral své poznámky a odháněl adoptované vrány, které lákala lesklá sponka, jíž jsem papíry sepnul, a neustále do ní klovaly. Otravní ptáci, fakt. Vzdal jsem marný boj. Kramden sebral sponku do zobáku a frnk, odletěl následován Nortonem.

Klára usrkávala víno, pracovala na přenosném počítači a občas někam telefonovala. Sháněla informace o Talbertovi, Kincaidovi a Adenu Sladeovi.

Mé poznámky mě už nudily, jinak se to říct nedá. Přečetl jsem je nejméně desetkrát v naději, že mě trkne nějaká nová souvislost, která mi dříve unikala. Nic. Odložil jsem popsané papíry, vzal si dnešní noviny a začetl se do hlavní zprávy dne. Stručný a vesměs pravdivý článek informoval o nálezu mrtvol, několikrát citoval Furyka a byl doplněn o fotografii kopáčů a techniků na hřbitově Maple Hill.

Přijel T-Tommy. Absolvoval několik porad s pátracími skupinami a také s Drummondem a Cookseyovou. Nalil si bourbon, dolil mi prázdnou sklenku a posadil se ke stolu.

„Něco nového o Alejandrovi?“ zeptal jsem se.

„Asi před hodinou jsem mluvil s doktorem Sammonsem. Pacient je stále na plicní ventilaci, neprobral se z kómatu a jeho vyhlídky nejsou moc dobré.“

„Potřebujeme ho!“ vybuchl jsem. „Je klíčem k případu!“

„Jeho osud je v rukou božích,“ opáčil klidně T-Tommy. „Přišly předběžné výsledky z toxikologie těch dvou dívek.“

„A?“

„V obou případech stopy valia, morfia a fentanylu.“

„Fentanylu?“ podivil jsem se.

T-Tommy přikývl.

„Není to ten sajrajt, co Rusové použili na Čečence, kteří obsadili moskevské divadlo?“ vložila se do našeho rozhovoru Klára. „Hromada rukojmích tam zemřela, pokud si dobře pamatuju.“

„Přesně tak,“ potvrdil T-Tommy.

„Fentanyl je prevít,“ vysvětloval jsem. „Odrovná tě, ani nevíš jak. Stačí stříknout do obličeje nebo na kůži a dobrou noc. Při vyšší dávce dojde k zástavě dechu a nastává smrt.“

„Takže Noel a Crystal zemřely na intoxikaci fentanylem?“ zeptala se Klára.

„Cookseyová si to myslí,“ sdělil T-Tommy. „Hladiny morfia a fentanylu byly u obou vysoké. Jinak žádné viditelné trauma nebo známky krvácení, žádná zřejmá příčina smrti. Podle ní to za dané situace vypadá tak, že dívky zemřely na asfyxii v důsledku vysoké dávky obou chemikálií.“

„A ostatní oběti?“

„Drummond poslal na rozbor vzorky Eddieho krve a moči. Výsledky by měly být do dvou dnů. U těch pohřbených to vzhledem k pokročilému rozkladu potrvá o něco déle. Několik týdnů, možná víc. A u těch, po kterých zůstala jen kostra, se příčinu smrti možná nedozvíme nikdy.“

„Už jste někoho identifikovali?“ zajímal jsem se.

„Jednu dvojici. Zmizela před dvěma měsíci. Měli rande. Oficiálně pohřešovaní od následujícího dne. Automobil se našel na parkovišti u nákupního střediska Madison Square. Drummond pozval forenzního antropologa, aby pomohl s identifikací kosterních pozůstatků. Ale ta potrvá měsíce.“

„Kde se dá taková věc jako fentanyl sehnat?“ napadlo Kláru.

„U velkých farmaceutických dodavatelů,“ odpověděl jsem. „V nemocnicích. V lékárnách.“

„Momentálně kontaktujeme všechny dodavatele,“ řekl T-Tommy. „Zjistíme, kdo ho nakupuje a kolik. Třeba budeme mít štěstí.“

„Nenašel by se nějaký v Talbert Biomedical?“ uvažovala Klára. „Pokud se domníváme, že existuje nějaké spojení mezi tou firmou a naším zabijákem, mohl by pocházet odtamtud.“

„Podle Talberta a Kincaida tam žádné zákroky neprovádějí,“ připomněl jsem. „Proto nemají důvod takové chemikálie skladovat.“

„Ale kdyby chtěli, mohli by si je koupit,“ stála na svém Klára.

„Samozřejmě,“ přitakal jsem a podíval se na T-Tommyho. „Jak dopadl rozhovor s Talbertem a Kincaidem?“

„Připadají mi jako legitimní podnik. Alespoň navenek.“

„A co ten Slade?“ otočila se na něj Klára. „Mluvil jsi i s ním?“

T-Tommy se napil bourbonu. „Krátce. A souhlasím s tebou. Člověku z něj naskakuje husí kůže.“

Klára rozehrály prsty na klávesnici laptopu. „Něco jsem o něm zjistila. Aden Slade. Narozen dvanáctého listopadu devatenáct set osmdesát šest v Baltimore. Otec MUDr. Wilbert S. Slade studoval na lékařské fakultě Univerzity Johnse Hopkinse. Aden Slade tam získal bakalářský titul z biologie s vyznamenáním a potom studoval rok a půl medicínu, rovněž na Hopkinsu. Všechno vypadalo dobře, jenže potom otec spáchal sebevraždu.“

„Jak?“ chtěl jsem vědět.

„Podle novinových zpráv, které se mi podařilo sehnat, se zastřelil. Aden našel tělo.“

„Drsné,“ poznamenal T-Tommy.

„Je to ještě horší. Matka dostala rakovinu a syn odešel ze školy, aby o ni mohl pečovat. Zemřela o rok později a Slade se přestěhoval do Chicaga. Nějakou dobu pracoval ve firmě vyrábějící chirurgické nástroje a potom ho zlanařil Talbert, se kterým odešel sem do Huntsville.“

„Že by byl zrovna Slade náš nepříčetný zabiják?“ uvažoval T-Tommy.

„Možné to je,“ odpověděl jsem. „Sérioví vrazi se rekrutují z nejrůznějších prostředí. Stará teorie, že pocházejí jen z rozvrácených rodin, dávno neplatí. Přinejmenším od Dahmera, jehož dětství bylo docela normální. Možná lepší než Sladeovo.“

„Nezabíjel ten Dahmer sousedovy kočky?“ vzpomínal T-Tommy.

Přikývl jsem. „Nejspíš byl narušený už od narození. Rodinná výchova pak na jeho poruchu nemohla mít žádný vliv.“

„Tak co teda?“ ozvala se Klára. „Může být Slade náš vrah? Chvílemi mně opravdu připadal hodně vyšinutý.“

Pokrčil jsem rameny. „Co zatím víme? Někdo provádí chirurgické zákroky na lidech, zabíjí je a zbavuje se mrtvol. Ten někdo neodpovídá typickému profilu sériového vraha. Je schopný a zručný. Používá vybavení, které musí získávat z Talbert Biomedical nebo podobně specializované výrobní společnosti. Alejandro mu pomáhal odklízet těla a měl telefonní číslo na šéfa Talbertovy ochranky.“

„Zdá se, že důkazy ukazují na Sladea jako na nejpravděpodobnějšího pachatele,“ soudil T-Tommy.

„Vypadá to tak.“

„Ale proč potom zabil Eddieho a rozřezal Alejandra?“ nechápala Klára.

Napil jsem se bourbonu a vychutnával jeho palčivou chuť. „Třeba mu nějak vyhrožovali. Nebo chtěli víc peněz. Nebo objevili Ježíše a káli se. Všechno je možné.“

„Osobně bych vsadil na peníze,“ poznamenal T-Tommy. „U chlápků jako Eddie a Alejandro jde vždycky o peníze.“

„To je pravda. Slade je možná blázen, ale Eddie a Alejandro určitě chtěli peníze.“ Klára se obrátila k T-Tommymu. „Co Slade v Talbert Biomedical přesně dělá?“

„Nasadil jsem na to jednoho člověka. Zavolám mu a zeptám se, co zjistil.“ Vylovil z kapsy mobilní telefon, vyťukal číslo a chvíli mluvil. Vlastně spíš poslouchal a zapisoval si poznámky. „Vydělával pětasedmdesát tisíc ročně,“ informoval nás, když ukončil hovor. „Plus benefity. Zdravotní pojištění. Podíl na zisku. Bankovní účet nevykazuje žádné šeky na vyšší částky nebo větší výběry. Má naspořeno přes sto deset tisíc. Skromný a šetrný hoch.“

„To znamená, že si mohl dovolit platit Alejandra a Eddieho,“ konstatovala Klára.

„Kolik že Alejandro vyinkasoval?“ zeptal jsem se.

„Jedenatřicet tisíc,“ odpověděl T-Tommy. „V hotovosti.“

„A kde by je Slade vzal? Vždyť je to víc než čtvrtina jeho úspor. A to by byl jenom Alejandro. Musel platit i Eddiemu.“

„Třeba ho platil Alejandro ze svého podílu,“ dedukovala Klára.

„Z Alejandrových záznamů nic takového nevyplývá,“ zavrtěl hlavou T-Tommy, „ale vyloučeno to není.“

Dopil jsem bourbon, dolil si sklenku a podal jsem láhev T-Tommymu. „Teď si dovolím navrhnout úplně novou možnost.“ Vyčkávavě se na mě zahleděli. „Co když jde o nějaký lékařský experiment?“

„Jak to myslíš?“ nechápal T-Tommy.

„Je tu jedna podivná skutečnost, která vyžaduje vysvětlení. Alejandro ležel v poli blízko Talbert Biomedical. Firma vyrábí lékařské nástroje a v rámci vývoje s nimi experimentuje.“

„Na mrtvolách,“ připomněla Klára.

„To tvrdí oni. O té firmě řadu věcí nevíme.“

T-Tommy pomalu pokyvoval hlavou, jako by uvažoval o mých slovech.

„Ty zákroky byly z technického hlediska perfektní. Potvrdila nám to jak Liz, tak Cookseyová. Oběti neutrpěly divoké znetvoření, jaké zanechávají psychopati. Proč by nemohly být součástí nějakého lékařského experimentu?“

„Ty si to opravdu myslíš?“ pátravě se na mě zahleděl T-Tommy.

„Říkám jen, že sérioví vrazi, kteří se dopouštějí rituálního zohavování, vykazují určitou formu uspořádané fantazie, která se v jejich činech zřetelně projevuje. Zaměřují se třeba na obličej nebo genitálie. Většinou jde o něco velmi osobního. Nebo aranžují oběti do konkrétní polohy, pro ně typické. Záleží na druhu psychické poruchy, na tom, co je vzrušuje. Domnívám se, že v našem případě by pachatel trpěl jistou formou fixace na lékařské povolání. Třeba si o sobě myslí, že je druhý doktor Frankenstein.“ Napil jsem se whisky. „Ale co když jsou oběti jen vedlejším produktem, odpadem, chcete-li, nějakého medicínského experimentu?“

T-Tommy přikyvoval, ten nápad se mu zřejmě čím dál víc zamlouval.

„A protože se Alejandro našel v blízkosti Talbert Biomedical, nabízí se firma jako logické místo, kde se zákroky provádějí.“

T-Tommy točil bourbonem ve sklenici. „Pracují tam chirurgové, například Kincaid, a asistenti jako Slade. A jejich budova je tak velká, že tam klidně můžou mít operační sály, jipku, nemocniční pokoje, prostě cokoliv.“

„Moment.“ Klára zvedla ruku dlaní napřed. „Snad si opravdu nemyslíš, že Harmon Talbert a doktor Robert Kincaid jsou sérioví vrazi. To je vyložený nesmysl.“

Sérioví vrazi s největší pravděpodobností nejsou, pomyslel jsem si. „Ale jestli se tam skutečně provádějí experimenty, mohou za nimi stát.“

„Vyrábějí chirurgické nástroje a pomůcky. Sám jsi jejich podnik viděl. Za kolik se ty jejich výrobky prodávají? Pár stovek za kus? Proč provádět složité experimenty kvůli v podstatě kusové výrobě levných produktů?“

„Opakuju, že zdaleka nevíme všechno,“ hájil jsem svou hypotézu. „Zatím jsme se do Talbert Biomedical pořádně nepustili.“

„Ani si soukromě nepromluvili se Sladem,“ doplnil T-Tommy. „I když není do ničeho přímo namočený, počítám, že jestli se v té firmě něco děje, měl by o tom vědět. Mně připadá jako nejslabší článek. Pod tlakem by mohl povolit.“

Kapitola 63

PONDĚLÍ 18.54

„Jestli promluví, je po nás.“

Doktor Robert Kincaid seděl za psacím stolem s telefonem u ucha. Na druhém konci linky mluvil Rocco. Bylo by samozřejmě vhodnější vést tento rozhovor tváří v tvář a mezi čtyřma očima, ale navštívit ten jeho špinavý, nechutný podnik? To nikdy. A pozvat Rocca sem? V žádném případě. Pro Kincaida znamenal mafián žijící a dýchající nebezpečný biologický toxin.

Uplynulých osmačtyřicet hodin si na něm vybralo tvrdou daň. Nejdřív noční operace Alejandra a Carmelity, potom Dunlapova smrt a Diazův útěk. A chladnokrevná vražda Darlene Montagové, kterou spáchala ta bestie Austin. No a teď se Alejandro vynoří sice ne zdravý, ale živý v nemocnici. Kincaid nedokázal jasně uvažovat a upřímně sám sobě přiznával, že tak vyděšený jako nyní ještě nikdy nebyl.

Kolik lidských životů má vlastně na svědomí? Na přesný počet si nevzpomínal, ale určitě více než dvě desítky. I když technicky vzato Carmelita, Darlene a Dunlap nezemřeli jeho rukou. Porota by se na to pochopitelně dívala jinak. A jestli zemře i Alejandro – prosím tě, Bože, ať zemře –, bude mít na svém kontě o jednu oběť víc.

„Neřekne ani slovo,“ uklidňoval ho Rocco.

„Já doktora Paula Sammonse náhodou znám. Je ve svém oboru mimořádně schopný. Zachránil pacienty, kteří na tom byli mnohem hůř.“

„Tohoto nezachrání.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Prostě to vím.“

Kincaid si povzdechl. „Teď jste dokonce i lékař?“

„To sice ne, ale i tak jsem ve svém oboru mimořádně schopný.“

„Co tím chcete říct?“

Jak jsem se proboha mohl do něčeho takového namočit? běželo Kincaidovi hlavou. Zaplést se s tak odporným šupákem! Samozřejmě ani na okamžik nezapochyboval o oprávněnosti svého projektu, o čistotě svých motivů a úmyslů. Věda především. Nezemřely snad v průběhu historie miliony, miliardy lidí, zatímco se lékaři snažili proniknout do vědeckých tajemství života a smrti? První pacient s transplantovaným srdcem přežil pouhých osm dní. Počátky anestezie si rovněž vyžádaly nespočet obětí. A pouštění žilou? Kolik lidí nechali lékaři vykrvácet? Pokrok je vždycky vykoupen ztrátami.

Poháněla ho láska k vědě? Nebo snad touha po majetku? Sám sobě musel přiznat, že neví.

„Chci tím říct, že si v tomto směru nemusíte dělat starosti. Chci tím říct, že ten včerejší průšvih je vyžehlený a tento poslední problém bude brzy taky.“

„Byl tu ten zatracený policajt.“

„Na co přesně se vás vyptával?“

„Chtěl vědět o našich výrobcích. Jestli nám něco nechybí nebo jestli tu nedochází ke krádežím.“

„Nic vám nechybí a nikdo nic neukradl, takže žádný problém.“

Kincaid si přehodil telefon k druhému uchu. „A co když se vrátí? Co když do nás začne šťourat?“

„Nemůže nic najít.“

„Až na Alejandra.“

„Alejandro je vyřešený. A brzy dodáme policii vraha. Budou rádi, vy budete rád a život půjde dál.“

Kincaid si palcem a ukazovákem promnul kořen nosu, aby potlačil sílící bolest hlavy. „Tak houby.“

„Proboha svatého, seberte se! O všechno je postaráno, jak jsme se domluvili.“ Rocco nelhal. Už v počáteční fázi projektu naplánovali jeho ukončení a zametení stop. Tuto situaci samozřejmě nepředpokládali – Alejandro, který by mohl všechno prozradit, leží v nemocnici a policie čmuchá u dveří Talbert Biomedical.

„No dobře.“ Kincaid si promasíroval zátylek. „Aspoň že nejsou všechny zprávy tak špatné. Kanál osm o nás asi odvysílá reportáž. Trocha popularity u veřejnosti nemůže uškodit.“

„Jak to myslíte?“

„Odpoledne tu byla Klára McBrideová z Kanálu osm a mluvila se mnou a s Harmonem. Slíbila, že se ještě tento týden vrátí s celým štábem a natočí…“

„Zbláznil jste se?“ skočil mu do řeči Rocco. „Ta ženská nepřipravuje reportáž. Ona shání informace.“

„Ne, McBrideová je špičková reportérka a…“

„Je to bývalá manželka Duba Walkera.“

„Byl tu s ní.“

„Kristepane! Víte, kdo je jeho nejlepší kámoš?“

„Kdo?“

„Tommy Tortelli. Policajt, co vás navštívil.“

„Víte to jistě?“

„Na které planetě kurva žijete?“

Kincaid horečně přemýšlel. Bylo by něco takového možné?

Rocco zatím pokračoval: „Walker a Tortelli nejsou hloupí. A McBrideová taky ne. Snaží se zjistit, odkud pocházejí určité nástroje. Instrumenty, kterými jste operoval Alejandra a ty holky.“

„Panebože!“ Kincaid cítil, jak mu do krku stoupá žluč.

„Alejandra našli kousek od vás. Takovou okolnost nemůžou přehlédnout. Proto musíte zavřít krám!“

„Zařídíme to,“ slíbil Kincaid.

„Dobře. Až nás Alejandro opustí, budete čistí.“

„Jak to mám zařídit s Dubem Walkerem a Klárou McBrideovou?“

„Postarám se o ně.“

„Co to znamená?“

„Že se o ně postarám.“

Kapitola 64

PONDĚLÍ 21.54

Zastavili jsme se u Sammyho na večeři. Já s Klárou jsme si objednali rybu a zeleninový salát, T-Tommy grilovaná žebra a ořechový koláč se zmrzlinou. Teď jsme seděli v T-Tommyho autě na Pratt Avenue nedaleko Sladeova bydliště. Pratt Avenue je čtyřproudovka s širokým dělicím pásem osázeným stromy, které se s příchodem jara bohatě rozpučely. Domy byly starší, postavené krátce po válce, ale dobře udržované. Většina obyvatel se na noc zamkla a pozhasínala. V několika oknech zářila televizní obrazovka, ale venku jsme neviděli nikoho.

Slade bydlel v bíle natřeném přízemním domku. Vpředu měl terasu obezděnou cihlovou zídkou, vchodové dveře lemovala dvě velká okna. Závěsy roztažené, uvnitř tma. T-Tommy zavolal na Sladeovo domácí číslo, ale nikdo se neohlásil. Samozřejmě mohl sedět doma potmě a nezvedat telefon. Třeba jeho průhledné světle modré oči dokázaly zachytit světlo i tam, kde nebylo. Anebo nás tajně pozoruje.

„Pojďme se podívat blíž,“ navrhl jsem.

„Já zůstanu tady,“ oznámila Klára. „Vloupání nepatří mezi mé koníčky.“

„Už jsi zapomněla, jak jsme čmuchali kolem kanceláře doktora Hubleina?“ Vloupali jsme se do ní v rámci vyšetřování případu Briana Kurtze.

Vyplázla na mě jazyk.

Vystoupili jsme s T-Tommym z auta a zamířili přímo ke Sladeovým dveřím. Abychom působili co nejnormálněji, zazvonili jsme. Netušil jsem, co bych řekl, kdyby nám otevřel, a litoval jsem, že jsem si to nepromyslel dřív. Zbytečné starosti. Neotevřel.

Obešli jsme dům, nahlédli do několika nezakrytých oken, ale nic zvláštního jsme neviděli. T-Tommy mi na chvíli zmizel z očí, ale pak jsem ho našel, jak zápolí se zámkem na zadních dveřích. Asi za minutu ho překonal a vstoupili jsme dovnitř.

Rychle jsme prošli všechny místnosti. Obývací pokoj, kuchyně, jídelna, všude pořádek a čisto. V ložnici ustlaná postel, noční stolek uklizený, v zásuvkách a skříních vzorně uložené šatstvo. Košile, saka a kalhoty na ramínkách, ponožky srolované, spodní prádlo složené a srovnané do komínků. Vzorný chlapec.

Osobnost, jakou by měl mít dobrý chirurg.

Nebo dobrý zabiják.

V dalším pokoji jsme našli pracovní stůl a počítač, poslední byl až na pár krabic s knihami složených v koutě prázdný.

„Moc tu toho není,“ poznamenal T-Tommy.

Vyšli jsme zadními dveřmi a zamkli je.

„Jestli je Slade náš pachatel, pak nevraždí doma, ale někde jinde,“ vyslovil jsem domněnku, která se sama nabízela.

„Že by v garáži?“

Dvojitá garáž stála za domem na konci příjezdové cesty z popraskaných betonových panelů. Vedly do ní prosklené boční dveře, za nimiž vládla tma. T-Tommy překonal paklíčem zámek a rozsvítil miniaturní baterku, jejíž paprsek prořízl temnotu. Žádný automobil, žádná hromada krabic a nejrůznějších nepotřebných věcí, které se obvykle ukládají do garáží. Slade zde projevil stejný smysl pro čistotu a pořádek jako v domě. Na protější stěně visely na dřevěných kolících nástroje, další ležely srovnané na ponku. Uprostřed prostoru trůnil velký kovový stůl. Když na něj T-Tommy posvítil, spatřil jsem nejméně dvacet lesklých předmětů. Při bližším pohledu jsem identifikoval chirurgické nástroje různých typů.

„Bingo,“ zajásal jsem tiše a zvedl asi půl metru dlouhou zakřivenou kovovou trubici. Vypadala stejně jako ty, které Slade s Kincaidem zkoušeli na mrtvole. „Má tu potřebné vybavení.“

T-Tommy mi podal baterku, vytáhl z kapsy digitální fotoaparát a začal fotit stůl, nástroje, celou garáž. Blesk mě bodal do očí.

Prohledal jsem skříňky, zásuvky a velký plastový barel na odpadky. Nikde nic. Přiznávám, že jsem očekával jednu nebo dvě mrtvoly. Svítil jsem si na podlahu, nevynechal jsem prostor pod stolem a ponkem a kolem trubek. Hledal jsem krvavé skvrny, ale žádné jsem nenašel.

„Čisto jako ve škatulce,“ poznamenal jsem.

„Až moc,“ řekl T-Tommy. „Jako kdyby to tu někdo nedávno vydrhl a vyleštil.“

Zaslechl jsem, jak na příjezdovou cestu odbočilo auto. Mezerou pod garážovými vraty proniklo světlo reflektorů. Zhasl jsem baterku. Otevřely se automobilové dveře a vzápětí se zabouchly. Kroky zmizely v domě.

„Vypadneme.“

T-Tommy nic nenamítal. Vyklouzli jsme ze dveří a přesunuli se za garáž. Byl nejvyšší čas.

Slyšel jsem otevírání zadního vchodu a blížící se kroky. Cvakl zámek bočních dveří garáže, otevřely se a zavřely. Uvnitř se rozsvítila zářivka. Zazněla jazzová hudba, Slade přecházel po garáži.

Opatrně jsem se vyplížil zpoza rohu k proskleným dveřím a nahlédl dovnitř. Slade seděl na stoličce u rohu stolu otočený ke mně profilem. Ukousl si čokoládovou tyčinku, odložil ji na stůl a zapil pivem. Pak zvedl jeden z nástrojů, předmět ve tvaru úzkého válce, a prohlížel si ho. A potom začal jemnou kovovou vatou opracovávat jeho konec. Připadal mi klidný, uvolněný, popíjel pivo, upravoval nástroj a pokyvoval hlavou do rytmu hudby.

Kapitola 65

ÚTERÝ 02.01

„Zeku?“

Ošetřovatel Zeke Reed se otočil ke staniční sestře Bobbie Hawkinsové, která se k němu blížila. Neměl ji rád. Považoval ji za kariéristku, která se snaží vyšplhat po žebříčku na místo vrchní sestry jednotky intenzivní péče.

„Zaneste to do laborky a potom ukliďte na čtyřce. Doktor Sammons měnil panu Diazovi kapačky a intubaci a zůstal tam nepořádek.“ Ukázala ke kóji, kde na stolku ležely použité nástroje, zakrvácené obvazy a gázové tampony. „Vezměte si vak na biologický odpad,“ připomněla.

Jako kdyby to nedělal už stokrát.

Podala mu dvě zkumavky s odebranou krví, otočila se a odkráčela. Žádné prosím, o poděkování nemluvě. Čubka jedna.

Reed sešel o dvě patra níž k laboratoři, předal vzorky a zašel si na toaletu. Poslední kabinka. Zabodl jehlu do gumového víka lahvičky s chloridem draselným a naplnil stříkačku. Sňal jehlu a uložil ji do pouzdra, injekční stříkačku schoval do kapsy krátkého bílého pláště.

Vrátil se na jipku, ujistil se, že je sám, setřel z lahvičky všechny otisky prstů a vrátil ji do skříňky. Ještě zbývala nejdůležitější část úkolu.

Pustil se do práce v Diazově kóji. Uklidil biologický odpad do speciálního pytle, použité nástroje uložil do misky pro přepravu k nové sterilizaci a začal stírat mopem podlahu. Do toho rytmicky hučel Diazův plicní ventilátor.

Vytíral pomalu, čekal na nejvhodnější okamžik. Když Hawkinsová vyšla ze sesterny a zmizela v kóji číslo jedna, spěšně vytáhl z kapsy injekční stříkačku, nasadil jehlu a vbodl ji do plastové trubice kapačky zavěšené na stojanu intravenózní soupravy u pacientova lůžka. Teď musel postupovat rychle. Pro jistotu se ohlédl přes rameno a stiskl píst. Vyprázdnil stříkačku, vytáhl jehlu, zakryl ji pouzdrem a zastrčil vražednou zbraň zpět do kapsy. V příští vteřině už držel mop a šůroval podlahu.

Stačilo deset vteřin. Zapískal alarm, křivka EKG přešla v rovnou čáru. Do kóje vběhly tři ošetřovatelky. Staniční sestra Hawkinsová ho poslala pryč. S radostí vycouval z kóje a málem se srazil s další ošetřovatelkou, která přispěchala s pojízdným defibrilátorem. Z reproduktorů pod stropem znělo poplachové hlášení a Hawkinsová štěkala rozkazy.

Proč vždycky dají do vedení ženské a chlapy opominou? Na oddělení pracovali jen dva ošetřovatelé, ani jeden neměl žádnou naději na služební postup, protože jim chybělo vzdělání. Kdyby si udělali alespoň maturitu na zdravotce nebo získali diplom, hned by mohli stavět někoho do latě.

Reed na jmenovce žádné tituly neměl. Nepotřeboval je. Byl chytřejší než všichni ostatní. Už oddělal nejméně šest lidí a nikdo o tom neměl nejmenší tušení. Ve skutečnosti se mu podařilo dosáhnout propuštění jedné sestry. Ne že by ji vyhodili z nemocnice, přeřadili ji na méně kvalifikovanou práci. Měla si dávat pozor a nenechat nebezpečnou drogu jako morfium jen tak ležet na stolku. A měla si všimnout, že alarm plicního ventilátoru je vypnutý. Ten starší pán mohl dodnes žít a ona mohla pořád pracovat na tomto prestižním oddělení a nemusela zametat podlahy.

Všechny byly stejné. Jednotka intenzivní péče, vrchol jejich snažení.

On si kladl vyšší cíle. Ezekiel James Reed. Anděl smrti. Články na titulních stránkách. Už si ani přesně nevzpomínal, kolika pacientům pomohl na onen svět, musel si je vždycky v duchu spočítat. Ale pečlivě si schovával všechny novinové výstřižky, a nejen o svých případech. Ukládal je do spodní zásuvky k ostatním tajemstvím.

Jednoho dne překoná všechny své předchůdce. A nejlepší bylo, že za dvě oběti dostal zaplaceno. Jako za tohoto chlápka. Za toho prvního před rokem dostal pět set dolarů. Za dnešního dva tisíce. Inflace je krásná věc.

Ten pětistovkový byl jeho vůbec první. Předtím jenom neurčitě přemýšlel, že by mohl některého pacienta zabít, ale k činu se neodhodlal. Potom však potkal toho týpka – jak se vlastně jmenoval? – ve striptýzovém klubu. Zaujalo ho, že pracuje v nemocnici, a zmínil se, že by pro něj možná měl někdy později práci, za kterou by dobře zaplatil. No a před rokem Reedovi zavolal. Domů. Nechtěl říct, kde vzal jeho číslo. A nabídl mu pětistovku, když toho staříka oddělá. Snadná práce. Trochu chloridu draselného do kapačky a sbohem navždy.

Od té doby použil třikrát chlorid, jednou morfium a dvakrát pavulon. Dával draselné soli přednost, protože působí čistě, účinně a rychle. A obtížně se prokazuje.

Pocit, když toho starce zabil, byl… Marně hledal vhodný výraz. Vzrušující bylo slabé slovo, ale lepší ho nenapadlo. Další pak zabíjel proto, aby si ten pocit zopakoval. Pocit, o kterém do té doby netušil, že existuje, ale jakmile ho jednou prožil, už se bez něj neobešel.

Kromě toho se mu ty dva tisíce velmi hodily. Tolik normálně nevydělal za celý měsíc. Konečně by si mohl koupit nové auto, vytoužený červený kabriolet Ford Mustang. Stojí v bazaru už dva měsíce, ale cenovka byla dosud příliš vysoká. Chybělo mu patnáct stovek. S dnešní prémií si to může dovolit a ještě strčí pětistovku do kapsy. Život je krásný.

Kapitola 66

ÚTERÝ 07.11

„Zatraceně, tak to je průšvih.“ Seděl jsem na posteli s mobilním telefonem u ucha a T-Tommy mi právě sdělil, že Alejandro v noci zemřel. „Naše nejlepší stopa je fuč.“

„Měl jsi raději říct naše jediná stopa.“

Prohrábl jsem si vlasy. „Třeba se na nás usměje štěstí se Sladem.“

„Doufejme. No nic, musím běžet. Uvidíme se asi za tři čtvrtě hodiny. Měj se.“

Přerušil jsem spojení a poslouchal, jak se Klára ve sprše chystá na nový den.

Po noční návštěvě u Sladea jsme všichni tři společně naplánovali příští krok. Shodli jsme se na dalším rozhovoru s Adenem Sladem, který se jevil jako nejpravděpodobnější kandidát na to, že by se mohl při výslechu zlomit. Ať už byl vrah nebo ne, pracoval pro Talbert Biomedical a měl by alespoň něco vědět. Pokud probíhaly nelegální operace tam, nemohl si jich nevšimnout.

Debatovali jsme o nejlepším postupu jak na něj. Rychle jsme usoudili, že rozhovor proběhne u něj doma, ne ve firmě. Zareaguje Slade násilně? Zlomí se a začne zpívat? Obviní některé spolupracovníky? V každém případě bude nejlepší, když bude sám.

Napadlo nás požádat o povolení k prohlídce, ale pak jsme si to rozmysleli. Slade by se okamžitě stáhl do obrany a kromě toho by nám to povolení žádný soudce nevydal pouze na základě nálezu několika chirurgických nástrojů na stole v garáži. Podezřelý mohl jejich přítomnost snadno vysvětlit svou profesí a my jsme se o nich navíc dozvěděli tak, že jsme nezákonně vnikli do soukromého objektu. V duchu jsem se slyšel soudce, jak se směje, že místo povolení k prohlídce podepíše zatykač. Na nás.

Klára se nabídla, že si s ním promluví. Vymyslí si, že potřebuje dodatečné informace ke své reportáži. Sladea očividně přitahovala a nejspíš by s ní mluvil otevřeněji, možná se i chlubil, aby na ni zapůsobil. Sex je mocný čaroděj, jehož vliv nelze podceňovat.

To ovšem nepřipadalo v úvahu. Do Sladeova domu bych Kláru samotnou nikdy nepustil. Ani kdybychom s T-Tommym hlídkovali nablízku.

Nakonec jsme se dohodli, že ho navštíví T-Tommy. Sám a v civilu. Žádné uniformy, žádné hlídkové vozy. Přátelský rozhovor. Pár rutinních otázek a pak zesílit tlak. Furyka T-Tommy informovat nebude, neměl náladu poslouchat jeho kecy ani obhajovat zvolený postup. Je lepší žádat o prominutí než o svolení. A kdyby se o chystané návštěvě Sladea dozvěděl Furyk, hned by o ní věděl i Rocco, což by nám nesmírně zkomplikovalo situaci.

Klára a já budeme čekat opodál v roli kavalerie, kdyby se přihodilo něco nečekaného.

Kapitola 67

ÚTERÝ 07.22

T-Tommy nahlédl otevřenými dveřmi do garáže.

Slade seděl na stoličce u stolu zády k němu. Na úzkých ramenou mu visela bílá košile a skláněl se nad prací. Na stole před ním ležela hromádka hoblin, pět nebo šest kovových trubic a několik smotků ocelové vlny.

T-Tommy zaklepal na dveřní rám.

Slade se k němu otočil. V jedné ruce držel štíhlý zakřivený kus dřeva, v druhé jemně nabroušený nůž.

„Promiňte, že obtěžuju tak brzo po ránu,“ omlouval se T-Tommy a ukázal Sladeovi služební odznak. „Detektiv Tortelli, HPD. Včera jsme spolu mluvili.“

Slade mu hleděl na hrudník, jako kdyby pro něj zvednutí očí představovalo fyzicky nezvládnutelný úkon. „Vzpomínám si. Co pro vás mohu udělat?“

„Jenom pár otázek, kdyby vám to nevadilo.“

Slade váhal.

„Dlouho vás nezdržím.“

„No dobře.“ Slade vstal. „Nechcete kávu? Zrovna jsem uvařil čerstvou.“ Ukázal na konvici na rohovém stolku.

Voněla. „Děkuji, rád.“

Slade nalil horký nápoj do hrnku s velkým uchem. „Cukr? Mléko?“

„Stačí černá.“

Podal policistovi hrnek a vrátil se na stoličku.

T-Tommy obešel stůl, až se ocitl naproti němu, napil se a pak znovu. Káva chutnala ještě lépe, než voněla. „Vynikající.“

Slade se usmál. Lépe řečeno rychle, téměř nepostřehnutelně odtáhl rty od sebe. „Objednávám zrnkovou od jednoho dodavatele v Miami. Melu si ji sám.“

„Šálku dobré kávy se vyrovná máloco.“ T-Tommy kývl bradou ke kusu dřeva, na kterém Slade pracoval. „Co to je?“

„Nový nástroj. Ohlazuju hrany.“

„Dnes nejdete do práce?“

„Později. Se dřevem se mi dělá líp tady.“

„Děláte doma hodně práce?“

Slade vypadal nervózně. Těkal pohledem z jednoho předmětu na druhý a několikrát jím přelétl po policistovi, než odpověděl. „Určitě jste sem nepřišel v tuto ranní hodinu, abyste si povídal o mé práci.“

T-Tommy pokrčil rameny. „Ale mně připadá vaše práce moc zajímavá, pane Slade. Do včerejška jsem o těchto věcech vůbec nic nevěděl. Úžasné.“

„Děkuji.“ Oči jako by se mu mírně rozzářily.

T-Tommy zvedl kus dřeva. „Co je například tohle?“

„Pokouším se vylepšit tvar jednoho z našich nových výrobků.“

„A to je vyřezáváte ze dřeva?“

„Ve fázi návrhu většinou ano.“ Plachý úsměv. „Dřevo se obrábí snadněji než ocel. Nůž se tak rychle neztupí.“ Další nesmělý úsměv.

Ten kluk byl svým způsobem okouzlující. Bezpochyby inteligentní a kreativní. T-Tommymu se prostě líbil. Kdyby se ovšem ukázalo, že je sériový vrah, jistě by své mínění změnil. Když teď na domácí půdě mluvil o své práci, působil uvolněně a jakoby šťastně. Tohle by mohlo vyjít.

„A co následuje, když vyřežete správný tvar?“

„Pošleme ho do továrny, která ten tvar použije jako šablonu pro přípravu formy na odlitek z nerezové oceli.“ Zvedl kovovou trubku. „Třeba takový. Já potom uhladím ostré hrany a produkt je připraven pro ověřovací zkoušky.“

„Chytré.“ T-Tommy se opřel o stůl a mírně se předklonil. „Včera jsme neměli příležitost pořádně si promluvit. Chtěl jsem se vás zeptat, jestli znáte Alejandra Diaze.“

„To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Vysoký hispánec, tmavé vlasy, tmavé oči. Viděl jste někdy v Talbert Biomedical podobného člověka?“

„Ne.“ Prohlížel si kovovou trubici, a přestože vypadal nervózně, ruce se mu nechvěly. Prsty měl štíhlé, elegantní. „Proč ho hledáte?“

„Nehledám ho, vím, kde je. Ptám se, jestli ho znáte.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

A už nesetkáš. T-Tommy postavil hrnek na stůl. „A Eddie Elliott? Toho znáte?“

Slade váhal, snad přemýšlel. Pak si odfoukl z očí pramen vlasů. „Myslím, že ne.“

„Myslíte, nebo víte?“

„Je to docela běžné jméno. Možná jsem ho zaslechl, ale nepamatuju si kde ani kdy.“

„Slyšel jste někdy o nějaké krádeži ve firmě Talbert Biomedical?“

Tlačil na trubici dlaní a koulel ji po stole sem a tam. „Ne. Teda kromě těchto věcí,“ ukázal na předměty na stole.

„Vy je kradete?“ podivil se T-Tommy.

„Samozřejmě se svolením zaměstnavatele. Pan Talbert a doktor Kincaid jsou dobří šéfové. Umožňují mi dělat značnou část vývojové práce doma.“

„Jak jste se k nim dostal?“

„Prodával jsem chirurgické instrumenty. Před lety. Když jsem žil v Chicagu. Jednou jsem navštívil i doktora Kincaida. Když o několik let později zakládali společnost, zavolali mi. Uhradili mi vzdělání a dali tohle místo.“

„A teď pomáháte doktoru Kincaidovi ověřovat nové výrobky?“

„Víc než to. Většinu nástrojů také navrhuju. Doktor Kincaid je mimořádně schopný chirurg, ale není umělec. Návrh vyžaduje jistou dávku uměleckého citu.“

„A vy ho máte?“

„Inu… Vidím prostě věci trochu jinak.“

T-Tommy se opřel o stůl celou váhou. „Pokud vím, studoval jste medicínu.“

„Prověřoval jste si mě?“

„Jsem detektiv. Je to moje práce.“

Slade si povzdechl. „V půlce druhého ročníku mi zemřel táta a máma dostala rakovinu. Musel jsem studia zanechat a najít si práci.“ Zvedl jiný předmět, dlouhou trubici s pistolovou rukojetí na jednom konci a nůžkami zvláštního tvaru na druhém. Mačkal spoušť a čelisti na protější straně se otevíraly a zavíraly.

„Určitě jste byl zklamaný,“ poznamenal T-Tommy.

„Byl. Ale nakonec jsem se svým životem spokojený. Mám dobrou práci a doktor Kincaid mi poskytuje velkou volnost.“

„Jenom mu pomáháte, nebo byste zvládl některé chirurgické úkony sám?“

„Chirurgické úkony?“ Jeho pohled asi na vteřinu tázavě spočinul na policistovi.

T-Tommy se zasmál. „Já nevím, jak se těm věcem odborně říká.“

„Po tolika letech spolupráce s doktorem Kincaidem si myslím, že bych v podstatě zvládl téměř všechno co on.“

„Opravdu?“

„Víte, já musím ty úkony, jak říkáte, ovládat, pokud mám navrhovat a vylepšovat nástroje, které se při nich používají. Musím vědět, jakou funkci plní a jak se s nimi pracuje.“

„Takže máte kvalifikaci k provádění operačních zákroků na živých lidech?“

„Bože, to ne! V žádném případě. Proč se ptáte?“

„Doktor Kincaid mi řekl, že by z vás byl podle jeho názoru vynikající chirurg. Prý máte šikovné ruce.“

„Doktor Kincaid je velmi laskavý. Ale kdepak, na živém organismu jsem nikdy žádný zákrok neprováděl.“ Se svraštělým obočím se zahleděl ke stropu a pak se usmál. „Pokud nepočítám vytažení střepu skla z tlapky mého psa. To mi bylo osm.“

„Přežil pacient?“

„Mnoho let.“

Přestože Sladeova stydlivost a neschopnost podívat se člověku do očí působila poněkud nepříjemně, T-Tommy neshledával v jeho chování nic podezřelého ani nebezpečného. Ovšem sérioví vrazi Bundy a Dahmer byli také stydliví a laskaví.

„Jak přicházíte na své inovace? Zdá se vám o nich? Nebo vás jen tak napadnou?“

„To ne. Návrh nového přístroje vždycky vychází z potřeb lékařské komunity. Zákazníci si třeba přejí určitý typ nástroje. Nebo si stěžují, že jim něco nevyhovuje. Tvar, úhel, průměr, cokoliv. Já vezmu, co máme, a upravím to. Anebo začnu od nákresu a vymyslím zcela nový instrument.“

„Připadá mi to hrozně složité.“

„Mám nadání vidět věci prostorově. Mně ta práce připadá hrozně zajímavá. Proto ani nelituju, že jsem nedostudoval medicínu.“

„A to je všechno, co Talbert Biomedical dělá?“ T-Tommy mávl rukou nad stolem. „Vyrábí tyto nástroje?“

Slade zavrtěl hlavou. „Vyrábíme všechno možné. Skalpely, nůžky, svorky, na co si vzpomenete.“

„Ale jenom nástroje. Mechanické pomůcky a podobné aparáty asi ne, že?“

„Co přesně máte na mysli?“

„Co já vím? Třeba takové ty elektrické pily. Jednou jsem viděl, jak s ní sundávali sádru.“

„Tak to ne. Pouze nástroje z nerezavějící oceli. Takové, co mají nanejvýš několik pohyblivých součástí a žádný motor nebo pohon.“

T-Tommy zvedl ocelovou trubici, prohlédl si ji a vrátil ji na stůl. „Operuje ještě doktor Kincaid pacienty?“

„Ne. Nemá soukromou praxi a nepracuje v žádné nemocnici. Věnuje se pouze výzkumu.“

„Takže ve firmě se žádné chirurgické zákroky neprovádějí?“

Sladeův pohled těkal ze strany na stranu a pak sklouzl k podlaze. „Nejsme na ně vybaveni.“

Kapitola 68

ÚTERÝ 09.11

Odjeli jsme po Pratt Avenue k Five Points a zastavili se u Mullinse na snídani. Tento podnik patří dlouhá desetiletí k nejvyhlášenějším restauracím v Huntsville. Dlouhá budova z cihel a kovu s modrožlutou šachovnicí nad vchodem a hlučným davem uvnitř. Stěny zdobí zarámované fotografie starého města.

Posadili jsme se k rohovému stolu. Klára si objednala obloženou bagetu, já míchaná vajíčka a chleba a T-Tommy pravou anglickou snídani – tři volská oka, čtyři plátky slaniny, čtyři klobásky, pečené rajče, fazole v tomatě a hromadu toastů.

„Má potřebné dovednosti a nástroje,“ informoval nás přítel. „Já bych Sladea zapsal na první místo seznamu.“

„Nebyl by tam sám,“ namítl jsem. „Je příliš stydlivý, aby někoho nalákal do auta. Je malý a vypadá křehký, čili fyzicky slabý na to, aby někoho přemohl násilím. Na Alejandra nebo Eddieho by rozhodně neměl. Možná ani na ty dvě dívky.“

Chvíli jsme seděli mlčky a pak T-Tommy řekl: „Máš pravdu. Jestli mu oběti sháněli Alejandro s Eddiem, jak se potom Sladeovi podařilo Alejandra vyřídit, když se ho chtěl zbavit? Takový chlap byl nad jeho síly. Jak říkáš, Slade není žádný bojovník.“

„Že by fentanyl?“ napadlo Kláru. „Jako ty dvě chudinky?“

„Dobrý nápad,“ ocenil T-Tommy, vytáhl mobilní telefon a někomu zavolal. Hovor trval asi dvě minuty. „Laboratoř v Birminghamu. Zrovna dokončují zprávu. U Eddieho taky našli fentanyl.“

„Vida, takže máme vzorec.“

„A Alejandra také zkontrolují, ne?“ zeptala se Klára.

„Testovat Alejandra na toxikologii nemá bohužel smysl,“ zklamal jsem ji. „Během zákroku a resuscitace do něj nacpali tunu léků a výsledkem je farmaceutická polévka.“

„A co další oběti?“ zajímala se Klára.

„Testují ty, u kterých se zachovaly tkáně. Výsledky dostaneme v řádu týdnů, možná měsíců.“

T-Tommy se napil kávy, šálek se v jeho mohutných dlaních téměř ztrácel. „Slade mohl ty zákroky provádět, ale ne u sebe doma.“

„Všechno ukazuje na Talbert Biomedical,“ prohlásil jsem. „Jak jinak vysvětlit, že Alejandra našli nedaleko? To znamená, že do případu musí být zapleteni Talbert s Kincaidem.“

„Děsivá představa,“ ušklíbl se T-Tommy.

„Sami jste viděli, jak to tam vypadá,“ řekla Klára. „Jako v ponorce. Nemyslím si, že by se tam něco takového dalo dlouhodobě utajit, aby o tom ostatní nevěděli.“

Přišla servírka, dolila nám kávu a zeptala se, jestli ještě něco nechceme. Když jsme s díky odmítli, vrátila se do kuchyně.

Nalil jsem si do kávy smetanu a napil se. „Pořád mi nejde do hlavy, proč by to Talbert s Kincaidem dělali. Co by z toho měli? Kvůli nástrojům za pár stovek dolarů? Silně pochybuju.“

„Tak kvůli čemu?“

Pokrčil jsem rameny. „To netuším.“

„Existuje jediný způsob, jak to zjistit,“ řekl T-Tommy. „Odpověď je třeba hledat v Talbert Biomedical.“

„Vloupat se tam?“ vyhrkla Klára. „Pěkná pitomost.“

Podíval jsem se na T-Tommyho.

Usmál se.

Kapitola 69

ÚTERÝ 12.13

„Protože to policajti prostě dělají,“ odpověděl Kincaid. Seděl u stolu s Harmonem Talbertem a Adenem Sladem. „Kladou otázky. Čmuchají. A většinou jen plýtvají penězi daňových poplatníků.“

„Myslíte, že o… o projektu ví?“ zakoktal se Slade.

Byl otřesený. Kincaid to poznal podle výrazu obličeje a držení těla, v jeho hlase slyšel paniku. Potřeboval ho uklidnit, udržet v chodu ještě několik hodin. Potom už na něm nebude záležet. Usmál se a promluvil utišujícím tónem lékaře: „Vyšetřují více než dvacet vražd. Domnívají se, že mají co do činění se sériový vrahem.“

„Jak to víte?“

„Mám své zdroje.“ Kincaid se znovu usmál. „Klid, Adene. Nic na nás nemají.“ Předklonil se a podíval se Sladeovi do očí. „Vůbec nic.“

„Tak proč sem přišli? Proč přišli ke mně domů?“

Kincaid založil paže na prsou. „Přiznávám, že z nálezu těch mrtvol nemám radost. Ale jejich zranění prozrazují jen to, že na nich někdo – zdůrazňuji někdo, ne my – prováděl určité zákroky. My pouze vyrábíme nástroje. Policie prostě hledá pod každým kamenem.“

Slade potřásl hlavou. „Mně se to jejich pátrání vůbec nelíbí.“

„Jsme čistí,“ vložil se do toho Talbert. „Neexistuje žádná stopa, která by ta těla spojovala s námi.“

„Ten policajt o mně věděl úplně všechno.“

„Policie má přístup ke všem možným informacím,“ uklidňoval ho Kincaid. „Podobné údaje by si zjistil o každém. O mně, o Harmonovi, prostě o komkoliv.“

„Ale…“

„Když tady byl včera, taky o nás všechno věděl.“ Ukázal na Talberta. „Věděl všechno o naší společnosti. Hned jsem to poznal. A otázky, které kladl? Většinu odpovědí znal předem. Tak prostě policie pracuje.“

Slade si povzdechl. „Tak proč si se mnou nepromluvil, když tu byl včera? Proč přišel ke mně domů?“

Kincaid se po očku podíval na Talberta a otočil se k Sladeovi. „Možná na něco zapomněl. Na co se tě vyptával?“

„Jestli neznám nějakého Alejandra. A ještě jednoho chlapa.“

„Cos mu řekl?“

„Že ani jednoho neznám.“

„Zdálo se ti, že se s tím spokojil?“

„Asi ano.“ Slade si pohrával s perem v náprsní kapse. „Co je to za chlapy? Ti, na které se vyptával?“

„Ti neexistují.“

Slade přelétl pohledem přes Talberta na Kincaida. „Co to má znamenat?“

„Prostě neexistují,“ odpověděl Talbert.

Slade sklopil oči a mlčel.

„Ještě něco?“ zeptal se Kincaid.

„Chtěl vědět, jestli se nám neztrácejí chirurgické nástroje. Jednal se mnou jako s podezřelým.“

„Taky že jsi,“ opáčil Talbert. „Jako my všichni.“

Slade na něj vykulil oči. „Vás to nezneklidňuje?“

„K panice není žádný důvod,“ odpověděl Talbert. „Teď běž po své práci a starost o policii nechej na nás.“

Slade přikývl, vstal a zamířil ke dveřím. Na prahu zaváhal, jako kdyby chtěl něco říct, ale pak vyšel na chodbu a zavřel za sebou.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Kincaid svého společníka.

„Stop, které by je mohly dovést k nám, je opravdu velmi málo. Vlastně jenom jedna. A o tu se postará náš přítel.“

„Pěkný přítel,“ ušklíbl se Kincaid a zakroutil hlavou ze strany na stranu, ale ztuhlost krku nepolevila. „Je to zatracený kriminálník.“

„Ale dokáže ten průšvih vyžehlit.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„Věř mi,“ ujistil ho Talbert. „O všechno je postaráno. Zavřeli jsme krám a policie dnes dopadne svého šíleného vraha. Nic se nám nemůže stát.“

Kincaid se pohodlně opřel a svěsil ramena. „Jak dlouho budeme nečinní?“

Talbert pokrčil rameny. „Šest měsíců, nanejvýš rok. Až se to tady uklidní. Potom naši věc zase rozjedeme.“

„To je moc dlouho.“

„Ale není. A neříkal jsi náhodou, že musíš doladit pár detailů? Upravit převody a změnit laser, jak jsme o tom mluvili?“

Kincaid přikývl.

„Tak vidíš. Přestávka nám ve skutečnosti pomůže.“ Talbert si stáhl manžetu košile. „Po dnešku budeme krytí ze všech stran.“

„Pokud sem zase nepřijde čmuchat paní McBrideová.“

„Nepřijde. I o to se náš přítel postará.“

„Jak?“

„Nevím. A ani nechci vědět. Hlavně že bude nebezpečí zažehnáno.“

Kincaid se zvedl a zamířil ke dveřím. „Doufejme.“

„S touto možností jsme přece počítali a připravili se na ni, to je naše velká výhoda.“

Kincaid si povzdechl. „Oddechnu si, až to skončí.“

Kapitola 70

ÚTERÝ 15.31

„Jsi moc krásná.“ Rosalee Kennedyová shrnula dívce z obličeje zatoulaný pramen vlasů.

„Děkuju,“ usmála se Katie Fullerová a zčervenala radostí.

Mladá a naivní, blesklo Rosalee hlavou.

Seděla na pohovce ve svém obývacím pokoji, dívka vedle ní. Max se opíral o bar, paže složené na mohutném hrudníku. Sin-Dee si hověla v křesle a hleděla na ně přes kávový stolek. Rosalee otevřela láhev vína. Katie rychle přijala sklenku, bezpochyby aby uklidnila rozjitřené nervy.

Všechno záleží na správném načasování, uvažovala Rosalee. Včera si lámala hlavu, kde tak narychlo sežene dvě dívky, když vtom jako kdyby zasáhl sám pánbůh: zavolala jí Sin-Dee a oznámila, že má novou holku, která hledá práci.

Když Rosalee uviděla Katii poprvé, začala přemýšlet jinak. Tahle dívka byla něco extra. Měla zelené oči, které dokázaly prozářit prostor, plné rty, lícní kosti jako modelka a bohatou hřívu černých vlasů, které jí lemovaly obličej a vlnily se těsně pod linií dolní čelisti. Nalíčená byla jen střídmě, nepotřebovala to. Z její tváře, postavy i chůze vyzařovala čistota a ladnost sportovkyně. Jako roztleskávačka na střední škole. Přesně to, po čem touží každý chlap. Za tuhle by mohla požadovat nejvyšší taxu a pěkně na ní zbohatnout. Bude pro ni pracovat tak dlouho, až si život prostitutky vybere svou daň. Potom ji pošle slečně Sally nebo někomu jinému, kdo stojí na potravinovém řetězci mnohem níž než ona. Bohužel však měla momentálně ještě jiný zástoj, a ten vyžadoval dvě dívky. A neměla čas hledat náhradu.

„Trochu se bojím.“ Katie sevřela sklenku oběma rukama a napila se.

„Všechno dobře dopadne, uvidíš.“ Rosalee ji pohladila po stehně. „Max se o tebe postará a na Sin-Dee se můžeš spolehnout.“

„Já vím, slíbila mi to.“

Když jí Sin-Dee volala, řekla, že Katii potkala v jednom baru nedaleko univerzity. Je jí devatenáct a utekla kvůli rodinným neshodám z domova v naději, že ve městě potká štěstí. Teď bydlí v jakémsi zavšiveném motelu a žije z ruky do úst. Sin-Dee ji vyslechla, slíbila, že jí sežene velmi výnosnou práci, zhruba jí vysvětlila, v čem bude spočívat, a když Katie souhlasila, přivedla ji k Rosalee.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se jí Rosalee. „Chceš pro mě pracovat?“

„Něčím se živit musím. Ptala jsem se po barech, jestli nepotřebují servírku, ale všude mě odmítli. Prý jim mám nechat telefonní číslo, že kdyby se něco uvolnilo, zavolají.“ Usmála se. „Sin-Dee mě zachránila.“

Sin-Dee jí oplatila skelným úsměvem.

Už v tom zase jede, pomyslela si Rosalee. Poznala to podle toho, jak si neustále mnula nos a pohrávala si s řemínkem kabelky. Odložila sklenku na kávový stolek. „Víš, o jakou práci se jedná, že?“

Katie lehce přikývla. „Vím. Jenom si nejsem jistá, zda ji zvládnu.“

„Měla jsi někdy chlapce?“

„Jasně. Spoustu.“

„Sex?“

„Samozřejmě.“ Nervózní úsměv.

„S kolika?“

„Se sedmi, když započítám souseda odvedle.“

Rosalee pozvedla obočí.

Katie hleděla do skleničky s vínem. „Píchala s ním moje máma a on si myslel, že má nárok i na mě.“ Pozvedla zvlhlé oči a dolní ret se jí mírně chvěl. „Vydržela jsem to měsíc a potom jsem utekla. Do Huntsville jsem dojela stopem.“ Napila se. Po bradě jí stekla kapka vína. Utřela si ji a usmála se na Rosalee.

„Klid.“ Rosalee jí dolila sklenku. „Vím, co ti dělá starosti. Můžu tě ujistit, že po tobě nikdy nebudu chtít nic, co by ti bylo nepříjemné.“

Katie si povzdechla. „Když já nevím, co všechno můžu čekat.“

Rosalee se zasmála. „Všechno bude v pořádku.“ Stiskla dívce ruku. „Mám pro tebe práci už na dnešní večer.“

„Dneska večer? Nevím, jestli jsem připravená…“

„Tohle bude snadné. Normální dvojka. Budeš pracovat se Sin-Dee. Max vás tam odveze a dohlédne na vás.“

„Když já ale nevím, co mám dělat.“

„Tohle bude vynikající lekce pro začátek. Mladý chlap. U něj doma. Žádný motel. Sin-Dee bude celou dobu s tebou. Ukáže ti, co máš dělat.“

Dívka stále vypadala nerozhodně, jako kdyby se na ni šlo moc rychle. Rosalee věděla, že ji musí nějak nabudit. Teď si nemohla dovolit ji ztratit.

„Gáže je tisícovka.“

„Tisíc dolarů?“

„A přidám vám každé pět set. Na přivítanou do rodiny.“

„Patnáct set dolarů?“ Katie jako by té částce nemohla uvěřit.

Rosalee přikývla. „A to je teprve začátek. Brzy budeš mít víc peněz, než dokážeš utratit, a zapomeneš na domov a na ty nepěkné věci, které tě z něj vyhnaly.“

„To by bylo fajn.“

Rosalee si s ní přiťukla. „Na krásnou budoucnost.“

Katii se v očích zaleskly slzy. „Děkuju.“ Podívala se na Sin-Dee. „Obě jste mi zachránily život.“

Kapitola 71

STŘEDA 06.08

„Jestli se chceš podívat na místo činu, tak zvedni zadek a přijeď,“ vzbudil mě T-Tommy.

Spal jsem, když volal. V šest ráno totiž obvykle spím. Ještě jsem se pořádně neprobudil, když jsem zvedl sluchátko a poslouchal jeho omluvu, že volá tak časně. Probral jsem se, když mi řekl, že Aden Slade je mrtvý a s ním další tři oběti. Prý je to denervující pohled. Jeho slova.

Přehodil jsem nohy přes okraj postele a posadil se. „Kde? U něj doma?“

„Jo. Pospěš si. Zatím jsem neinformoval Furyka, ale dlouho to odkládat nemůžu.“

„Už jedu.“

Rychle jsem se osprchoval, natáhl si džínsy a černé tričko, popadl jsem sportovní sako přehozené přes židli v kuchyni a vyběhl z domu. Celá akce netrvala ani šest set vteřin. Pět minut po půl sedmé jsem už zabrzdil půl bloku od Sladeova domu, před kterým parkovaly dva neoznačené automobily, dodávka kriminálky a další z úřadu koronera. Žlutočerná policejní páska držela čumily v uctivé vzdálenosti.

Řekl jsem strážníkovi, který hlídal perimetr, že mě očekává T-Tommy. Zvedl mi pásku, abych pod ní podlezl. Další uniformovaní policisté se motali kolem otevřených bočních dveří garáže. Pokynul jsem jim, vešel a rozhlédl se. Spatřil jsem dva techniky z kriminálky, koronerova asistenta a tři mrtvoly.

T-Tommy měl pravdu. Ten pohled byl skutečně denervující.

Na kovovém stole leželo nahé tělo mladé černovlásky. Na břiše a na hrudi jsem rozeznal několik čistých řezů. Z břicha trčela kovová trubice. Nikde žádná krev. Jako kdyby ji někdo pečlivě umyl.

U protější zdi se na zemi válel vyvrácený plastový barel na odpadky, který jsem onehdy prohledával. U jeho otevřeného konce ležela další mrtvá dívka zabalená do plastové fólie, teď podélně rozříznuté. Utkvěl jsem pohledem na třetí mrtvole zhroucené v rohu garáže. Vedle ní dřepěl Sidau Jamaguči. Podíval se na mě a vstal.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Slade. Průstřel hlavy.“

Slade se opíral zády o zeď. Levou polovinu obličeje měl zalitou krví, na podlaze vedle otevřené dlaně se leskl poniklovaný revolver velké ráže. Přistoupil jsem blíž. Vstřel v levém spánku, výstupní rána vysoko na pravé straně lebky, stěna potřísněná krví, úlomky kostí a mozkové tkáně.

„To bylo rychlé,“ pochválil mě T-Tommy, který právě vešel do garáže.

„Řekl jsi, že sebou mám hodit.“

Odvedl mě kolem stolu ke čtvrtému tělu. Nahá žena spočívala na zádech, blond vlasy rozhozené po podlaze. I ona měla rozřezaný hrudník a břicho a také ji někdo umyl. Kolem krku měla podlitiny jako po rdoušení. Ohlédl jsem se k mrtvole na stole. Stejné podlitiny.

„Byly uškrcené,“ vyslovil jsem svůj odhad a opatrně obešel tělo na podlaze, abych si prohlédl obličej. „Panebože! To je přece Sin-Dee!“

„Já vím,“ odtušil T-Tommy.

„Nechcete mě někdo zasvětit?“ požádal Sidau.

„Pamatuješ na první dvě těla, která se našla v tom lese? Noel a Crystal. Tahle s nimi bydlela.“

„Opravdu?“ podivil se Sidau.

Přikývl jsem. „Pracovala pro Rosalee Kennedyovou a tancovala u Rocca Scarcelly.“

„Nezdá se ti, že všechno pořád ukazuje na Rocca?“ zeptal se T-Tommy.

„Protože je v tom namočený. Až po uši.“

„Vsadil bych se, že tohle je jeho práce.“

„Taky si myslím,“ souhlasil jsem. Obešel jsem Sin-Dee z druhé strany. „Zametá stopy.“

T-Tommy ukázal na tělo vedle barelu. „Podívej se na ty rány. Přesně stejné jako u Noel a Crystal.“

Přiblížil jsem se a ucítil slabý zápach rozkladu. Nepříliš výrazný, ale rozeznatelný. Hispánka. Vypadala mladě. Řezy na břiše byly staženy kovovými svorkami, jaké jsme viděli u Noel a Crystal. Podíval jsem se na Sin-Dee a černovlásku na stole. Žádné svorky, jen zející rány. „Proč asi ty dvě nemají svorky?“

T-Tommy pokrčil rameny. „Třeba je nestihl dokončit.“

„Takže uprostřed operace všeho nechal a spáchal sebevraždu?“

„Někdo chce, abychom si to mysleli.“ Ohlédl se k Sin-Dee. „Tady něco nehraje.“

Sidau ukázal na černovlásku a na Sin-Dee. „Jejich zranění vznikla posmrtně. V ránách ani kolem nich nejsou stopy krvácení. Domnívám se, že příčinou smrti bylo uškrcení. Musíme sice počkat, co řeknou Drummond a Cookseyová, ale pitva můj závěr určitě potvrdí. Ty řezy jsou jen povrchové. Proměřil jsem je. Nejhlubší nemá ani čtyři centimetry. Pouze tento,“ ukázal na černovlásku, jíž trčela z břicha trubice, „pronikl do břišní dutiny.“

„Takže nedošlo k odstranění orgánů?“ zeptal jsem se.

Sidau zavrtěl hlavou. „Nezdá se mi.“

„Našel se tu nůž nebo skalpel?“ obrátil jsem se na T-Tommyho.

„Ne.“

„Holýma rukama je Slade asi nerozřezal.“

„On je vůbec nerozřezal,“ vysvětlil T-Tommy. „Tohle všechno je naaranžované. A pěkně fušersky. Měli jsme si myslet, že je oddělal a potom se střelil do levého spánku. Jenomže jim uniklo, že Slade byl pravák.“

„Víš to jistě?“

„Ten klacík přece ořezával pravačkou. Ty sis toho nevšiml?“

„Asi jsem zapomněl. Ale určitě bych si pamatoval, kdybych se někdy setkal s případem, že se někdo zastřelil rukou, která nebyla jeho dominantní. Nesetkal.“

„Pochopitelně,“ utrousil T-Tommy. „A mám silné tušení, kteří sráči mohli takhle amatérsky naaranžovat místo činu.“

„Austin a Lefty?“

Souhlasně zavrčel.

Otočil jsem se k dívce zabalené ve fólii. „Tahle je mrtvá nejméně čtyřiadvacet hodin. Máte někdo přesnější odhad?“

„Je to dost divné.“ Sidau ukázal na Sin-Dee a černovlásku. „Tyhle dvě zemřely nedávno. Podle tělesné teploty, nerozvinuté posmrtné ztuhlosti a barevných změn nastala smrt před čtyřmi, nanejvýš šesti hodinami.“ Natáhl ruku k mrtvole zabalené v plastové fólii na podlaze. „U této již rigor mortis pominul a barevné skvrny se ustálily. S tělem bylo manipulováno více než osm hodin po smrti. Barevné skvrny totiž neodpovídají současné poloze těla.“

„Jak jste ji našli?“

„Nacpanou v tom barelu.“

„A to není všechno, že?“ nadhodil jsem.

Sidau se usmál a zamrkal. „Samozřejmě že není.“ Vždycky si nechával nejlepší na konec. „Její bazální teplota je o pět stupňů nižší než místní teplota. Podle meteorologů bylo nejchladněji dnes ve čtyři ráno, čtrnáct a půl stupně. V této garáži je momentálně sedmnáct. A ona je na necelých dvanácti. Bazální teplota přitom nemůže klesnout pod hodnotu okolního prostředí.“

„Chceš tím říct, že ji skladovali někde v chladu?“

„Určitě. Jinak to není možné.“

„Co to má sakra znamenat?“ zaječel nezaměnitelný Furykův hlas. Vletěl do garáže a střídavě hleděl na T-Tommyho a na mě. „Že mě to nenapadlo.“ Otočil se ke dvěma uniformovaným policistům, kteří přišli s ním. „Vyvlečte odsud ty dva. Jestli se budou vzpouzet, nasaďte jim želízka.“

„Poslyšte…“ začal jsem.

„Ne, vy poslouchejte! Toto je místo činu a vy nemáte oprávnění sem vstupovat. Tady velím já.“

„Seržante,“ ozval se T-Tommy.

„A vy?“ prskal Furyk. „Vy za to můžete. Odvolávám vás z případu. S okamžitou platností. Jste suspendován.“

„Ale…“

„Vraťte se na oddělení a odevzdejte odznak a zbraň. Papíry vypíšu později.“

„Nemyslíte, že to poněkud přeháníte?“ řekl jsem.

Zacukalo mu v čelisti. „Kde jste byl, když se to stalo?“

Věděl jsem, že to přijde, a už jsem se těšil. „Kdy přesně se to stalo?“

Furyk zrudl. „Modlete se, abyste měl alibi. A zatraceně neprůstřelné.“

„Já alibi mám. Ale co vy? Kde jste byl vy?“

Chvíli se zdálo, že mu prasknou stoličky. Nebo cévka v mozku. Bože, jak já tyto situace miluju!

Přistoupil těsně ke mně a vzduch z něj syčel jako z prasklé pneumatiky. „Vypadněte kurva odsud! Nebudu to opakovat.“

Prošel jsem kolem něho ke svému autu. Opíral jsem se o ně a čekal. Za několik minut podlezl T-Tommy pásku a zamířil ke mně.

„Promiň,“ omluvil jsem se.

„Ať si trhne.“ Ohlédl se ke garáži. „Něco tu smrdí. Ten kretén chodí každý den do tělocvičny. Vždycky ráno od šesti do osmi. V té době mu nesmí nikdo volat, i kdyby se dělo bůhvíco.“

„Kdo mu asi zavolal dnes ráno?“ přemýšlel jsem nahlas.

„Taky bych to rád věděl.“

Kapitola 72

STŘEDA 08.03

T-Tommy nechal auto na místě činu a odjel se mnou. Chtěl se zastavit na jižním okrsku a odevzdat tam služební zbraň a odznak. Celou cestu nadával, že mu Furyk může políbit prdel a podobné líbeznosti a že na práci u policie zvysoka, ehm, kašle. Řekl jsem mu, že ho chápu, ale že mu doporučuju pár dní klidu na vychladnutí hlavy, a ať si to ještě rozmyslí. Podrážděně vrčel, ale nakonec souhlasil.

Zamířili jsme k bytu Sin-Dee. Cestou jsem zavolal Kláře, informoval ji o nejnovějším vývoji a poradil jí, ať zajede ke Sladeovi. Řekla, že hned sežene kameramana a vyrazí. Teď mi něco dlužila a mně se to líbilo.

Jak se dalo čekat, na zvonění ani klepání u Sin-Dee nikdo nereagoval. Všechny tři obyvatelky bytu byly mrtvé. Všiml jsem si, že Martha Godwynová vykukuje za závěsem, a zamával jsem na ni. Vyšla na verandu. Na sobě měla stejné kimono jako posledně. Z úst jí visela cigareta, ale drink neměla. Buď začínala pít až v poledne, nebo nechala sklenku uvnitř.

„Vítejte zpátky,“ pozdravila a kývla na dveře, před kterými jsme stáli. „Není doma.“

„Já vím.“

Naklonila hlavu a upřela na mě bezvýrazný pohled. „Tak co tu děláte?“

Na jemnůstky nebyl čas. „Sin-Dee byla zavražděna.“

Zavrávorala, až jsem se bál, že jí cigareta vypadne z otevřených úst, ale jako by popřela gravitaci a zůstala přilepená na rtu. Martha ji sevřela mezi prsty, zatáhla a odklepla popel. „To nemyslíte vážně.“

„Ale myslím. V noci ji někdo zabil.“

„A tu druhou holku taky? Tu novou?“

„Koho?“ zeptal jsem se.

„Už si nepamatuju, jak se jmenovala. Kay nebo Katie. Možná Kathy. Ubytovala se tu teprve před dvěma dny. Včera večer obě odešly.“

„Jak vypadala?“

„Jako z magazínu. Obličej, na který se nezapomíná. Vlasy jako havran. Takové ty černé, co jdou domodra.“

„A viděla jste je večer odcházet?“

„Jo. Kolem desáté. Vyzvedl je obrovský plešatý černoch.“

Vyměnili jsme si s T-Tommym pohled a očividně jsme oba mysleli na stejného muže. Max.

Marta si zapálila novou cigaretu od nedopalku a ten uhasila v ozdobném květináči. Nepěstěné rostlině to zřejmě nevadilo. S kouřem valícím se z nosu se otázala: „Půjdete zase dovnitř?“

„Ano. Snad tam najdeme něco, co nám pomůže zjistit, kdo to udělal.“

Za okamžik měl T-Tommy dveře otevřené a vešli jsme do bytu. Martha zaujala pozici na prahu, opřela se o rám dveří a krmila plíce kouřem.

Byt byl uklizený, žádné známky zápasu. Ani jsem je nečekal. Vypadalo to zde stejně jako při naší předchozí návštěvě. Hromádka kokainu zmizela, zrcátko na stolku zůstalo i se stopami bílého prášku. V kuchyni dvě skleničky, na dně každé loužička červeného vína a vedle dřezu poloprázdná láhev merlotu.

Nahoře v pokoji, kde dříve bydlela Noel, jsme našli malý prázdný kufr, ve skříni několik kusů oděvu a na nočním stolku kabelku. Vytáhl jsem z ní peněženku. Ani dolar, žádná kreditní karta, jen řidičský průkaz vydaný státem Alabama na jméno Kathleen Amanda Fullerová, jíž by bylo za čtrnáct dní dvacet let, trvalý pobyt v Russellville. Usmívající se obličej patřil zardoušené černovlásce, která ležela pořezaná na stole ve Sladeově garáži.

Podal jsem řidičák T-Tommymu, který právě vešel do místnosti.

„Sin-Dee si také nechala kabelku doma. To znamená, že jely do práce.“

Šlapky si málokdy berou osobní věci, když jdou za klientem, vezmou jen to základní: pár drobných, rtěnku, ústní vodu, kondomy. V případě absolutní nutnosti kreditku.

Nechali jsme vše, jak bylo, a vrátili se dolů. Na stolku vedle telefonu jsem spatřil kus papíru. Seznam o šesti položkách, z toho čtyři odfajfkované.

Zavolat Robovi

Vyzvednout věci z čistírny

Zaplatit hypotéku

Katie na dopravku

Sehnat letenku do NY

Zavolat Rosalee

Netušil jsem, kdo je Rob nebo co znamená výlet do New Yorku, ale byl jsem si zatraceně jistý, že Katie už si řidičský průkaz neobnoví a Sin-Dee si nezajde pro prádlo do čistírny. Telefonát Rosalee se zřejmě uskutečnil.

Kapitola 73

STŘEDA 08.53

Za deset minut jsme zastavili u Rosalee.

Otevřel nám Max. „Co zas k čertu chcete?“

Zdaleka nebyl tak zdvořilý jako minule. Nedokázal jsem si představit proč. „Mluvit s Rosalee,“ odpověděl jsem.

„Má práci.“

„My taky.“ Protáhl jsem se kolem něho.

Popadl mě za rameno a stiskl. „Máš něco s ušima?“

Ve svém dřívějším životě – po únosu Jill, období depresí a krátkém manželství s Klárou – jsem sloužil jako vojenský policista u námořní pěchoty. Tam vás naučí, jak podobné situace zvládnout. Jak vyřídit zlé hochy s minimálním úsilím. Oči, krk, koule, prsty, co je nejdosažitelnější. Zvolil jsem palec.

Popadl jsem Maxův levý palec a zkroutil ho dozadu. Brutálně. Černoch klesl na kolena a neodporoval, když mu T-Tommy vytáhl z pouzdra na opasku pistoli. Pustil jsem ho.

Bůh žehnej USMC.

„Slyším opravdu dobře,“ utrousil jsem.

Rosalee jsme našli v kuchyni. Seděla se šálkem v ruce u stolku ve výklenku s výhledem na bazén. Na sobě měla volný hedvábný župan a četla noviny, nízko na nose jí seděly úzké brýle. Vedle novin ležel diář v kožené vazbě a telefon – podnikatelka se nezapře. Šokovaně k nám vzhlédla a leknutím rozlila kávu. „Co to sakra…“

Umlčel jsem ji mávnutím ruky a posadil se naproti ní. „Otázky budu klást já.“

Ve dveřích se objevil Max. Potřepával rukou a třel si palec. „Omlouvám se.“

Rosalee položila brýle na noviny a probodla mě pohledem. „Přijdete si sem a…“

Ukázal jsem na telefon. „Číslo je devět jedna jedna, jestli si chcete zavolat. A pokud si přejete podat stížnost, je tady detektiv Tortelli. Nebo brnkněte svému příteli Roccovi. Anebo anděli strážnému.“

Usadila se na židli, ovládla emoce a papírovým kapesníkem setřela rozlitou kávu. „Strážného anděla nepotřebuju. Postarám se o sebe sama.“

Usmál jsem se. „Seržanta Furyka by jistě mrzelo, kdyby vás slyšel.“

„Kdo to je?“

„Chlap, kterému jste dala…“ Podíval jsem se tázavě na T-Tommyho. „Kolik to bylo? Deset tisíc?“

„Spíš dvanáct.“

„Chlap, kterému jste dala dvanáct tisíc, aby se mohl stát vaším příštím starostou nebo do jaké honosné funkce má namířeno.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Ale víte.“ Opřel jsem se. Situace se mi začínala líbit. „Připadne mi divné, že velitel oddělení pro vyšetřování vražd dostává peníze od lidí, jako jste vy, Rocco Scarcella a Harmon Talbert.“

Těkala pohledem ode mne k Maxovi, na podlahu, ke mně, na T-Tommyho, na koberec a znovu ke mně. Přímo jsem cítil, jak se jí v hlavě roztáčejí kolečka.

Pokračoval jsem v nátlaku. „To je mi teda spolek. A tak si kladu otázku, proč tahle parta zabíjí ve velkém mladé holky.“

„Obávám se, že máte mylné informace.“ Rosalee vstala, ale pokynul jsem jí, ať si zase sedne.

Max vykročil k nám, avšak stačil jediný T-Tommyho pohled, aby se zastavil.

„Uklidněte se, Rosalee,“ poradil jsem jí. „Můžeme se stát vašimi rytíři na bílém koni. Třeba se nám podaří vytáhnout vaše šunky z ohně.“

Posadila se a zkřížila paže na prsou.

„Základem je,“ pokračoval jsem, „že bezpečně víme, že Alejandro a Eddie dodávali někomu živé lidi a že potom odklízeli těla, když s nimi ten někdo skončil. Víme, že Alejandro pracoval pro Rocca. Víme, že Crystal, Sin-Dee, tu novou holku, Kathleen Fullerovou, a Noel, dceru mé přítelkyně, jste s největší pravděpodobností dohodila vy. Víme, že jste s Roccem přesvědčení o své nedotknutelnosti, protože za vámi stojí Furyk. A já vám tady a teď říkám, že jste zranitelní. Dostaneme Rocca a v případě nutnosti i Furyka. Vy se s nimi svezete a Max také.“

„Máte pěkně divokou teorii,“ prohodila Rosalee. „Problém je, že nic z toho není pravda.“

Zachytil jsem její pohled, díval se jí do očí a chvíli jsem čekal, až jí to dojde. Potom jsem řekl: „Chybí nám jediné. Nevíme, kdo je ten šílený řezník. Kdo ty lidi zabíjí. A proč.“ Neuhnula pohledem ani na zlomek vteřiny. Ani já ne. „Jestli to víte, můžete se vykoupit.“

„Vy dva jste úplně mimo.“ Dolila si šálek z konvice a dávala si pořádně na čas. Nám nenabídla. Bylo to poněkud nezdvořilé, ale za daných okolností jsem ji chápal. „Vraha přece dnes ráno dopadli.“

„Bylo to ve zprávách, že?“

„Taky mám své zdroje.“

„Raději si je prověřte,“ poradil jí T-Tommy.

Přikývl jsem. „Jestli je někdo mimo, jsou to oni.“

Napila se kávy. Ještě jednou. Pěkně si ji vychutnávala. Pak s tichým cinknutím odložila šálek na talířek. „To brzy zjistíme. Furyk svolal na pravé poledne tiskovou konferenci.“

Nezeptal jsem se, jak to ví. Furyk? Rocco? Nezáleželo na tom. Patřila k nim. Vstal jsem a zadíval se na ni. „Nabídka pořád platí. Můžete se vykoupit.“

Rosalee se usmála. „Z čeho?“

Vzal jsem tužku, která ležela vedle diáře, a napsal na okraj novin číslo svého mobilního telefonu. „Eddie Elliott to věděl. Je mrtvý. Alejandro Diaz taky věděl. Je mrtvý. Aden Slade věděl. Taky je mrtvý. Vy a Max to víte. Výsledek si spočítejte sama.“

Kapitola 74

STŘEDA 11.41

Opíral jsem se o přenosový vůz Kanálu 8, mluvil s T-Tommym a upíjel kávu z papírového kelímku, který jsem si koupil v bufetu nedaleko sídla jižního policejního okrsku. V budově, kde měl kancelář T-Tommy, sídlilo oddělení vyšetřování závažných trestných činů a kriminalistická laboratoř HPD. Úřední budova stála uprostřed nákupního střediska a snadno byste ji přehlédli, nebýt americké vlajky nad vchodem a velkého bílého nápisu na prosklených dveřích.

Klára natáčela rozhovor s uniformovaným policistou, který se zúčastnil vyšetřování ve Sladeově domě.

Všichni jsme zabíjeli čas a čekali na Furykovu tiskovou konferenci. Už si nechal před vchodem policejní budovy postavit malé pódium.

Abych si čekání zkrátil, zavolal jsem Mirandě.

„Jak se máš?“ zeptal jsem se jí, když se ohlásila.

„Už mi bylo líp.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“

„Kromě toho, co jsi už udělal?“ Ztěžka si povzdechla. „Nic. Chce to prostě čas.“

Informoval jsem ji o nejnovějších událostech a pak jsem řekl: „Seržant Furyk, zdejší náčelník oddělení vražd, pořádá v poledne tiskovou konferenci. Jistě se bude vysílat i v Birminghamu. Kdyby ses dívala, nevěř mu ani slovo.“

„Jak to myslíš?“

„Bude tvrdit, že dopadl vraha. Že se jmenuje Aden Slade a že spáchal sebevraždu.“

„Opravdu?“

„Zdaleka ne. Nezabil se a není… nebyl vrah.“

„Tak kdo?“

„Ještě nevím. Slade byl do toho případu pravděpodobně zapletený, ale mozek v pozadí nebyl. Jenom postradatelný pěšák.“

Miranda si povzdechla. „Kdy to skončí?“

„Brzo. Už brzo, věř mi. Zavolám ti, až budu vědět víc.“

Jak se dalo čekat, Furyk se opozdil. Nikdy neuškodí působit dojmem, že máte moc práce. Deset minut po dvanácté začínal dav ztrácet trpělivost. Konečně se Furyk vynořil a okamžitě na něj namířily objektivy a mikrofony. Seržant si však nejdřív vyměnil několik slov s uniformovaným policistou, který ho doprovázel.

Pak vystoupil na pódium a otočil se k reportérům. „Děkuji, že jste přišli. Byl to obtížný případ a já bych rád poděkoval všem oddaným příslušníkům sboru, kteří jeho vyřešení věnovali stovky hodin poctivé mravenčí práce. Zejména chci poděkovat detektivu Tortellimu, který vedl vyšetřování.“

„Alespoň uznal tvé zásluhy,“ podotkl jsem.

T-Tommy zavrtěl hlavou. „Kryje si zadek. Kdyby se něco zvrtlo, hodí vinu na mě.“

„Případ začal před necelým týdnem,“ pokračoval Furyk, „nálezem těl dvou mladých žen pohřbených v zalesněné oblasti severně od města. Oběti byly zohaveny šíleným sadistickým zabijákem. Poté byl na poli, kam vrah pohodil jeho tělo, objeven další zraněný, později identifikovaný jako Alejandro Diaz. Pachatel se bezpochyby domníval, že je pan Diaz mrtvý. Ale on žil a byl dopraven na kliniku Huntsville Memorial Medical Center, kde však navzdory nezměrnému úsilí nemocničního personálu včera ráno zemřel.“

Odkašlal si. „V posledních dnech byla objevena těla více než dvaceti obětí a dnes ráno k nim přibyly další tři mladé ženy. Těla všech obětí byla podobně zohavena.“ Zhluboka se nadechl, vypjal hrudník a nasadil vážný výraz. „Měl bych zdůraznit, že k těmto zohavením došlo ještě za života obětí.“

Dav zašuměl.

Furyk čekal, až vzrušení opadne. „Dnešní oběti byly nalezeny v domě vraha. Jmenoval se Aden Slade. Na místě činu se nacházela jeho mrtvola. Zemřel vlastní rukou. Zastřelil se.“ Podíval se na shromážděné zástupce médií. „Nyní odpovím na několik otázek.“

Zvedl se les rukou a ozvaly se výkřiky.

Furyk ukázal na ženu v přední řadě.

„Kdo jsou ostatní oběti?“

„První dvě ženy se jmenovaly Noel Edwardsová, devatenáct let, a Crystal Robinsonová, čtyřiadvacet. Informace o dalších zatím nemůžeme zveřejnit, protože jejich identifikace ještě zdaleka neskončila, a u těch, jejichž totožnost se nám již podařilo zjistit, se snažíme najít jejich příbuzné.“ Znovu vážný výraz. „Většina obětí byly mladé ženy, které se podle všeho živily jako prostitutky. O to je jejich identifikace obtížnější a bude nějakou dobu trvat.“ Nyní jeho výraz změkl. „Chceme, aby se i jejich ostatky vrátily jejim milovaným. I ti nejslabší a nejzranitelnější mezi námi si zaslouží stejný respekt, na jaký má každý z nás právo.“

„Teď je z něho humanista,“ ušklíbl se jsem se.

T-Tommy si pohrdavě odfrkl.

Další otázku položil reportér deníku Huntsville Times. Obličej jsem znal, ale nemohl jsem si vzpomenout na jméno. „Co nám můžete říct o pachateli?“

„Aden Slade byl psychicky narušený mladý muž. Jeho otec, vynikající lékař, spáchal sebevraždu a matka mu zemřela po dlouhé a těžké nemoci. Slade studoval medicínu, ale musel ze školy odejít, aby se mohl starat o matku. Muselo to pro něj být velmi frustrující. Byl zřejmě samotář a měl jen málo přátel, což je pro tento typ sociopatů běžné. Pracoval v jedné místní firmě, která vyrábí lékařské nástroje a pomůcky. Podle všeho je na pracovišti kradl a pak je používal k mučení a zohavování svých obětí. To je všechno, co o něm v dané chvíli víme.“

Když nic jiného, Furyk byl uhlazený a věděl, jak zapůsobit. Novináři mu zobali z ruky a netušili, že všechno, co řekl, je jen hromada polopravd a vyložených výmyslů.

Jedinou výjimku představovala Klára. „Víte už, jak Slade dokázal své oběti věznit, a přitom chodit každý den do práce?“ zeptala se. „Jak je možné, že si žádný z jeho sousedů ničeho nevšiml?“

„Slade byl mimořádně chytrý.“ Furyk ukázal na dalšího žurnalistu.

Jenže Klára se nedala tak snadno odbýt. „Víte jistě, že Slade jednal sám? Mně se zdá, že tyto zločiny nemohl spáchat jediný člověk.“

Furyk zaťal zuby. „Ty zločiny spáchal Aden Slade a byl jediný pachatel. Našli jsme jej s jeho posledními oběťmi. V garáži, kde je mučil. Neobjevili jsme jediný náznak, že by mu někdo pomáhal.“

Klára byla v ráži. „Nepracoval zavražděný Eddie Elliott pro Alejandra Diaze? Nebyly jeho otisky prstů nalezeny na místě, kde byly objeveny první dvě oběti?“

Podle Furykova výrazu bylo evidentní, že se tisková konference nevyvíjí tak, jaký si představoval. Situace se mu vymykala z rukou. „Nemusím snad zdůrazňovat, že existuje ještě řada nezodpovězených otázek, které je potřeba objasnit dalším vyšetřováním. V dané chvíli bych nerad zabíhal do detailů.“

„Myslíte si, že obětí může být ještě víc?“ vykřikl mladík uprostřed zástupu novinářů. „Že jste ještě neobjevili všechny?“

Furykovi se očividně ulevilo, že se zbavil Klářina dotírání. „Je to možné. Vzhledem k tomu, že Slade zvolil cestu zbabělce a zastřelil se, nemůžeme se zeptat přímo jeho. Takže ano, mohou přibýt další oběti. A o některých se asi bohužel nikdy nedozvíme.“ Zvedl obě ruce dlaněmi napřed. „To je prozatím všechno.“

V palbě otázek zmizel v budově.

„Měl jsem dát výpověď,“ posteskl si T-Tommy.

„Kam zaměříme další pátrání?“ zeptal jsem se ho.

„Víme, že Slade vrah není.“ T-Tommy zvedl levou ruku a natáhl palec. „Víme, že někdo u něj tu scénu naaranžoval.“ Ukazovák. „Víme, že dívky pracovaly pro Rosalee. Víme, že Rosalee spolupracuje s Roccem. Víme, že při vraždách byly použity speciální nástroje, které vyrábí Talbert Biomedical.“ Už měl natažených všech pět prstů levé ruky. „Víme, že Slade pracoval pro Talberta a Alejandro měl Talbertovo telefonní číslo.“ Pravý palec a ukazovák. „Víme, že Furyk bezostyšně lhal.“ Prostředník. „Víme, že Rosalee, Rocca, Talberta a Furyka spojují peníze a touha po moci. Rozlouskni jediný ořech a máš je všechny.“

„Rosalee jsme zkusili,“ řekl jsem. „Pochybuju, že bychom se dostali pod kůži Furykovi. Zbývají Rocco a Talbert. Komu dáš přednost?“

„Nevím, jak moc do toho byl Slade namočený, ale někdo chce, abychom si mysleli, že ty vraždy jsou pouze jeho dílo. Z toho vyplývá, že Talbert musel přinejmenším pomáhat, aby to na něj mohli hodit.“

Přikývl jsem. Jeho analýza byla správná.

T-Tommy se usmál. „Musíme se dostat do Talbert Biomedical. V té firmě něco hrozně smrdí.“

„Hlavním vchodem, nebo zadem?“ chtěl jsem vědět.

„Půjdeme hlavním vchodem.

Kapitola 75

STŘEDA 13.32

Po skončení tiskové konference odjela Klára do studia připravovat reportáž pro zpravodajskou relaci o šesté. T-Tommy a já jsme zajeli ke mně domů a posadili se na zadní verandě. T-Tommy zavolal své známé na radnici, která slíbila, že opatří stavební plány budovy Talbert Biomedical.

Zazvonil mi mobilní telefon.

„Rosalee si chce promluvit,“ oznámil mužský hlas.

O čtvrt hodiny později jsme vystoupili z porsche na příjezdovou cestu k Rosaleeinu domu. Když jsme se blížili ke vchodu, zmocnil se mě nepříjemný pocit. Dveře zely dokořán. Pozvánka k volnému vstupu. Max nikde, ale žádná stopa po násilném vloupání.

„Rosalee?“ zavolal jsem.

Žádná odpověď.

„Rosalee?“

T-Tommy vytasil pistoli. „Podívám se dozadu.“

Vešel jsem do domu. Vstupní hala prázdná. V obývacím pokoji nikdo. V kuchyni… Na stolku zůstaly noviny, konvice, šálek a Rosaleeiny brýle, ale její diář v kožených deskách zmizel. Židle, na které seděla, byla překocená a žena ležela na zemi. Na prsou měla krvavou skvrnu a uprostřed čela kulatý vstřel. Rána byla čistá, nekrvácela, zřejmě ji do hlavy střelili až po smrti. Pro jistotu. Oči měla černé, skelné. Na podlaze zaschlý purpurový koláč, lemovaný nažloutlým sérem. Ve vzduchu se vznášel měděný pach krve.

T-Tommy vešel francouzským oknem, které vedlo k bazénu, a zastrčil zbraň do pouzdra..

„Už je nějakou dobu mrtvá,“ konstatoval jsem. „Krev se již oddělila.“

Podíval se na Rosalee a povzdechl si. „Proč mě to nepřekvapuje?“ Obešel kuchyňský pult. „Aspoň víme, že to neudělal Max.“

Nahlédl jsem za pult. Max ležel na zádech vedle chladničky. Na hrudi měl tři tmavé kruhy a stejně jako Rosalee čistý a suchý vstřel uprostřed čela. „Muselo se to stát hned po našem odchodu.“

Otevřenými dveřmi k nám dolehlo kvílení policejních sirén.

„Zajímalo by mě, kdo je zavolal,“ ušklíbl jsem se.

„Ten, kdo provrtal kulkami tyhle dva.“

„Lefty a Austin?“

T-Tommy přikývl. „To znamená, že se tě Rocco snaží potopit. Domníval se, že přijedeš sám.“

Před domem zaskřípaly pneumatiky a pak se ozvalo bouchání automobilových dveří. Přesunuli jsme se do haly ve chvíli, kdy se do domu vřítili čtyři uniformovaní policisté s pistolemi v rukou.

Překvapeně se zarazili. „Detektiv Tortelli?“ vyhrkl první z nich. „Dostali jsme hlášení o střelbě.“ Sklonil zbraň. „Volal jste vy?“

„Ne. Dvě oběti.“ Ukázal bradou ke kuchyni. „Tamhle.“

Dva strážníci se rozběhli naznačeným směrem.

Před domem zastavil další hlídkový vůz a vystoupil z něj Furyk. No nazdar.

„Vítejte, seržante,“ pozdravil jsem, jen co vešel. „Jaké milé překvapení.“

Naprosto mě ignoroval a vyštěkl na dva uniformované muže: „Zatkněte pana Walkera!“

„Z čeho jsem obviněn?“ Odpověď jsem znal, ale chtěl jsem ji slyšet od něho.

„Vražda. Dvojnásobná.“

Jeden z nich ke mně vykročil, ale T-Tommy ho zmrazil pohledem. Mladík se rozpačitě podíval na Furyka, nejistý, co má dělat

T-Tommy ho rázným gestem zastavil. „Moment,“ požádal ho a obrátil se na seržanta: „Pan Walker byl celou dobu se mnou.“

„Mám vás taky sbalit?“ vztekal se Furyk a přikázal policistům: „Dostali jste rozkaz! Zatkněte ho.“

„Děláte velkou chybu, seržante,“ řekl mu T-Tommy důrazně.

„Co tady pohledáváte? Byl jste suspendován. Nestrkejte do toho prsty, dobře vám radím.“

Přistoupil jsem k Furykovi. „Na slovíčko, seržante.“ Vyšel jsem před dům a počkal na něj. Pak jsem ho odvedl na příjezdovou cestu dál od dveří, mimo doslech. „Vědomě falešné obvinění vám při volebním klání o post starosty moc nepomůže, nemyslíte?“

„Pokud ovšem nejste vinný.“

„Což nejsem a vy to víte.“

„Obávám se, že nic takového nevím.“

„V tom případě byste měl zavolat svému špinavému kamarádíčkovi Roccovi.“

„Není to žádný můj kamarád a o tomto případu nemůže nic vědět.“

„Skutečně?“ usmál jsem se.

Furyk mlčel.

„Rocco a ti jeho dva šašci vás stáhnou ke dnu.“

„Nemám s nimi nic společného.“

Povzdechl jsem si a čekal jsem, až zvedne pohled od špiček bot a podívá se na mě. „Znáte mě. Víte, kdo jsem a co dělám. Víte, že jsem konzultoval desítky a stovky kriminálních případů. Nejen ve Spojených státech, ale také v zahraničí. Víte, že mám přátele tady i ve Washingtonu. Námořní rozvědka, CIA, NSA, FBI.“

„Mám padnout na kolena?“ Sarkasmus mu nikdy moc nešel.

„Možná byste měl. Stačí mi lusknout prsty a nakluše armáda špičkových právníků. Před západem slunce zde mohu mít forenzní tým FBI, který by jistě pár věcí zjistil. Třeba to, že se Aden Slade nezastřelil.“

„Tým FBI sem může povolat pouze HPD.“

„Myslíte? Asi jste zapomněl, že dvě oběti byly pohřbeny v Tennessee, tedy za hranicemi státu, což dělá z tohoto zločinu federální případ. Stačí mi jediný telefonát a federálové jsou tu jako na koni. Zjistí, že jste vyšetřování totálně podělal, a cestu do kanceláře starosty máte navždy uzavřenou.“ Nakopl jsem uvolněný kamínek, který zarachotil po betonu a přistál mezi azalkami.

Furyk na mě beze slova zíral.

„A pokud se týká vašich ambicí do budoucna,“ pokračoval jsem, „mohu informovat pár reportérů. Jistě znáte Kláru McBrideovou, mou exmanželku. Jestli si myslíte, že její dnešní dotazy byly tvrdé, uvidíte, co se bude dít, až se na vás doopravdy zaměří. Nebere si servítky a nemá žádné zábrany. Věřte mi, žil jsem s ní.“

„Vyhrožujete mi?“

„Ne, pouze vás seznamuji se situací. A Klára je jenom začátek. Přivolám sem televizní a novinové reportéry ze stanic a redakcí od jednoho pobřeží k druhému. Takové, kteří milují špinavé policajty. Takové, kteří jdou rovnou po krku. Nebo po koulích.“

„Skromnost není vaše silná stránka.“

Nedokázal jsem potlačit úsměv. „A diskrétnost vaše.“

Tázavě pozvedl obočí.

„Vezměme jako příklad Wendy Morlandovou.“

Buď pochválena Klára, která tuto informaci vyhrabala. Furyk již několik let píchal dnes třiadvacetiletou Wendy. Klára to zjistila asi před rokem, ale nechala si ten příběh pro sebe. Doufal jsem, že tahle hrozba přiměje Furyka otočit kormidlo.

„Vsadil bych se, že vaše manželka ani budoucí voliči o tomto vašem záskoku nevědí. Co třeba výlet do Karibiku za peníze daňových poplatníků? Výlet s vaší malou Wendy, která kdysi tančila v High Rollers.“

Hrudník se mu namáhavě zvedal, jako by se dusil. Na krku a na čele mu vyrazil pot. Určitě horkem.

K Wendy neměl co říct, a tak jsem pokračoval v kanonádě. „Seznámil jste se s ní, když jste pracoval v oddělení pro narkotika v západním okrsku. Představil vás Rocco?“

Zatínal pěsti, ale mlčel. Zklamal mě, očekával jsem od něj víc.

„A potom je tu Francisco Flores.“

Furyk narovnal ramena. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

Vykulil jsem oči hraným překvapením. „Fakt? Určitě by byl zklamaný, kdyby vás slyšel – poté, co věnoval na vaši kampaň deset tisíc dolarů. To je na zahradníka spousta peněz. I když pracuje u Rocca.“

„Jak jste…“

„Přiznávám, že jsem to nezjistil já, nýbrž Klára. Už chápete, že se vyplatí vycházet s ní dobře?“

Furyk se ohlédl ke dveřím a povzdechl si. „Poslouchám.“

A mám ho. Stačilo zabrnkat na správnou strunu. „Rocco je vyřízený. A pokud se potvrdí moje podezření, Talbert s Kincaidem také.“

„A?“

„Hrajte chytře. Ztratíte pár sponzorů, ale jestli se od nich hned neodpoutáte, ztratíte všechno.“

„Co přesně navrhujete?“

„Do ničeho se nepleťte a dejte T-Tommymu a mně volnou ruku.“

Viděl jsem, jak se mu v hlavě roztáčejí kolečka. „A co bude se mnou?“

„Chci dostat chlapa, který zabil Noel. To je všechno. Až ho dostanu, končím. Takže pokud nemáte prsty v její smrti, je mi úplně jedno, co bude dál. Můžete slíznout chválu za vyřešení těžkých zločinů. Vylepšit si reputaci, nechat se zvolit starostou a žít šťastně až do smrti.“

„Co máte v plánu?“

„To vám nemohu říct.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Obojí. Vy pouze vycouváte a dáte nám pokoj.“

„To je všechno?“

„Vraťte T-Tommymu odznak. A připravte květnatou pochvalu vynikající práce, kterou v tomto případu odvedl.“

Ještě chvíli vraštil čelo a váhal, ale pak přikývl.

Kapitola 76

STŘEDA 15.22

Zastavili jsme se na stavebním odboru radnice. T-Tommy odběhl a za chvíli se vrátil s rolí výkresů. Z domu jsem potom zavolal Kláře, ale musel jsem jí nechat vzkaz v hlasové schránce. Zkusil jsem ji sehnat ve studiu, ale řekli mi, že ještě nedorazila.

Vzal jsem láhev bourbonu a dvě sklenky a posadili jsme se s T-Tommym ke stolu na dvorku. Půl hodiny jsme rozebírali plán a prohlíželi si stavební nákresy a fotografie, které jsem pořídil. Ukázal jsem na jeden snímek. „Toto suterénní okno koresponduje s tímhle,“ ukázal jsem tužkou na odpovídající okno na plánu. „A tady je nová dostavba. Vidíš tu chodbu? Vede skoro po celé délce budovu. A tyhle dvě místnosti jsou nové.“

„Obě šest krát devět metrů,“ přečetl kóty na výkresu.

„Všiml sis přívodů elektřiny? Zásuvky na dvě stě dvacet i třífázové. Dvojí řady stropního osvětlení.“ Nalistoval jsem jiný výkres a ukázal na značky. „A tady jsou přívody kyslíku a otvory přetlakového větrání.“

„Víš to jistě?“

Přikývl jsem. „Už jsem se s podobnými značkami setkal.“

„K čemu potřebují mrtvoly kyslík?“ podivil se T-Tommy.

„Vypadá to, že si tam Talbert s Kincaidem zřídili soukromou nemocnici.“

T-Tommy hvízdl. „Takže zákroky se prováděly u nich.“

„Všechno sedí. Talbert řídí podnik a Kincaid operuje. Musí to být on. Má potřebné znalosti a dovednosti, má vybavení a teď víme, že i místo, kde své zákroky provádí. Alejandro a Eddie s Roccovým požehnáním uklízeli odpad. A Furyk jim poskytoval ochranu.“

„A oni bohatě přispívali do jeho volebního fondu,“ podotkl T-Tommy.

„Počítám, že i do Roccovy kapsy.“

„Tvoje teorie lékařského výzkumu teď vypadá mnohem pravděpodobněji,“ uznal přítel. „Ale stejně pořád nechápu, proč by to dělali. Používat živé lidi jako pokusné králíky, aby vylepšili pár nástrojů? To mi hlava nebere.“

„Ještě nemáme úplný obrázek. Třeba pracují na něčem nesrovnatelně důležitějším, než jsou obyčejné chirurgické pomůcky.“

„Na čem?“

„To nevím.“

T-Tommy poposedl. „Nejvyšší čas na malou průzkumnou výpravu.“

Uvnitř zazvonil telefon. Odešel jsem ho zvednout.

Mužský hlas, tlumený, jakoby zkreslený. „Walker?“

„Jo.“

„Chcete se ještě někdy setkat se svou bývalou manželkou?“ V drsném hlasu zněl německý přízvuk.

„Kdo je tam?“

„Nevzdalujte se od telefonu. Sežeňte svého kámoše Tortelliho a pak seďte oba na zadku. Nezkoušejte žádný podraz. Ozveme se.“

Linka oněměla.

Kapitola 77

STŘEDA 19.32

Ležel jsem na posteli a zíral na strop. Uplynuly už tři hodiny a pořád nikdo nevolal. Co když se už neozvou? Co když už Kláru nikdy neuvidím? Co když je už někde pohřbená?

Hned jak neznámý hlas domluvil, zavolal jsem do studia v naději, že někdo jenom trapně žertoval a Klára je v práci. Dělali si velké starosti. Klára se nikdy neopozdila, což jsem samozřejmě věděl. Chtěli informovat policii, ale přemluvil jsem je, že to zařídím sám.

Potom jsem se snažil pomoci T-Tommymu sehnat další informace o Talbertovi a připravit plán, jak proniknout do jeho budovy, ale nedokázal jsem se soustředit. Ani klidně sedět. Přecházel jsem po místnosti, hleděl z okna, zíral na telefon.

Důležitá otázka zněla, kdy Kláru unesli. Případ byl vyřešen alespoň ke spokojenosti Furyka a lehkověrné veřejnosti. Slade byl vrah, Eddie a Alejandro jeho komplici. Všichni mrtví, případ uzavřen. Slunce může svítit, stromy kvést, ptáčkové zpívat.

Svět je zase krásný a obyvatelé města se nemají čeho bát. Rocco může dál prodávat svůj sliz a Furyk kandidovat na starostu. Co víc si přát?

Proč tedy unesli Kláru?

Existoval jediný důvod. Rocco. Věděl, že s T-Tommym po něm jdeme. Věděl všechno. O sobě a o Furykovi, o jejich sňatku z rozumu, o spojení peněz a moci. Věděl také, že se jen tak nevzdáme. Dali jsme to jasně najevo. První protitah? Odstranil Rosalee a Maxe a chtěl dvojnásobnou vraždu hodit na nás. Nenapadlo ho, že z nastražené smyčky vyklouzneme. Informace jsou silnější než peníze.

Klára, T-Tommy a já jsme pro něj představovali riziko. Jediné ohrožení. Bez nás by byl v suchu. Kdo by pak řekl pravdu o tom, co se ve skutečnosti stalo? Furyk? Talbert nebo Kincaid? Nesmysl.

Takže Rocco ve své špinavé hlavě vymyslel jiný plán. Sebrat Kláru, použít ji jako vnadidlo pro nás dva a zlikvidovat nás. Konec dobrý, všechno dobré.

To znamená, že musíme najít Kláru.

Shodli jsme se, že ji nejspíš drží v Talbert Biomedical. Už předtím tam věznili desítky obětí, tudíž měli své zkušenosti. Problém byl, že jsme to nevěděli s absolutní jistotou. Mohla být kdekoliv. Vtrhnout k Talbertovi a nenajít ji tam by znamenalo vystavit ji smrtelnému ohrožení. Po dlouhém dohadování jsme se rozhodli, že pokud budeme skálopevně přesvědčení, že jsme zjistili, kde Kláru vězní, zaútočíme. Pokud tu jistotu mít nebudeme, nic nepodnikneme.

V jednu chvíli jsem navrhl, že uneseme Rocca. Že prostě přijedeme do High Rollers a sebereme ho, donutíme promluvit a nějak se s ním dohodneme. T-Tommymu se ten nápad celkem zamlouval, ale prohlásil, že se k němu uchýlíme až jako k poslednímu východisku. Kromě toho řekl, že nemluvím moc rozumně, a poslal mě, abych si lehl, zatímco on bude pracovat.

Kde jsi, Kláro?

V tichu místnosti jsem slyšel odtikávat vteřiny. Pomalu. Podíval jsem se na digitální budík na nočním stolku. 19:34. Od okamžiku, kdy jsem se na něj díval naposled, uplynuly dvě minuty.

Před očima se mi zjevovaly neuspořádané obrazy. Mrtvá Klára, znásilněná a umučená. Přivázaná ke stolu a Kincaid do ní řeže skalpelem. Podařilo se jí utéct a teď někde bloudí. Jako Alejandro. Krvácí, každou minutou slábne. A pořád dokola, jedna představa zmatenější než druhá.

Musel jsem usnout, neboť se mi zjevila Jill. Vídávám ji jen ve snech, v bdělém stavu si ji nedokážu vybavit, i když bych hodně chtěl. Nevím proč, prostě to tak je. Jill křičela o pomoc a já se k ní natahoval, už už jsem ji držel, ale nedosáhl jsem na ni. Potápěla se do čehosi černého a hlubokého. Do vody? Do studny? Její obličej vybledl, výkřiky a nářek zeslábly, až zmizela. S prudkým trhnutím jsem se probudil.

Vstal jsem, zamířil do koupelny a umyl si obličej studenou vodou. Moc to nepomohlo. Podíval jsem se do zrcadla. Přežiju ztrátu Kláry? Únos Jill mě téměř zabil. Deprese, vztek, výčitky svědomí a sebeobviňování mě vyhnaly ze školy a málem i ze života. Zachránila mě Klára a námořní pěchota Spojených států. Hluboko v mém nitru klíčila obava, že pokud ztratím Kláru, znovu se ocitnu na cestě do pekel. A tentokrát mi nikdo záchranný kruh nehodí. Ještě nedávno jsem si namlouval, že už jsem silnější osobnost, že bych se uměl s každou ztrátou vyrovnat. Nyní jsem si vůbec nebyl tak jistý.

Vyšel jsem na verandu a T-Tommy mi podal sklenku bourbonu. Dlouze jsem se napil. Potřeboval jsem to. Sedl jsem si a zeptal se: „Něco nového?“

„Nechal jsem prověřit lékárny a farmaceutické firmy v okolí.“ Podal mi popsaný papír. „Neúplný přehled, co Talbert v posledních dvou letech nakoupil.“

Seznam vypadal takto:

Tlakové láhve s kyslíkem, dýchací masky a přívodní hadice

Chirurgické přehozy a závěsy

Obvazový materiál

Papír pro EKG

Intravenózní soupravy a kapaliny

Močové katétry a vaky

Dva plicní ventilátory

Antibiotika, chlorid draselný, morfium, fentanyl a několik druhů anestetik

„Připadá mi to jako zařízení chirurgického oddělení,“ usoudil jsem.

„Vypadá to tak.“ Natočil stavební plány, abych na ně viděl. „Myslím, že vím, kde Kláru drží.“

Zadíval jsem se na schéma. Zajímavé: věc, na kterou se desetkrát podíváte a nic nevidíte, získá najednou nový význam. Vnímáte ji jinak. Vjemy se vám spojí a spatříte to, co se vám náhle zdá zřejmé na první pohled. „Tady?“ ukázal jsem na malou vnitřní místnost.

T-Tommy přikývl. „Podle plánu jsou tyto dveře pancéřové a stěny z plných cihel. Jak vidíš, žádná okna. Pevná vězeňská cela.“

„To musí být ono.“

T-Tommy se opřel dlaněmi o stůl. „Chceš tam proklouznout nepozorovaně a potají se porozhlédnout, nebo to vezmeme frontálním útokem?“

Tahle rozhodnutí přímo nesnáším. Rozhodnutí, která jsou založena na neúplných informacích a dohadech a člověk jen namátkou tipuje, která cesta je ta správná. Chyba v úsudku může znamenat katastrofu a pronásledovat vás celý život. Ztratil jsem Jill, protože jsem se nedostavil včas na určené místo schůzky. Zklamal jsem ji. Kláru teď zklamat nesmím.

„Kudy tam pronikneme?“ otázal jsem se.

T-Tommy se usmál a přisunul mi jiný výkres, plán nižšího patra, a ukázal na řadu oken. Otevírala se do chodby naproti nově postavenému traktu, kde Talbert a Kincaid zřídili operační sál nebo jednotku intenzivní péče, a také v blízkosti místnosti, kde podle našeho přesvědčení věznili Kláru. „Tady to je větrací otvor zakrytý kovovým roštem asi metr krát metr. Měl by se otevírat snadněji než okna. Nejspíš na něm nebude zámek, jenom pár šroubů.“

Zazvonil telefon. Vyměnili jsme si pohled a já šel do kuchyně a zvedl sluchátko.

„Walker?“ Tentýž hlas.“

„Jsem tu.“

„Hodný chlapec. Teď…“

„Chci mluvit s Klárou.“

„Vyloučeno.“

„Chci důkaz, že žije.“

„Mám vám poslat její ňadro?“

„Poslyšte, vy…“

„Ne, vy poslouchejte. Jestli se s ní chcete ještě někdy setkat, držte sakra hubu.“

Sklapl jsem.

„Teď půjdete i s Tortellim po David Douglas Road. Pěšky. Zastavíte na křižovatce s Kelly Spring Road. Přesně v deset. Ne abyste se opozdili.“

„Budeme tam.“

„Neozbrojení. A jestli ucítím policajty, je mrtvá.“

„Věřím vám.“

„To byste kurva měl.“ Čekal na mou reakci, a když jsem mlčel, dodal: „Přesně v deset. Jasné?“

„Budeme tam.“

Zavěsil.

Kapitola 78

STŘEDA 21.50

Kráčeli jsme s T-Tommym na sever po David Douglas Road, nerovné, provizorně opravované asfaltce. Vedle na louce skřípal v mírném vánku vonícím zimolezem větrný mlýn. Měsíc se schovával za shlukem mračen, hvězdy nebyly vidět a tma zhoustla. Tak nějak vypadá izolace, napadlo mě. Chlapi, kteří na nás čekali, se mohli skrývat kdekoliv. Představoval jsem si, že mi na zátylek dopadá červené světlo laserového zaměřovače. Až mě zasvědilo.

Plán byl prostý – uděláme s T-Tommym všechno, co nám přikázali. Vlezeme jim do pasti. Necháme se odvést, kam budou chtít. Doufejme, že na místo, kde drží Kláru. Alespoň bychom se k ní dostali a mohli ji v případě potřeby chránit.

Poslední instrukce německy znějícího hlasu všechno změnily. Kdyby netrval na setkání a poslal nás jen tak nazdařbůh někam poblíž Talbert Biomedical a potom nás vtáhl dovnitř, dávalo by to smysl. Ale když nám řekl, ať přijdeme sem, na sever od města na míle daleko nejen od Talbertova podniku, ale i od civilizace, museli jsme tento plán škrtnout. Klára může být někde tady. Svázaná v kufru auta. Nebo na opuštěné farmě.

Třeba v té zjevně neobydlené, kterou jsme právě míjeli. Nebo přivázaná u stromu v některém z nesčetných hájů, které rostly podél silnice. A možná je už mrtvá. Nevěřil jsem tomu však a pořád jsem byl přesvědčený, že ji drží v Talbert Biomedical. Ale jistí jsme si nebyli, a tak jsme zvolili flexibilnější taktiku.

Hned po telefonátu se T-Tommy spojil s Furykem. Seržant viděl, že se mu otevírá pohodlná úniková cesta, a okamžitě s naším návrhem souhlasil. Musí se mu přiznat, že vždycky udělá to, co mu nejvíc prospěje. Právě teď se to shodovalo s tím, co jsme potřebovali my. Příslušníci HPD Derrick Stone a Glenn Stanhope seděli v neoznačeném autě nedaleko křižovatky Kelly Spring Road a Ardmore Highway. Kdybychom měli tuto oblast opustit, museli bychom projet kolem nich a oni by nás sledovali. Ujistili by se, že nás vezou do Talbert Biomedical, a kdyby ne, přivolali by kavalerii tam, kam by nás únosci dopravili. Kavalerii tvořili Furyk, skupina uniformovaných policistů a speciální jednotka rychlého nasazení. Čekali necelý kilometr odtud u Ardmore Highway, připravení vyrazit na Stoneovo zavolání.

Kdyby cokoliv nevyšlo, Furyk by pochopitelně svalil vinu na T-Tommyho. Pokud se akce zdaří a jeho muži dobydou bastilu a zachrání princeznu, stane se z něj hrdina. Ani jedna varianta se nám příliš nezamlouvala, ale co naděláme. Záleželo jen na osvobození Kláry. A jestli z toho vyjde Furyk jako hrdina, budiž.

Kráčeli jsme stále hlubší tmou a oba jsme věděli, že situace se může zvrtnout každou vteřinou. Představovali jsme stejně snadný terč jako slepice na hřadě. Mohli nás kdykoliv odstřelit a my bychom ani nevěděli, co nás trefilo. Ale pořád jsem si myslel, že tímhle to neskončí.

Silnice vedla přes úzký potok, lemovaný na obou stranách živým plotem. Už nám zbýval jen kousek. Vyšli jsme do malého kopečku a náhle nás zastavil oslnivý jas. Rozsvítila se nejen hlavní světla automobilu vzdáleného asi třicet metrů, ale také baterie přídavných reflektorů na střešní rampě.

„Držte ruce tak, ať na ně vidím!“ zavelel hlas s německým přízvukem, který jsem znal z telefonu.

Zaclonil jsem si oči a rozeznal obrys auta, nějaké dodávky nebo SUV, a vedle něj dvě postavy, jednu štíhlou, druhou mohutnou a svalnatou. Lefty a Austin.

„Jsem rád, že se zase setkáváme, hoši,“ zavolal jsem na ně. „Kde je Rocco?“

„Drž kurva hubu,“ okřikl mě Lefty. „Pracky nad hlavu, proplést prsty.“

Poslechli jsme.

Z temnoty se vynořil další stín. „Ani hnout.“ Němec došel k nám a zezadu nás prohledal. „Jsou čistí,“ ohlásil.

Austin a Lefty se k nám přiblížili, jejich postavy osvětlené zezadu vrhaly dlouhé stíny. Austin se zastavil dobrých šest metrů od nás a namířil mi na hlavu pistoli. Lefty se podobně postaral o T-Tommyho.

„Žádné pitomosti,“ varoval nás Lefty. „Pokračuj, Karle.“

Karl Reinhardt, šéf ochranky Talbert Biomedical. Takže jsme se ve svých úvahách nemýlili. A taky to znamená, že pokud dojde k boji, nebude to žádná hospodská rvačka, ale střetnutí na život a na smrt. Austin, Lefty, Karl, pravděpodobně Rocco a bůhvíkdo ještě. Přesila, ale co člověk nadělá?

Karl mě dloubl do ramene. „Pracky za záda.“

Svázal mi zápěstí nylonovou smyčkou, přesunul se rychle k T-Tommymu a udělal totéž.

Naložili nás na prostřední sedadlo Chevroletu Suburban. Lefty řídil, Austin se na místě spolujezdce otočil dozadu a namířil mi zbraň do obličeje. Karl seděl za T-Tommym a zavrtával mu ústí hlavně do týla.

Kapitola 79

STŘEDA 22.54

Austin nás eskortoval hlavním vchodem do budovy Talbert Biomedical a dál temnou chodbou. V tom okamžiku začal běžet čas. Měli jsme přesně třicet minut, abychom našli Kláru, připravili půdu a čekali, až kavalerie překvapí bandity.

Nalezení Kláry se ukázalo snazší, než jsme doufali. Odvedli nás totiž přímo k ní.

Ležela v nově postaveném operačním sále, zápěstí a kotníky připoutané k okrajům stolu pod velkým složeným reflektorem. Nad nahým tělem se skláněli Talbert, Kincaid a Rocco.

„Jsi v pořádku?“ vyhrkl jsem.

„Co to má k čertu znamenat?“

„Klid,“ utěšoval jsem ji. „Všechno bude zase dobré.“

Austin mě odstrčil ke zdi, kde stály dvě skládací kovové židle. „Sednout. A ani slovo.“

Klesl jsem na židli, T-Tommy vedle mě. Okamžitě jsem začal kroutit zápěstími a zkoušet, zda nylonová šňůra povolí.

Kincaid došel k nám a hrozivě si nás přeměřil. „Vy dva jste nám v poslední době dělali velké problémy. To dnes v noci skončí.“

„Co od nás chcete?“ otázal jsem se.

„Nic. Mám všechno co potřebuju.“ Mávl rukou ke Kláře. „Další subjekt pro svůj výzkum.“ Otočil se zpět k nám. „A poslední dvě zatím nedořešené záležitosti.“

Spojil jsem dlaně a páčil zápěstí od sebe. Nylon se mi zařezával do kůže, ale cítil jsem, jak se natahuje a povoluje. Téměř neznatelně, ale já jsem moc nepotřeboval.

Kincaid se usmál a promnul si ruce. „Takže se dáme do práce.“

Přesunul se s Talbertem do rohu a sundali plachtu z jakéhosi mechanického zařízení. Bylo velké asi jako židle, na níž jsem seděl, a připadalo mi sestavené z náhodně vybraných součástí a kovových trubek. Spočívalo na pojízdném podstavci a oba muži ho spojenými silami dotlačili ke stolu, na kterém ležela Klára. Austin jim pomohl zařízení zvednout a upevnit je k okrajům stolu. Jako by se nad Klárou rozkročilo.

Viděl jsem, jak se jí zmocňuje hrůza. Třeštila oči a hrudník se jí prudce zvedal. „Co to sakra je?“ zeptala se. Kincaid ji otcovsky poklepal na rameno. „Dozvíte se to v pravý čas.“

Zatoužil jsem ho zabít. Vlastně ne zabít, ublížit mu. Mučit ho a teprve potom zabít.

Zpracovával jsem pouta. Šňůra už mi pronikla hluboko do masa a cítil jsem, jak mi do dlaní stéká krev.

Trvalo jim dobrých pět minut, než zařízení upravili a připravili podle svých představ. Vypadalo jako obrovský mechanický pavouk, jehož čtyři nohy svíraly okraje stolu a nejméně šest dalších mířilo přímo na Kláru. Chyběla ještě slintající tlama s kusadly, která by se do ní zahryzla.

Kincaid k němu připojil elektřinu a kabelem ho propojil s počítačem na stolku u stěny, pak se posadil ke klávesnici. Vyťukal nějaký příkaz a dramatickým gestem ho odeslal do systému. Pak se vrátil k operačnímu stolu.

Zařízení se trhaně probudilo k životu. Klára sebou divoce škubla, když se jí jedna kovová noha dotkla kůže na břiše.

„Jakmile se Robbie pustí do práce, doporučuju vám zachovat klid a hlavně se ani nehnout,“ upozornil Kincaid.

Viděl jsem, že Kláře vyrazil po celém těle pot. „Co to kurva je?“ vyhrkl jsem.

Kincaid se po mně ohlédl. „Automatizované robotické chirurgické zařízení. Říkáme mu Auto-Rob nebo také Robbie. Není krásný?“

Nejraději bych zařval, že není, že je to hnusná potvora. „Co to je?“

„Můj výtvor. A operatér paní McBrideové.“

„Vy jste šílenec!“

Kincaid ke mně přistoupil a zadíval se na mě. Oči měl jako led, rty nasupeně sevřené. „Myslíte si, že by šílenec dokázal sestrojit zařízení, které navždy změní medicínu?“ Usmál se. „Máte vlastně štěstí. Vaše životy budou alespoň k něčemu dobré. Podobně jako vaší předchůdci pomůžete zdokonalit toto úžasné zařízení.“ Vrátil se ke Kláře. „Žádný strach. Při operaci vás uspíme a nic neucítíte. Přinejmenším po její větší část.“

„O čem to sakra mluvíte?“ vyjela na něj hlasem roztřeseným hrůzou.

„Nechte ji na pokoji!“ vykřikl jsem.

Lefty mi vrazil ústí hlavně do hrudi. „Stačí mi záminka,“ ucedil.

„Dvaadvacet minut,“ řekl Stone Stanhopeovi, vyťukal číslo do mobilního telefonu a čekal, až se na druhém konci linky někdo ozve. „Vyrážíme,“ ohlásil.

„My jsme připravení,“ potvrdil Furyk.

Stone se blížil k plotu, který obklopoval budovu Talbert Biomedical. Naposled se rozhlédl, přelezl plot a seskočil na druhé straně. Stanhope hned za ním.

Kapitola 80

STŘEDA 23.07

Kincaid se otočil ke mně a k T-Tommymu. „Za chvíli se stanete svědky zázraku moderní medicíny. Jsem přesvědčen, že tuto fascinující podívanou oceníte.“

Když jsme oba mlčeli, zamračil se.

Výborně. Jen se naštvi, sráči.

Zamračení pominulo a nahradil ho úsměv. Jako univerzitní profesor, který se chystá zaostalému studentovi – mně – vysvětlit něco, co by se měl dychtivě snažit pochopit.

Jdi do prdele, profesore!

„Robbie se při chirurgických operacích neuvěřitelně zlepšuje.“ Pohladil jednu kovovou nohu. „Dokáže bez mé pomoci zvládnout nejrůznější zákroky. Vskutku revoluční vynález.“ Dramaticky se odmlčel, jako by očekával záblesk boží moudrosti. „Představte si laskavě, že jste se ocitli v rovníkové Africe. Nebo na výzkumné stanici v Antarktidě nebo v nějaké odlehlé válečné oblasti. A nebo třeba v lunárním modulu na Měsíci. Víte snad, že NASA plánuje návrat na naši družici, kde chce zřídit trvale obydlenou základnu.“

Věděl jsem o těch plánech, ale nic jsem neřekl. Jen mluv, ty svině.

„Až se to stane, my budeme připraveni.“ Dostával se do ráže a začal přecházet po místnosti jako opravdový kantor. Občas se zahleděl ke stropu, jako by hledal inspiraci shůry nebo doloval nějakou převratnou myšlenku ze svého geniálního mozku, a pak znovu klesl pohledem k žáčkům. To znamená k nám. „Chci, abyste dále předpokládali…“

Dále předpokládali? Co je to proboha za řečnický obrat?

„… že někdo z posádky onemocněl a život mu může zachránit pouze chirurgický zásah. Řekněme apendektomie, odstranění žlučníku nebo resekce tumoru.“ Kincaid k nám rozpřáhl paže, jako kdyby nás zval do svého světa. „Budete mít ve výpravě chirurga? Těžko.“

T-Tommy zachoval lhostejný výraz, ale Austin s Leftym zaujatě poslouchali, takže přednáška nevyšla tak docela nazmar.

Odhadoval jsem, že zbývá asi patnáct minut. Vnímal jsem, jak se T-Tommy snaží uvolnit si spoutané ruce. Sevřel jsem volný konec nylonu mezi palec a ukazovák levé ruky, aby šňůra nespadla na zem, až se jí zbavím, a předčasně tak neprozradila, že jsem volný. Potom jsem vložil pravou pěst do levé dlaně, napjal jsem levou paži a vší silou zvedal pravé předloktí. Pouto znovu o kousek povolilo. Znásobil jsem úsilí. Nylon povoloval. Uvolnil jsem namožené svaly. Cítil jsem, že stačí pořádné škubnutí a šňůra praskne.

Stone vyšrouboval poslední úchyt, sundal mříž kryjící větrací otvor a položil ji na zem vedle sebe. Pak strčil hlavu do otvoru a rozhlédl se na obě strany temné chodby, osvětlené pouze nepřímým jasem, který pronikal do tmy asi třicet metrů vlevo od něj.

Vlezl dovnitř a spustil se na podlahu. Počkal, až se k němu připojí Stanhope, a oba opatrně postupovali ke zdroji světla. Bylo to vnitřní okno. Stone se přikrčil a přiblížil se k němu.

Kapitola 81

STŘEDA 23.11

„Auto-Rob je nejlepší chirurg na světě,“ pokračoval v tirádě Kincaid. „Provádí všechny operace zcela samostatně. To znamená, že ať odjedete kamkoliv, všude vás může v kufříku doprovázet váš osobní chirurg.“

„Chcete říct, že tahle věc skutečně řeže do lidí?“ žasl T-Tommy.

„Ano.“

„Úplně sama?“

Kincaid se usmál. Zjevně si myslel, že to mého přítele opravdu zajímá. Odveď pozornost a dobývej.

„Auto-Rob zvládne sedmnáct odlišných procedur. Bezchybně, jak uvidíte. Ale už brzy, velmi brzy jich bude provádět mnohem víc.“

„Měl bych otázku.“ Kdybych neměl spoutané ruce, byl bych se přihlásil.

Kincaidovi se rozzářily oči. Ano?“

„Proč to děláte? Proč mučíte nevinné lidi?“

„Nejsme jediní, kdo pracuje v této oblasti. Soutěžíme s konkurencí. Je to tvrdý boj. Vítěz, kterému se podaří sestrojit skutečně samostatného robotického chirurga, vydělá stovky milionů.“

„Vaši konkurenti rovněž unášejí mladé ženy?“

„Ne, a proto prohrají.“ Svraštil obočí. „Právě vy byste měl vědět, jak federální úřady dokážou zbrzdit nebo úplně zmařit výzkum tím, že mu kladou do cesty překážky v podobě předpisů a zákazů. Proces potom přinejmenším stagnuje. My tímto způsobem zkrátíme výzkum a vývoj nejméně o deset let a ušetříme miliony. Proběhneme cílovou páskou dříve, než si konkurence vůbec uvědomí, že se účastníme závodu.“

Megalomanie zjevně nestačí.

Kincaid se otočil ke svému výtvoru. „Robbie provádí řezy laserem. Je to čistší a rána méně krvácí. Jediný vážnější problém představuje anestezie. Momentálně pořád potřebujeme přítomnost anesteziologa, aby pacienta uspal.“

„To poněkud omezuje použitelnost toho zařízení,“ podotkl jsem. Hlavně ať mluví.

„Máte pravdu.“ Kincaid se na mě usmál. Očividně jsem se stal jeho oblíbeným studentem. „Pracujeme na systému náhradní anestezie.“ Dotkl se konce jedné pavoučí nohy. „Používáme kombinaci mikročástic léků v podobě mlhy nebo aerosolu a vysokofrekvenčních zvukových vln. Zvuk dokáže zmást nervová zakončení a vlákna natolik, že ztrácejí schopnost přenášet signály bolesti. O zbytek se postarají léky, které přenos úplně zablokují. Aplikujeme chemikálii podobnou lidokainu. Nasákne do kůže a působí téměř okamžitě. Pacienta pak není nutné uspávat.“

„Dokud s nimi neskončíte,“ poznamenal jsem.

Zrudl. „Za pokrok se vždycky platí.“

To je ono. Soustřeď se na mě. „Hlavně že neplatíte vy, že?“

Lefty mě praštil pěstí do spánku tak, až jsem narazil na T-Tommyho. Když mě přítel ramenem odstrčil zpátky do vzpřímené pozice, spíše jsem cítil, než slyšel, jak praskl nylon. Byl volný.

„Dost řečí. Je pozdě a máme moc práce.“ Kincaid se vrátil k počítači a stiskl několik kláves.

Kovová potvora znovu ožila. Ke Klářině břichu se spustila jiná noha, ale nedotkla se kůže, pouze se dala do pohybu nejdřív na jednu stranu, pak na druhou. Viděl jsem, jak se Klára chvěje.

„Robbie mapuje operační pole. Pomocí ultrazvuku o vysoké hustotě vytváří trojrozměrný obraz kůže, svalů a vnitřních orgánů. Jakmile tuto činnost ukončí, začne vlastní zákrok.“

Spatřil jsem Stonea. Respektive jeho oko, které se vynořilo v rohu okna a vzápětí se stáhlo.

Robot pokračoval v mapování a Kincaid trpělivě čekal. Otočil se mým směrem a řekl: „Je mi líto, že musíme paní McBrideovou rozřezat, ale je to v zájmu vědy.“

„Skutečně?“ popíchl jsem ho. „Není to spíš v zájmu vašich kapes?“

Lefty mě znovu udeřil.

Tentokrát jsem byl připravený a nesvalil se na T-Tommyho jako prve. Podíval jsem se na něj. „Prašti mě ještě jednou,“ procedil jsem, „a zabiju tě.“

Zasmál se. „Na to nemáš moc dobrou pozici.“

Já: „Mně se tu docela líbí.“

T-Tommy: „Mně taky. Kde jinde se člověk poučí a pobaví současně?“

Já: „Profesor a dva klauni.“

T-Tommy: „Tři klauni.“

Já: „Promiň, Rocco. Nechtěl jsem tě vynechat.“

Rocco se odstrčil od zdi. „Vy dva jste opravdoví komedianti. Ale poslední se budu smát já. A víte proč? Protože rozhodnu, jak zemřete. Můžu vám to usnadnit, ale také…“ Pokrčil rameny. „Austin a Lefty umí obojí.“

Já: „A já si myslel, že zabíjejí jenom šlapky.“

T-Tommy: „Zřejmě se na ně specializovali.“

Já: „Našli svou parketu.“

T-Tommy: „Něco, co zvládnou.“

Já: „Ale nesmíme zapomínat na Adena Sladea.“

T-Tommy: „To byl neduživec.“

Já: „A albín.“

T-Tommy: „Skoro.“

Já: „Jo, skoro.“

Lefty zaťal pěsti.

„To stačí.“ Kincaid pokynul Leftymu, ať ustoupí, a probodl mě očima. „Vy dva si myslíte, jak nejste chytří. No, dlouho už si to myslet nebudete. Přijdete na řadu, jen co skončím s paní McBrideovou.“ Zadíval se na T-Tommyho. „Už se těším, až vás dostanu na stůl. Tak mohutného chlapa jsme dosud nezkoušeli. A až s vámi budu hotový, postará se o vás pan Scarcella.“

„Myslíte spíš jeho uštěkané čokly,“ utrousil T-Tommy. „Velký šéf Scarcella si přece nebude špinit ruce.“

Austin ho udeřil pěstí ze strany do hlavy.

T-Tommy se ani nehnul, vůbec nezareagoval, až na výsměšný úšklebek adresovaný Austinovi, který si mnul klouby prstů. „Na tvém místě bych si to nechal ošetřit.“

„Cože?“

„Tu ruku. Zdálo se mi, že se tam něco zlomilo.“

Austin ho znovu praštil, tentokrát do horní části lebky. „A mně se zdá, že funguje docela dobře.“

„Bude to sranda, až ti zkopu prdel dohranata.“

Austin mu přiložil pistoli ke spánku.

„Nechte toho,“ durdil se Kincaid.

Pavoučí monstrum zapískalo.

Kapitola 82

STŘEDA 23.18

„Vše připraveno.“ Kincaid si sedl k počítači a po několika úhozech do klávesnice se kovový pavouk opět pohnul. Jedna kovová noha se dotkla pacientky na břiše a vydávala syčivý zvuk. Klára sebou škubla a prudce se nadechla.

„To je anestetický sprej,“ vysvětlil jí Kincaid. „Zprvu trochu studí. A až se spustí ultrazvuk, ucítíte slabé šimrání.“

Rozkašlal jsem se, abych zamaskoval zrádné prasknutí nylonové šňůry. Sroloval jsem ji do dlaně a snažil se nahmatat volný konec. Když se mi to podařilo, sevřel jsem ho palcem a ukazovákem tak, aby zhruba o centimetr přečníval. I primitivní zbraň je lepší než žádná.

„Nebojte se. V první fázi Robbie provede jen mělké řezy. Je nastaven na čtvrtcentimetrovou hloubku.“

Konec jedné pavoučí nohy se oranžově rozzářil, sjel o několik palců níž a přesunul se nad Klářino břicho.

„Vidíte? Vůbec nic necítí.“

Klára sklouzla pohledem na své tělo. „Krvácím! Ta věc mě pořezala!“ Zacloumala pouty. „Sundej to ze mě, ty psychopate!“

„Copak nevíte, že svému lékaři nesmíte nadávat?“ Kincaid potřásl hlavou jako zklamaný otec plísnící své dítě.

„Použijte místo ní mě!“ vykřikl jsem a předklonil se.

Kincaid se ke mně otočil. „Kam by se potom poděla zábava? Strach ze ztráty je mnohem větší než strach z bolesti.“

Stone znovu nahlédl oknem a já jsem mu neznatelně pokynul hlavou. Zmizel pod parapetem.

Kincaid vyťukal další příkaz. „Podívejte se, co se stane, když vypneme anestezii.“

Laser se opět přesunul nad Klářino břicho. Tentokrát sebou škubla a zaječela.

„Dejte jí pokoj!“ zařval jsem.

Lefty se ke mně naklonil a rozmáchl se pistolí, aby mě udeřil pažbou. Jediným plynulým pohybem jsem mu vyrazil zbraň z ruky a řízl ho koncem nylonové šňůry do tváře. Pistole zarachotila na podlaze a Lefty odskočil, z rány v obličeji se vyřinula krev.

T-Tommy švihl nohou a zvedl Austina ze země. Zabiják dopadl tak tvrdě, že si vyrazil dech. T-Tommy na něj bleskurychle skočil a zabořil mu pěst do hrdla. Ozvalo se děsivé zapraskání.

Dveřmi se vřítili do sálu Stone a Stanhope. Reinhardt vytasil zbraň. Pozdě. Stone ho střelil do obličeje a kulka ho škrábla těsně nad lícní kost. V omezeném uzavřeném prostoru zaburácel výstřel s ohlušující silou. Reinhardt klesl na koleno a snažil se pozvednout zbraň. Stone mu vpálil dvě střely do hrudi a Reinhardt se zhroutil.

Lefty si utřel krev a sápal se po zbrani na podlaze. Zastavila ho židle, na níž jsem seděl. Zasáhl jsem ho do zraněné tváře a zaslechl jsem praskání kostí. Ustoupil jsem, aby měl kam spadnout, a odkopl jsem pistoli do kouta.

Austin se držel za krk a s rozdrceným hrtanem nejen že nedokázal vydat ani hlásku, ale nemohl se nadechnout. Pokusil se vstát, ale neměl to dělat. Zvedl se jen na kolena, než mu T-Tommy zabořil pěst do spánku. Austin dopadl se zlověstným řachnutím na obličej. Zůstal nehybně ležet a přestal bojovat o dech. Už ho nepotřeboval.

V té chvíli už jsem držel Rocca přišpendleného ke zdi a opíral se mu dlaní o prsa. Nekladl odpor, ale rozhodl jsem se nebrat to za polehčující okolnost. Dnes z toho tak lehko nevyvázne. Kdepak. Zasáhl jsem ho solidním levým hákem. Hlava narazila do zdi a Rocco zavrávoral. Druhý hák sedl ještě lépe. Podlomily se mu nohy a zřítil se na podlahu.

Kincaid a Talbert strnuli zděšením. Stáli zády k oknu a třeštili oči.

Popadl jsem zařízení, které se tyčilo nad Klárou, a tak dlouho jsem s ním cloumal, až jsem ho vytrhl z ukotvení a mrštil jím přes místnost.

„Ne!“ zanaříkal Kincaid.

„Drž hubu, nebo poletíš za ním,“ obořil jsem se na něj.

Uvolnil jsem řemeny, které poutaly Kláře končetiny, a zvedl ji do sedu.

Objala mě, krátce přitiskla k sobě a pak mě odstrčila. Mžiknutím oka sklouzla ze stolu, přiskočila ke Kincaidovi a kopla ho vší silou do rozkroku. Žuchlo to, až jsem se sám zachvěl. Chirurgovi se podlomila kolena a chvíli to vypadalo, že mu oči vypadnou z důlků. Klára ho praštila spodní hranou dlaně do brady. Narazil týlem do okna za sebou. Sklo se prohnulo a zavibrovalo, ale neprasklo. Kincaid klesl na kolena. Klára se švihem otočila a zasáhla ho patou z boku do hlavy. Hlava sebou škubla stranou, tělo ji následovalo. Chirurg se svalil a zůstal nehnutě ležet.

„Ty zkurvený šílenče!“ ječela na něj. Po holém břiše jí tekla krev ze dvou ran. Kopla Kincaida do podbřišku.

Přistoupil jsem k ní, objal ji medvědím stiskem a zvedl do vzduchu.

„Pusť mě,“ okřikla mě, „nebo tě taky nakopu.“ Bezmocně máchala nohama čtvrt metru nad zemí.

Držel jsem ji pevně a smál se. „Jsem moc rád, že se ti ty lekce kickboxu konečně vyplatily.“

Rozesmála se a vzápětí se rozplakala. Zatočil jsem se s ní jako při tanci a přitiskl si ji na hruď.

T-Tommy jí přehodil přes ramena prostěradlo a zabalil ji do něj. Pomohl jsem jí zpátky na stůl a prohlédl její zranění. Dva řezy dlouhé šest centimetrů. Oba mělké.

Do sálu se vřítil Furyk s půltuctem mužů.

Kapitola 83

ČTVRTEK 01.13

Když Furyk a jeho lidé pozatýkali zločince a přivolali koronera, aby se postaral o zesnulé Karla Reinhardta a Tommyho Austina, poskytli jsme policistům stručné výpovědi. Furyk řekl, že mu to stačí, a my jsme mohli odejít. Skvělý člověk, tenhle seržant. Ohleduplný, soucitný, přející. Vsadil bych se, že ho ani nenapadlo, že čím méně toho řekneme, tím lépe pro něj. Podezříval jsem ho rovněž z toho, že zametl všechny stopy, které by jej mohly spojovat s Roccem. Náš dobrý seržant se s touto bandou rozhodně nesveze. Sice mě pekelně naštval, ale budiž mu přáno.

Teď jsme byli na pohotovosti kliniky Memorial Medical Centre. Službu měl doktor Charlie Beck, s nímž jsme se seznámili při řešení jednoho z minulých případů. Leftyho už vyšetřil a diagnostikoval u něj šest zlomenin obličejových kostí. Nevím, možná jsem z toho měl mít výčitky svědomí, ale vůbec mě to nemrzelo.

Potom si prohlédl Klářiny rány. „Nic vážného. Velmi povrchové.“

„Takže postačí náplasťové stehy?“ zeptala se s nadějí v hlase.

Zavrtěl hlavou. „Tak povrchové ty rány zase nejsou. Budou se muset zašít.“

„Ale no tak. Přelepte je a uvidíme.“

„Za šití si můžu naúčtovat víc,“ zasmál se.

„To jsem si myslela.“

„Sledoval jsem vaše reportáže o těch vraždách. Prý už toho chlapa odhalili.“

„Odhalili nepravého,“ poučil jsem ho. „Skutečné pachatele jsme dopadli dnes v noci. Od toho jsou ta zranění.“

„Ale?“ podivil se doktor.

Líčil jsem mu noční události a sestřička zatím nachystala nástroje na šití, natřela Kláře břicho oranžovou dezinfekcí a navlékla jí sterilní plášť. Obě rány vykukovaly otvorem uprostřed. Beck si nasadil rukavice a pustil se do práce.

Ošetřovatelka mi setřela krev z obou zápěstí. Nylonová šňůra mi pořezala svalovou tkáň, ale Beck mě ujistil, že postačí antibiotická mast a trocha času. Žádné komplikace neočekává. Sestra mě ovazovala a já pokračoval ve vyprávění.

Když jsem domluvil, zeptal se Beck: „Jak se mohl doktor Kincaid a pan Talbert do něčeho takového namočit?“

„Jakmile člověk jednou sejde z cesty, může dojít až k vraždě. Začne něco tajit, tajemství ho tíží a musí je chránit, aby se neprozradil. Co potom udělá, aby se zachránil?“

Beck se na mě podíval. „Cokoliv.“

Přikývl jsem. „Správně.“

„Neuvěřitelné.“

Díval jsem se, jak došívá první Klářinu ránu a pouští se do druhé. „Můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Víte něco o robotické chirurgii?“

„Jistě. Je to nová a velmi perspektivní procedura.“

„Pokud vím, tak zákrok pořád provádí lékař, akorát na dálku.“

„Přesně tak.“

„A kdyby někdo vynalezl zařízení, které by to dokázalo samostatně, dokonce včetně anestezie, kolik by asi tak stálo?“

„Myslíte naprosto soběstačnou robotickou jednotku? Něco jako automatického chirurga?“

„Ano.“

„To je jako ze Star Treku.“

„Ale kdyby se to někomu podařilo?“

Beck chvíli přemýšlel. „Miliony. Stovky milionů. Pokud by něco takového bylo vůbec možné.“

„Odhadoval jsem to stejně.“

„Tak o tohle Kincaidovi šlo?“

„Jo.“

Tiše hvízdl. „Ambice nezná hranic.“

„Chamtivost také ne.“

„Tato planeta je plná bláznů.“ Utáhl další steh. „A dnes tu mají slet.“

„Mluvíte o mně?“ zeptala se podezřívavě Klára.

Doktor se zasmál. „Ale ne. Já jenom že jsme tu před chvílí měli pořádný blázinec.“

„Proto stojí před vchodem tolik policejních aut?“

Když jsme zajeli na parkoviště před pohotovostí, všiml jsem si čtyř hlídkových vozů. T-Tommy se zastavil na kus řeči u dvou známých policistů, Klára a já jsme šli rovnou do ordinace. Domníval jsem se, že došlo k hromadné dopravní nehodě nebo přivezli zraněného podezřelého. Taky je pravda, že se policajti často ochomýtají kolem pohotovosti. Zřejmě to má něco společného s kávou a sestřičkami.

„No jo. Bobbie Hawkinsová, staniční sestra z jipky, přistihla zaměstnance, jak se pokoušel píchnout pacientovi chlorid draselný.“

„Hrál si na anděla smrti?“ podivil jsem se.

Přikývl. „Naše ochranka ho zadržela a hlídala do příjezdu policie.“

„Bránil se?“

„Ne, naopak. Spíš vypadal šťastně, že ho chytli. Liboval si, že se teď o něm bude psát v novinách.“ Beck pokrčil rameny. „Blázen.“

„Jak je na tom pacient?“ chtěl jsem vědět.

„Dobře. Aspoň co jsem slyšel.“

„Kdo je ten šílenec?“

„Ošetřovatel Zeke Reed. Vsadil bych se, že měl pravdu. Zítra určitě uvidíme v novinách jeho fotku.“

„Řekl, proč to udělal?“

„Nevím o tom. Třeba se svěřil policii.“ Došil poslední steh, sundal Kláře sterilní oděv, vyhodil ho do koše a stáhl si rukavice. „Teď to zabandážujeme a můžete jít. Za týden přijďte, vytáhneme stehy.“

Kapitola 84

ČTVRTEK 02.09

„Celkem jich je šest,“ informoval nás T-Tommy, když jsme s Klárou vyšli před budovu.

„Šest čeho?“ nechápal jsem.

„Obětí. Jakýsi ošetřovatel tu zavraždil šest pacientů. Dnes v noci to zkusil znovu.“

„O tom dnešním pokus jsme slyšeli,“ poznamenala Klára.

„Pachatel se jmenuje Ezekiel James Reed. Lidi mu říkali Zeke. Pracoval tu několik let. Prvního pacienta zabil asi před rokem. Přesně si to už nepamatuje.“

„Takže se vyzpovídal?“

„Zpíval tak, že ho nemohli umlčet. Řekl na sebe úplně všechno. Chce být slavný. Dokonce si přál mluvit s televizními reportéry, než ho odvezli na stanici.“ T-Tommy potřásl hlavou. „Ale to není ta dobrá zpráva. Za dvě oběti totiž dostal zaplaceno.“

„Cože?“ podivila se Klára. „Andělé smrti přece nejsou nájemní vrazi.“

„Tenhle je. A jeden z těch dvou, za které dostal zaplaceno, byl Alejandro Diaz.“

Plátce byl tedy jasný. „Rocco?“ zeptal jsem se.

„Uhodls.“

„Jmenoval ho?“

„Ne. Jméno toho chlapa, co mu zaplatil, neznal. Prý byl mohutný, svalnatý. Setkal se s ním v High Rollers.“

„Austin,“ napadlo mě okamžitě.

„Jo.“

„Kdo byl ten druhý, kterého zabil za peníze?“ chtěla vědět Klára.

„Jistý Joe Samuelson. Žaloval jednoho Roccova kumpána kvůli nějakým pozemkům. Dostal žlučníkový záchvat a musel na operaci. Z nemocnice už neodešel. Reed tvrdí, že byl jeho první.“

„A ti ostatní?“ hlesla Klára. „Proč je zabil?“

„Líbilo se mu to,“ sdělil T-Tommy. „Zabíjení mu zachutnalo a nemohl toho nechat.“

Kapitola 85

PÁTEK 08.27

Dobalil jsem si kufry, když se u mě zastavil T-Tommy. Klára se právě sprchovala. Odjížděli jsme na víkend do Birminghamu navštívit Mirandu a pomoci jí pochovat dceru.

„Ten případ se nám pěkně rozjíždí,“ pochvaloval si T-Tommy.

„Co se děje?“

„Lefty nabídl dohodu. Potopí Rocca a Furyka.“ Usmál se. „Až mu dají do pořádku ksicht.“

„Furyk byl zatčen?“

„Osobně jsem mu nasadil náramky. Dnes kolem šesté. Zrovna mířil do tělocvičny. Měls ho vidět, jak se tvářil.“

„Škoda,“ zalitoval jsem. „A co ten ošetřovatel z kliniky? Něco nového?“

„Podle fotografie identifikoval Austina jako muže, který mu zaplatil za Alejandra a toho druhého. Uvedl data, jména, detaily. Všechno si zaznamenával.“

„Jeho obhájci se to bude určitě líbit.“

„Žádného nechce. Vyžádal si však Kláru, aby s ním natočila rozhovor.“

„Může až příští týden. Za čtvrt hodiny odjíždíme.“

„Však on se dočká.“

Potřásl jsem hlavou. „Počítám, že do měsíce podepíše smlouvu na knihu.“

„Tohle je fakt podělaná planeta,“ zavrčel T-Tommy.

Se slovy to skutečně uměl.