Stuart MacBride

Smrtící záře

1

Z temné ulice vešli do zchátralého baráku se zatlučenými okny: vandráci v otrhaných džínách s kapucemi na hlavách. Tři muži a dvě ženy, jeden od druhého skoro k nerozeznání, s dlouhými vlasy a náušnicemi v uších, nosech a bůhvíkde ještě. Jako by chtěli vykřičet do světa: „Zabte mě!“

Muž se usmál. Brzy budou křičet doopravdy.

Bydleli uprostřed ulice opuštěných řadových domů – špinavé žulové zdi mizerně osvětlené pouličními lampami, okna zatlučená překližkou. Kromě jednoho v prvním poschodí, odkud se přes špinavé sklo linulo bledé, nezdravé světlo a hlasitá taneční hudba. Jinak byla ulice pustá a prázdná, odsouzená k zániku stejně jako její obyvatelé; nikde ani živáčka. Nikdo, kdo by ho viděl pracovat.

Půl dvanácté a muzika ještě zesílila; dunivý rytmus, co přehluší veškerý hluk, který nadělá. Muž se pustil do zárubně, pěkně do rytmu se oháněl šroubovákem a pak poodstoupil, aby se svým dílem pokochal – pěticentimetrové pozinkované vruty kolem dokola udrží dveře pevně v rámu, takže už je zaručeně nikdo neotevře. Na jeho tváři se objevil škleb. Tohle bude povedený kousek. Jeho zatím nejlepší.

Strčil si šroubovák zpátky do kapsy, chvíli postál a hladil chladnou, tvrdou rukojeť. Už taky ztvrdnul, poklopec kalhot se mu vyboulil těžce skrývaným vzrušením. Tenhle moment měl vždycky rád, těsně před tím, než se oheň rozhoří, když už je všechno připravené a oni nemají šanci uniknout. Když už se blíží smrt.

Z objemné brašny u nohou potichu vyndal tři skleněné láhve a zelený plastový kanystr. Pak opatrně odšrouboval uzávěry láhví, nalil do nich benzin z kanystru a ucpal jim hrdla hadrovou zápalnicí. Nato se vrátil k zašroubovaným dveřím a páčidlem rozevřel schránku. Otvorem lil dovnitř benzin z kanystru a poslouchal šplouchání tekutiny na prkenné podlaze, sotva slyšitelné přes dunění hudby. Zpod dveří vytekl čúrek a stekl na první schod, kde se utvořila uhlovodíková loužička. Dokonalé.

Muž zavřel oči, pomodlil se a hodil do loužičky u svých nohou zapálenou sirku. Šššvump. Ke dveřím se rozběhl modrý, žlutě lemovaný plamen, rovnou do domu. Počkal, dva, tři, čtyři: tak, aby se plameny rozhořely. Pak prohodil horním oknem půlku cihly, která rozbila sklo a vypustila na ulici hlasitou hudbu a s ní překvapené výkřiky a nadávky. A už letěla první benzinová bomba. Jakmile dopadla, vybouchla a postříkala místnost hořícím palivem. Nadávky vystřídal jekot. Muž se usmál a mrštil do plamenů zbývající láhve.

Pak rychle na protější stranu ulice, skrýt se do stínu a sledovat, jak se budou škvířit. Zakousl se do rtu a uvolnil z kalhot ztopořený úd. Když si pospíší, udělá se, než někdo přijede.

Nemusel spěchat. Hasiče kdosi zavolal teprve za patnáct minut a za dalších dvanáct se objevila první auta.

Ale to už byli všichni mrtví.

2

Rosie Williamsová zemřela tak, jak předtím žila: ošklivě. Ležela na zádech v úzké dlážděné ulici, zírala do oranžovo-šedivé noční oblohy, pleť se jí třpytila v drobném mrholení, které jí pomalu smývalo rudou krev z obličeje. Nahá, jak ji pánbůh stvořil.

Konstábl Jacobs a konstábl Buchanová dorazili na místo první. Jacobs na kluzkém dláždění nervózně přešlapoval z nohy na nohu. Buchanová si ulevila: „Parchant!“ Nemohla odtrhnout oči od bledého, zmláceného těla. „Tak na klidnou šichtu můžeme zapomenout!“ Mrtvoly znamenají papírování. Po tváři jí přeběhl slabý úsměv. Mrtvoly také znamenají práci přesčas a tu teď potřebovala jako sůl.

„Mám zavolat posily?“ Konstábl Steve Jacobs vyndal vysílačku a zavolal na stanici, aby věděli, že onen anonym nelhal.

„Momentík,“ odpověděla mu služba se silným aberdeenským přízvukem. Následovala odmlka naplněná praskotem a pak: „Chvíli to budete muset vydržet sami. Všichni jsou u toho zatracenýho ohně. Seženu vám nějakýho detektiva, jakmile bude volnej.“

„Cože?“ Buchanová vytrhla Jacobsovi vysílačku, kterou měl však pověšenou přes rameno, takže málem upadl. „Jakýpak ‚až bude volnej“? „Tohle je vražda! A ne nějakej blbej požár! Odkdy má požár přednost před –“

Hlas stálé služby ji přerušil. „Poslyšte,“ usadil ji, „mě nezajímá, jaký máte doma problémy. Uděláte, co jsem vám řekl, a pořádně zajistíte místo činu, než vám seženu detektiva inspektora. I kdyby to mělo trvat celou noc, rozuměla jste?“

Buchanová zrudla vzteky, ale do vysílačky sykla: „Rozkaz, seržante.“

„Fajn.“ A vysílačka zmlkla.

Buchanová znovu spustila tirádu. Jak asi mají zajistit místo činu bez týmu techniků? Navíc v tom blbým dešti; všechny důkazy budou spláchnutý! A kde je sakra kriminálka? Tohle má přece být vyšetřování vraždy – a nemají ani detektiva!

Popadla konstábla Jacobse za rukáv. „Chceš prácičku?“

Jacobs nedůvěřivě svraštil čelo. „Jakou prácičku?“

„Potřebujeme detektiva. A kousek odtud přece bydlí ten tvůj ‚kámoš‘. Pan policejní hrdina!“

Jacobs přikývl.

„Fajn, tak běž toho šmejda vzbudit. Ať si to vyžere on“

Konstábl Watsonová měla tu nejohavnější sbírku kalhotek a podprsenek, jakou kdy Logan viděl. Její prádlo vypadalo, jako kdyby je ve volné chvíli vymýšlel výrobce předválečných zepelínů – všechno vytahané a khaki. Ne že by si poslední dobou Jackiina prádla nějak užíval, ale pár dní měli stejné služby. Logan se ospale usmál a převalil se, otevřenými dveřmi se linulo světlo z předsíně a ozařovalo zválenou postel.

Zamžoural na budík: skoro dvě. Ještě pět hodin, než se zas bude muset hlásit v práci, kde ho čekala další buzerace. Celých pět hodin.

Cvak, v předsíni zhaslo světlo. Ve dveřích se objevila oblá silueta a tápavě zamířila zpátky do postele. Konstábl Jackie Watsonová zdravou rukou objala Logana kolem prsou a položila mu hlavu na rameno; konečky jejích kudrnatých vlasů mu přitom naneštěstí vnikly do nosu a do pusy. Nenápadně je vyplivl a políbil ji na temeno. Cítil, jak se k němu tiskne celým svým dlouhým, chladným tělem. Jackie přejela prstem po dva centimetry tlusté jizvě, která se mu táhla přes trup, a Logan si pomyslel: pět hodin možná není tak málo…

Právě to začínalo být zajímavé, když se ozval zvonek u dveří. „Krucinál,“ zamumlal Logan.

„Nevšímej si toho, to jsou nějaký opilci.“ Zvonek se ozval znovu, tentokrát naléhavěji. Jako kdyby se ten pitomec dole chtěl palcem provrtat do zdi.

„Odprejskni!“ zahulákal Logan do tmy, a Jackie tím pobavil tak, že dostala záchvat smíchu; záhadného návštěvníka však neodradil. Naopak, k halasnému nočnímu chorálu se připojil ještě Loganův mobil. „Proboha živýho!“ převalil se a s rozmrzelým bručením zvedl telefon z nočního stolku. „CO JE?“

„Haló, pane? Detektiv seržant McRae?“ konstábl Steve Jacobs: proslulý nahý šermíř ze starého Aberdeenu.

Logan nechal klesnout hlavu obličejem do polštáře, telefon měl dál přitisknutý k uchu. „Co pro vás můžu udělat, konstáble?“ zeptal se a pomyslel si, že ho roztrhne, jestli ho od nahé Watsonové tahá kvůli nějaké prkotině.

„Ehm, pane… víte, máme tu tělo… a Já nejsem ve službě.“

Konstábl Watsonová vydala zvuk, který říkal, že ve službě rozhodně je, ale tahle nemá nic společného s grampianskou policií.

„Jo, jenže všichni ostatní jsou u nejakýho požáru a my tu nemáme žádný ho detektiva ani techniky, nic!“

Logan zamumlal do polštáře nadávku. „Dobře,“ řekl nakonec. „Kde jste?“

Znovu se ozval zvonek.

„Ehm… to jsem byl já.“

Zatracená práce.

Logan se nasupeně vyhrabal z postele, oblékl se, loudavě sešel po schodech k hlavním dveřím a zmačkaný a neoholený vyšel ven. Na posledním schodu stál konstábl Steve, nechvalně známý svým striptýzem do rytmu A Kind of Magie od Queens.

„Nezlobte se, pane,“ omlouval se celý schlíplý. „Je to kousek odtud: nahá žena. Vypadá to, že ji někdo umlátil.“ Takže na skotačení za svítání mohl Logan zapomenout.

Ve čtvrt na tři v úterý ráno bylo v přístavu jak po vymření. Šedé žulové budovy, jejichž rozmazané obrysy se rýsovaly přes závoj mrholení, vypadaly ve světle pouličních lamp nepřirozeně zažloutlé. Na konci Marischal Street kotvil ohromný zásobovací člun natřený na svítivě oranžovo a ozářený reflektory jak svatozáří, kolem něhož Logan a konstábl Jacobs zahnuli za roh do Shore Lane. Úzké jednosměrky v srdci aberdeenské vykřičené čtvrti: na jedné straně stěna temné žuly s potemnělými okny, na druhé řada různě vysokých budov. I v tuhle noční hodinu se tam vznášel typický zápach. Po třech dnech přívalových dešťů následovaných týdnem veder byly odpadní kanály plné utopených kiys, které hnily a strašlivě zapáchaly. Z domů trčely pouliční lampy, ale většina byla rozmlácená, takže z moře temnoty jen sem tam vystupoval ostrůvek světla. Konstábl Steve vedl Logana po kluzkých dlažebních kostkách k temné kaluži, kde se jeho kolegyně krčila nad něčím bílým, nataženým přes ulici. Tělo.

Policistka zaslechla kroky a vstala, baterkou jim posvítila přímo do očí. „Aha,“ řekla beze stopy nadšení. „To jste vy.“ Ustoupila a namířila kužel světla na nahou mrtvolu.

Byl a to žena s rozmláceným obličejem: jedno oko zavřené otokem, nos rozdrcený na placku, zlomená lícní kost a čelist a vyražené zuby. Kromě náhrdelníku z temných podlitin na sobě neměla vůbec nic.

Nebyla to žádná mladice: tlustá masitá stehna měla zvrásněná tvarohovitou celulitidou, břicho samý špek jak písečné duny a mezi nohama krátké drsné strniště – značně přerostlé po podomácku provedené depilaci. Těsně nad levým prsem měla na mléčně bílé pleti vytetovanou růži a dýku, ze které odkapávala krev, již déšť nedokázal smýt.

„Ježíši, Rosie,“ vydechl Logan a klesl na koleno na studenou, mokrou dlažbu, aby si ji mohl lépe prohlédnout. „Kdo ti to proboha udělal?“

„Vy ji znáte?“ zeptala se nepřátelská policistka. „Byl jste stálej kunčoft?“ Logan ji ignoroval. „Rosie Williamsová. Šlapala tady chodník, co pamatuju. Bůhví kolikrát jsme ji měli u výslechu.“ Natáhl ruku a pokusil se na krku nahmatat pulz.

„Představte si, že tohle už jsme dělali,“ ušklíbla se konstábl Buchanová. „Je tuhá.“

Drobný déšť tlumil opilecké prozpěvování a křik, které se nesly odněkud z doků. Logan vstal a rozhlédl se po pusté ulici. „Technici? Kriminálka? Doktor?“

Policistka si odřrlda. „To si snad děláte srandu? Všichni se motaj kolem toho ohně. To je asi důležitější než umlácená stará štětka.“

Založila si ruce na prsou. „Neposlali ani detektiva, tak jsme se museli spokojit s váma.“

Logan skřípal zuby. Ještě něco, konstáble? Stoupl si k ní tak blízko, že cítil, jak z ní táhne cigaretový kouř. Vztekle se na něj zadívala, oči jí plály zlostí.

„Jak se má konstábl Maitland?“ zeptala se hlasem chladným jako mrtvola u jejich nohou. „Ještě žije?“

Logan odpověď spolkl. Byl její nadřízený, a to obnášelo chovat se jako dospělý. I když měl sto chutí najít jednu tu nafouklou hnijící krysu a narvat ji té ženské do – . Z opačného konce, kde ulička ústila do Regent Quay, se ozval křik. Zpoza rohu se vynořili tři vrávorající muži. Chechtali se na celé kolo, rozepnuli si kalhoty a šplouchavě vypustili proud kouřící moči na nejbližší zeď. Logan se otočil na protivnou, nasupenou policistku. „Konstáble,“ řekl s ironickým pousmáním, „měla jste zajistit místo činu. Tak jak to, že vidím, jak na ně tři muži močí?“

Chvíli to vypadalo, že mu něco odsekne, ale pak vyrazila k rohu ulice s křikem: „Hej! Vy! Co si sakra myslíte, takhle se tu producírovat?“

Logan s konstáblem Stevem u zmrzačeného těla Rosie Williamsové alespoň na chvíli osaměli. Detektiv vyndal mobilní telefon a zavolal na stanici, aby se poptal po policejním lékaři, kriminálce, patologovi, státním zástupci a celém tom cirkusu, který by se měl objevit všude tam, kde dojde k podezřelému úmrtí. Nepotěšili ho: všichni pořád trčeli u požáru v Northfieldu, ale detektiv inspektor McPherson přijede, jakmile to půjde. Logan měl mezitím zůstat tam, kde je, a snažit se, aby nedošlo k dalším vraždám.

Detektiv inspektor McPherson ani kriminálka se neobjevili ani za hodinu, ale dorazil alespoň lékař. Naštěstí mezitím přestalo pršet. Doktor se nasoukal do bílé papírové kombinézy, povinné na místě činu, a podlezl modrou igelitovou pásku s nápisem „Policie“ na kraji Shore Lane, kterou tam konstábl Buchanová s remcáním natáhla.

Doktor Wilson nebyl v půl čtvrté ráno dobře naložený, což dal zřetelně najevo tím, že upustil lékařský kufřík do páchnoucí kaluže a vychrlil proud nadávek. Měl obrovské pytle pod očima a rudý nos odřený od letní chřipky.

„Dobrý ráno, doktore,“ pozdravil Logan. Doktor místo odpovědi něco zabručel a dřepl si k tělu, aby nahmatal pulz.

„Je mrtvá,“ prohlásil, vstal a zamířil zpátky k autu.

„Počkejte chvíli!“ Logan ho chytil za ruku. „To má být všechno? Je mrtvá? To víme taky. Zkusil byste odhadnout, kdy a jak zemřela?“

Doktor si ho zlostně změřil. „To není moje práce. Zeptejte se patologa!“

Zaskočený Logan mu pustil ruku. „Těžká noc?“

Doktor Wilson si přejel unavenou rukou po tváři, až mu strniště zaskřípalo. „Nezlobte se, jsem hotovej…“ Podíval se přes rameno na Rosiino nahé tělo a vzdychl. „Nejspíš úder tupým předmětem. Ty zhmožděniny nejsou moc zbarvený, takže krevní oběh musel být přerušen dost rychle. Podle promodralosti to mohlo být před třemi čtyřmi hodinami.“ Potlačil zívnutí. „Umlácená.“

Další kolegové se objevili až ve čtyři dvacet, to už byl doktor Wilson dávno pryč. Blížil se východ slunce, obloha byla citronově žlutá, posetá šedivými cáry, ale Shore Lane zůstávala ponořená ve stínu.

Špinavý bílý tranzit úřadu pro identifikaci do uličky nacouval z hlavní; řídil ho jediný technik v bílé kombinéze. Vzadu se otevřela obě křídla dveří a začal obvyklý boj s igelitovým stanem: nad tělem Rosie Williamsové bylo třeba vztyčit kovové tyčky a na ně natáhnout modrou plachtu. Generátor se burácivě probral k životu, vypustil do časného rána modrý oblak kouře – zápach nafty se smísil s pachem dějících krys – a nad místem činu se praskavé rozsvítily zářivky. Za chvíli se objevila státní zástupkyně, zaparkovala na opačném konci uličky v místě, kde ústila do Regent Quay. Byla to atraktivní světlovlasá čtyřicátnice, která vypadala skoro tak unaveně, jak se Logan cítil, a jemně zaváněla cigaretovým kouřem. Za ní šla vážná mladá žena: rozčepýřené vlasy, vykulené oči a v ruce desky s papíry. Zatímco si natahovaly bílé papírové kombinézy, Logan jim stručně vylíčil co a jak; za chvíli to celé musel vykládat ještě jednou, když přijela patoložka. Doktorka Isobel MacAlisterová: unavená, podrážděná a celá natěšená, jak si na Loganovi vylije zlost. Když se nad mrtvolou sejdete se svou bývalou, rázem končí veškerá legrace. A po detektivu inspektorovi McPhersonovi pořád ani vidu, ani slechu. Což znamenalo, že kdyby někdo něco zbabral, zodpovědnost by nesl Logan. Jako kdyby neměl svých starostí dost. Utěšoval se tím, že to brzy přestane být jeho problém: vyšetřování vraždy mu v žádném případě nesvěří. Po tom průšvihu. Po tom, co při jeho zbabrané akci málem přišel o život konstábl Maitland. Ne, tenhle případ dostane někdo, kdo ho nezvorá. Podíval se na hodinky. Skoro pět. Do začátku jeho denní směny zbývaly jen dvě hodiny, a to byl půlku noci na nohou.

S unaveným povzdechem vešel ze studeného světla svítání do policejního stanu. Čekal ho dlouhý den.

3

Grampianské policejní velitelství byl sedmiposchoďový prosklený betonový věžák se širokými pásy černé a šedé, skrytý v úzké ulici na východ od Union Street. Dům s trnovou korunou z antén a pohotovostních sirén na střeše nepatřil k aberdeenským architektonickým skvostům, ale byl to domov.

Logan si dal šálek kávy z automatu a v kanceláři tiskového mluvčího k ní ztopil bourbonové sušenky. Po detektivu inspektorovi McPhersonovi nikde ani stopy. Nebyl ve své kanceláři, v zasedačce, v kantýně, zkrátka nikde. Logan zkusil kancelář stálé služby, ale ti o McPhersonovi neslyšeli od tři čtvrtě na šest ráno, kdy volal z nemocnice. Zlomená noha, fraktura zápěstí a zhmožděniny. Spadl ze schodů. Logan zaklel. „Proč mi to nikdo neřekl? Čekal jsem na něj od půl druhé v noci!“ Ale seržant jen pokrčil rameny. Neměl v popisu práce dělat někomu sekretářku. Jestli Logan hledá někoho, komu by případ předal, nejlepší bude detektiv inspektor Insch. Ačkoli ten má na starost včerejší žhářský útok.

Ranní mítink s detektivem inspektorem Inschem byl dost ponurý. Inspektor seděl vpředu na stole v elegantním šedém obleku, který na jeho zavalitém těle praskal ve švech. Ten člověk byl každým rokem tlustší, s kulatou tváří a lesklou holou hlavou vypadal jako vzteklé růžové vejce. Chvíli bylo ticho, protože plnému sálu oznámil, že stav konstábla Maitlanda zůstává vážný – lékařům se podařilo vyndat kulku, ale ještě stále nenabyl vědomí. Budou pořádat sbírku pro jeho rodinu.

Dál následovalo hlášení o násilí spojeném s drogami. V jejich rajónu se objevili noví dealeři, kteří rozpoutali menší válku. Zatím žádný smrťák, ale nejspíš přitvrdí.

Pak musel Logan podat pětiminutové hlášení o ubité Rosie Williamsové, po němž si znovu vzal slovo detektiv inspektor Insch a burácivým hlasem nacpaný sál informoval o nočním požáru. Hořelo ve starším domě u Kettlebray Crescent: v opuštěné ulici s vybydlenými obecními domy určenými k demolici. Číslo čtrnáct posledních pár měsíců sloužilo jako squat pro tři muže, dvě ženy a devítiměsíční dítě, z nichž všichni byli v době vypuknutí požáru doma. Čímž se vysvětloval onen nezaměnitelný zápach spáleného vepřového, když se hasičům konečně podařilo vylomit dveře. Nikdo nepřežil.

Inspektor se zavrtěl, aby si něco vylovil z kapsy, až pod ním stůl zaskřípal. „Tým jedna obejde všechny lidi dvě ulice na obě strany od místa činu: zjistěte o těch squatterech všechno, co půjde, hlavně jména. Chci vědět, kdo to byl. Druhý tým pročeše okolní budovy, zahrady a skládky. Vy,“ řekl rozverným zpěvavým tónem, jako kdyby uváděl pořad pro děti, „budete hledat stopy. Kdo byl při tý včerejší domácí grilovačce šéfkuchař! Něco mi přineste!“

Lidé se pomalu trousili z místnosti, ale Logan zůstával a snažil se nevypadat tak unavený a zničený, jak se cítil.

„Tak co?“ zeptal se Insch, „v kolik se máte sejít s Drákulou?“

Logan ještě víc zapadl do židle. „V půl dvanáctý.“

Insch utrousil nadávku a zašátral v kapse saka. „Co je to za blbej čas? Proč si vás nepozval na sedmou, jestli vás chce zaživa svlíknout z kůže? Úplně zabitý dopoledne…“ Spokojeně zabručel, když konečně našel, co hledal – balíček šumivých dinosaurů. Jednoho si strčil do pusy a zamyšleně cucal. „Řekl vám, abyste si přinesl odznak?“

Logan zavrtěl hlavou.

„No, tak to vás asi nevyrazí.“ Svezl těžké tělo ze stolu. „Když nastupujete před inkvizici až v půl dvanáctý, můžete se jít rozloučit s Rosie Williamsovou. Pitva je v osm. Já musím na tiskovku kvůli tomu podělanýmu požáru. Ten šmejd McPherson je zase na nemocenský, takže mám práce až nad hlavu, i bez toho, abych se chodil dívat, jak Ledová královna porcuje nějakou zavražděnou štětku. Určitě to zmáknete beze mě. Běžte.“ Udělal posunek, jako by ho chtěl zahnat. „Radši se ukliďte.“

Než Logan loudavým krokem přešel zadní parkoviště a po schodech sestoupal do pitevny, Rosie už byla umytá. Pracoviště patologů bylo bludiště různě velkých místností pohřbených pod velitelstvím mimo hlavní budovu. Operační sál byl prostorný: čistě bílé kachlíky a nerezové stoly lesknoucí se ve světle stropních zářivek, dezinfekce a osvěžovače vzduchu sváděly marnou bitvu se zápachem spáleného masa. U protější stěny stálo šest vozíků a na nich těla neprodyšně uzavřená v plastových vacích. Aby vydržela čerstvá.

Logan přišel jen o pět minut dřív, ale byl v místnosti jediný živý člověk. Zívl a protáhl se v ramenou. Začínal na sobě cítit, že vůbec nespal a strávil šest hodin na studené, páchnoucí ulici. Bručel si pod vousy a při tom se sklonil nad nahé tělo. Rosie ležela na jednom z lesklých stolů pod obrovským odsávačem pachů připravená na poslední cestu. Pleť měla ještě bledší než v té temné uličce. Krev už díky gravitaci pomalu vytekla z tkání a usadila se na zádech, na spodní straně paží a nohou, takže tam, kde se porcelánově bílé tělo dotýkalo stolu, bylo samá modrofialová podlitina. Chudák stará Rosie. Zpráva o její smrti se ani nedostala na první stranu, jen do sloupku v ranním vydání Press and Journal. Hlavní zprávou bylo „ŠEST MRTVÝCH PŘI ŽHÁŘSKÉM ÚTOKU!“.

Nad hrudním košem se jí na kůži rýsoval podivný hrbol a Logan se právě skláněl, aby si ho prohlédl zblízka, když se prudce otevřely dveře a dovnitř se vřítil soudní lékař.

„Jestli jsem vás vyrušil,“ řekl nově příchozí s úsměvem od ucha k uchu, „můžu přijít později.“ Doktor Dave Fraser, pětapadesátník s mírnou nadváhou, plešatý, chlupaté uši. „Vím, že jste měl pro tu vychladlou dámu slabost.“ Zubil se tak, že Logan musel jeho úsměv opětovat. „Když už jsme u toho: asi vás zklamu, protože Její Veličenstvo Ledová královna se téhle smuteční ceremonie nemůže zúčastnit. Šla k doktorovi; po včerejší noci se necítí dobře.“ Logan si oddechl úlevou. Setkání s Isobel ho vůbec nelákalo, zvlášť po tom, co ráno přišla v tak mizerné náladě. Doktor Fraser ukázal na šest vozíků v koutě. „Můžete se mrknout, jestli chcete, já se zatím připravím.“

Logan sice tušil, co ho čeká, ale dvakrát se nerozmýšlel a rovnou zamířil k řadě vozíků. Zápach tam byl ještě silnější. Spálené maso a seškvařený tuk. Jeden vak na tělo byl pečlivě založený na krajích, takže tvořil balíček přilepený stříbrnou páskou k vozíku – velký tak akorát na devítiměsíční dítě. Logan se zhluboka nadechl a vybral si jiný vozík. Chvíli zůstal v antiseptické místnosti bez hnutí stát, přemýšlel, jestli je to skutečně dobrý nápad, a teprve po chvíli rozepnul zip. Z obličeje toho moc nezbylo: nos a oči pryč, místo zubů žlutohnědé střepy vykukující ze seškvařeného černého masa. Ústa otevřená v posledním, tichém výkřiku. Logan se podíval, zacpal si pusu a znovu vak zapnul. Celý rozklepaný se vrátil k operačnímu stolu.

„Dobrý, co?“ zeptal se doktor Fraser a usmál se na něj přes roušku. „Řeknu vám, jednoho jsem dělal, když je přivezli, zvenku byl pěkně křupavej, ale zevnitř syrověj. Jako když se moje žena snaží grilovat.“

Logan zavřel oči a snažil se nic z toho si nepředstavovat. „Neměli by být spíš v lednici než tady takhle ležet?“

Doktor Fraser přikývl. „Jo, ale rozbil se zvedák a já je tahat nebudu. Mám záda v háji. Brian je přendá, až dorazí.“

Zmíněný Brian – hlavní asistent patologa – dorazil přesně v osm, spolu se státní zástupkyní, její asistentkou, policejním fotografem a druhým patologem: ten měl dohlédnout, aby doktor Fraser pitvu nezvoral a všichni neskončili před soudem. Byl to vyzáblý muž s očima jako leklá ryba a stejným stiskem ruky. Podřízená státní zástupkyně byla tatáž, co v časných ranních hodinách dorazila na místo činu, zbrusu nová zastupující asistentka, dva roky po dokončení práv, která si začínala budovat kariéru. Byla oblečená v operačním úboru doplněném rouškou a čapkou a oči jí plály vzrušením a zároveň strachem. Logan tušil, že jde o její první skutečnou pitvu.

„Všichni připravení?“ zeptal se doktor Fraser, když se nasoukali do pohodlných kombinéz, aby nekontaminovali těla.

„Ehm… než začneme,“ ozvala se ta nová slečna a po očku se podívaJa na šéfovou, jestli smí pokračovat. „Chtěla bych vědět, kde má oběť oblečení: už jste je prověřili?“

Logan zavrtěl hlavou. „Našli jsme ji nahou. Po oblečení ani stopa. Poslal jsem dvě uniformy prohledat ulici a okolí.“

Asistentka svraštila čelo. „Takže ten, kdo ji zabil, odnesl její oblečení,“ pokračovala bez ohledu na to, že si Logan s doktorem Fraserem vyměnili zmučené pohledy. „Byla znásilněna? Našli jste stopy po nedávném pohlavním styku?“

Doktoru Fraserovi se zkroutily rty a Logan viděl, že přemýšlí, jak jí slušně sdělit, aby zmlkla a dala pokoj. „Tak daleko jsme se ještě nedostali, ale jelikož byla šlapka, tak bych se moc divil, kdybych důkaz nedávné soulože nenašel.“ Nato pokynul Brianovi, aby spustil nahrávání. „Takže, jestli pohodlně sedíte, začneme.“

Logan se snažil nedívat moc zblízka, protože Fraser dokončil vnější prohlídku a pustil se do práce se skalpelem – při pohledu na to, jak z někoho vytahují vnitřnosti ve čtyřech velkých kusech a probírají se jimi, se mu vždycky obracel žaludek. Žaludek slečny asistentky měl podle všeho také co dělat, aby v pitevním tanci udržel snídani. Oči se jí zamžily a zrůžověly a z malé části obličeje, která jí vykukovala mezi rouškou a čapkou, zmizela veškerá barva. Logana těšilo, že v tom není sám.

Když bylo konečně po všem a Rosiin mozek plaval ve skleněné nádobě s formalinem, doktor Fraser Brianovi nařídil, aby stopnul nahrávání, a šel dát vařit vodu. Byl čas na čaj a shrnutí poznatků.

Stáli v malé kanceláři, čekali, až se voda začne vařit, a poslouchali doktora Frasera, který se jim snažil srozumitelně přetlumočit lékařskou hantýrku. Rosie Williamsová byla ubitá k smrti: někdo ji svlékl, zbil, zkopal, šlapal po ní a škrtil ji. Možná ne v tomto pořadí. „Ale,“ podotkl soudní lékař, „nebyla uškrcena. Měla propíchnutou levou plíci; zlomené žebro poškodilo cévu, takže se v podstatě utopila ve vlastní krvi. Ale stejně to byla jen otázka času, protože by ji zabilo některé z dalších zranění. Á, navíc byla těhotná. Asi osm týdnů.“

Státní zástupkyni pípl mobil, ale když telefon vyndala, nemohla chytit signál, takže s tichým zaklením vyběhla ven. Sotva byla šéfová pryč, asistentka se pokusila ovládnout situaci. „Měli bychom udělat rozbor DNA plodu: možná budeme muset dokazovat spojitost mezi její smrtí a otcem dítěte.“ Teď, když neměla pod nosem rozřezané tělo, jí zase stouplo sebevědomí. Po pitvě svlékla chirurgickou soupravu, pod kterou odhalila přísný černý kostým a decentní boty. Měla dlouhé vlasy barvy zvětralého piva se zvlněnými konci a celkem pohlednou, i když tuctovou tvář s protáhlým nosem posetým pihami, prozrazujícími nedávný pobyt na slunci. „A co říkáte, byla pohlavně zneužita?“

Fraser zavrtěl hlavou. „Spousta stop po nedávné pohlavní aktivitě – ve všech třech otvorech – ale nic násilného. Stopy po lubrikantech, nejspíš spermicidní kondomy, ale to se s jistotou dozvíme až po laboratorních testech, žádné semeno.“

„Takže, seržante,“ řekla asistentka a obrátila se na Logana, „chci, abyste tu ulici prohledali a našli všechny antikoncepční prostředky. Když se nám podaří…,“ zachytila Loganův výraz a zarazila se. „Copak?“

„Shore Lane je jeden velkej bordel pod otevřeným nebem. Budou tam stovky použitých kondomů a my nepoznáme, jak dlouho tam ležely, kdo je měl na sobě a v kom.“

„Ale DNA –“

„Aby nám byl vzorek DNA něco platný, museli bychom dokázat, že byl v ní a že ho měl na sobě vrah, a ne nějaký pravidelný kunčoft. A o tom, jestli ‚byl použit v době její smrti‘, ani nemluvě. Ani nevíme, jestli s ní měl ten útočník styk před tím,“ Logana napadlo něco strašlivého, „nebo, nedej bože, po tom?“ vrhl ustaraný pohled na doktora Frasera, ale ten zavrtěl hlavou.

„To rozhodně ne,“ odpověděl patolog. Před rokem měli ošklivý případ, kdy pachatel unesl, uškrtil a pak zneužil a zohavil několik malých chlapců. K tomuhle teď naštěstí nedošlo.

„Aha.“ Asistentka nakrčila pečlivě vytrhané obočí. „Předpokládám, že určování DNA ze všech těch sebraných vzorků by taky vyžadovalo nemalé prostředky.“

„To rozhodně!“ vyhrkli Logan a doktor Fraser najednou.

„Stejně je nechte posbírat,“ nařídila. „Můžeme je uložit do mrazáku, dokud nebudeme mít podezřelého.“

Logan sice nechápal proč, ale co on mohl vědět? Byl jen mizerný detektiv seržant. Hlavně když to, že se mají hrabat v odpadcích a hledat staré, pokud možno plné kondomy, nebude muset pátracím týmům říkat on. „Dobrá,“ přitakal.

„Výborně.“ Asistentka sáhla do kapsy luxusního saka, vyndala tenkou černou peněženku a každému z nich podala čerstvě vytištěnou vizitku. „Kdybyste cokoli zjistili, ve dne nebo v noci, ozvěte se.“ A byla pryč.

„No?“ zeptal se doktor Fraser, když se za ní zabouchly dveře pitevny. „Co vy na to?“

Logan se podíval na vizitku v ruce. „RACHAEL TULLOCHOVÁ, Bc., asistentka státního zástupce.“ Vzdychl a strčil si ji do zadní kapsy kalhot. „Já na to, že mám svejch starostí dost.“

Bylo za pět minut půl dvanácté a Logan nervózně popocházel před kanceláří inspekce. Přišel dřív, aby neudělal špatný dojem, i když věděl, že na to už je pozdě. Inspektor Napier Logana nesnášel. Nikdy ho neměl v lásce. Celý se třásl, aby mohl Logana chytit za ten jeho zjizvený zadek a vyrazit s ním dveře. Do inspektorova doupěte ho zavolali až v jedenáct čtyřicet.

Napier vypadal od přírody zoufale a povedlo se mu zvolit profesi, při které mu jeho odpudivý obličej, prořídlé rezavé vlasy a zahnutý nos hrály do karet.

Inspektor nevstal, když Logan vešel, jen plnicím perem ukázal na nepohodlnou plastovou židli na protější straně svého stolu a dál si něco čmáral do diáře. V místnosti byl ještě inspektor v uniformě, který seděl na opačném konci kanceláře opřený o zeď, s rukama založenýma na prsou, a tvářil se neproniknutelně. Když se Logan nervózně rozhlížel po Napierově kanceláři, nepředstavil se mu. Kancelář nezapřela majitele. Všechno bylo na svém místě, nikde nic nefunkčního, nic tak frivolního jako fotografie blízkých. Pokud Napier vůbec nějaké měl. Inspektor dopsal, praštil perem na stůl, zvedl hlavu a obdařil Logana nejchabějším a nejneupřímnějším úsměvem v historii lidstva.

„Seržante,“ řekl a upravil si ostrý puk na černé uniformě šité na míru, jejíž knoflíky se ve světle zářivek leskly a blýskaly jako maličké kapesní hodinky hypnotizéra. „Chci, abyste mi pověděl, jak to bylo s konstáblem Maitlandem a proč teď leží na jednotce intenzivní péče.“ Inspektor se pohodlně opřel. „Pěkně svým tempem, seržante.“

Logan podrobně popisoval zpackanou akci a mlčenlivý muž v koutě si dělal poznámky: dostal anonymní tip, že někdo prodává kradenou elektroniku z opuštěného skladiště v Dyce. Sebral pár strážníků, míň, než potřeboval, ale víc jich nebylo k dispozici. A uprostřed noci vyrazili ke skladišti, kde mělo zrovna dojít k velké předávce zboží. Všichni zaujali pozice. Viděli, jak přijíždí špinavá modrá dodávka tranzit, která nacouvala k vratům. Pak na jeho rozkaz vrazili do budovy. A tam se všechno zvrtlo. Konstábla Maitlanda při přestřelce zasáhli do ramene a on spadl z ochozu, ze sedmi metrů na betonovou podlahu. Pak někdo odpálil kouřový granát a všichni ti grázlové pláchli. A když se kouř rozptýlil, po kradeném zboží tam nebylo ani stopy. Okamžitě zavezli konstábla Maitlanda do nemocnice, ale doktoři jim nedávali naději, že bude žít.

„Aha,“ hlesl Napier, když Logan skončil. „A důvod, proč jste se rozhodl použít neozbrojený pátrací tým, a ne cvičenou přepadovou jednotku?“

Logan se zadíval na ruce. „Nemyslel jsem si, že to bude nutné. Náš informátor se o zbraních nezmiňoval. A šlo o kradené zboží, drobnosti, nic velkého. Na schůzce jsme provedli analýzu rizik…“

„Takže přebíráte plnou zodpovědnost za to…,“ chvíli hledal správný výraz, „fiasko?“

Logan přikývl. Nic jiného mu nezbývalo.

„Uvědomte si, jaká to je negativní publicita,“ prohlásil Napier. „Takovýhle incident přitahuje pozornost médií, stejně jako tlející mrtvola přitahuje mouchy…“ Inspektor položil na stůl výtisk Evening Expressu z předchozího dne. Titulky byly celkem neškodné, cosi o cenách koní v Oldmeldrumu, ale inspektor nalistoval prostřední dvojstranu a posunul ji přes stůl k němu. PODLE MÉHO NÁZORU… byl pravidelný sloupek, kde si místní papaláši, hvězdičky, bývalí vrchní inspektorové a politici cintali mašli na aktuální témata. Ten den byla řada na jednom radním, sloupek zdobila jeho fotografie: tvarohovitá tvář roztažená do úlisného úsměvu – jak samolibý slimák.

Nekompetentnost policie je čím dál markantnější: jako důkaz nechť poslouží další nezdařená akce z minulého týdne! Nikdo nebyl zatčen a jeden strážník bojuje o život. Zatímco naši stateční hoši v modrém dělají v těžkých podmínkách, co mohou, je Čím dál jasnější, že jejich nadřízení nejsou schopni svou práci zvládat…

A tak to šlo dál skoro přes celou stránku. Loganúv zbabraný přepad skladiště byl použitý jako metafora pro všechno, co bylo u policie špatně. Posunul noviny zpátky přes stůl, žaludek měl jak na vodě.

Napier vytáhl ze zásuvky tlustý šanon označený „DETEKTIV SERŽANT McRAE“ a sloupek radního přidal k ostatním výstřižkům. „Máte velké štěstí, že vás za účast na té akci nepranýřovali v tisku, seržante. Ale to je nejspíš díky tomu, že máte přátele na jistých místech.“ Uložil šanon zpátky do zásuvky. „Zajímalo by mě, jestli vás budou místní média dál milovat, pokud konstábl Maitland zemře…“ Napier se Loganovi zadíval přímo do očí. „No, svůj názor přetlumočím vrchnímu konstáblovi. Nepochybně se včas dozvíte, jaká opatření přijmeme. A do té doby jsou pro vás mé dveře samozřejmě kdykoli otevřené, kdybyste si o té záležitosti chtěl ještě promluvit.“ Vřelost rozvodového právníka.

Logan odpověděl: „Ano, pane. Děkuji, pane.“

Takže konec. Určitě ho vyhodí.

4

Bylo poledne, a Logan ještě pořád čekal, až sekera dopadne. Seděl u stolku v koutě kantýny a tvářil se, že strká po talíři kus lasagní. Ozvalo se zarachocení talířů, a když Logan zvedl hlavu, uviděl, že se na něj usmívá konstábl „Xena“ Jackie Watsonová. Miska skotského vývaru a treska s hranolky. Se sádrou na levé ruce měla trochu problém sundat talíře z tácu, ale zvládla to, aniž si řekla o pomoc. Vlnité hnědé vlasy měla svázané do předpisového drdolu, na tváři jen sotva znatelné stopy make-upu, zkrátka každým coulem profesionálka. Vůbec nepřipomínala ženu, se kterou předchozí noc ležel v posteli a která se svíjela smíchy, když jí frkal na holé břicho.

Podívala se na kaši na jeho talíři. „Nemáš hranolky?“

Logan zavrtěl hlavou. „Ne.“ Vzdychl. „Držím dietu, zapomnělas?“

Jackie povytáhla obočí. „Takže hranolky nesmíš, ale lasagne jo?“ Ponořila do polévky lžíci a dala se do jídla. „Tak co strážce krypty?“

„To víš, jako vždycky: dělám uniformě ostudu, jsem hanbou policejního sboru…“ Pokusil se o úsměv, ale moc se mu nepovedl. „Začínám mít pocit, že ten průšvih s Maitlandem bude můj poslední. No,“ změnil téma, „a co ty? Co dělá ruka?“

Jackie pokrčila rameny a nazvedla zasádrovanou ruku počmáranou podpisy kolegů. „Svědí jako prase.“ Natáhla se a chytila ho za zápěstí, ze sádry jí čouhaly bledé prsty jak nohy kraba poustevníka. „Můžeš si ode mě vzít hranolky, jestli chceš.“ Logan se na ni usmál a jeden si vzal, ale myšlenkami byl pořád jinde.

Jackie se pustila do tresky. „Nevím, proč jsem toho pitomýho doktora přemlouvala, aby mě pustil do práce: nechají mě leda tak přerovnávat papíry.“ Doktor McCafFerty, policejní závodní lékař, byl starý chlípník, který neustále popotahoval a měl slabost pro ženy v uniformě. Ten Jackiinu šarmu rozhodně nemohl odolat. „Řeknu ti, že tady ty blbouni nemají ani páru o abecedním pořádku. Kdybys viděl, kolik jsem toho našla pod T, a přitom to mělo být…“

Ale Logan ji neposlouchal. Díval se, jak do kantýny vešel detektiv inspektor Insch s inspektorem Napierem. Ani jeden se netvářil nijak nadšeně. Insch Loganovi zahnutým prstem pokynul, aby šel k nim. Jackie mu stiskla ruku. „Kašli na ně,“ řekla. „Je to jen práce.“

Jen práce.

Vešli do nejbližší prázdné kanceláře, kde za nimi Insch zavřel dveře, posadil se na kraj stolu a vyndal sáček lékořicové směsi. Jeden bonbon si vzal a nabídl Loganovi, Napiera ignoroval.

Inspektor z oddělení inspekce předstíral, že to neviděl. „Seržante McRae,“ začal, „mluvil jsem o vaší situaci s vrchním konstáblem a jistě vás potěší, že se mi povedlo ho přesvědčit, aby vás nesuspendoval, nedegradoval a nepropouštěl.“ To znělo dost nepravděpodobně, ale Logan radši držel jazyk za zuby. „Nicméně,“ Napier sebral neviditelné smítko z rukávu své nažehlené uniformy, „vrchní konstábl usoudil, že jste měl poslední dobou přespříliš svobody, takže potřebujete ‚přímého nadřízeného“ Insch se při těch slovech naježil, oči mu z velké zarudlé tváře zlostně plály jak dva žhavé uhlíky. Napier si ho nevšímal. „A proto budete přidělen do týmu detektiva inspektora Steelové. Ta má mnohem méně závažné případy než inspektor Insch a bude mít čas věnovat se vašemu ‚profesnímu rozvoji‘.“

Logan měl co dělat, aby se neotřásl. Přeložení do týmu mamlasů, to mu ještě scházelo. Napier se na něj chladně usmál. „Doufám, že to budete brát jako příležitost na sobě zapracovat, seržante.“ Logan zamumlal cosi v tom smyslu, že se vynasnaží, a Napier se s vítězoslavným výrazem odporoučel.

Insch tlustým prstem zalovil v balíčku směsi, strčil si do pusy černobílou kostku a s přežvykováním celkem věrně napodobil Napierův nosový hlas. „Povedlo se mi ho přesvědčit, aby vás nesuspendoval, nedegradoval a nepropouštěl“

„To určitě!“ Po kostce následovalo kokosove kolečko. „Kdyby to záleželo na tom šmejdovi, už byste tu skončil. Šéf konstábl vás nechce vyhodit, protože jste bona fide policejní hrdina. Máte to v papírech, takže to bude pravda. A vůbec, Napier se může jít bodnout, dokud neskončí interní vyšetřování. Kdyby věděl, že je sebemenší šance vás vyrazit kvůli zanedbání povinností nebo spáchání hrubého přestupku, už by vás suspendovali. Takže to bude dobrý. Nebojte se.“

„Ale detektiv inspektor Steelová?“

Insch filozoficky pokrčil rameny a spolkl růžový anýzový kroužek. „No, co se dá dělat. Tak jste v týmu mamlasů, a co má být? Kašlete na ně, neudělejte žádnou pitomost a nějak to přežijete. Teda pokud konstábl Maitland neumře.“

Detektiv inspektor Insch měl své lidi vycvičené. Potrpěl si na dochvilnost, přípravu a profesionalitu, jeho porady byly stručné a jasné. Zato u Steelové panoval chaos. Neměla jasně danou náplň porad, podřízení mluvili jeden přes druhého a ona seděla u otevřeného okna, vyfukovala kouř z nekonečné řady cigaret a škrábala se v podpaží. Bylo jí kolem čtyřicítky, ale vypadala daleko starší. Špičatý obličej brázdily vrásky a krk jí na ostré bradě visel jak mokrá ponožka. A s vlasy se jí muselo stát něco strašného – což se jí samozřejmě nikdo neodvážil říct.

Její tým byl relativně malý – sotva půl tuctu kriminalistů a pár uniforem – takže neseděli v organizovaných řadách, na jakých trval detektiv inspektor Insch, ale v hloučku kolem několika odřených stolů. A vůbec nemluvili o práci; půlka místnosti se bavila o včerejších EastEnders a druhá půlka o tom, jak mizerně hráli fotbalisti Aberdeenu proti St. Mirren. Logan seděl sám, mlčel, díval se z okna na jasně modrou oblohu a přemýšlel, kde se stala chyba.

Dveře místnosti se otevřely a dovnitř nacouvala postava ve zbrusu novém obleku s podnosem s kávou a čokoládovými sušenkami. Tác putoval na prostřední stůl, kolem kterého se rozpoutal zuřivý boj, a když se postava narovnala, Logan ho konečně poznal. Konstábl Simon Rennie, vlastně už detektiv konstábl. Když uviděl Logana, usmál se, vzal dva šálky kávy a hrst sušenek a zamířil za ním k oknu.

S rozzářeným úsměvem mu podal otlučený šálek. Vypadal nesnesitelně samolibě.

Detektiv inspektor Steelová si srkla kávy, oklepala se a zapálila si další cigaretu. „Tak,“ řekla s hlavou obkrouženou věncem kouře, „teď když nám detektiv konstábl Rennie přinesl kreozot, můžeme začít.“ Konverzace se lehce ztišila. „Jak vidíte, dámy a pánové, máme tu nové posily.“ Ukázala na Logana a detektiva konstábla Rennieho a pokynula jim, aby vstali a ostatní je mohli přivítat vlažným potleskem. „Tyhle dva vybrali ze stovek uchazečů, kteří jsou celí žhaví, aby mohli posílit naše řady.“ To vyvolalo několik salv smíchu. „Než budeme pokračovat, chtěla bych k našim novým kolegům pronést standardní úvodní proslov.“ Nato se ozvalo zaúpění.

„Všichni jste tu z jednoho jedinýho důvodu,“ řekla a poškrábala se. „Něco jste podělali, stejně jako já, a nikdo jinej vás nechce.“

Detektiv inspektor Rennie se zatvářil dotčeně: tohle mu nikdo neřekl! Detektivem konstáblem je teprve tři dny, tak jak mohl něco podělat?

Steelová ho soucitně vyslechla a pak se omluvila. „Pardon, konstáble, moje chyba. Všichni ostatní jsou tu, protože něco podělali; kdežto vy jste tu, protože se od vás čeká, že něco poděláte.“ Další smích. Detektiv inspektor Steelová počkala, až dozní, a pokračovala. „Ale to, že nás ty zmetci mají za partu budižkničemů, neznamená, že se jim budeme snažit dokázat, že mají pravdu! Budeme odvádět zatraceně dobrou práci: budeme chytat grázly a dokopáme je až před soud! Rozumíte?“ Přejela je zlostným pohledem. „Na nás si žádnej sráč nepřijde!“ Následovala odmlka. „Tak a teď opakujte po mně: ‚Na nás si žádnej sráč nepřijde!‘“ Odezva byla chabá. „Tak dělejte, znovu a procítěně! nás si žádnej sráč nepřijde/’“ Tentokrát se přidali všichni.

Logan se pokradmu podíval po ostatních lidech v malé, neútulné místnosti. Co si to tu namlouvají? Nejenže si na ně přijde, ještě by každýmu sráči odestlali a řekli, ať zůstane, jak dlouho bude chtít. Ale proslov detektiva inspektora Steelové měl na tým galvanizující účinky. Napřímili se v zádech, vztyčili hlavy a jali se probírat otevřené případy a pokroky, kterých dosáhli. Moc jich nebylo. V nemocnici nějaký neznámý muž ukazoval přirození každému, kdo byl tak hloupý, že se podíval; někdo kradl v místní pobočce Ann Summersové – kde se prodává sexy prádlo a „hračky“ pro dospělé; v několika bistrech došlo ke krádežím peněz z pokladny; a dva muži zmlátili vyhazovače před Amadeem, známým barem dole na pláži. Když všichni podali hlášení, detektiv inspektor Steelová je vyhodila ven, ať si jdou hrát na slunce, ale Logana ještě zdržela. „Pan policejní hrdina,“ ušklíbla se, když osaměli. „Nikdy by mě nenapadlo, že skončíte tady. Nejste jako my ostatní beznadějný případy.“

„Konstábl Maitland,“ vysvětlil Logan. „Přetekla poslední kapka.“ Od Vánoc měl samou smůlu, povedla se mu jen konstábl Jackie Watsonová. Od té doby se nic nedařilo.

Steelová přikývla. Sama na tom nebyla o nic lépe. Naklonila se, aby mu konspirativně zašeptala do ucha, a přitom na něj vydechla oblak cigaretového kouře. „Jestli je někdo schopnej se z tohohle odepsanýho týmu vyhrabat zpátky do skutečnýho světa, pak jste to vy. Jste zatraceně dobrej polda.“ Ustoupila a usmála se na něj, až se jí kolem očí objevily vějíře vrásek. „Abyste věděl, tohle říkám všem nováčkům, ale ve vašem případě to myslím vážně.“

Loganovi stejně náladu nezvedla.

O půl hodiny později seděl Logan a detektiv inspektor Steelová na zadním sedadle zánovního vauxhallu s detektivem konstáblem Renniem za volantem a povědomou úřednicí ze sociálky na místě spolujezdce. Steelové se nějak podařilo přesvědčit vrchního konstábla, aby jí dal případ Rosie Williamsové – nejspíš proto, že s tím za ním přišla a nikdo jiný nebyl po ruce, ale to si Logan nechal pro sebe. Podle Steelové šlo o skvělou šanci znovu zazářit. Ona s Loganem ten případ vyřeší a sbohem ztroskotanci! Ať má ty zoufalce pro změnu na krku někdo jiný.

Rennie zahnul na předimenzovaný kruhový objezd na Mount Hooly a odbočil na Powis. Moc toho nenamluvili. Logan dumal nad svým přeložením do týmu Steelové, Rennie trucoval, protože mu řekla, že něco podělá, a Steelová se ze všech sil soustředila na to, aby si nezapálila. Paní ze sociálky se několikrát pokusila zapříst rozhovor, ale nakonec to vzdala a také podlehla panující špatné náladě. Což byla škoda, protože venku byl krásný den. Na obloze ani mráček, žulové budovy se třpytily ve slunci, kolem proudili rozzáření lidé a drželi se za ruce. Užívali si počasí, dokud to šlo. Zanedlouho je čekaly mrazy a lijáky.

Rennie zatočil na Bedford Street a znovu doleva na Powis. Minuli několik obchodu s výlohami zataženými mříží a posprejovánými zdmi a zamířili na dlouhou třídu lemovanou dvoupatrovými činžáky. Rosiinu adresu našli mezi domy se zatlučenými okny. Parkovala tam oranžová dodávka aberdeenské radnice a z vedlejšího otevřeného vchodu se ozýval rachot stavebních prací. Rennie zaparkoval vpředu.

„Ták,“ řekla Steelová, vyndala z kapsy balíček cigaret, promnula ho a strčila zpátky, aniž si zapálila. „Kdopak jsou nejbližší příbuzný?“

„Dvě děti, žádný manžel. Na mravnostním mi řekli, že se poslední dobou stýkala s nějakým Jamiem McKinnonem,“ ozvala se sociální pracovnice. „Ale nevěděli, jestli to byl její přítel nebo pasák. Asi tak trochu oboje.“

„Ale? Takže Jamie McKinnon? To si náš chlapeček teda polepšil! Vždyť musela být dvakrát starší než on!“ Steelová chrochtavě popotáhla a chvíli zamyšleně přežvykovala. „Tak jdeme,“ řekla nakonec. „Práce se sama neudělá.“

Detektiv konstábl Rennie měl hlídat vůz – snažil se při tom nevypadat jako policajt v civilu, ale vůbec se mu to nedařilo. Rosiin byt byl v prostředním patře. Schodiště mělo okno, ale bylo zakryté papundeklem oblepeným lepenkou, takže na chodbě bylo přítmí. Byt měl hladké šedé dveře s rezavou mosaznou špehýrkou, kterou se na temnou chodbu linulo světlo. Detektiv inspektor Steelová se zhluboka nadechla a zaklepala.

Nikdo se neozval.

Zkusila to znovu, tentokrát silněji, a Logan by přísahal, že za dveřmi slyšel šoupání nábytku. A světlo ve špehýrce zhaslo. „No tak, Jamie, my víme, že jsi tam. Pusť nás dovnitř, eh?“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval ječivý hlas: „Běžte do prdele! Dneska tu žádný zasraný poldy nechceme!“

Detektiv inspektor Steelová zašilhala do špehýrky. „Jamie? No tak, přestaň blbnout. Chceme si s tebou promluvit o Rosie. Je to důležitý!“

Další pauza. „Co je s ní?“

„Tak dělej, Jamie, otevři ty dveře!“

„Ne! Vypadněte!“

Steelová si unaveně otřela čelo. „Je mrtvá, Jamie! Je mi to líto, ale Rosie je mrtvá. Potřebujeme, abys ji šel s námi identifikovat.“

Tentokrát bylo mnohem delší ticho. A pak zvuky odšupování čehosi ode dveří, sundávání řetězu, odemykání petlice a zámku. Dveře se otevřely a za nimi se objevil ošklivý kluk ve starém aberdeenském fotbalovém dresu, otrhaných džínách a obrovských teniskách s tkaničkami zavázanými v „gangsta“ stylu. Vlasy měl nahoře ostříhané jak podle kastrolu a po stranách vyholené. Za sebou měl otlučenou kuchyňskou židli. Nemohlo mu být víc než sedm.

„Jak jste to mysleli, že je ‚mrtvá‘?“ V jeho tupé tváři se zračila nedůvěra.

Steelová se na chlapce podívala. „Máš doma tátu?“

Dítě odseklo: „Jamie neni můj táta! Je to sráč, jenom mámu šuká. Vykopla ho už pěkně dávno. Co já vim, kdo je můj fotr… máma vo tom nemá ani páru…“ Zarazil se a zkoumavě si návštěvníky prohlédl. „Fakt je mrtvá?“

Steelová přikývla. „Je mi to moc líto. Synku, takhle ses to dozvědět neměl…“

Dítě se zhluboka nadechlo, zakouslo se do dolního rtu a řeklo: „No jo, holt smůla,“ a chystalo se jim zabouchnout před nosem, ale Steelová měla nohu pevně vraženou mezi dveřmi. Z vedlejší místnosti uslyšeli dětský pláč.

Sociální pracovnice si k chlapci klekla a řekla: „Ahoj, já jsem Alison. Kdo se o vás stará, když je maminka pryč?“

Chlapec sklouzl pohledem na Steelovou a zase zpátky. „Jste blbá nebo co? ‚Maminka‘ neni pryč, ‚maminka‘ je mrtvá.“ Ale vzdorovitý tón z jeho hlasu pomalu mizel. „Rozumíš, ty krávo blbá? Je mrtvá!“ Dítě ve vedlejším pokoji se rozkřičelo ještě víc a chlapec se otočil a spustil jeho směrem tirádu nadávek; křičel na něj, co se stane, jestli okamžitě nezavře hubu. Když skončil, měl v očích slzy.

Sociální pracovnice zavolala posily a detektivové nechali péči o děti na nich.

Na velitelství Logan dorazil úplně zničený. Celý ten den nestál za nic, ale vysvětlovat Rosiinu klukovi a jeho malé sestře, že je odvezou do dětského domova, bylo zdaleka nejhorší. Kopání, nadávky, plivání, výhrůžky…

Jediné plus bylo, že měli podezřelého. Jamieho McKinnona. Rosiina bývalého pasáka a mladíčka do postele. Měl záznam za napadení, distribuci drog, vloupání, krádeže v obchodech, prodej kradených aut. Jamie zkrátka vyzkoušel kdeco. Podle toho špunta Rosie Jamieho vykopla, protože ji zmlátil tak, že nemohla týden pracovat. Detektiv inspektor Steelová dala všem hlídkám rozkaz, aby Jamieho přivedli – pokud možno dobrovolně, a když to nepůjde, tak v poutech.

„Tak,“ odfrkla si, když měla tohle z krku, „ještě něco, co bych měla vědět?“ Logan jí pověděl o nové asistentce státní zástupkyně a její touze sbírat použité kondomy. Steelová se tak rozesmála, až se Logan bál, že vykašle plíce. „Tak tohle nechám na vás, drahoušku!“ vyhrkla a otřela si z oka slzu.

„Co je na tom tak směšnýho?“

„Že budete pátracím týmům říkat, aby šli posbírat zánovní profylaktika. Ty budou mít druhý Vánoce!“

„A proč bych jim to měl říkat já? Vyšetřování přece vedete vy!“ Steelová se na něj usmála a vypustila cigaretový kouř skrz zuby. „Deleguju to na vás, pane policejní hrdino.“ A ukázala na dveře. „Padejte.“ Na poslední chvíli si ještě vzpomněla. „Jo, mezitím můžete tý svý milovnici kondomů říct, aby vydala příkaz k zadržení Jamieho.“

Logan vztekle zamířil k výtahům. To je celá Steelová. Všechnu práci oddře on, bručel si pod vousy. Pak zavolal Rachael Tullochové a řekl jí o Jamiem McKinnonovi. Slíbila, že zatykač vydá co nejdřív. Potom se Logan nechal spojit s týmem, který pročesával místo činu. Neměli radost, když jim řekl, aby sebrali všechny kondomy, které najdou. Vůbec je nepotěšil. Ale Loganovi to bylo jedno. Táhlo na pátou a on byl ve službě už čtrnáct a půl hodiny. Denní směna skončila. Čas jít domů.

5

Ve středu ráno trůnilo na Loganově pracovním stole cosi ohavného. Strážníci z pátračky vyhověli jeho přání a uložili do označených sáčků každý kondom, který sebrali v Shore Lane. Byla jich pořádná hromada – slizké gumové rourky nacpané po jedné v sáčcích na důkazy, do nichž vytékal jejich nechutný obsah, a to všechno teď měl v pracovním kaslíku. Logan sáčky se znechuceným šklebem shrnul do papírové krabice, snažil se při tom nemyslet na to, proč jsou tak studené a mazlavé.

Detektiv inspektor Steelová na ranní poradu nedorazila, takže její tým seděl u stolů, popíjel kávu a klábosil. Tématem dne bylo Harry Potter: převratný moment světové kinematografie, nebo jen další onanie? Diskuse. Logan je při tom nechal a odešel se svou krabicí použitých kondomů do pitevny, kde se měly zmrazit pro budoucí rozbor. Státní zástupkyně: s tou to chytli.

Rozrazil velké lítačky a vešel na dlažbu pitevny, která se leskla jako sklo. Po včerejším čpavém zápachu grilování tam nebylo ani stopy. Všechno bylo cítit formalinem a borovicovou dezinfekcí. Zády ke dveřím stála povědomá postava a rýpala se v kbelíku postaveném na operačním stole. Loganův žaludek se ještě víc sevřel.

„Dobrý ráno,“ řekl a žena se na něj obrátila.

Doktorka Isobel MacAlisterová, Ledová královna. Vrchní soudní lékařka, expřítelkyně a spoluoběť. Vypadala daleko lépe než předchozí ráno: pečlivě vyčesané vlasy měla uvězněné pod zelenou chirurgickou čapkou, dokonalý oblouk rtů ukrytý za zelenou rouškou. Začervenala se. Jako obvykle byla oblečená, jako kdyby zrovna sestoupila z mola: krémový lněný kostým, hedvábná blůza a hnědé kozačky a přes to rozepnutý bílý plášť. Zelené šperky vězely pod gumovými rukavicemi. Zjevně se nechystala jít rozřezat nějakého nebožáka. „Dobré ráno,“ trapná odmlka, „jak se máš?“

Logan pokrčil rameny. „Pořád stejně. Už je ti líp?“

Nejdřív se zatvářila nechápavě, ale hned jí to došlo. „Aha, to dnešní ráno…“ Teď pro změnu pokrčila rameny ona. „Jenom nevolnost.“

„Cože, dva dny po sobě?“ poškádlil ji. „Copak copak?“

Lehce se zarděla. „Chtěl jsi něco, nebo sis přišel pro jednu za ucho?“

„Nejsem tu pracovně.“ Logan se otočil a nakoukl do Isobelina kbelíku: lidský mozek plovoucí vzhůru nohama ve formalinu, který byl kolem šedého, zkrabaceného povrchu mléčně zakalený. Ovládl se, aby se neotřásl, a postavil papírovou krabici na stůl vedle kbelíku. „Mám pro tebe dárek.“

Isobel povytáhla obočí, vzala z krabice jeden igelitový sáček a podržela ho proti světlu, aby lépe viděla jeho slizký obsah. Oči se jí rozzářily úsměvem. „To je ale milé, použité kondomy. A pak prý že romantici už vymřeli…“ Zalovila v krabici. „Musí jich tam být několik set. To brzy oslepneš.“

Teď se pro změnu začervenal Logan. „Ty nejsou moje. Souvisí s případem Rosie Williamsové. Všechny tyhle kondomy se našly v Shore Lane. Mají se uskladnit pro případnou analýzu DNA.“

Isobel nevěřícně zakroutila hlavou. „Zbláznil ses? Víš, jak dlouho bude trvat zjistit DNA z dvou stovek použitých kondomů? A bude to stát majlant!“

Logan zvedl ruce. „Na mě se nekoukej! To ta nová asistentka státní zástupkyně.“

Isobel vzdychla a s brbláním krabici sundala ze stolu. Její obsah přesypala do velkého sáčku na důkazy, nechala Logana podepsat štítek a strčila kondomy do jednoho mrazáku na vzorky. Pak už si neměli co říct.

Detektiv inspektor Steelová si to přihasila ve tři čtvrtě na osm, vypadala, jako kdyby spala v popelníku. Narychlo svolanou poradu prozívala, kouřila jednu cigaretu za druhou, pila kafe a pak je všechny poslala, ať si jdou po svých, s obvyklým ranním pozdravem, že na ně si žádný sráč nepřijde. Všechny kromě Logana. Pro toho měla úkol: chtěla s ním vyrazit do terénu hledat Jamieho McKinnona.

Venku na Aberdeen vesele svítilo slunce z křišťálově čisté oblohy. Steelová vyšla hlavním vchodem na Queen Street, ani se neobtěžovala vyzvednout z parkoviště služební vůz. Vydali se pěšky po Union Street, aby si užili teplo pozdního léta. Když bylo počasí mizerné, Aberdeen taky nestál za nic: šedivé domy, šedivé nebe, šedivé ulice i lidé, ale sotva vykouklo slunce, všechno se změnilo. Žulové město se jen třpytilo a jeho obyvatelé odkládali bundy, pláštěnky a vlněné kabáty a pod nimi odhalili džíny, trička a krátké letní šaty. Přesto se detektiv inspektor Steelová ani neotočila, když kolem prošla sebejistá bruneta v maličké květované sukýnce a ještě menší blůzce, ze které jí vykukovalo břicho opálené do bronzova.

Na opačné straně ulice se zastavila blondýna v bokových džínách a kratičkém nátělníku, aby zamávala na taxík, a při tom odhalila víc holé kůže, než město vidělo za celý rok. Steelová pořád nic. „Není vám něco?“ zeptal se Logan.

Steelová pokrčila rameny. „Náročná noc. A než se začnete ptát: nic vám do toho není.“

Fajn, pomyslel si Logan, tak si trhni.

V polovině Union Street přemšily řadu domů zahrady Union Terrace, jejichž sytá zeleň se táhla až nahoru k Divadlu Jeho Veličenstva. Zahrady tvořily obdélník se strmými travnatými okraji, klesajícími hluboko pod úroveň ulice. Ze dvou stran je lemoval příkrý svah s obrovskými, povážlivě nakloněnými buky. Dole stál malý hudební pavilonek, zářící novým nátěrem. A pestrobarevné květinové hodiny na opačném konci zvedaly květy k jasné obloze a teplému, srpnovému slunci. Hotová idyla.

V jednom koutě Union Terrace se tyčila velká bílá mramorová socha krále Edvarda VII.; majestátní ramena měl posetá holubím trusem. Za králem stál půlkruh laviček, kde jeho nejbližší rádci popíjeli cider nebo silný ležák rovnou z plechovek, naprosto v klidu, ve středu deset minut po deváté ráno.

Seděla tam slušná směsice lidí: jeden či dva skuteční vandráci ve špinavých kalhotách od obleku a flekatých tričkách se ztvrdlými boláky, další v džínách a ošoupaných kožených bundách, odolávajících prudkému slunci. Steelová tu sešlost ranních pijáků přelétla očima a ukázala na mladou ženu s piercingem v uších, nose a na rtech, silným černobílým make-upem a zplihlými růžovými vlasy. Právě si přihýbala z plechovky piva Red Stripe.

„Dobrej den, Suzie,“ inspektor Steelová cvrnkla filtr cigarety přes zábradlí. „Jakpak se poslední dobou má tvůj vypečenej bratříček?“ Dívka zblízka nebyla tak mladá, jak se Loganovi na první pohled zdálo. Minimálně pětatřicet. Tlustá vrstva bílého make-upu skrývala i mnoho hříchů a fleků. Kůži na tváři měla hrubou, pusu s černými rty vrásčitou jak slepičí zadek. Když promluvila, měla silný aberdeenský přízvuk. „Toho všiváka jsem neviděla celý tejdny.“

„Ne?“ Steelová s žuchnutím dosedla na lavičku vedle ní. Rukou objala opěradlo lavičky, takže ji měla za ženinými zády.

Suzie si znechuceně odsedla. „Chcete mě sbalit?“ zeptala se. „Takovou radost ti neudělám. Ne. Chci tvýho bráchu. Kde je?“

„Jak to mám kurva vědět?“ Suzie si přihnula piva z plechovky. „Šuká tu svoji starou kurvu.“

„Zvláštní, že o tom mluvíš, Suzie. Představ si, že tu ‚starou kurvu‘ našli včera ráno umlácenou. A Jamie nejde pro ránu daleko, co?“

Dívka ztuhla. „Jamie nikoho nezabil!“ Co to na ni Steelová hraje? Logan viděl, jak se zavírají okenice. Teď už z ní nic nedostanou! Steelová měla dělat jakoby nic, jako že nejde o nic důležitého, a ne to na ni takhle vybalit! Nedivil se, že takhle její jednotka nikdy nic nevyřeší.

„Něco ti povím,“ řekla Steelová a podávala jí zmačkanou vizitku grampianské policie. „Pěkně si to rozmysli a zavolej mi, rozumíš?“ Vstala a zapálila si další cigaretu, potáhla a rozkašlala se.

Suzie jí pěkně od plic řekla, kam si má vizitku strčit, kopla do sebe poslední lok ležáku a utekla.

Logan počkal, až byla dívka z doslechu. „Proč jste jí řekla, že je Rosie mrtvá? Takhle nám už rozhodně nepoví, kde Jamie je!“

Detektiv inspektor Steelová se lišácky usmála. „Tak to jste vedle, pane policejní hrdino. Samozřejmě nám řekne, kde je. Jenom to ještě neví.“ Steelová si stoupla na špičky a sledovala Suzie mizející po Union Street. „Hoďte sebou, teď ji nespustíme z očí.“ Přeběhla ulici, taktak že ji při tom nepřejel autobus, a nervózní Logan zamířil za ní. Nasedla na místo spolujezdce do vauxhallu zaparkovaného na zákazu zastavení. Za volantem seděl detektiv konstábl Rennie v elegantních slunečních brýlích, a jakmile se Logan usadil dozadu, vyrazili.

Za chvíli Suzie uviděli – její černý kožený ohoz a růžové vlasy se mezi letními šaty vyjímaly jako pěst na oko – přešla ulici těsně za dórskými sloupy koncertního sálu a spěchala dolů po Crown Street. Rennie si držel dostatečný odstup, aby nevypadal, že si vyhlíží prostitutku.

O deset minut později parkovali před suterénním bytem na Ferryhillu. Ulice nebyla v nejlepším stavu, samý výmol, jak po neštovicích, a plná různobarevných asfaltových záplat, takže vypadala jako poďobaný Frankenstein. U obrubníku chátral rezavý ford, pod ním kaluž oleje. Rychlým dotazem na dopravním inspektorátu zjistili, že patří Jamesi Robertu McKinnonovi. Steelová se na Logana usmála. „Mám spustit: ‚co jsem říkala?‘ Teď nebo až potom?“

Dveře domu nebyly zamčené, a tak Logan se Steelovou prošli rovnou ke schodišti vedoucímu k suterénnímu bytu. Detektiv konstábl Rennie zůstal venku, kdyby se Jamie pokusil pláchnout.

Dole v zatuchlé chodbě se Steelová užuž chystala zaklepat na dveře, když ji něco napadlo: „Máte na to?“ zeptala se Logana. „S tím vaším bolavým břichem a tak?“

„Jsou to už skoro dva roky!“ sykl. „Jsem v pohodě!“ Lhář. Pořád jizvy na břiše cítil, stačilo, aby se změnilo počasí nebo aby se moc rychle ohnul.

Detektiv inspektor Steelová jemně zaklepala a fistulí zaskřehotala, jestli Jamie neviděl její kočku. V zámku zarachotil klíč, dveře se otevřely a za nimi stál nasupený muž v pomačkané uniformě z Burger King. Ježaté vlasy odbarvené na blond, krví podlité oči, lehce obézní, nos jako knoflík a na špičce brady trapné chmýří.

„Žádnou podělanou kočku jsem…“ Vykulil oči. „Kurva!“ Zabouchl. Vlastně by byl zabouchl, kdyby Steelová nevrazila botu mezi dveře. Dřevo jí ovšem zmáčklo nohu tak, až sprostě zařvala, a Jamie McKinnon zapadl zpátky do bytu.

„Zatracenej hajzle!“ Steelová se chytla za skřípnutou nohu, a zatímco poskakovala po chodbě, Logan se kolem ní prohnal a vběhl do špinavé předsíně. Dveře na jednom konci vedly do obýváku – Suzie stála uprostřed místnosti, v ruce nově otevřenou plechovku Red Stripe a ve tváři šokovaný výraz. Jamie nikde. Logan se otočil a uviděl za sebou upatlané dveře do koupelny a za nimi dveře do kuchyně, které se těsně před ním odrazily od stěny a znovu se přibouchly.

Logan zaklel a rozběhl se do kuchyně. Proč sakra Jamie neutekl předem, kde mu mohl detektiv konstábl Rennie jednu napálit? Vrazil dovnitř právě včas, aby viděl Jamieho zadek mizející v otevřeném kuchyňském okně. Zadní východ byl zatarasený prastarou pračkou, takže Loganovi nezbývalo nic jiného než prolézt oknem za ním a vyběhnout pár schodů na zahrádku. Jamie hnal jak o život přes zažloutlý trávník k dvoumetrové zídce, za níž se tyčil další blok činžáků. Logan ho se skřípotem zubů pronásledoval.

Tentokrát však Loganovi přálo štěstí: když byl Jamie od zídky jen skok, zamotala se mu noha do prádelní šňůry, která se válela na zemi. Plácnul sebou a praštil se do obličeje o pohozenou hasičskou stříkačku z umělé hmoty. Vztekle zaklel, chytil se za nos – mezi prsty se mu řinula krev – a pokusil se vstát. Jenže to už k němu doběhl Logan, skočil na něj a za chvíli se válel v trávě s ním.

Z nárazu na zem však Logana rozbolely jizvy na břiše, až sykl bolestí, takže se Jamie stačil vyškrábat na nohy a jedním skokem byl zpátky u zadní zídky. Jednu nohu už měl nahoře, když ho Logan za tu druhou chytil a strhnul do zahrady. Jamie narazil bradou o zeď a hlava sebou prudce škubla dozadu, takže sletěl obličejem do růží, ze kteiých se vznesl oblak růžových lístků.

Logan, který sotva popadal dech, na Jamieho skočil, zkroutil mu ruku za záda a nasadil mu náramky. Poté následovala sprška nadávek, při níž se Logan opřel o zeď a přesvědčoval se, že ho břicho nebolí tak, jak ho ve skutečnosti bolelo. Když křeče konečně polevily, zvedl Jamieho na nohy.

V Burger King nebudou mít z jeho uniformy radost. Z rozbitého nosu a natrženého horního rtu mu tekla krev, tvář měl samý škrábanec a rudou šmouhu. Vypadal, jako kdyby si to rozdal s kocourem Mikea Tysona. Vztekle plival krev do růží. „Kurva, překousnul jsem si jazyk!“

„Ježíši, Logane,“ vyhrkla Steelová, když konečně dotáhl Jamieho do suterénního bytu. „Měl jste ho zatknout a ne z něj vymlátit duši!“

Do Jamieho tváře se vloudilo cosi úlisného. „Jo, zmlátil mě! Policejní brutalita! Chci právníka! Budu vás žalovat, hajzlové, těšte se!“

Steelová ho okřikla, ať drží hubu. Suzie seděla na kraji ošoupané sedačky a prstem zvětšovala díru, ze který lezl žlutý molitan. Na nikoho se ani nepodívala.

„Ty krávo jedna!“ Jamie vyplivl na koberec plnou pusu krve. „Zavedla jsi je rovnou sem!“

Suzie si dál ryla prstem.

„Přesně tak, zlatíčko.“ Steelová vytáhla pomačkaný balíček cigaret, jednu si zapálila a spokojeně nasála nosem kouř. „Nevadí ti, když se tu trochu porozhlídneme?“

„To si kurva pište, že vadí!“

Steelová se zářivě usmála. „Tak to máš teda smůlu, protože mám povolení.“ Odklepla šedý popel z cigarety na stolek. „Nechceš nám něco říct, než začneme s prohlídkou?“ Ticho. „Ne?“ Zase ticho. „Víš to jistě?“ Za oknem se s rachotem přehnal náklaďák. „No, jak myslíš.“

Prohlídkou se Steelová samozřejmě neobtěžovala. Na to přece měla detektiva seržanta a detektiva konstábla. Ti našli dva balíčky heroinu, poloprázdnou krabici jehel na jedno použití a kus hašiše velký jak tyčinka Mars. Logan objevil ve skříni v ložnici balík uniforem.

Vrátil se do obýváku a zeptal se Jamieho, jestli se rozhodl prorazit v rychlém občerstvení. Jamie se na něj zamračil. Krev z nosu už mu netekla, ale na dolní polovině obličeje měl zaschlé hnědočervené šmouhy, ze kterých mu trčela bradka, podobně jako na odbarvené hlavě ježek. „Já makám, aby bylo jasno!“

„V Burger King?“

„To bych řek, že v Burger King!“

„No jo,“ přitakal Logan a ukázal mu papírovou krabici, kterou předtím držel za zády. „Tak to jste pilnej jak včelička! Obracet burgery v Burger King!“ Vytáhl další uniformu. „U McDonalďs,“ další uniforma,

„U křupavýho bramboráčku,“ další uniforma… V krabici bylo půl tuctu uniforem z různých aberdeenských občerstvení, všechny do jedné i s jmenovkou: „Ahoj, jmenuji se“, ale na žádné nestálo James McKinnon“.

Detektiv inspektor Steelová se tvářila nechápavě, a tak jí to Logan vysvětlil: „Jamie je ten náš zloděj, co po celým městě vykrádá pokladny. Přijde tam v uniformě a nikdo si nováčka ani nevšimne. Proč taky, kdo by si tohle oblíkal jen tak z legrace? Když skončí polední špička, vybílí pokladnu, převlíkne se a jde o dům dál.“

Detektiv inspektor Steelová hodila cigaretu na zem a zašlápla ji do koberce. „No výborně, Sherlocku,“ řekla tónem, ve kterém nebyla ani stopa obdivu. „Ale teď máme v pácu něco důležitějšího. Jamesi McKinnone, zatýkám vás pro podezření z vraždy Rosie Williamsové.“

Jamie začal křičet, že nikoho nezabil, ale Steelová ho neposlouchala. Odříkala mu jeho práva a nařídila Renniemu, aby zadrženého odvedl do auta. A po celou tu dobu Jamieho sestra zírala do země a prstem zvětšovala díru v sedačce.

„A, Suzie, díky za pomoc,“ houkla Steelová a mrkla na ni. „Bez tebe bysme ho nenašli.“

6

Jamieho odvezli na velitelství, kde ho zběžně prohlédl policejní lékař, a pak ho strčili do výslechové místnosti číslo tři. Když se rozčiloval: „Kurva, tady je vedro jako v peci!“ nebyl daleko od pravdy. Venku sice pražilo slunce, ale radiátory topily naplno. Jenže všechny ostatní výslechovky byly zabrané, a tak se museli spokojit s touhle.

Zpocený Logan nasupeně nastavil audio a videopřístroje a nahrál úvodní údaje: datum, čas a přítomné osoby. Poté zmlkl, aby Steelová mohla zahájit vyšetřování.

Ticho.

Logan na ni vrhl významný pohled. Steelová dělala, že nechápe, co po ní chce. „No tak,“ řekla po chvíli, „dejte se do toho. Na nějaký očumování je tu strašný vedro, tak sebou hoďte.“ To bylo typické. Všechna práce zase zbude na něj.

Logan vzdychl a vyndal hromádku fotek z Rosiiny pitvy. „Povězte nám o Rosie Williamsové.“

Jamie se na něj zamračil. „Nic neřeknu, dokud nebudu mít právníka!“

Steelová zaúpěla. „Už zase! Kolikrát tohle ještě uslyším? Podle skotských zákonů nemáš žádnej nárok na právního zástupce, dokud s tebou neskončíme,! Žádný právníci! Nejdřív výslech, potom právník. Comprende?“

Jamie nehnul ani brvou. „Lžete, viděl jsem to v televizi. Chci právníka.“

„Žádnej nebude.“ Steelová si svlékla uhlově černé sako, pod kterým odhalila červenou blůzu se zpocenými koly v podpaží. „V televizi lidem lžou. Vykládají o britským právním systému. To je rozdíl. Tady se s tím nesereme a nečekáme, až ti nějakej slizkej šmejd začne pomáhat vymejšlet lži. Tak sebou hoď a koukej vyklopit, kdo zabil Rosie Williamsovou, ať můžeme tady z tý zatracený pece vypadnout!“

„Já nikoho nezabil!“

„Přestaň mě srát, Jamie, nemám na to náladu!“

Jamie se sesul na židli, bylo vidět, že nad tím dumá. „Fakt nedostanu právníka?“

„Ne! A teď nám koukej vyklopit, co víš o Rosie Williamsový, než ti tu tvoji nádheru vyškubu z brady, jeden chlup po druhým!“

Jamie zvedl ruce, jako by se vzdával. „Dobře, dobře! Já… znáte to… chvíli jsme spolu byli.“

„Byl jsi její pasák.“

„Užívali jsme si spolu…“

„Užívali? Rosie mohla bejt tvoje babička! Každej večer někde šoustala za prachy a cos dělal ty? Seděl jsi doma a hlídal jsi jí děti?“

Jamie se zadíval na ruce. „Tak stará neni.“

„To teda byla! A taky hnusná jak prdel!“

„To teda ne!“ Jamieho hlas se s každým slovem zvyšoval. „Není hnusná!“ Steelová se úlisně usmála. „Tys do ní byl zamilovanej, co?“

Jamie zrudnul a uhnul očima.

„Je to tak, co? Miloval jsi ji a ona byla každej večer někde v tahu, s cizím pérem v puse! Šukali ji někde v průjezdu! Tvoji milovanou Rosie, kdejakej…“

„Držte hubu! Kurva, držte hubu!“

„A proto jsi ji zabil, co? Žárlil jsi, že ji nemáš jen pro sebe? Mohl ji mít, kdo chtěl, stála míň než burger!“

„Držte hubu…“

Steelová se opřela a bezděky se podrbala na mokrém fleku v levém podpaží. Kývla na Logana a ten se Jamieho zeptal, kde byl mezi jedenáctou v pondělí večer a druhou v úterý ráno.

„Byl jsem doma. Spal jsem.“ Ale měl zvláštní pohled. „Suzie vám to poví, byla tam.“

Detektiv inspektor Steelová zvedla obočí. „Snad ne v tvý posteli.“ Jamie na ni znovu vrhl zlostný pohled. „Pošleme k tobě techniky, ty ti obrátěj byt vzhůru nohama: najdou její krev, co? Zmlátils ji tak, žes v tom musel čvachtat.“ Naklonila se k němu a začala klepat do stolu prstem zažloutlým od nikotinu. „A nebylo to poprvý, cos ji zmlátil, co? Jednou tě kvůli tomu vykopla.“

„Nechtěl jsem jí ublížit!“ Z očí se mu začaly řinout slzy.

Úsměšek na tváři Steelové se roztáhl do triumfálního úsměvu. „Ale udělal jsi to, co? Nechtěl jsi, ale pěkně jsi ji zřídil. Byla to nehoda? Tak dělej, Jamie, uvidíš, že se ti uleví, až to vyklopíš.“

Uběhla hodina a z Jamieho ještě pořád nedostali kloudného slova.

A jak předtím Steelová řekla, na nějaké očumování tam bylo moc vedro. A tak Jamie McKinnon putoval do cely a Logan se Steelovou do kantýny. Objednali si rundu chlazené limonády Irn-Bru. „Bože, už je to lepší,“ ulevila si Steelová o dvě minuty později na parkovišti za velitelstvím mezi hlídkovými vozy s pitím v jedné ruce a zapálenou cigaretou v druhé. „Zavoláme státního zástupce, aby si ty pásky poslechl. ‚Nechtěl jsem jí ublížit‘, to určitě! Potřebujeme jen pár svědků a máme vyhráno.“ Usmála se a pořádně si přihnula limonády. „Já věděla, že jednou už konečně musím mít kliku!“

To bohužel o Loganovi neplatilo. Když detektiv inspektor Steelová řekla: „Potřebujeme jen pár svědků,“ znamenalo to, že si má vyměnit služby a strávit pár následujících nocí bloumáním po docích a vyslýcháním prostitutek. Konečně po sto letech se jim s Jackie povedlo sladit služby a inspektor Steelová chtěla, aby si je zase přehodil. Jackie ho zabije.

„Jste mladej,“ usadila ho Steelová, když protestoval, „to přežijete. Po obědě radši vypadněte domů. A schrupněte si. A teď sem zavolám státní zástupkyni…“

Státní zástupkyně a její nová asistentka mlčky seděly a poslouchaly nahrávku výslechu Jamieho McKinnona. Pro začátek to nebylo špatné, ale na obvinění to nestačilo. Potřebovali nějaký forenzní důkaz. „A když už jsme u toho,“ obrátila se asistentka Rachael Tullochová na Logana, „jak jste daleko s těmi kondomy?“ Státní zástupkyně se zatvářila překvapeně, když Logan spustil o dvou stech třinácti použitých kondomech uschovaných v mrazáku pitevny mezi vzorky; zdálo se, že o fantastickém plánu své asistentky slyší poprvé. Rachael byla alespoň tak slušná, že se začervenala a přiznala, že je to daleko víc kondomů, než čekala, ale když už mají podezřelého, mohli by přece porovnat DNA? Dokázat, že tam byl? Státní zástupkyně chvíli mlčela, uvažovala a pak souhlasila, že to nemůže být na škodu. Logan se mel co držet, aby nezakvílel. Isobel ho bude za tu spoustu práce, kterou jí připraví, určitě proklínat. Utěšoval se jen tím, že ho stejně nemá ráda.

Když došel do pitevny, aby tam tu špatnou zprávu vyřídil, Isobel se znovu skláněla nad mozkem v kbelíku. Na Loganovu žádost, aby udělala testy DNA, zareagovala tak, jak čekal. Jen víc nadávala.

„Na mě se nedívej,“ bránil se, když ho pustila ke slovu, „říkám ti, že s tím přišla ta nová asistentka státní zástupkyně. Je posedlá použitými kondomy. Nestačilo by udělat krevní rozbor semene a analýzu DNA jen u těch vzorků, které mají stejnou krevní skupinu jako Jamie McKinnon?“

Isobel neochotně připustila, že s tím bude daleko míň práce. Ale radost neměla. Naštvaně vyndala kondomy z mrazáku, kde sotva stačily ztvrdnout. Podruhé za svůj život.

Logan se podíval na hodinky a nechal Isobel v klidu pracovat. Když si pospíší, stihne si dát s Jackie oběd v kantýně a pak půjde domů a zkusí se trochu vyspat. Moc v to ovšem nedoufal. Vždycky mu dělalo problémy zvyknout si na noční směny a většinou mezitím míval pár dní volna, aby se na noční připravil. K čertu s dietou. Dneska si dá lasagne a hranolky. A puding.

Brzy mu ovšem došlo, že puding nebyl dobrý nápad. Když viděl, jak se v misce třese bílý rosol, musel myslet na to, jak Isobel v pitevně rozmrazuje kondomy. Otřásl se a misku odstrčil.

„Co se do toho ta čarodějnice plete?“ Jackie vztekle zaryla lžíci do bílé hmoty. „Proč se ti montuje do směn? Jestli budeš muset jít dneska a zítra na noční…“ Počítala na prstech. „Tak budeš přede mnou o šest dní napřed! Krucinál, víš jak dlouho nám trvalo, než jsme si je sladili?“ „Já vím, já vím. Ale musel jsem si je nechat posunout. Čert ví proč.“

„Tak pěkně jsem to naplánovala.“

Logan zvedl hlavu. „Jo? Že někam vyrazíme?“

„Teď už asi těžko, protože budeš celej pátek chrápat! Nejradši bych tu bábu zabila!“

„Ale, ale, my o vlku…“ Detektiv inspektor Steelová stála ve dveřích kantýny a někoho hledala. A Logan měl ošklivé tušení koho. Užuž se chystal zalézt pod stůl a předstírat, že mu upadla vidlička nebo tak něco, když ho uviděla.

„Á! Lazare!“ zakřičela, až sebou Logan škubl. Všechny oči v kantýně se na něj zadívaly. „Dojedl jste?“ Nečekala na odpověď. „Tak jdeme: čeká nás prácička.“

Jackie se naklonila přes stůl a sykla na něj: „Myslela jsem, že se jdeš domů vyspat!“

Tu věc našla paní Margaret Hendryová, když venčila psa Jacka v garlogieském lese. Vlastně ji našel Jack, který zaběhl do mlází a tam štěkal a kňučel. A nechtěl se vrátit, ať na něj Margaret volala, jak chtěla. Nakonec pro něj musela vlézt. Leželo to kousek za malou mýtinou, zastrčené pod kořeny vyvráceného stromu: červený kufr, vešlo by se do něj oblečení tak na týden. Příšerně páchl shnilým masem. Jack se samozřejmě vrhl rovnou k němu, zakousl se do držadla a vší silou se ho snažil vyrvat ven, až mu všechny čtyři nožky trčely do vzduchu. Když Margaret ucítila ten zápach a uviděla kufr, došlo jí, o co jde. Vyndala mobilní telefon a zavolala policii.

Špinavá bílá dodávka Úřadu pro identifikaci parkovala na odstavné ploše hned za hlídkovým vozem, takže Logan musel zajet s jejich rezavým vauxhallem na travnatý okraj silnice a doufat, že do něj nikdo nenabourá. Detektiv konstábl Rennie s prskáním vyskočil ze zadního sedadla a oklepával si z vlasů a obličeje popel – Steelová celých deset mil z Aberdeenu kouřila z okýnka a cigaretový popel jim vířil po autě jako menší písečná bouře – proto taky chtěl Logan řídit. Počkal, až nahnala Rennieho na pěšinu, aby šel hledat místo činu, a opatrně se zeptal, jestli to znamená, že se mu směny nezmění.

„Hm?“ Steelová se na něj roztržitě otočila a pak znovu zalovila v kufru auta a vyndala tři samostatně zabalené bílé kombinézy. „Ne,“ řekla nakonec. Je mi líto, ale potřebuju, abyste našel svědky. Oba víme, že Jamie má hovno alibi. Ale musíme to dokázat.“

„Tak proč mě taháte sem?“ Znělo to trochu ukňourané, ale to bylo Loganovi fuk.

Steelová vzdychla. „A co mám dělat? Víte, proč nám říkají tým mamlasů? Parta budižkničemu? Banda zkrachovanou? Protože u nás končí každej debil, co vůbec neví, která bije. Aby ty nanicovatý hovada byly uklizený z cesty, aby napáchaly co nejmíň škody… Na tohle nás zavolali, protože každej, kdo trochu za něco stál, dělal na něčem jiným.“ Smutně se usmála. Je to tělo v kufru, Logane, koho jinýho jsem s sebou měla vzít? Tu bandu pitomců, co kolem sebe mám?“ Podala mu ochranné kombinézy. „Nebojte se, dneska nemusíte na celou šichtu. Stačí, když to vydržíte do dvou. Berte to jako bonus.“ Pak ho poplácala po paži a vyrazila po rozježděné cestě do lesa a Logan se vzteklým brbláním za ní.

Detektiva konstábla Rennieho našli stát u cesty asi půl míle od hlavní silnice. V koberci žlutohnědého borového jehličí byly vydřené rýhy a polámané větve. „Támhle,“ řekl a pyšně jim ukazoval směr. Logan mu dal kombinézy, aby je nesl. Jak řekla šéfka: práci je třeba delegovat. V lese bylo chladněji, zem pod jejich nohama sem tam ozařovaly paprsky slunce, kterým se podařilo proniknout baldachýnem výrazně zeleného jehličí.

Pod ostnatými větvemi mělo panovat hrobové ticho, ale nepanovalo. Před sebou slyšeli palbu nadávek mísící se s dobrými radami. A brzy potom je praštil přes nos zápach. Odporný puch, ze kterého se zvedal žaludek. Logan potlačil dávivé nutkání a pokusil se dýchat pusou. Bylo to o něco lepší, ale ne o moc.

Prodrali se na malou mýtinu, kde se skácela stará borovice a strhla s sebou pár menších stromů jako v dominu. Ležela špičkou k cestě, takže přes pletenec kořenů trčících vzhůru jak špinavá brož nebyla vidět hlavní atrakce. Na místě byl tým kriminalistů, kteří se právě pokoušeli vztyčit stan nad spodní částí stromu; tři bojovali s neposlušným modrým igelitem a další dva se ho pokoušeli přetáhnout přes kořeny. Na kraji mýtiny stála starší paní ve sportovním oblečení a na vodítku držela rozdrážděného Jack Russell teriéra, který jí poskakoval u nohou. Mladý konstábl v uniformě uviděl Steelovou a postavil se do pozoru.

„To je dobrý,“ ušklíbla se Steelová a vytáhla další cigaretu, „klanět se nemusíte.“

Konstábl se zazubil a pověděl jim, jak ho paní Hendryová zavedla na místo, kde uviděl kufr, a okamžitě zavolal kriminálku. Lékař s patologem už byli na cestě. A státní zástupce taky.

„Šikula,“ pochválila ho Steelová, když skončil. „Kdybych byla detektiv inspektor Insch, dostal byste cukrátko.“ Místo toho mu k jeho zděšení nabídla cigáro. Kouřit na místě činu určitě nebylo správné. Co kdyby je kontaminovali?

„Jo, asi máte pravdu,“ odvětila Steelová a potáhla. Znovu si od paní Hendryové vyslechli její líčení celé události. Ne, na nic nesahala; to se přece nesmí, ne? Když člověk najde mrtvolu v kufru.

Steelová počkala, až paní Hendryovou s tím jejím chlupatým neřádem odvedli z místa činu, a vrhla se do práce.

„Ták.“ Vzala si od Rennieho kombinézu a opřela se o Logana, aby si mohla zastrčit ponožky do bot a nasoukat se do ní. Když byli všichni tři oblečení a z kapucí jim koukaly jen obličeje, došla ke kriminalistům, kteří už měli stan skoro postavený. Kolem se hemžila hejna much. „Budete se s tím párat celej den?“ obořila se na ně.

Hubený chlapík s prošedivělým knírem se na ni nasupeně otočil. „Není to lehký, abyste věděla.“

„Bia, bia, bia! Už jste ten kufr otevřeli?“ Ani náhodou, zněla rázná odpověď. Kdo ví, co přijede za patologa, a kdyby to byla MacAlisterová, pěkně by všem zvedla mandle, kdyby jí znesvětili místo činu. Takže kufr musí zůstat zamčený, dokud nedorazí patolog nebo policejní doktor, jasný? Steelová se zadívala na kufr z červené látky. „To je jak o Vánocích, co?“ řekla Loganovi. „Dárek nám tu leží pod stromem, víme, co je v něm, ale nesmíme ho otevřít, dokud nepřijde Santa. Ale nakouknout snad můžeme, ne?“ Zamířila do otevřených dveří stanu, ale Knírač jí zastoupil cestu.

„Ne,“ prohlásil. „Dokud nepřijede patolog.“

„Ale jděte! Tohle je moje místo činu! Jak mám toho hajzla chytit, když se toho nesmím ani dotknout?“

„Můžete se ho dotýkat, jak je libo, ale až to dovolí patolog. Do té doby sem nikdo nesmí. A vůbec,“ ukázal na cigaretu poskakující v koutku inspektorčiných úst, „s tímhle tam rozhodně nepůjdete!“

„Proboha živýho!“ A s těmi slovy se Steelová odšourala, aby si opodál v klidu zakouřila. Po deseti minutách a půldruhé cigaretě se ozvalo „Haló!“ a praskot větviček, jak se k nim někdo prodíral mlázím.

Byla to nová asistentka státní zástupkyně, už v předpisové kombinéze a s modrými návleky na botách, přestože ostatní, kteří šli za ní, byli ještě v civilu. Její šéfka, zabraná do rozhovoru s doktorkou Isobel MacAlisterovou – alias Ledovou královnou –, a jako poslední dupal nasupený doktor Wilson, který se s nikým nebavil.

Státní zástupkyně se na ně suše usmála, požádala, aby ji zasvětili do situace, rychle se převlékla a pak zmizela v kriminalistickém stanu spolu s Isobel MacAlisterovou a nabručeným doktorem Wilsonem. Svou asistentku nechala nervózně popocházet před vchodem do páchnoucí modré plastové jeskyně, jelikož ji Knírač odmítl pustit na místo činu. „Přitáhla byste tam spoustu hlíny a kamínků a bůhvíco ještě, kdo ví, kde jste se oblíkala!“ prohlásil a ukázal na její ochranný oděv a návleky. „Budete se muset převléct.“ Rachael zrudla a vztekle se vysvlékla do černého kostýmu s kanárkově žlutou blůzou. S obličejem rudým jako rak a rezavou kudrnatou kšticí teď vypadala jako rozdrážděná včela. Detektiv inspektor Steelová ji přezíravě obešla a vtáhla Logana na místo činu.

Ve stanu se vznášel hnilobný zápach a navíc stovky much, které bzučely a vrážely do nich, až Loganovi naskočila husí kůže. Plastový stan ozařovalo slunce; na mýtině svítilo víc než v hustém lese, takže všechno uvnitř získalo nezdravě namodralou barvu. Kriminalisté, kteří v bílých kombinézách připomínali šmouly, si od Isobel udržovali uctivý odstup. Pro jistotu. Kameraman udělal pár dlouhých záběrů stanu a pak se jí postavil za levé rameno, odkud měl dobrý výhled na kufr a mohl natočit jeho obsah, až ho otevřou. Bleskl fotoaparát a ozvalo se cvak a zavrčení, všechny barvy se rozjasnily a vzápětí je znovu zastřely odstíny modré. Zašustil igelit, do zapáchajícího stanu nakoukla Rachael ve zbrusu novém ochranném oblečení a postavila se do kouta za Logana a Steelovou, odkud sledovala, jak Isobel prohlíží kufr.

Je to středně velký kufr. Relativně nový,“ řekla Isobel na diktafon, který jí běžel v kapse. Zkusila zámek: byl zamčený, takže pokynula jednomu technikovi, aby ho odřízl. Asi sedmkrát mu zdůraznila, aby dával pozor. Konečně byl zámek uložený v sáčku na důkazy a Isobel nadzvedla víko kufru. „Tak se podíváme, co tu máme…“

Zevnitř se okamžitě vyvalil nesnesitelný zápach. Logan měl už předtím pocit, že se zalkne, ale teď to bylo ještě stokrát horší. Kufr byl relativně vodotěsný a plný mazlavé, páchnoucí tekutiny, v níž ležel trup. Šedesát centimetrů dlouhý. To znamená, že šlo o dospělého. Nejspíš o muže, protože Logan neviděl prsa. Pokud je někdo neodřezal. Kůže byla pokrytá plesnivými chlupy potaženými slizem.

Najednou se za ním něco pohnulo, to se Rachael chytila za pusu a za nos a vypotácela se ze stanu. Logan se jí vůbec nedivil. Cítil, že jeho žaludek nejspíš za chvíli zareaguje stejně.

A pak Isobel promluvila: „Čubka…“

Logan se skoro bál zeptat. „Cože?“

Isobel si dřepla na paty. ‚Je to tak. Tenhle trup.“ Ukázala na nafouklý, hnijící kus masa nacpaný do kufru a schovaný pod stromem kdesi hluboko v lese. „Není lidský.“

7

Ve stanu panovalo ticho, ozýval se jen bzukot much. Velkých vypasených masařek, které sedaly na tiející mrtvolu. Pochutnávaly si. Tu nezbytnou otázku položil Logan. Jak to, že není lidský?“

„Tak za prvé, je celý porostlý chlupy.“

Logan nakoukl do páchnoucího kufru. Isobel měla pravdu: to, co považoval za černou vrstvu plísně, byl ve skutečnosti kožich. Opravdový, nefalšovaný kožich. Jestli to není lidský trup, tak co to teda je?“

Isobel do trupu šťouchla, byla už daleko míň opatrná, než kdyby šlo o lidské ostatky. „Bude to nějaký pes. Možná labrador. Ať je to co je, předejte to ochráncům zvířat.“ Vstala a otřela si rukavice o kombinézu, na které zůstala slizká stopa.

„Ale proč je to tady? Proč se někdo tak namáhal, aby schoval psa?“

„Vy jste detektivové, tak to zjistěte. Nevím, jaký měli motiv, ale tyhle ostatky nejsou lidské. A teď mě laskavě omluvte, čeká mě opravdová práce.“ A s těmi slovy odešla.

Logan se za ní zaraženě díval. Je to snad moje vina?“ zeptal se Steelové. Ta však jen pokrčila rameny a vypadla ven na cigaretu; státní zástupkyně vyrazila ze stanu hned za ní. Logan kroutil hlavou. „Doktore, jste z toho moudřej?“

Doktor Wilson se zamračil. „Jasně,“ řekl, „prohlídnout mrtvýho psa je pod úroveň naší skvělý patoložky, ale já to dělat můžu, co? Jsem doktor, a ne nějakej veterinář!“

Logan zaťal zuby. „Krucinál, stačilo by, kdyby mi někdo řekl, co to má znamenat! Co kdybyste se aspoň na pět minut přestal chovat jako primadona a radši mi trochu pomoh, chlape?“

Logan s policejním lékařem po sobě vrhali zlostné pohledy a všichni ostatní ve stanu si najednou se zájmem prohlíželi boty. První to vzdal Logan. „Nezlobte se, doktore.“

Doktor Wilson vzdychl, zavrtěl hlavou a sehnul se ke kufru. Pak pokynul Loganovi, aby přidřepl k němu. Už nešlo o vyšetřování vraždy, takže nemuseli dělat takové ciráty s důkazy. Nasupený doktor vysvobodil kufr zpod kořenů a praštil jím na zem, až se z něj na jehličí vyvalila páchnoucí mazlavá tekutina.

Doktor Wilson si z toho puchu musel odkašlat a odplivnout a pak tělo v kufru převrátil. Spodní strana byla už v tekutém stavu. Hlavu, nohy i ocas někdo uřezal, zůstaly po nich rudé, nafouklé fleky živého masa. Já samozřejmě nejsem patolog,“ řekl doktor, „ale podle mého ty řezy provedli ostrým, středně dlouhým nástrojem. Možná kuchyňským nožem. Řezy jsou poměrně přesné, žádné hrubé sekání. Takže ten, kdo řezal, věděl, jak na to: vedl řez kolem kloubu a pak oddělil hlavici od jamky. Velmi pečlivá práce.“ Znovu tělo obrátil na záda. „Řezy kolem hlavy už tak přesné nejsou. Odříznout hlavu od těla není tak snadné. Ocas šel jednoduše…“ Doktor Wilson se zamračil.

„Co je?“

Ukázal na spodní stranu už téměř tekutého trupu, kde se mezi chlupy hemžily mouchy. Opatrně píchl a zatlačil do hnijící mršiny. „Oblast genitálií: četné bodné rány. Někdo tomu nebožákovi rozsekal kulky na kusy.“ A tehdy Loganovi svitlo.

Vztyčil se a nařídil kriminalistům, aby všechno pečlivě označili a odvezli do laborky. Měli se chovat jako na skutečném místě činu, i když šlo jen o zabitého psa. Chlapík s knírkem se s ním začal dohadovat, ale Logan se nedal. Dodrží obvyklý postup: zajistí stopy vláken, otisky prstů, vzorky tkání, provedou pitvu, prostě vyšetřování s celou parádou.

„Ale k čemu?“ naléhal Knírač. Je to jenom mizernej labrador!“

Logan se zadíval na rozřezané tělo nacpané v kufru schovaném v lese. „Ne,“ řekl a v tu chvíli ho přepadla stará známá nervozita. „Není to jenom mizernej labrador. Je to generálka.“

Rennie na rozkaz detektiva inspektora Steelové hodil Logana cestou na stanici domů, aby se mohl trochu prospat, než se v deset přijde znovu hlásit do služby. Na Marischal Street ho tedy vysadili a Logan vešel do domu a vystoupal po schodech ke svému bytu. Steelovou ani státní zástupkyni jeho teorie o mrtvém psu nepotěšila, ale musely uznat, že to zatraceně připomínalo nácvik vraždy. Proto také žalobkyně schválila úplnou pitvu; Isobel se zblázní radostí, že má ve své krásné čisté pitevně řezat špinavého, shnilého čokla! Bude pěkně vyvádět a samozřejmě to celé hodí na něj. Nabručený Logan si hned vlezl do sprchy, chtěl ze sebe smýt hnilobný zápach psí mršiny. O půl hodiny později zasedl s plechovkou piva v jedné ruce a sýrovým toastem v druhé před televizi a nechával se uondat nudným odpoledním programem.

Když se k němu nastěhovala Jackie, změnila jeho byt k nepoznání – od té doby tam měl daleko větší binec. Ta ženská byla ztělesněný chaos. Kuchyň obrátila vzhůru nohama. Když použila nějakou věc, nikdy ji nevrátila na místo: Logan celých deset minut hledal toastovač. Ze stolku v obýváku padaly časopisy, na zemi se vršily noviny, neotevřené dopisy se válely na hromadě s nabídkou jídel přes ulici a různými papíry. A nastěhovala si k němu sbírku prasátek: porcelánová prasátka, keramická prasátka i růžové plyšáky. Staly se z nich lapače prachu v obýváku. Přesto by Logan za nic na světě neměnil.

Za chvíli už měl skoro dopitou druhou plechovku, do oken obýváku se opíralo slunce a v pokoji bylo útulno a teplo. Logan začínal klimbat: spánek přicházel a odcházel ve vlnách jako příboj… a přinášel rozsekaná těla…

Logan se na gauči prudce vztyčil; třeštil uslzené oči, srdce mu tlouklo v uších a ne a ne si vzpomenout, kde je. Znovu zazvonil telefon, Logan se otočil, zaklel, chňapl po sluchátku a jeho sen se rozplynul. „Haló?“

Do ucha mu zahlaholil veselý hlas s glasgowským přízvukem. „Lazare, ty chlape! Jak je?“ Colin Miller, novinářská hvězda hlavního aberdeenského deníku Press andJournal.

„Spal jsem. Co chceš?“

„Spal? V tuhle hodinu? Nebo si užíváš odpoledne s tou kočkou Watsonovou, přiznej se!“ Loganovi to ani nestálo za odpověď. „Poslyš, volala mi nějaká ženská, prý dneska v lese našla mrtvolu.“ Prokristapána, pomyslel si Logan, ta Hendryová opravdu neplýtvá časem. „No tak, vyklop to. Kdo to byl?“

Logan svraštil čelo. „Doufám, že jsi nevolal Isobel!“

Chvíli bylo ticho a pak Miller řekl: „Jo, ale nebere mi mobil a v kanceláři má záznamník“ Miller, kromě toho, že byl novinářská hvězda, chodil s Isobel; vrhla se mu do náručí, když se rozešla s Loganem. Logan měl tedy víc než pádný důvod toho nadutého zmetka nesnášet, ale z nějakého prazvláštního důvodu pro něj měl slabost. „Tak ven s tím, Lazare! Z toho vašeho zkurvenýho tiskovýho oddělení zase nedostanu nic než ‚bez komentáře‘ Tys tam přece byl, ne?“

Logan zhluboka vzdychl a zabořil se do opěradla. „Můžu ti říct jen to, že jsme dneska v lese v Garlogie našli nějaký ostatky. Jestli chceš podrobnosti, musíš si o ně říct v tiskovým oddělení. Nebo počkat, až se Isobel vrátí domů.“

„Hergot… nech toho, Lazare. Něco vyklop, ať mám s čím pracovat. Byl jsem hodnej, neotiskl jsem nic z toho, co mi řekla, dokud jsi mi to neschválil – tak si nech ty narážky, jo?“

Logan se musel usmát. Nebylo špatné mít taky jednou navrch. Kdyby Miller bez jeho svolení otiskl jediné slovo z toho, co mu prozradila jeho přítelkyně patoložka, Isobel by letěla. Logan by šel rovnou do oddělení inspekce a řekl by jim, co všechno vyžvanila médiím. A měla by po kariéře.

„Tak víš co? Přinesu něco dobrýho k čaji a pěkně si popovídáme. Možná mám pro tebe taky něco zajímavýho. Můžeme si vyměnit informace, jako

„Myslíš jako minule? Pěkně děkuju.“

„Hele, tak za to se omlouvám. Řekli mi, že je tam hromada kradenýho zboží“ Chvíli bylo ticho. „Poslyš, děláš na tom požáru?“ Logan odpověděl, že ne, ale i tak ho to zajímalo – stopa ve vyšetřování Inschova žhářského případu by mohla zkrátit jeho působení v týmu těch ztroskotanců. „Skvělý, takže v osm?“

V zámku zarachotil klíč a otevřely se dveře. Jackie se vracela z práce, na zasádrované ruce položenou krabici s pizzou jako na tácku. Uviděla ho a zvedla do výšky láhev Shirazu.

„Počkej chvíli,“ řekl a rukou přikryl mluvítko. „Colin Miller chce přijít na čaj.“

Jackie si odfrkla. „Ani náhodou! Pizza, víno a postel. Možná všechno najednou.“ Položila krabici na stolek a začala si svlékat kalhoty.

Logan se usmál. „Ehm… bohužel, Coline, něco mi do toho vlezlo. Musím běžet.“

„Eh? Cože? Co ti do toho vlezlo?“

Logan zavěsil.

Rozespalý Logan se pomalu ploužil po Marischal Street k policejnímu velitelství. Tři čtvrtě na deset a slunce se teprve rozhoupalo, aby na noc zapadlo domů. Z žulových budov sálal nahromaděný žár, takže teplota neklesla ani večer. Nahá Watsonová, víno a pizza mu bodly. A do práce dneska nemusel jít nijak zvlášť oháknutý. Tu noc měl pracovat v civilu.

Na velitelství bylo daleko živěji, než Logan čekal: celá budova se hemžila strážníky. Tlusťoch Gary – v neforemné uniformě a s karamelovou vaflí v obrovské tlapě vypadal jako polstrované kanape – seděl za stolem a dělal si poznámky. „Brej večír, Lazare,“ zahlaholil a rozpis služeb zasypala sprška čokoládových vloček.

„Dobrý večer, Gaiy, copak že je tu tak rušno?“

„No, víte, že sem proudí hromada drog? Tak dneska je velká akce: šťára! Půlka osazenstva si jde hrát na poldy a na zloděje.“ Zarazil se a zašilhal na rozpis služeb zasypaný drobky. „A co tu děláte vy? Máte přece denní…?“

Z Loganovy tváře zmizel šťastný úsměv. „Dneska a zejtra mám noční. Ale dneska jenom do dvou, protože jsem sloužil celej den.“

„Krucinál…“ Tlusťoch Gary to zanesl propiskou do rozpisu. „Jak to, že mi to nikdo neřek? Kdo to rozhod?“

„Detektiv inspektor Steelová.“

Tlusťoch Gary zamručel a ukousl si kus vafle. „To je typický.“ Zakroutil hlavou. „Od tý doby, co podělali ten soud s Cleaverem…“ Zazvonil telefon a Tlusťoch Gary zmlkl.

Logan si zapsal příchod, otočil se na podpatku a zase zmizel, odkud přišel. Dolů po Marischal Street, přes most a kolem domu, kde bydlel. Přístav se rozsvěcel, lampy ozařovaly pár zásobovacích člunů, jejichž obrovské jasně oranžové trupy plály v pomalu zapadajícím slunci. Voda už potemněla a získala nafialovělý nádech, odráželo se v ní večerní nebe. Dole pod kopcem Logan zahnul doleva a nakoukl do Shore Lane, jestli někde nemají otevřeno. Ulice zela prázdnotou.

S rukama v kapsách se loudal po nábřeží a díval se do všech stran, nevynechal žádnou boční uličku, průjezd ani parkoviště. Většina pouličních holek celkem vstřícně odpovídala na jeho otázky, nejdřív ovšem každé z nich musel přísahat na matčin hrob, že je nechce zašít. Rosie znaly, provozovaly stejné řemeslo a bylo jim líto, že je mrtvá. Ale žádná nic neviděla.

Když rajón obcházel podruhé, rozdrnčel se mu mobilní telefon, divoce bzučel a pípal. Zase Colin Miller. Jenom ti chci říct, žes propásl šanci. V tiskový kanceláři mi řekli, že to nebylo lidský tělo, ale pes. Takže na výměnu informací můžeš zapomenout.“

Logan tiše zanadával, na snadnou cestu ze dna může zapomenout.

„Lazare? Jsi tam, chlape?“

Jo, přemejšlím…“ Musí přijít na něco, co by mohl Millerovi předhodit… a najednou mu svitlo: prozradil Millerovi svou teorii o nácviku vraždy. „Ty parchante, už to Šlo do tisku jako mizerná bezvýznamná zprávička.“

„A teď ty, vyklop, co víš.“

„Říká ti něco jméno Graham Kennedy? Dealer, z Bridge o/Don, většinou koks, ale i tvrdý, když něco splašil.“

Logan o něm v životě neslyšel. ‚Je to jeden z těch uškvařenejch squatterů. „No výborně, proslýchalo se, že Inschovi se ještě nepodařilo identifikovat těla. Žádná sláva, ale lepší než nic. Logan Millerovi poděkoval a zavěsil. Nakonec to možná nebude úplně ztracený den.

Když se vracel do Shore Lane, táhlo na půl jedenáctou. Pouliční osvětlení od včerejška nikdo neopravil, ve tmě tedy jen sem tam zářil žlutý kužel. Na opačném konci, kam zahýbají auta z hlavní, stála osamělá šlapka. Logan s rukama v kapsách vešel do uličky a do odporného zápachu shnilé krysy; naštěstí zdaleka nepáchla tak strašně jako tlející labrador. Dívce postávající před skladištěm Shore Porters‘ nebylo víc než šestnáct. A kdoví jestli. Měla černou minisukni, kratičké tričko, síťované punčocháče a černé lesklé kozačky. Klasika. Na hlavě trvalou, jak rocková zpěvačka z 80. let, a na obličeji takovou vrstvu make-upu, že by s ním natřeli Forth Bridge. Uslyšela Loganovy kroky a ostražitě se na něj otočila.

„Dobrej večír,“ řekl milým, bezbarvým hlasem. „Ty jsi nová?“

Přejela ho pátravým pohledem. „Co je ti po tom?“ Nebyla místní. Podle přízvuku odněkud mezi Edinburghem a Ukrajinou. Polykala konce slov, jako kdyby byla sjetá.

„Byla jsi tu v pondělí?“ zeptal se. O pár kroků couvla. „Neboj se,“ řekl a zvedl ruce. „Chci si jen promluvit.“

Vyvalila na něj oči. Pohled doleva, doprava a pak zběsilý úprk. Logan ji chytil za paži, takže musela zastavit.

„To bolí!“ kňučela a snažila se mu vykroutit.

„Chci ti dát pár otázek. V pohodě –“

Od zdi se odlepil stín. „To teda neni.“ Chlap jak hora v kožené bundě a džínách. Vyholená hlava, kozí bradka, zaťaté pěsti. „Pusť tu čubku, nebo ti prorazim díru do hlavy!“

Logan se na něj usmál. Jen žádný násilí. Dám jí pár otázek a vypadnu. Byl jste tu v pondělí taky?“

Muž zapraskal kotníky prstů a popošel blíž. „Kurva, seš hluchej? Povídám ti, abys tu čubku pustil!“

Logan vzdychl, vytáhl peněženku a ukázal mu průkaz. „Detektiv seržant McRae. Pořád mi chcete rozrazit hlavu?“ Muž strnul, podíval se z Logana na průkaz, na vzpouzející se holku a zpátky na Logana. A pak vzal nohy na ramena.

Logan a jeho rukojmí se za ním zklamaně dívali – na takovou horu masa utíkal celkem rychle. Šlapka chvíli stála s pusou dokořán a pak za svým mizejícím pasákem poslala spršku cizojazyčných nadávek. Logan netušil, co ta slova znamenají, ale rozuměl, co chtěla říct. „No tak,“ pokusil se ji uklidnit, když jí došel dech a inspirace, „neboj se. Nepřišel jsem tě zašít. Chci si jenom popovídat.“

Znovu si ho prohlédla od hlavy k patě. „Mluvim hezky sprostě. Chceš slyšet nějaký prasárny?“

„Takhle jsem to nemyslel. Pojď, zvu tě na drink.“

Regents Arms byl malý bar na Regent Quay s licencí na noční prodej alkoholu. Nepatřil k nejlepším podnikům v Aberdeenu: byl temný, zaplivaný a čpěl rozlitým pivem a kouřem. Chodili tam hlavně hosté, co se k ránu motali po přístavu. Logan se rozhlídl po lokálu a poznal nejmíň tři lidi, které kdysi zatýkal – za napadení, prostituci a nějaké ty vloupačky –, takže rozhodně nehodlal použít jejich toalety. Aby lezl do nějaké špeluňky s jediným vchodem v baru plném lidí, co by moc rádi viděli policajta s mozkem rozmázlým po špinavé zemi? To by se rovnou mohl praštit do obličeje kladivem a ušetřit jim práci. Ale nikdo ani necekl, když tu dívku usadil do boxu a přinesl jí láhev budweiseru. Jestli už je dost stará na to, aby prodávala svoje tělo, jedno pivo ji nezabije.

„Tak povídej,“ začal, „co to bylo za fešáka?“

Zamračila se a vychrlila na adresu svého zbabělého ochránce další sérii nesrozumitelných nadávek. Když se Logan zeptal, jakým jazykem to nadává, řekla mu: „Litevsky.“ Jmenovala se Kylie Smithová – na to tak skočim, pomyslel si Logan – a ve Skotsku žila už osmý měsíc. Nejdřív v Edinburghu a teď v Aberdeenu. V Edinburghu by byla radši, ale nemohla si vybírat. Musela jít tam, kam ji poslali. A kdepak šestnáct, její devatenáct. To jí Logan taky nezbaštil. V baru bylo sotva vidět, ale pořád lepší než pod blikajícími lampami v Shore Lane. Nebylo jí víc než čtrnáct. Ať se jí to líbí nebo ne, potom ji odvede na stanici. Takové dítě přece nemohl vypustit zpátky na ulici. Vždyť byla ještě školou povinná!

Svému „příteli“ říkala Steve, ale nepřála si, aby mu Logan dělal problémy, protože s ním musela zůstat a on by ji zbil. Logan cosi nezávazně zamručel a zeptal se Kylie, kde byla v pondělí večer.

„Šla jsem s chlápkem v obleku, chtěl po mně prasárny, ale dobře platil. Pak jsem šla s jedním, smrděl hranolkama, celej mastnej, a pak jsem šla –“

„Pardon, tohle slyšet nepotřebuju.“ Logan rychle zaplašil představu, jak ty umaštěné prsty ochmatávají školačku. „Chtěl jsem spíš vědět, kde tě sbalili?“

„Aha, jasně. Stejný místo jako dneska. Celou noc. Já vydělala slušný prachy.“ Pokývala hlavou. „Steve za to přines snídani. Happy Meal.“

To je formát! „Víš, že jednu holku přepadli?“

Kylie přikývla. Jo, vím.“

„A viděla jsi něco?“

Zavrtěla hlavou. „Stála tam celou noc. Jenom jeden chlap si přišel zašukat.“

„A jak vypadal?“

„Byla tma…“ Podmračené čelo a pak: „Bílý vlasy, trčely.“ Přitiskla si ruce k hlavě a prsty zamířila nahoru. „Rozumíte? A fousy.“ Zase posunková řeč: tentokrát levačka, sevřené prsty přitisknuté na špičku brady. „A taky smrděl hranolkama.“

Logan se usmál a opřel. Tak to musel být Jamie McKinnon, přitáhl za ní, když vykradl další fast food. Sbohem, alibi.

„A neslyšela jsi, co si povídali?“

Zavrtěla hlavou a dopila pivo. „Šla jsem s dalším chlapem.“

Logan se napřímil a zadíval se jí do očí. „Víš, že ji někdo zabil?“

Kylie vzdychla, najednou vypadala daleko starší. Věděla to. Lidi si pořád ubližujou. A umíraj. Tak to na světě chodí.

„Půjdeš se mnou na stanici? Sepíšeme výpověď. Jenom to, co jsi mi řekla.“

Dívka zavrtěla hlavou. „Steve zuří, když nevydělávám peníze.“ Vyhrnula si rukáv tiička a ukázala mu několik spálenin od cigaret v ohbí lokte. Mezi kulatými jizvami viděl i vpichy, tak akorát, aby získala návyk. A byla na „Steveovi“ závislá.

„A co když ti slíbím, že zařídím, aby už ti Steve nikdy neublížil?“

Kylie se rozesmála. Nesmysl. Nikam s ním nepůjde, nepůjde na policejní stanici, nechce Steveovi dělat žádný problémy. Díky za pivo a sbohem. Logan naléhal, ale Kylie si nedala říct. Vystartovala z boxu ke dveřím.

Logan vyskočil a chtěl běžet za ní, ale pak se začaly dít věci. Sotva Kylie vyběhla ven, od stolu u dveří vstal mohutný chlap s tetováním velkým jak rotvajler a zatarasil mu cestu. Byl o dobrých dvacet centimetrů menší než Logan, ale co do šířky by ho trumfl.

Logan sotva stačil zastavit.

„Dáma o tvoji společnost nestojí,“ prohlásil ten chlap se silným peterheadským přízvukem.

„Koukni, musím ji chytit! Je jí sotva čtrnáct!“

Jo, tak ty seš na zajíčky?“ procedil chlap mezi zuby.

„Cože? Ne! Já jsem policajt! Ona…,“ a vtom to Logan uslyšel: ticho. Veškerý hovor v baru rázem utichl. Ozývalo se jen pípání a pinkání z hracího automatu.

Kurva…

„Fajn,“ otočil se a oslovil celý bar. „Hledám vraha Rosie Williamsový. Nechci nikomu dělat problémy.“ Pořád ticho. Loganovi začal po zádech stékat čúrek ledového potu. „Nějakej hajzl Rosie umlátil: uškrtil ji, rozbil jí obličej a zlámal žebra! Utopila se ve vlastní krvi!“ Logan se otočil na potetovaného maníka, co mu zastoupil dveře. „Tohle si přece nezasloužila. To všichni víte.“

Čekal nakládačku. Cítil ji v kostech.

Svalovec se zamyslel. Pořád bylo ticho. A pak řekl: „Koukej mazat, vypadni.“ A ukázal si palcem přes rameno. „A pamatuj si: tady to pro tebe není zdravý. Ať už tě tu nevidim!“

Když Logan konečně vyšel ven, po Kylie nebylo nikde ani stopy.

Neuměl litevsky, a tak vychrlil pár starých dobrých skotských nadávek.

8

Logan ještě pár hodin obcházel parkoviště a úzké uličky, ale nebylo to k ničemu – kromě té dívky z Litvy nikdo Jamieho McKinnona neviděl. Všechny ostatní holky se činily v průjezdech a autech svých kunčoftů.

Na velitelství, kam vešel zadním vchodem, bylo jako po vymření, nikde ani živáčka. Jen Tlusťoch Gaiy seděl za stolem v recepci s Francouzštinou pro samouky a balíčkem čokoládových sušenek.

„Něco novýho o konstáblu Maitlandovi?“ zeptal se Logan a sáhl si do balíčku pro sušenku.

Tlusťoch zakroutil hlavou a odpověděl: „Pokud vim, pořád leží na intenzivce.“ Šeptem dodal: „Abyste věděl, ne každej vám to klade za vinu. Copak můžete za to, že měli bouchačky? Co?“

Logan se smutně usmál. „Jo, tak čím to, že se cejtim tak děsně?“

„Protože nejste takovej necita jako některý ty zdejší volové.“ Poklepal Logana po zádech masitou tlapou. „Zas bude dobrej. Pořádáme mu sbírku na striptérku, tak tam něco přihoďte. Ono se to přežene. Uvidíte.“ Logan mu poděkoval za podporu a zamířil do kantýny pro čaj a sendvič. Oboje si odnesl do archivu, aby si mohl při jídle prohlížet fotky. Hledal vysokého chlapa s oholenou hlavou a kozí bradkou: pasáka té čtrnáctileté Litevky. Vyhledával v počítači jednoho grázla za druhým.

Ve tři hodiny měl za sebou teprve nepatrný zlomek ze sbírky fotek z policejního archivu. Zítra najde někoho z kolegů, kdo s ním sestaví identikit. Rozešle ho emailem, jestli toho chlapa někdo nepozná. Pořádně se protáhl, zívl a vyrazil zpátky do noci, ještě naposledy se podívat po Kylie. A to chtěl být ve dvě doma.

V docích se toho moc nedělo: ve středu se většinou nechlastá, takže před nočními kluby a striptýzovými bary nepostávalo tolik opilých pobudů, kolik jich jindy brázdí ulice v touze po chvilce placené romantiky. A to znamenalo, že většina prostitutek šla taky domů. Teď bylo na ulicích jen tvrdé jádro, ty nejzoufalejší holky. Ty, co se večer nechytaly. Bezzubé ženské s křečovými žílami. Jako Rosie Williamsová.

Logan znovu procházel doky, ale na ulici potkal jen čtyři šlapky. Se třemi už předtím mluvil. Poslední, asi čtyřicátnice – ačkoli těžko říct pod blikajícími pouličními lampami –, měla na sobě lacinou minisukni, igelitovou pláštěnku a k tomu sexy kozačky, černé a lesklé. Jakmile ji Logan uviděl zblízka, už se nedivil, že vyráží do práce až nad ránem – to už jsou všichni kunčofti nametení a míň vybíraví. Měla totiž ošklivě pomuchlaný, zdeformovaný obličej… A najednou mu to došlo: někdo ji nedávno musel pořádně zmlátit. Proto měla křivý úsměv a nesouměrnou opuchlou tvář. Monokly se pokusila zakrýt vrstvou make-upu.

Všimla si, jak na ni Logan civí, a houkla: „Chceš si užít?“ Jako by si trochu šlapala na jazyk nebo šišlala, nejspíš jí chybělo pár zubů. „Takovej fešák, to si určitě chceš užít…“ Zhoupla se v bocích, mrkla na něj a rozevřela pláštěnku, pod kterou měla černý krajkový korzet na bílém těle posetém modřinami. „Tak co, líbím se ti?“

Na tohle Logan rozhodně nemohl odpovědět po pravdě. „Někdo tě pěkně zrychtoval.“

Pokrčila rameny, vytáhla z kapsy cigarety, jednu si strčila mezi opuchlé rty a zapálila si zapalovačem od benzinky. „Polda?“ Prohlídla si ho od hlavy k patě. „Ani se neobtěžuj odpovídat, protože seš jasnej.“ Po prvním šluku se chraplavě rozkašlala, přitiskla si pěst na žebra a ještě chvíli s bolestivým výrazem chrchlala.

Jednou na to dojedeš.“

Ukázala na něj zvednutý prostředníček, vyplivla na chodník tmavý chrchel a hvízdavě dokašlala. „Na tyhle debilní rady mám svýho doktora. Tak co chceš? Vyhulit?“

Logan měl co dělat, aby se neotřásl, ale řekl jen: „Rosie Williamsová. Předevčírem ji zabili. Hledám někoho, kdo viděl toho hajzla, co jí to udělal.“

Žena sebou trhla a schovala prsa s podlitinami za zipem pláštěnky. „Ježišimarjá,“ hlesla, „Rosie?“

Logan přikývl. „V pondělí večer. Pracovala jste ten den?“

Žena zavrtěla hlavou. „Ne.“ Znovu vdechla kouř až do plic. „Před pár dny jsem měla nehodu.“ Ukázala na svůj zřízený obličej. „Vrazila jsem do dveří.“

„Tak to musely bejt pořádný dveře.“

„To si teda pište!“ Sklopila zrak. „Ale v pondělí večer jsem tu nebyla.

V pondělí jsem se nemohla ani hnout, natož makat.“ Vzdychla. „Ne že bych s tímhle ksiftem něco vydělala…“ Zmlkla a její oči se raději zahleděly do minulosti, než aby se dívaly na temnou ulici.

„Tak proč tu teda jste?“

Pokrčila rameny. „Kdo by mě živil? A heroin je taky pěkně žravej parchant.“

Deset hodin, začátek čtvrteční noční směny. Celý den se povaloval v posteli, vstal až v pět, když se Jackie vrátila z práce. Hranolky a filé k snídani/večeři a pak zas zpátky do postele. Tentokrát ne sám. Takže v deset hodin se k budově velitelství blížil naprosto spokojený Logan. Sotva však otevřel dveře, dýchla na něj atmosféra zmaru a beznaděje.

V recepci seděl seržant Eric Mitchell, z něhož nad rozloženým Evening Expressem vykukovala jen lesklá pleš. Zvedl hlavu, vystavil na odiv svůj fešácký knírek a zamračil se. Je tady snad něco k smíchu?“

Logan se ještě víc rozesmál. „Taky tě zdravím, Eriku. Usmívám se, protože jsem měl parádní den. A co tobě přelítlo přes nos? Tlusťoch Gary sežral všechny sušenky?“

Eric se zatvářil ještě nasupeněji a zvedl Evening Express, aby si Logan mohl přečíst titulek na první straně: POLICEJNÍ RAZIE NA ŠPATNÉ ADRESE! Pod tím byla velká fotografie: tucet policejních vozů a dodávek a houf policistů před odsvěceným kostelem v Tillydrone.

Logan musel zadržovat smích. Aspoň není jediný, kdo tenhle měsíc zvoral akci. „A kde měli být?“

„V Kincorthu.“ Eric praštil novinami o stůl. „Pitomci. Už takhle máme starostí nad hlavu!“ Zapíchl prst do sloupku vedle fotky: NEKOMPETENTNÍ POLICIE: PROHLÁSIL RADNÍ. „Ten šmejd se celej třese, aby z nás mohl udělat voly!“ Eric vrhl nenávistný pohled na černobílou fotku městského radního Svatouška Marshalla. Měl ten svůj typický nadutý výraz. Najednou si Eric vzpomněl, že má pro Logana vzkaz. „Detektiv inspektor Steelová vzkazuje, že k ní máte okamžitě naklusat.“

Její kancelář, stejně jako doupě inspektora Napiera, nezapřela svého obyvatele: byla plná krámů, neútulná a smrděla kouřem. Detektiv inspektor Steelová seděla za stolem, nohy nahoře, v jedné ruce šálek kávy, ve druhé mobil a v koutku vražené cigáro. Ukázala Loganovi, aby si sedl, a vrazila si telefon mezi ucho a rameno, aby mohla zalovit v horní zásuvce a vyndat si notes a propisku.

„Samozřejmě že tě miluju,“ huhlala, až jí cigareta v puse poskakovala nahoru dolů a zasypávala ji lavinou popela. „Ano… to přece víš… Ne, to bych nerada…“ Cosi načmárala do notesu a přistrčila ho Loganovi. „Ale to přece víš, Susan, jsi pro mě nejdůležitější ze všeho… ano, ano…“

Logan si přečetl její můří nohy. UŽ JSTE TU DĚVKU IDENTIFIKOVAL? Nechápavě se na ni podíval, takže zlostně protočila oči a ukázala mu, aby jí notes šoupl zpátky.

„Ano, Susan, to přece víš…“ Načmárala další vzkaz. VČERA

V NOCI – TU, CO VIDĚLA McKINNONA? Logan zavrtěl hlavou a Steelová řekla: „Hergot… co? Ale ne, ne, Susan, něco mi upadlo… ano, hmm…“ Znovu si vzala notes a napsala poslední vzkaz: PADEJTE DO KANTÝNY. HNED TAM PŘIJDU.

Logan dopíjel druhý hrnek čaje s mlékem a dojídal bagetu se šunkou, když se Steelová konečně přišourala do kantýny. „Kristepane, já snad chcípnu hlady,“ hekla a sesula se na židli proti němu. „Tak pěkně popořadě,“ řekla s povzdechem. Položila na stůl ranní vydání Press and Journal. „Mohl byste mi to vysvětlit?“ Ukázala na titulek: TĚLO V KUFRU – VRAŽDA NANEČISTO. Colin Miller se zase jednou předvedl, spředl z Loganova podezření napínavý příběh. Žádný div, že byl hvězdou místních novin.

„Mluvil jsem s ním včera večer,“ přiznal Logan a přečetl si článek; při každé zmínce o „policejním hrdinovi Lazarovi McRae“ zlostně mlaskl. Pokaždé když o něm Miller psal do těch svých proklatých novin, vytáhl na světlo boží Anguse Robertsona – Mastrickskou zrůdu, aby Logana připomněl jako „hrdinu“.

„A důvod, proč jste podělal moje vyšetřování?“ Steelová mluvila nevzrušeným, chladným tónem. Nevěstil nic dobrého, ale Logan to přešel bez povšimnutí.

„Náš člověk toho psa zabil, aby si nacvičil vraždu, ne?“ řekl s úsměvem. „Takže teď, když jsme tělo našli a detaily předali tisku, ten budoucí vrah ví, že po něm jdeme. Zabít psa a zbavit se ho je jedna věc, ale udělat to s člověkem je daleko těžší, zvlášť když víte, že si na policajty tak lehko nepřijdete.“

„Aha,“ řekla, opřela se a obšťastnila Logana úsměvem hyeny. „Koukám, že jste to měl vymyšlený, co?“ Logan kývl a tvář Steelové zkameněla. „Teď mě dobře poslouchejte, pane policejní hrdino: u mě neni žádná podělaná demokracie. Budete dělat, co vám řeknu – až vám to dovolím, a ne co se vám kurva zachce!“ Logan seděl jak přimražený, ale detektiv inspektor Steelová hromovala dál: „Abyste věděl, tentokrát s váma vlastně souhlasím, ale to neznamená, že budete za mýma zádama bonzovat pisálkům, jen aby se o vás psalo v novinách!“

Logan upustil nedojedenou bagetu na talíř a vykoktal: Já… nezlobte se. Nechtěl jsem vás –“

„Tak vy jste nechtěl? Ale já chci!“ Popadla nakousnutou bagetu a kus si z ní urvala. „Už takhle jsem v prdeli,“ zamumlala s plnou pusou, „a nechci, abyste mi přidělával problémy!“

Logan mlčky seděl a říkal si, jak skvěle ten den začíná: další buzerace. „Omlouvám se,“ řekl po chvíli.

„Doufám, že to bylo naposled!“ Steelová schlamstla poslední kus Loganovy bagety a vztekleji žvýkala. „Tak,“ řekla, když dojedla. „A teď něco veselejšího: četla jsem vaše hlášení ze včerejška. Výsledek. Teda byl by, kdyby vám ta štětka nepláchla.“ Viděla, jak se Logan zatvářil. Já vím, dělal jste, co jste moh. Tak se po ní dneska podívejte. Můžete si vzít Rennieho. Přehodila jsem ho taky na noční. Aspoň napáchá míň volovin.“ Vstala a začala si šacovat kapsy, hledala balíček cigaret. Jo, než zapomenu. Zejtra chci znovu vyslechnout McKinnona. Uvidíme, jak bude ten odbarvenej ježatej vrahoun zpívat po noci v Craiginches.“

„Zítra mám mít volno. Jackie už něco naplánovala a já

„Proboha živýho! Máme tu zavražděnou ženskou a vy nemyslíte na nic jinýho než jak si zašukat?“ Logan zrudnul. „Koukejte,“ pokračovala Steelová, „vyslechnout McKinnona vám nezabere celej den. Tu vaši šťabajznu uvidíte potom!“ Předtím ten sprďan a teď tohle! Logan se cítil čím dál hůř.

„Dobře.“

„Tak se mi líbíte. A dokud jste tady, zajděte se zeptat, jestli už je hotová pitva toho zatracenýho čokla. A ne abyste v docích strávil celou noc v náručí nějaký šlapky. Nehodlám proplácet účtenky za kouření péra.“

Na detektivu konstáblovi Renniem bylo tak jasně poznat, že je policajt, až to bolelo. Dokonce i v džínách a kožené bundě jako by měl na čele napsáno „KOUKEJTE, JSEM POLDA“. Nebylo divu, že tu noc se Loganovi v aberdeenských docích nepodařilo s žádnou holkou pořádně promluvit. A s jejich pasáky si taky nepoklábosil, když poblíž postával pan Nenápadný. Za celou noc si Logan s Renniem vyslechli jen pořádnou dávku jadrných nadávek.

V půl jedné už obcházeli vytipovaný rajón nejmíň popáté. Po čtrnáctileté Litevce ani po jejím pasákovi ani stopy. „Už mám toho vartování plný zuby!“ Detektiv konstábl Rennie se opřel o zábradlí, které oddělovalo Regent Quay od doků. Jak dlouho tu ještě máme kroužit a nechat na sebe řvát a plivat?“ Zarazil se a pomalu zvedl oči k nebi. Padaly první kapky, pod lampami připomínaly jehlovité šmouhy. „Hergot, to nám eště scházelo!“

Logan s ním musel souhlasit. „Pojď, vrátíme se na stanici.“ Ten večer nebyla na ulici jediná šlapka, se kterou by včera nemluvil, a ještě měl sestavit identikit a popohnat psí pitvu. Tady už nic nezjistí.

Usmála se na něj, když zajel k obrubníku. Usmála se, ale zůstala stát v průjezdu. V suchu. Pěkně podělanej den: Jason ráno nechtěl jíst křupky a pak přišel pozdě do školy, a k tomu ta její příšerná kocovina! Copak se s tou krávou, Jasonovou učitelkou, mohla domluvit s takovouhle kocovinou? A ke všemu jí ty dva blbý poldové vyplašili jedinýho kunčořta, co večer měla! Kdyby radši honili zločince než otravovat ženskou, co se snaží makat!

Okýnko sjelo dolů a muž se musel naklonit přes sedadlo spolujezdce, aby ji pozdravil. Vždycky stává na straně spolujezdce. Jednou k ní přijel prasák, stáhl okýnko a šmátnul jí na prsa! Nic neřekl a nezaplatil. Jenom jí ochmatal kozy jako nějakej trhovec, zařehtal se a zmizel. Takových úchylú je spousta. Muž se zeptal na cenu a ona mu vyjmenovala, co kolik stojí. Trochu si přisadila, protože ten auťák byl jak novej, takže byl tutově při penězích. Chlap chvíli přemýšlel a mezitím se spustil pořádný slejvák… Jen jestli ty ceny nepřehnala? Sakra. Ne že by ty zatracený prachy nepotřebovala; Jason zničí boty tak rychle, jako kdyby je rozdávali zadarmo. Rozhalila si pláštěnku a ukázala červenou krajkovou podprsenku – byla jí o dvě čísla menší a škrtila jako čert, ale chlapům se to líbí – a taky že se usmál. Aspoň to tak vypadalo. Dávala si na sobě záležet, a vyplatilo se to. Co na tom, že nemá dokonalou pleť? Stačí trocha make-upu a nikdo nic nepozná.

„Nastoupíš si?“ zeptal se jí. Teď se pro změnu zamyslela ona. Před pár dny přece umlátili tu starou šlapku. Ale je to pěkný auto, a hnusně leje. A ona zoufale potřebuje prachy… Naskočila dovnitř. Auto krásně vonělo novotou a kůží, sedadla byla čistá, vnitřek bez poskvrnky, ne jako ta prašivka, kterou jezdí ona. Muselo stát majlant! Když si přetahovala pás přes prsa, znovu mu ukázala červenou krajku a on se usmál. Měl pěkný úsměv. V tu chvíli si připadala jako Julia Robertsová v Pretty Woman. Jako pokaždé když na ni byl někdo ze zákazníků hodný. Ten nebude na žádný surovosti a čuňačinky. Postará se o ni a ona už nebude muset spát s cizíma chlapama za prachy. Muž utrousil vtip, rozjel se deštivou nocí, a ona se smála. Moc milej chlap, to se hned pozná. Na to ona má nos.

9

Táhlo na jednu hodinu ráno a v pitevně panovalo, jak jinak, hrobové ticho. O to víc se rozléhalo vrzání Loganových bot a bzučení zářivek. Uprostřed místnosti se leskly operační stoly, mohutný odsávač na stropě byl připravený rozehnat mrtvolný zápach. Naštěstí fungoval líp než větrák, co měl Logan v kuchyni: ten nezvládl ani zápach smažené cibule, natož labradora v rozkladu. „Haló?“ V pitevně měla být nepřetržitá služba, ale Logan prošel nakládací prostor, mrazáky, operační sál i zázemí a nikde ani živáčka. „Haló?“ Konečně někoho našel v kanceláři patologů; zády ke dveřím seděla mladá žena, nohy na stole, na uších sluchátka, četla si tlustý román od Stephena Kinga a popíjela Red Bull. Logan jí poklepal na rameno. Zaječela, vyskočila na nohy a prudce se otočila, Stephen King a Red Bull při tom letěly na zem. „DOPRDELE! MÁLEM MĚ TREFIL ŠLAK!“ Logan zůstal jak přikovaný a žena si strhla sluchátka. „Kristepane!“ ulevila si a ze sluchátek se ozvalo hlasité uc uc uc metalové muziky. „Myslela jsem, že jste…,“ zarazila se. Nejspíš Loganovi nechtěla vysvětlovat, že ho považovala za oživlou mrtvolu. Carole Shawová: asistentka soudního lékaře, menší, oplácaná třicátnice s dlouhými blond vlasy a kulatými brejličkami, v tričku s nápisem POHREBÁCI OBCUJOU S MRTVOLAMA! pod laboratorním pláštěm, který si celý zlila Red Bullem.

„Dobrý čtení?“ zeptal se Logan nevinně.

„Pitomče. Málem jsem se počůrala…“ Sehnula se a sebrala knihu ze země, vzteklá, že stránky budou slepené svítivě žlutou tekutinou. „Co tu sakra chcete?“

„Mrtvý labrador, ve středu odpoledne ho přivezli na pitvu. Už máte výsledky?“

Asistentka se oklepala. „Bože, toho si pamatuju. Fuj! Jak je možný, že pokaždý když se tu objeví rozložená, plesnivá mršina, kterou má nějakej chudák rozřezat, máte v tom prsty vy?“

Logan se neusmál. Loni to byl malý chlapec a holčička, sotva čtyřletí. Oba byli mrtví delší dobu. „Prostě mám kliku,“ odpověděl po chvíli.

„Tady je to,“ prohrábla složky v zásuvce a vytáhla tenkou obálku. „Fida rozřezali vykosťovacím nožem: 18 centimetrů dlouhý, jedno ostří, u rukojeti vykrojený, po celé délce rovný a u špičky zahnutý. Prodávají je ve většině kuchyňských sad, takže nic zvláštního. Když ten nůž najdete, nejspíš ho poznáme, ale tělo je v pokročilém stadiu rozkladu… čili nic nezaručujeme.“ Listovala zprávou a pohybovala při tom rty, jak projížděla text. „Tady je to… tohle by vám snad mohlo pomoct: Fido byl před smrtí zdrogovaný. Amitriptylinem, to je antidepresivum na předpis. Funguje jako mírné sedativum, takže ho dávají zraněným a lidem v šoku, aby se zklidnili. Z obsahu žaludku jsme odebrali mleté hovězí smíchané s asi půlkou lahvičky téhle látky. A nechtějte vědět, jak to smrdělo!“

To Logan skutečně nechtěl. „A co ten kufr?“

Carole pokrčila rameny. „Běžný typ. V ASDA v Dyce, Bridge of Don, Garthdee a Portlethenu ho před pár měsíci měli v akci. Prodali jich stovky.“ Logan utrousil nadávku a Carole přikývla. „Otisky jsou taky nanic. A žádný vlákna: je to čistý jak lilium. Ten, kdo to udělal, se rozhodně nechtěl dát chytit.“

Zbytek noci Logan strávil sestavováním identikitů čtrnáctileté Litevky a jejího pasáka, které pak strčil pod nos celé stanici; vložil obrázky na intranet a stránky aktualit; emailem je poslal i na ostatní stanice v okolí – doufal, že je někdo identifikuje.

Domů dorazil k ránu, tou dobou déšť uzavřel vrtkavé příměří s vycházejícím sluncem a po obloze se zběsile valily šedofialové mraky. Jackie ještě spala, schoulená pod peřinou jak časovaná bomba. Vybouchla, když jí Logan řekl, že v půl jedenácté musí být zpátky v práci na výslech Jamieho McKinnona. „Cože? Jak to, že máš jít zpátky do práce? Zrovna jsi přišel z noční! Už ti posrala celej víkend a teď máš jít zas do práce? Mám plány! Dneska spolu něco podnikneme!“

„Je mi to líto, ale“

„To si strč někam, Logane McRae! Proč tý ženský neřekneš, ať se de bodnout? Máš přece nárok na volno! Je to jenom práce, prokristapána!“

„Ale Rosie Williamsová“

„Rosie Williamsová je mrtvá! A míň mrtvá nebude, ani kdybys tam zůstal přesčas každej den! Nebo jo?“ Jackie zapadla do sprchy, odkud se pak linuly jadrné nadávky. O patnáct minut později už bojovala s fénem a zlomenou rukou si nemotorně pročesávala vlasy. Nadávala a zlostně brblala na svůj odraz v zrcadle.

Logan stál mezi dveřmi, díval se na její naštvaná záda a nevěděl, co říct. Od té doby, co se k němu nastěhovala – před třemi měsíci spolu vycházeli skvěle. Ale nedávno ji začal štvát. A zdálo se, že s tím nic nenadělá. Jackie, nezlob se. Není to přece konec světa…“

Naposledy zarvala za hřeben, který se jí zasekl v černých kudrnách, zanadávala, vytáhla ho a hodila do zásuvky, až v ní zarachotily tuby krémů a lahvičky líčidel. „Podělanej krám!“ Podívala se na tu spoušť. Jdu ven.“ Bunda, klíče a byla pryč.

Logan zůstal v kuchyni sám. Nadával.

Black Friars byl pivní bar na konci Marischal Street. Měl vyvýšené pódium, tmavou prkennou podlahu a trámy. Přes týden tam dopoledne býval klid, jen občas si nějaký důchodce zašel na pořádnou skotskou snídani ~ vejce, klobásu, slaninu, fazole, černý puding, bramborové placky, skořicový koláč, houby a toast, to všechno polité rajskou omáčkou – a k tomu pár piv. Logan se usadil na kraj dolního baru, dal si snídani a pintu Dark Islandu. Co na tom, že je teprve půl desáté? Měl být na výletě. S přítelkyní. Jenže ta s ním nemluvila kvůli té babě Steelové, která se ho rozhodla týrat. Ještě mohli ležet v posteli, neměli by na práci nic jiného než se povalovat a hrát si na doktora. Logan se zamračil, dopil pivo a objednal si další.

„Takhle po ránu a ty už se ožíráš?“

Logan vzdychl, praštil o talíř vidličkou naloženou fazolemi, otočil se a uviděl Colina Millera. Zlatý hoch z Press and Journal stál opřený o bar vedle něj. Glasgowský frajer byl zase vystrojený jako do opery: v dokonalém černém obleku s hedvábnou košilí a kravatou. Byl to ramenatý svalovec s obličejem, na který si člověk musel chvíli zvykat. Isobel se naštěstí povedlo trochu zkrotit Colinovu zálibu v masivních zlatých špercích; místo tří tun manžetových knoflíků, prstenů, řetězů a náramků, které dřív nosil, měl jen jemný stříbrný kroužek na levém malíčku. Jako snubní prsten na špatném prstě. Zato jeho obrovské hodinky by pokryly národní dluh menší rozvojové země. Miller se vyšplhal na barovou stoličku a objednal si mochachino s dvojitou skořicí.

„Co tady děláš?“ zeptal se Logan. „Hledal jsi mě?“

„Ne, mám tu schůzku. Chtěl jsem se sejít na neutrální půdě. Víš, jak to chodí.“ Než se Miller napil, přelétl očima celý bar. „A jakpak se daří, Lazare? Dlouho jsme se neviděli, člověče.“

Jo, od tý doby, co jsi mi dal falešnej tip na to zatracený skladiště.“ Miller pokrčil rameny. „No jo, nejsem neomylnej. Můj zdroj přísahal, že je to košer.“

Logan si odfrkl, strčil si do pusy poslední kousek smaženého vejce a spláchl ho pivem. „A kdo to byl, že jsem tak smělej? A nevymlouvej se na podělaný novinářský tajemství, na to, že musíš chránit svůj zdroj nebo že mi do toho nic není a tak dále a tak dále.“

Ježíši, chlape, co to do tebe dneska vjelo? Nepíšu snad o tobě pěkně? Viděl jsi snad jedinej článek, kterej by tě vinil z toho, co se stalo?“ Logan neodpověděl a Miller jen pokrčil rameny a znovu si lokl kávy. „A klidně ti řeknu, kdo byl můj zdroj: Graham Kennedy. Vzpomínáš si na něj? Jeden z těch squatterů, co nedávno uhořeli. Ten mi řekl, že to skladiště je napěchovaný kradeným zbožím. Proč bych ho měl tajit, když je po smrti?“

Logan zaúpěl. Na Grahama Kennedyho úplně zapomněl – ještě o něm Inschovi neřekl. Další věc, kterou podělal. „A proč jsi mi to sakra neřekl už ve středu?“

„Nevěděl jsem, že máš vztek.“ Zarazil se, šálek s kávou těsně u rtů. „Ajeje, musím letět, přišel člověk, se kteiým tu mám v půl desátý schůzku.“ Ukázal přes bar na schody, kde stál od pohledu nebezpečný chlap v drahém šedém obleku a nasupeně zíral na staříka v kšiltovce aberdeenského fotbalového klubu.

„Co je to za grázla?“ zeptal se Logan.

„Žádnej grázl, Lazare, ale ‚developer‘, a jestli slyšel, jak jsi ho nazval, přeláme ti všechny kosti. Policajt nepolicajt.“ Miller se křečovitě usmál. „Kdybych se do zítřka neozval, dej pročesat přístav.“ Přátelsky zamával na pozdrav, vyběhl schody, potřásl „developerovi“ rukou a odvedl ho do klidného kouta. Logan je chvíli pozoroval, na talíři mu zatím stydla snídaně. Miller se pořád usmíval a hlasitě se smál, nejspíš víc, než bylo potřeba. Očividně se mohl přetrhnout, aby chlapa v šedém obleku nenaštval. Byl to skoro dvoumetrový hromotluk s krátkými blond vlasy, hranatou čelistí a zuby jak z reklamy na pastu.

O pět minut později podal Millerovi velkou hnědou obálku A4, ten se sladce usmál, ale vzal ji do ruky jak podělanou plenu. Vypadalo to, že se jejich rozhovor chýlí ke konci, a tak Logan vstal, loudavě došel k tabuli s nabídkou jídel a stoupl si mezi dveře. Když si developer s Millerem potřásl rukou a odcházel, Logan do něj „náhodou“ vrazil. Reportér jen vytřeštěně sledoval, jak se Logan kajícně omlouvá, asi desetkrát developerovi říká „kámo“ a zve ho na panáka. Odpověď byla strohá: „Vodprejskni!“ Muž nekřičel, nezuřil, vyjádřil se tiše a naprosto jasně. Logan couvl s rukama nad hlavou. Stačilo jedno slovo, aby poznal, že ten chlap není místní. Edinburčan na výletě. Muž si srovnal oblek, zpražil Logana pohledem a odešel.

Miller stál na špičkách a díval se, jak postava v šedém obleku v dešti přeběhla ulici a nasedla do velkého stříbrného mercedesu. Jeho řidiče Logan sotva zahlédl – měl knírek, černé vlasy na ramena, oblek –, protože hned zabouchli dveře a auto odjelo. Jakmile zmizelo z dohledu, Miller si přejel rukou po čele a pustil se do Logana, na co si to sakra hrál?! „Neřekl jsem ti, že by ti ten chlap přelámal všechny kosti? Chceš, abych kvůli tobě přišel o prsty?“

Logan se jen culil.

Miller si přitáhl barovou stoličku, objednal velkou whisky Macallan a hned ji do sebe obrátil.

„Tak co?“ vybídl ho Logan, „nepovíš mi, o co šlo?“

Jsem v hajzlu. Jestli chceš někomu nachcat do polívky, nachčij si do svý. Já mám svejch problému dost.“

Logan se díval, jak reportér nasupeně odchází – bral v těch svých vysokých podpatcích schody po dvou –, a pak se obrátil zpátky k baru, dopil pivo a zaplatil za nedojedenou snídani.

Čtvrt na dvanáct a Logan okouněl před budovou velitelství. Chtěl si s detektivem Inschem promluvit o Grahamu Kennedym, ale inspektor odešel – podle služby si šel do sámošky v Altens koupit krabici ovocných šumáků. Chce mu Logan nechat vzkaz? To zrovna! Jestli má někdo slíznout smetanu za identifikaci Grahama Kennedyho, Logan potřeboval být při tom. Osobně. Teď tedy stál opřený o zeď a čekal na detektiva Steelovou. Pozdně letní polední světlo měnilo žulovou šeď na třpytivě zlatou. Vysoko na nebi se valily temně fialové mraky. Ve vzduchu byl cítit déšť.

A jako na potvoru, první kapky spadly, právě když na hlavní parkoviště dorazila Steelová ve svém kabrioletu. Celá vzteklá začala zápasit se stahovací střechou, pak křikla na Logana, aby se přestal rejpat v prdeli a šel jí pomoct. Sotva se jim povedlo střechu zatáhnout, spustil se liják. Logan seděl na místě spolujezdce a rozhlížel se po interiéru. „Moc nóbl,“ utrousil, když Steelová natúrovala motor a vyrazila na Queen Street.

„Nejlepší krize středního věku, jakou jsem kdy měla, že jsem ten bourák koupila: je to fantastickej magnet na ženský…“ Zapnula stěrače a po očku si ho prohlédla. „Vy jste byl chlastat?“

Logan pokrčil rameny. „Sledoval jsem jednoho chlápka v hospodě. Ten parchant něco chystá.“

Jo? A znám ho?“

Logan dlouho váhal a nakonec krátce odpověděl: „Ne.“ Mlčky se posouvali po Union Street, v autě se ozývalo jen vrčení motoru a bubnování deště do měkké střechy. Na Steelové bylo vidět, jak ráda by z Logana vytáhla víc, ale tu radost jí neudělal. Kvůli ní se ráno pohádal s Jackie.

V dešťových kapkách na předním skle se zalesklo slunce, auto se teď pomalu vleklo ulicemi plnými chodců. Sem tam někdo spěchal schovany pod deštníkem, ale většina lidí byla smířená s tím, že zmoknou. Zkuste nějakou dobu žít v severním Skotsku, a přestanete déšť vnímat.

Na konci Union Street se proti nízkým mrakům rýsovala duha.

„To je celej Aberdeen!“ procedila Steelová mezi zuby, zatímco se na sedadle posouvala dopředu, aby rukou dosáhla do zadní kapsy kalhot. „Pere slunce a do toho chčije. Obojí najednou. Proč já kráva jsem si kupovala sporťák?!“

Logan se usmál. „Protože je to magnet na ženský, ne?“

Inspektor Steelová vážně přikývla. „No jo… tak polezte, sakra. Kurnik. Podržte mi na chvilku volant, jo?“ Nečekala na odpověď, pustila volant, odepnula si pás, vylovila z kapsy zmuchlaný balíček lehkých marlborek a jednu si hned vytáhla a zapálila. „Nevadí vám to?“ zeptala se, ale to už dýmala z cigarety. Vnitřek nízkého vozu byl okamžitě celý zakouřený. Logan si jen tiše bručel pod vousy, pootevřel okýnko a pustil dovnitř monotónní sykot deště, který zkrápěl silnici, domy, auta i lidi.

Naproti Marks and Spencer Steelová odbočila na Markét Street. Logan se rozhlížel po přístavu, který jim ubíhal za okny, ale výhled na Shore Lane zatarasila obrovská nákladní loď. V dešti se rozléhalo kovové dunění a rachot nakládaných a vykládaných kontejnerů.

„Tak co pitva toho našeho prašivce?“ zeptala se Steelová, když uháněli krásnou vyhlídkovou trasou po severním břehu řeky Dee do věznice Craiginches. Logan jí pověděl o noži a kufru a o antidepresivech. Steelová si jen odfrkla. „Ty nám tak pomůžou!“

„Ale ty léky jsou jen na předpis, takže

„Takže mohly patřit vrahovi. Nebo vrahově ženě nebo jeho matce nebo sousedce anebo babičce…“ Stáhla okýnko a cvrnkla nedopalek do deštivého slunce. „Klidně to můžou bejt zásoby z války v Zálivu, a vůbec, bůhví kdo a kde je předepsal!“ prohlásila Steelová a vjela na kruhový objezd před mostem Královny matky. „Co s tím chcete dělat? Obvolat všechny doktory a lékárny v celý zemi a vyptávat se na jména a adresy pacientů?“

„Mohli by nám pomoct trochu zúžit okruh podezřelých, kdybychom se zaměřili na lidi s duševní poruchou, co tenhle lék berou.“

„S duševní poruchou?“ zasmála se. „Kdyby neměli duševní poruchu, těžko by ty podělaný antidepresiva brali, ne?“ Zadívala se na něj. Ježíši, Lazare, jak vy jste to mohl dotáhnout až na detektiva seržanta? Nebo ty frčky přidávaj jako dárek do vloček?“ Logan nasupeně civěl před sebe. „Tak víte co?“ usmála se na něj Steelová. „Až se vrátíme na ranč, můžete zajít za někým z ochránců zvířat, ať to prošetří. Mrtvěj čokl je přece jejich parketa. A my se do toho znovu vložíme, až se nás to začne týkat.“

Věznici Craiginches oddělovala od okolního světa osmimetrová zeď s ostnatým drátem a nápisy – SOUKROMÝ POZEMEK, VSTUP ZAKÁZÁN – jako by to nebylo dostatečně jasné. Ze tří stran ji obklopovaly ulice s obytnými domy, opatřenými poplašným zařízením, ale na čtvrté straně nebylo mezi vězeňskou zdí a řekou Dee nic než dálnice do Altens a velmi příkrý svah. Detektiv inspektor Steelová zaparkovala do boxu označeného JEN PRO ZAMĚSTNANCE a ledabylým krokem zamířila k hlavnímu vchodu s nahrbeným Loganem v patách. O dvacet minut později seděli v malé špeluňce s otlučeným umakartovým stolkem a rozvrzanými plastovými židlemi, na kterých byly hnědé stopy po típnutých cigaretách, jak slizké stopy od slimáků. Na polici na stěně byl přidělaný magnetofon, ale video chybělo, zbyla po něm jen zástrčka a pár drátů. Dalších pět minut seděli a počítali stropní panely – dvaadvacet a půl – a pak konečně znuděný příslušník vězeňské služby přivedl Jamieho McKinonna. Logan vsunul do přístroje novou kazetu a začal standardními otázkami na jména, data a adresy. „Tak co, Jamie,“ spustila Steelová, když skončil. Jak tu vařej? Dobře? Nebo ten prasák Duncan Dundas pořád onanuje nad kaší?“ Jamie se jen otřásl a začal si rýpat kůžičku kolem nehtů, trhal za ni, dokud se neobjevilo temně růžové živé maso. Jamie McKinnon nevypadal, že by mu vězení svědčilo: pleť mu pokrývala vrstva potu a pod očima měl temné kruhy. Měl rozseknutý ret a modřinu na tváři. Steelová se opřela a zazubila se na něj. „Přišli jsme za tebou, ty jeden kašožroute, protože máme drobnej problém s tvým alibi: někdo tě s Rosie viděl tu noc, co ji umlátili, rvali jste se jak koně. To je ale náhodička, co?“ Jamiemu pomalu klesala hlava, až se čelem dotkl stolu a objal si ji rukama.

„Máme ti dát pár minut, aby sis vymyslel další lži?“ zeptala se ho Steelová.

„Nechtěl jsem jí ublížit…“

‚Jo, to víme,“ Steelová vytáhla cigaretu a strčila si ji do pusy, aniž někomu nabídla. „Tak proč jsi to teda dělal?“

„Pil jsem… v Regents Arms… jeden chlap tam do mě pořád ryl, že je Rosie jenom lepší šlapka. A ani to ne…“ Otřepal se. „Šel jsem za nim na hajzl a dal jsem mu přes držku. Takhle o Rosie nikdo mluvit nebude! Jako kdyby to byla nějaká děvka…!“

Steelová odpověděla přes oblak kouře: „Byla to děvka, Jamie, prodávala se na ulici

„DRŽTE HUBU! NEBYLA TO DĚVKA!“ Jamie se vztyčil a praštil pěstí do stolu, až nadskočil. Byl celý rudý a oči měl lesklé a vlhké.

Logan vzdychl a vložil se mezi ně. Jako hodný polda. „Takže jste mu dal přes hubu za to, že urazil vaší dívku. To chápu. A co bylo dál? Šel jste ji hledat?“

Jamie přikývl, oči upřené na Logana; Steelovou ignoroval. Jo… chtěl jsem jí říct: tohle musí skončit! Musíš zůstat doma a starat se o děti. Na ulici už nepáchneš!“ Popotáhl a otřel si nos do rukávu.

„Co se stalo, když jste ji našel, Jamie?“

Jamie se zadíval na své ohryzané nehty. „Byl jsem vožralej.“

„To víme, Jamie. Co se stalo?“

„Pohádali jsme se… a ona… ona řekla, že potřebuje prachy. Takže toho nemůže nechat.“ Jamie si udělal na rukávu další stříbřitou stopu. „Řek jsem, že ji budu živit. Že se nemusí bát, protože slušně vydělávám… ale vona mi nevěřila: pořád mlela, že ji s dětma neuživim…“ Kousl se do dolního rtu. „Tak jsem jí jednu vrazil. A ona začala ječet. No, tak jsem ji praštil znovu, aby přestala…“

Logan chvíli mlčel, aby ho nechal podusit. Steelová mezitím vyfukovala kouř nosem. „A co jste dělal pak?“

„Vyblil jsem se na hajzlu. Umyl jsem ze sebe krev… ona ležela na zemi, celá zbitá. Tak jsem ji zved a uložil do postele.“

Steelová si odfrkla. „Uložil do postele? Takhle se tomu dneska říká? Uložit do postele? Chtěl jsi říct: uškrtil jsem ji v průchodu? Ty seš mi ale poeta!“

Jamie ji nevnímal. „Druhej den byla samá modřina. Vyhodila mě. Řekla, že mě už nikdy nechce vidět. Ale já jí nechtěl ublížit!“

Logan se opřel do židle a musel se ovládat, aby hlasitě neúpěl. „My chceme slyšet, co jste dělal v pondělí večer, Jamie.“

„Sel jsem za ní ven.“ Zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem se jí omluvit, dokázat jí, že umím vydělat prachy… v těch fast foodech. Uměl bych se o ni i o děti postarat. Miloval jsem ji. Ale nechtěla se mnou mluvit: řekla, že musí vydělávat prachy… a nechtěla mi dát… že prej má zákazníky. Musel jsem jí zaplatit…“

„A zaplatil jste?“

Jamie svěsil hlavu. „No… jo.“

Detektiv inspektor Steelová vyprskla smíchy, až jí odletěl popel z cigarety. „Takže ty sis to u ní musel zacvaknout? Abys mohl šukat svou starou? Ježíši, to je ale zvrhlý!“

Logan ji zpražil pohledem. „A co bylo dál, Jamie?“

„Dělali jsme to v průjezdu a… a pak jsem se rozbrečel a řekl jsem jí, že ji miluju a že mi je líto, co jsem jí udělal, ale že nesnesu, aby chodila s jinýma chlapama, protože ji tak strašně miluju…“ Jeho zarudlé oči zalily slzy. „Vydělával jsem slušný prachy, takže bych to zvládnul. Mohli jsme spolu žít.“ Otřel si ruce oblýskaným rukávem.

Steelová si poposedla na kraj židle a vyfoukla na Jamieho oblak kouře. „Ale ona řekla ne, co? Řekla ne a tys ji praštil. A mlátil jsi, dokud jsi z ní nevymlátil duši, protože nechtěla vzít zpátky takovou hnusnou trosku, jako seš ty, co? Zabil jsi ji, protože jinak bys za to musel do smrti platit. Platit za to, aby sis s ní mohl zašukat někde v průjezdu jako stovky jinejch zoufalců.“

„NE! Slíbila mi, že si to rozmyslí. Chtěla se ke mně vrátit! Mohli jsme mít rodinu!“ Z očí mu proudily slzy po buclatých tvářích, ze zarudlého nosu mu teklo a celým tělem otřásaly vzlyky. „Bože, a teď je mrtvá! Je mrtvá!“ Zhroutil se na stůl a ramena se mu třásla.

Logan se tiše zeptal: „Praštil jste ji pak znovu, Jamie? Zabil jste ji?“ Odpověď byla sotva slyšet. Já ji miloval…“

10

Detektiv inspektor Steelová celou cestu zpátky z Craiginches kouřila a nadávala. Teď když se Jamie McKinnon přiznal, že Rosie zaplatil za sex v tu noc, kdy zemřela, byla Loganova litevská svědkyně k ničemu. Stejně jako DNA ze stovek vyhozených kondomů. Dokud McKinnon zapíral, bylo všechno jednodušší. Steelová zastavila před Loganovým domem a řekla si o nahrávky z výslechu. Logan je šéfové podal a zeptal se, jestli by k nim neměl sepsat hlášení: zaevidovat je jako důkazní materiál a kopii poslat obhájci Jamieho. „To zrovna!“ zněla její odpověď. „Ty jeho kecy mi akorát kazej vyšetřování!“ Vzala kazetu a nehtem zažloutlým od nikotinu z ní vyšťourala malou smyčku. Roztočila ji jako větrník a hodila chuchvalec lesklé hnědé pásky za sebe. „Kdyby něco, porouchal se nám kazeťák, jasný? Nic se nenahrálo. My jsme všechno zapomněli a zase se snažíme dokázat, že to byl Jamie McKinnon.“ Logan chtěl protestovat, ale Steelová ho hned přerušila: „No co?“ okřikla ho. „Oba přece víme, že to byl von! A teď se musíme postarat, aby mu to neprošlo.“

„A co když to nebyl on?“

„To si pište, že byl! Nejdřív ji zmlátil, protože šlapala. Pak jí šel vyznat věčnou lásku a musel jí zacvakat, aby mu dala někde na stojáka v průjezdu! A pak šla šukat s někým dalším. On se nasral a zabil ji. Tečka.“ Steelová pokývala hlavou. „A teď vymajzněte z mýho auta, mám spoustu práce!“

Logan se celé odpoledne poflakoval po bytě. Naštvaný. Docházelo mu, že vražda Rosie Williamsové mu z týmu těch zoufalců nepomůže. Jestli bude Steelová takhle pokračovat, skončí s prázdnýma rukama a případ se bude muset odložit. S tou babiznou nic nezmůže. Půl osmé a Jackie pořád nikde; Logan se tedy sebral a šel do hospody, ať se třeba všichni zblázní! Archibald Simpson, pěkně děkuju: do baru za rohem od velitelství, kde čepovali levné pivo, chodili policajti po službě a on měl nejmíň na týden dost těch protáhlých ksiftú a výčitek, že kvůli němu postřelili konstábla Maitlanda. Radši vystoupal po Union Street k baru Howaf a usadil se na rozvrzanou béžovou pohovku do nejzazšího koutu v přízemí s pintou Directors a balíčkem pražených mandlí. Přemýšlel o Jackie a její mizerné náladě. A pak další pinta a další. A burger – s chilli omáčkou tak pálivou, až mu slzely oči – a pak další pinta a byl naměkko. Konstábl Maitland – Logan si ani nepamatoval jeho křestní jméno. Až do té podělané razie s ním nikdy nedělal, znal ho jen jako toho chlápka s knírem, co si kdysi nechal oholit hlavu kvůli neziskovce Děti v tísni. Chudák. Ještě dvě pinty a Logan vrávoravě zamířil k domovu; přes bistro pro tresku a dvojité hranolky – kterých se skoro nedotkl, položil je na stůl v obýváku a odpotácel se do postele.

V sobotu ráno se probudil s kocovinou. Ve skříňce v koupelně už nebyly obrovské modrožluté prášky proti bolesti – ty, které Logan dostal, když se ho Angus Robertson pokusil vykuchat deseticentimetrovým kuchyňským nožem –, takže se musel spokojit s hrstí aspirinů a hrnkem silného kafé. Odnášel si je do pokoje a chtěl se podívat, co dávají za kreslený seriál, ale mezi dveřmi zůstal stát jako přibitý – na gauči uviděl schoulenou siluetu. Zpod deky na něj rozespale mžourala Jackie. Vůbec ji v noci neslyšel přijít. Podívala se na něj a zamumlala: „Nechci kafé“a přetáhla si deku přes hlavu, aby neviděla jeho ani zbytek světa. Logan se vrátil do kuchyně a zavřel za sebou dveře.

Sobota, jediný společný volný den, a Jackie s ním pořád nemluví. Radši se vyspala na gauči než s ním v posteli. Pěkně vypráskaný víkend. Podíval se na hodiny na mikrovlnce. Půl desáté. Za okny kuchyně to zase vypadalo na déšť – ne na ten prostřídaný se sluncem a duhou jako včera, ale na slejvák se zataženou oblohou a fujavicí, co odevšad vysává teplo a město v něm vypadá šedivé a mrzuté. Jako jeho nálada. Logan se oblékl a vyšel ven, loudal se po Union Street a zvrhle si vychutnával, jak je mokrý a zkřehlý. „Hraješ si na mučedníka,“ okřikla by ho máma. A ta věděla, co říká, sama to totiž uměla nejlíp.

Díval se po obchodech, koupil si CD kapely, kterou slyšel před týdnem v rádiu, dvě detektivky a pár DVD. Snažil se nemyslet na problémy a průšvihy. Jackie na něj byla naštvaná a Steelová mu lezla krkem, konstábl Maitland umíral… Skončil s nakupováním a zamířil po Union Terrace dolů ze School Hill na Broad Street. Neúprosně se deštěm blížil zpátky ke svému bytu. Na rohu u Marischal College se světle šedými věžičkami na viktoriánském průčelí, které trčely k hnědé obloze jako pařáty, zastavil. Jít rovně znamenalo zpátky domů. Zahnout doleva a byl coby kamenem dohodil od velitelství. Dlouho neváhal, i když měl volno. Může zabít čas tím, že se někomu pošťourá ve vyšetřování. Detektiv inspektor Insch se k němu choval celkem slušně… Logan zvedl obličej k nebi a zanadával; ten mrtvý squatter – ještě pořád Inschovi neřekl o Grahamu Kennedym! Proč je takový idiot? Miller mu to přece říkal před několika dny. Zatracená Steelová a celé to její divadlo s nefungujícím kazeťákem.

Logan čvachtavě prošel po vzorovaném linoleu, kde zanechal mokrou stopu až k recepci. Strážník ve službě se na něj sotva podíval.

Ve společné kanceláři týmu detektiva inspektora Insche vládl dobře organizovaný chaos – jeho podřízení brali telefony a informace hned vkládali do systému HOLMES, který po zmáčknutí tlačítka chrlil tuny a tuny zbytečných informací. Sem tam se stalo, že vydal něco, co způsobilo zásadní obrat ve vyšetřování, ale většinou to byly jen bláboly. Na stěnách visely mapy Aberdeenu, barevné špendlíky označovaly místa důležitých událostí. Inspektor seděl na stole vpředu, půlkou obrovského zadku se opíral o úpějící dřevo, četl si hlášení a chroustal tyčinku.

„Dobrý odpoledne,“ pozdravil Logan, který za ním přešlapoval s rukama v kapsách a pomalu začínal cítit promoklé svršky.

Insch zvedl oči od papírů, z masitých růžových rtů mu trčela čokoládovo-karamelová tyčinka jako doutník. „Seržante,“ pokýval hlavou a znovu se začetl do hlášení. O dvě minuty později je podal vyjukané hubené policistce a řekl jí, že si vede výborně, ať si kdo chce, co chce říká. Mladá žena mu ani nepoděkovala a spěchala zpátky ke svým šanonům. Insch se obrátil na Logana a prstem mu pokynul, aby přišel blíž. „Na koupání jste trochu nabalenej, ne?“

Logan se nedal vyprovokovat. „Chtěl jsem vědět, jak jste daleko s vyšetřováním toho žhářskýho útoku,“ řekl.

Insch svraštil čelo, na holé růžové lebce se mu odrážela zářivka. Podezíravě se Logana zeptal: „Proč?“

„Možná můžu identifikovat jednu vaši oběť. Graham Kennedy. Nejspíš dealer.“ Inspektor se rozzářil.

„Ale, ale, ale. Tohle jméno jsem nějakej čas neslyšel. Vy –“ Insch kývl na nejbližšího konstábla a poslal ho obvolat aberdeenské zubaře. Měl zjistit, ke komu Graham Kennedy chodil: potřebovali jeho kartu, rentgeny, prostě všechno. Jedině tak mohli identifikovat zuhelnatělé tělo v márnici. Pro jednou jim přálo štěstí: ve čtvrté ordinaci, kam konstábl zavolal, ani ne před osmi měsíci dělali nějakému Grahamu Kennedymu několik plomb.

Hned poslali rentgeny kurýrem do pitevny a za deset minut jim doktor Fraser potvrdil identifikaci: Graham Kennedy byl tedy oficiálně prohlášen za mrtvého. Vyšetřování se konečně mělo od čeho odrazit.

Insch chytil konstábla Stevea a řekl mu, aby z archivu vyšťáral všechno, co tam na Grahama Kennedyho mají, a přišel za nimi na parkoviště. Pak zařval na detektiva seržanta Beattieho, ať kouká pohnout kostrou; pojedou tu novinu sdělit Grahamovým příbuzným. A trochu se mu pohrabou ve věcech.

„Ehm, pane,“ vykoktal Logan, který se inspektora držel jako klíště. „Nemohl byste mě vzít s sebou?“

Insch povytáhl obočí a tlustým prstem zmáčkl tlačítko výtahu. „Počkejte. A co detektiv inspektor Steelová? Teď přece děláte pro ni. Je to vaše přímá nadřízená, ne?“

Logan otevřel a zase zavřel ústa. „No tak, pane! Nechci po vás, abyste mě přeložil. A stejně mám dneska volno „Vy máte volno a chcete jet s náma?“ Insch si ho znovu podezíravě změřil. „Vám snad přeskočilo, ne?“

„Prosím vás, pane. Musíte mě dostat z týmu Steelový. Jinak se zblázním! Nic se tam nedělá podle předpisů. A i kdyby měli nějaký výsledky, všechno bude tak zflikovaný, že to každej mizernej obhájce musí rozcupovat na kusy! Potřebuju mít nějaký zásluhy, jinak tam budu trčet, dokud mě nevyrazí nebo dokud mi z toho nehrábne!“

Insch potřásl hlavou, koutky mu přitom lehce cukaly. „Nerad vidím dospělýho chlapa škemrat.“ Na konci chodby se objevil udýchaný vousatý detektiv seržant, pod paží barevnou nepromokavou bundu. Detektiv inspektor Insch si počkal, až muž dlouhou chodbou doběhl k němu, kde zabrzdil tak prudce, že mu zavrzaly podrážky. A sdělil mu, že ho nakonec nebude potřebovat. Místo něj pojede detektiv inspektor McRae. Vousatý chlapík se za zlostného mumlání odšoural zpátky, odkud přišel.

Inspektor se zazubil. Jen ať se tlusťoch za ty prachy trochu proběhne,“ prohlásil spokojeně. Logan měl sto chutí inspektorovi říct, že jemu by běh taky neškodil, ale radši to spolkl.

Cestou na parkoviště se ho Insch vyptával na případy detektiva Steelové, zajímal se o umlácenou prostitutku i o rozporcovaného labradora v kufru. A když si všechno vyslechl, právě došli k zadnímu východu, kde na ně čekal uřícený konstábl Steve Jacobs s tenkou složkou papírů: trestní rejstřík Grahama Kennedyho. Insch namířil dálkovým ovládáním na zablácený range rover a jeho dveře se s cvaknutím odemkly. „Ták,“ řekl a rychle nastupoval, aby nezmokl, „konstáble Jacobsi, vy můžete řídit. Detektiv seržant McRae dozadu, a nešlápněte do krmení pro psa.“

Vnitřek Inschova auta páchl jako pelech něčeho mokrého a chundelatého. Za zadním sedadlem byla kovová mříž, která je oddělovala od zavazadlového prostoru, a sotva Logan dosedl – taktak že neprošlápl obří balení krmivá pro psí seniory –, přitiskl se na ni vlhký černý čenich. Inspektorova stařičká špringršpanělka Lucy byla moc hezká, zvlášť když vykulila obrovské hnědé oči, ale v dešti páchla jak nemytý tramp.

„Kam to bude, pane?“ zeptal se konstábl Steve, když vyjeli na Queen Street.

„Hm?“ inspektor už byl začtený do Kennedyho spisu. Jo, Kettlebray Crescent: nejdřív si poslechneme, co bude náš vážený kolega říkat na místo činu, a pak pojedeme Kennedyho babičce říct, že její povedenej chlapeček je po smrti… a to auto má plyn, konstáble. Ten pedál na podlaze, vedle toho velkýho hranatýho. Zkuste ho používat, jinak tu budeme trčet do Vánoc!“

Z domu číslo čtrnáct na Kettlebray Crescent zbyla jen ruina. Díry po oknech a kolem nich černé zakouřené šmouhy. Střecha byla pryč, propadla se, když dům zachvátily plameny. Dovnitř pronikaly zbytky denního světla. Sousední budovy nedopadly tak zle; hasiči je stihli zachránit. Na rozdíl od šesti obyvatel čtrnáctky. Insch vytáhl z kufru deštník a zamířil do vypáleného domu, Logan s konstáblem Stevem se prohnali deštěm za ním. Před domem stála opuštěná mobilní policejní kancelář, něco mezi stavební buňkou a karavanem bez oken. Okolí bylo uzavřené modrobíle kostkovanou policejní páskou, uprostřed s nápisem SEMPER VIGILO ve věnci z bodláků. Připomínala mašli na ušmudlaném vánočním dárku.

Policisté podlezli pásku nataženou za brankou předzahrádky a došli ke dveřím, které visely vyvrácené z pantů. Hasiči je vyrazili, když zjistili, že uvnitř někdo je, ale bohužel už bylo pozdě. Logan se mezi dveřmi zastavil: ze dřeva trčely asi dva tucty osmicentimetrových šroubů. Uvnitř to vypadalo jak v pekle. Ohořelé zdi s latěmi, černé, pokryté vrstvou mouru. „Ehm… pane?“ ozval se konstábl Steve, který se držel zpátky a nakukoval do domu zvenčí. „Myslíte, že je to bezpečný?“

Horní poschodí chybělo, takže z domu zbývala jen spálená slupka, přízemí bylo zasypané hromadou rozbitých tašek a zuhelnatělých trámů. Dírou po střeše dovnitř proudil déšť a bubnoval o deštník inspektora. Ten zůstal stát na relativně čistém místě a ukázal na okno v horním poschodí. „Obývák. Tam vletěly ty zápalné láhve.“

Logan opatrně přelezl hromadu kluzkých, namoklých tašek a vykoukl na ulici. Déšť pomalu smýval bláto z inspektorova špinavého auta, na zadním okně byl přitisknutý zvědavý čenich smradlavého psa, který se díval na dům, kde uhořelo šest lidí. Křičeli, dokud se jim nezaplnily plíce horkým kouřem a plameny, pak ve strašných bolestech spadli na zem, oči se jim vařily a maso pukalo… Logan se otřásl. Zdá se mu to, nebo to tam opravdu smrdí spáleným lidským masem? „Někde jsem slyšel,“ řekl a přejel pohledem od okna zpátky k vypálenému domu, „že lidský mozek žije ještě dvacet minut po tom, co se přeruší krevní oběh… všechny ty elektrické impulzy fungují dál, dokud mu nedojde šťáva…“ Ten znetvořený obličej, který na něj zíral z vaku v márnici: oči, nos i rty byly pryč. „Myslíte, že to takhle měli taky? Že už byli po smrti, ale dál cítili, jak se vaří a škvaří?“

Chvíli bylo napjaté ticho a pak konstábl Steve řekl: „Ježíši, vy jste ale morbidní, pane.“ Insch s ním musel souhlasit. Přes hromady suti opatrně zamířili k východu, už tam stejně nebylo nic k vidění.

Logan se zastavil na horním schodu a rozhlédl se po liduprázdné ulici. „Co jste našli, když jste prohledali okolní domy?“

„Vůbec nic.“

Logan pokýval hlavou, sešel na ulici a pomalu se otočil kolem dokola, rozhlížel se po okolních domech se zatlučenými okny. Kdyby byl na místě toho zvrhlíka, co zašrouboval dveře, aby se tři muži, dvě ženy a devítiměsíční dítě uškvařili zaživa, rozhodně by se chtěl dívat, jak se uvnitř škvaří. Kvůli tomu to přece udělal. Logan přešel ulici a začal zkoušet kliky, jestli někde není odemčeno… O dva domy dál mu něco padlo do oka, něco šedivého, zmuchlaného, zastrčeného v rohu dveřního rámu. Skoro neviditelná drobnost: papírový kapesník, promáčený deštěm, takže byl skoro průhledný a pomalu se rozpouštěl. Logan vyndal malý igelitový sáček na důkazy, otočil ho naruby a použil jako provizorní rukavici, kterou kapesník nabral a zas sáček s kapesníkem uvnitř otočil zpátky na líc. Na dveře padl stín.

„Co je to?“ zeptal se Insch.

Logan si opatrně čichl k otevřenému sáčku. Jestli se nepletu, kapesník, do kterýho onanoval. Váš člověk tu nejspíš stál, díval se, jak barák hoří a jak v něm lidi křičí; vyhonil si ho v pachu lidský pečínky.“

Insch nakrčil nos. „Konstábl Jacobs má pravdu, jste morbidní hnusák.“

11

Ta semetrika odvedle byla zase opilá. Motala se po zahradě s láhví vína a rádiem na plné pecky, snažila se kymácet do rytmu hudby a bylo jí úplně jedno, že lije jak z konve. Neměla to v hlavě v pořádku, to poznali hned, jak se přistěhovali: ta ženská se svým podivným bradatým přítelem a obrovským labradorem. Pes byl milý, uslintané dobračisko, ale skoro před dvěma týdny se po něm slehla zem. Ta ženská tvrdila, že utekl. Prý je to nevděčný parchant a nezasloužil si domov. Totéž říkala o svém příteli.

Ailsa Cruickshanková jen zavrtěla hlavou, otočila se od okna a šla dostlat postele. Sousedku zmizení psa zjevně netrápilo, takže bylo na Ailse nechat udělat malé zalaminované cedulky a rozvěsit je na lampy po celém Westhillu. Nikdo jí nemohl vyčítat, že se nesnažila pomoct.

Řev zvenčí byl čím dál hlasitější, sousedka začala s rádiem rapovat „písničku“ s vypípnutými sprostými slovy. Na rozdíl od rádia ji však bohužel nikdo necenzuroval, takže ty oplzlosti hulákala z plných plic. Ailsa se oklepala a šla do obýváku zesílit televizi. Celé okolí vědělo, že ta osoba je zralá na blázinec, dávno byla na práškách. Hrubá, agresivní alkoholička, postrach všech sousedů. Jak mají Ailsa a Gavin založit rodinu, když vedle věčné vříská ta harpyje? Gavin se s tou babou pořád dohadoval; stěžoval si na rámus, na to, že je sprostá, volal na ni policii… Ailsa se znovu podívala z okna a smutně zakroutila hlavou; sousedka uklouzla po mokré trávě, při pádu se zamotala do prádelní šňůry a plácla sebou na zem. Chvíli brečela a pak začala vztekle nadávat a ječet a mrštila láhví vína o plot. Ailsa se otřásla: ta ženská jednou někomu ublíží.

***

Union Grove, která na západním konci města odbočuje z Holburn Street, není tak luxusní, jak se tváří. Jen dlouhá ulice se žulovými činžáky, lemovaná zaparkovanými auty a sem tam nějakým stromem. Teď ji bičoval déšť. Graham Kennedy měl bydliště v horním poschodí jednoho z omšelejších domů, jehož vchodové dveře hrály několika barevnými vrstvami oloupaného laku. Ulice zela prázdnotou, jen ve vchodu do protějšího domu postávaly tři děti, jedly hranolky a se zájmem policii sledovaly. Venku už stál hlídkový vůz Alfa čtyři šest a za něj konstábl Steve zaparkoval Inschův range rover. Jenže půl kilometru od obrubníku, za což si od inspektora vysloužil spršku jadrných nadávek, a začal znovu popojíždět dopředu dozadu, dokud neparkoval tak, že se dalo vystoupit na chodník. Pak dostal za úkol zůstat v autě a hlídat psa.

Alfa čtyři šest na rozkaz inspektora Insche přivezla sociálního pracovníka, nervózního, šmajdavého mladíka, kterému teklo z nosu. Podal Loganovi a Inschovi zpocenou ruku a rychle spěchal za nimi do domu, schovat se před lijákem; cestou se jim ještě stačil přiznat, že jde o jeho první případ. Inschovi se toho nebožáka zželelo a nabídl mu ovocné želé, za což sklidil až nemístný vděk. Schody pokrýval špinavý, prošlapaný koberec, ze stěn se loupaly staré tapety. Celý dům čpěl kočičinou. Byt číslo pět: hnědé dveře, omšelá mosazná číslice zašroubovaná do dřeva a cedulka se jménem: „Kennedyovi“.

„Takže,“ prohlásil Insch a všem znovu nabídl ovocné želé, „uděláme to takhle: teď půjdeme dovnitř a oznámíme jim úmrtí.“ Rukou se sáčkem bonbonů ukázal na Logana. „Než se rodina probere z šoku, detektiv seržant McRae se tam trochu porozhlídne.“ Sáček doputoval před toho usmrkance. „Vy uvaříte čaj.“ Mladík otevřel pusu, aby protestoval, že ho Insch degradoval na kuchaře, ale inspektor mu vzal vítr z plachet dřív, než stačil promluvit. „Ty svoje nacvičený řečičky můžete vybalit, až budeme hotový. A do tý doby – já dva cukry a mlíko a detektiv seržant McRae jenom mlíko. Jasný?“

Sociální pracovník zamumlal: „Tak dobře.“ A Logan zazvonil. A pak čekali. Čekali a čekali… Konečně se rozsvítilo světlo v okýnku nade dveřmi. Ozvalo se šramocení a pak hlas nějaké staré paní. „Kdo je?“ zeptala se.

„Paní Kennedyová?“ Insch podržel policejní odznak před špehýrkou. „Můžeme jít dál, prosím vás?“ Zarachotil řetěz a dveře se pootevřely, za nimi vykoukla vrásčitá stařenka s velkými brýlemi a šedivou trvalou a upřela na policisty vylekaný pohled. V posledních letech tady v ulici vykradli spoustu bytů – jedna známá skončila v nemocnici. Inspektor jí podal průkaz a paní si ho prohlédla přes obroučky brýlí. Po chvíli ji vlídně oslovil: „Prosím vás, je to důležité.“

Dveře se zavřely, chvíli se za nimi ozývalo štrachání a pak se otevřely dokořán. Policistům se naskytl pohled do zašlé předsíně s překližkovými dveřmi ze sedmdesátých let. Stará paní je zavedla do velkého obýváku s vybledlými žlutými tapetami s oranžovými a červenými růžemi. Uprostřed vzorovaného koberce trůnila rozvrzaná sedací souprava; když Insch dosedl, dřevo i látka povážlivě zavrzaly, ale paní naštěstí zrovna odháněla mourovatého kocoura velkého jak nafukovací míč.

„Paní Kennedyová,“ začal Insch. Obrovský kocour vyskočil na stolek a začal si olizovat zadek. „Bohužel mám pro vás špatnou zprávu: jde o vašeho vnuka Grahama. Byl mezi oběťmi toho pondělního požáru. Je mi to moc líto.“

„Prokristapána…“ Chňapla po kocourovi, který se přestal mýt a svalil se jí na klín s nohama trčícíma nahoru, jak zrzavé přefouknuté dudy.

„Paní Kennedyová, znáte někoho, kdo mohl chtít vašemu vnukovi ublížit?“

Žena zavrtěla hlavou, oči jí zalily slzy. „Bože, Graham!… To je hrůza… pohřbívat vnoučata!“ Insch kývl na sociálního pracovníka, aby šel postavit na čaj, a Logan se nenápadně vykradl porozhlédnout po bytě. Byl dost velký, sice neudržovaný, ale to by spravilo pár kbelíků barvy. Logan nakoukl do všech místností, díval se pod postele, do zásuvek a skříní. Celou tu dobu k němu zavřenými dveřmi obýváku pronikal Inschův hlas a tlumený ženský pláč. Kuchyně, ložnice, pokoj paní Kennedyové s několika čestnými uznáními a skupinovými fotografiemi školních dětí… Jen jedny dveře v předsíni byly zamčené: podle všeho vedly na půdu, ale Grahamův pokoj byl otevřený, postel ustlaná, všechno pečlivě složené a uklizené, ponožky spárované. Dokonce ani pornočasopis pod matrací. Nepasovalo to k obrázku, jaký si Logan o Grahamovi udělal při čtení jeho spisu. Napadení, vloupání, přechovávání drog… Většinou drobnosti, ale nebylo jich málo. Do obýváku se vrátil právě ve chvíli, kdy detektiv inspektor Insch říkal: „Nemusíte nás vyprovázet.“ V bytě pak zůstal jen sociální pracovník.

Dole u dveří se Insch s Loganem zastavili a dívali se, jak do střech aut bubnuje déšť. „Tak co?“ zeptal se Insch.

„Nic. Ten byt je úplně čistej. Jestli něco měl, nenechával si to u babičky.“

Insch přikývl, vyndal si poslední ovocný bonbon a smutně ho rozžvýkal. „Chudák ženská: byla na něj sama. Grahamovi rodiče umřeli, když mu byly tři, a za rok zaklepal bačkorama její manžel,“ vzdychl. „Takže už nemá nikoho.“

„Neřekla vám, co Graham dělal?“

Inspektor zavrtěl hlavou. „Podle ní to byl vzor všech ctností. Prý se dostal do malérů jen kvůli špatným kamarádům – který se jí nikdy nelíbili. Na střední škole ho stáhli na šikmou plochu.“

Jejich jména asi nezná, co?“

Detektiv inspektor Insch otevřel zápisník, ve kterém bylo načmáraných pět jmen. „To mě napadlo taky.“ Strčil si zápisník zpátky do kapsy. „No, vrátíme se na stanici. Vy máte dneska volno a mě čeká vyšetřování.“

Když Logan konečně dorazil domů, Jackie tam nebyla, ale na lednici mu nechala přidělaný vzkaz: MÁM PRODLOUŽENOU NOČNÍ – PŘIJDU RÁNO. Žádné „pusu, Jackie“, dokonce ani „ahoj“. Nezbývalo mu než se nakrmit sám – spravila to velká pizza a dvě láhve červeného.

Neděle nezačala zrovna skvěle: probudil se sám, chvíli bloumal po bytě jak zpráskaný pes a pak si v mikrovlnce ohřál dva zbylé kousky pizzy. Stál nahý v kuchyni, pojídal ohřátou šunkovou pizzu s extra porcí sýra a celý mrzutý sledoval, jak venku lije. Ještě ke všemu na sobě vůbec nepozoroval účinky diety. Jeho vyšpulené, zjizvené břicho mělo k valše pořád hodně daleko. Logan zkrátka nebyl ve své kůži.

Když se Jackie do půl jedenácté nevrátila, Logan se sebral a šel ven. Že by s ním nechtěla mluvit? Ať se jde teda bodnout. On má na práci důležitější věci než se ploužit po bytě jak zabouchnutý teenager. Jen vlastně nevěděl jaké, a tak se ty důležité věci vypravil hledat do aberdeenských ulic.

V kině Belmont dávali retrospektivu Hitchcockových filmů. To by šlo. Celý den se může dívat, jak Caryho Granta honí letadla, jak Norman Bates vykukuje na hosty ve sprše, James Stewart málem padá ze střechy… Právě když vrcholil film Na sever severozápadní linkou, Loganovi začal zvonit mobil, takže souboj na Mount Rushmore provázelo bzučení a pípání. Kinem se rozlehlo naštvané bručení a Logan zaklel a vylovil telefon z kapsy. Už držel prst nad tlačítkem „ukončit“, když si všiml čísla volajícího: detektiv inspektor Steelová. „Krucinál!“ S omluvami se vysoukal z řady, vyšel na chodbu, zavřel za sebou dveře a hovor přijal.

Detektiv inspektor Steelová ho rozpohybovala pár slovy: Jamie McKinnon, pokus o sebevraždu. Pohotovost, teď hned!

Aberdeenská královská nemocnice je největší na severozápadě Skotska, ale z pohledu do čekárny pohotovosti byste to rozhodně nepoznali. Na podlaze byl povědomý lepkavý povlak a ve vzduchu se vznášel slabý zápach zvratků, který nepřebila ani dezinfekce s lesní vůní. Drobná asijská sestra je provedla budovou na velké oddělení pro veřejnost, kde leželi hlavně starší muži a vznášel se tam zápach vařeného zelí. Jamie McKinnon byl přes hodinu na sále, ale teď už seděl na posteli a vypadal vyčerpaně. Přes půl obličeje měl fialovou modřinu, oko tak oteklé, že skoro nešlo otevřít, a na horním rtu tržnou ránu. Detektiv inspektor Steelová mu zprudka dosedla na postel, až sebou škubnul.

Jamie, Jamie, Jamie,“ řekla a poplácala ho po ruce. Jestli se ti po mně stejskalo, stačilo říct. Nemusel sis takhle vynucovat mou pozornost.“ Jamie ruku odtáhl a zdravým okem se na ni zlostně zadíval.

„Nic vám neřeknu,“ vyhrkl, „dejte mi pokoj.“

Steelová se na něj usmála. „Ten tvůj ostrovtip se neotupil ani ve vězení, co, ty můj fešáku?“

Jamie jen civěl do zdi proti sobě.

„No tak,“ Steelová poskočila na posteli, až pružiny zavrzaly, „proč jsi to udělal, Jamie? Trápí tě výčitky, žes zabil svou holku? Chtěls to mít rychle za sebou? Uděláš líp, když mi všechno řekneš. Nebude to zdaleka tolik bolet.“ A tak pokračovala celých deset minut, dráždila ho, nejapně vtipkovala a odporně se vyjadřovala o jeho životní lásce Rosie Williamsové. Žádný div, že jí Jamie nic neřekl.

Logan – kterého celý výslech fackovala hanba za inspektorčiny nechutné postupy – si počkal, až odešla na cigaretu a nechala je s Jamiem samotné. „Podívejte, Jamie, nemusíte to řešit sám, vězení má své psychology. Mohl byste „Co si vo sobě ta kráva myslí?“

„Cože?“

„Ta vrásčitá stará svině si sem přídě a zachází se mnou jak s kusem hadru! Já sem kurva taky člověk!“

Já vím, Jamie.“ Logan si sedl na místo, které Steelová opustila. „Kdo vás takhle zřídil?“

Jamie zvedl ruku k oteklému oku a jemně si je osahal prsty. „Nechci se vo tom bavit.“

„Opravdu? Nějakej parchant si na vás vybije zlost a vám je to jedno?“ Jamie McKinnon zhluboka vzdychl, až se celý zachvěl. Ještě víc se zabořil do polštářů. „Nevim, jak se menuje. Myslím, že John. Chtěl nějakej… matroš.“ Jamie pokrčil rameny. „Ale já nic neměl. Do hajzlu, jsem přece ve vězení! Kde bych tu asi sehnal zboží? Ale von pořád, že ví, že něco mám, a proč mu to nechci prodat.“

„A proto vás zmlátil?“

McKinnon se křečovitě usmál. „Nezmlátil mě. Pěkně jsem mu rozbil hubu…“ Logan moc dobře poznal, když někdo lže, jako když tiskne. „A proč si myslel, že něco máte?“

Jamie pokrčil rameny a jeho křečovitý úsměv zmizel. „Co já vím?“ Logan se opřel a upřeně se na něj zadíval, nechal ticho zhoustnout. Jamie se nervózně vrtěl, až pod ním naškrobené prostěradlo šustilo. „Koukněte, znám… teda dřív jsem znal pár lidí, jasný? Mohl jsem sehnat různý věci.“

„Co například?“

McKinnon se na něj podíval jako na pitomce. „Vy moc dobře víte, co myslim.“

„Takže ten grázl si myslel, že vám vaši přátelé můžou něco dodat, i když jste ve vězení?“

Jamie se chladně pousmál, jen maličko, ale stačilo to, aby se mu rána na rtu otevřela a žlutofialovým strupem se začal řinout čerstvý pramínek krve. „Nikomu už nic shánět nebudu…“

„Ne?“ Logan tušil, kdo byli Jamieho dodavatelé a kde je jim konec: leží v černých igelitových vacích v Isobelině pitevně. „Odkud teď budete brát zboží?“

Jamie po dlouhé odmlce odpověděl: Já jsem ji nezabil.“

„Věděl jsem, že to řeknete, Jamie, ale máme důkazy a svědky, že jste ji zmlátil a –“

Jamie popotáhl a rozbrečel se. Já jsem ji miloval.“

Logan se zamračil. Ať si Steelová říká, co chce, on začínal mít pocit, že by Jamie mohl mluvit pravdu. „Povězte mi, co se tu noc stalo. Pěkně od začátku.“

Steelová na něj čekala venku na chodbě, ruce v kapsách, schoulená pod velkým olejem v modrých a oranžových barvách. „Netušíte, co má tohle znamenat?“ zeptala se ho.

Je to postmoderní ztvárnění zrození člověka.“ Logan znal všechny obrazy v nemocnici jak své boty. Strávil s nimi spoustu času, když potmě bloumal po chodbách, v jedné ruce kapačku a v druhé hůl. „Když je člověk na morfinu, vypadá to daleko líp.“

Steelová zavrtěla hlavou. „To leda,“ sykla a pak se na Logana potutelně usmála. „Tak co McKinnon, kápnul božskou? Svěřil se hodnýmu poldovi?“

„Pořád tvrdí, že ji nezabil. Ale podle všeho kupoval drogy od těch mladejch, co v pondělí uhořeli.“

Steelová pokývala hlavou. „To sedí.“ Zvedla kartu s McKinnonovým chorobopisem. Logan si ani nevšiml, že ji štípla. „Pokus o sebevraždu, to zrovna! Spolknul plastovou vidličku. To aspoň jednou vyzkouší každej idiot v Craiginches. Na to se neumírá. Můžou si válet šunky ve špitálu s minimální ostrahou. A o návštěvách jim příbuzný přinesou, na co si vzpomenou. McKinnon je dealer: než se vrátí zpátky, bude se povohlížet po nějakým zboží. Něco možná prodá a zbytek si nechá pro sebe.“ Hodila Jamieho kartu do nejbližšího koše a zamířila k východu. „Dáme ho hlídat. Uvidíme, co se bude dít.“

Logan se naposledy podíval na Zrození člověka a vyrazil za ní.

Zbytek dne zabralo shánění povolení ke sledování Jamieho McKinnona, a Logan, jako obvykle, odnesl všechno papírování. Inspektor Steelová kouřila jednu cigaretu za druhou a nabízela mu užitečné rady, ale stohem papírů se musel prokousat on. Sehnala jen podpis vrchního inspektora, který z toho neměl velkou radost. Už takhle měl nedostatek lidí. Nabídl jim jen policistu v civilu, který měl McKinnona sledovat při návštěvních hodinách. Pokud ovšem nebude nějaká důležitější práce.

Když to bylo zařízené, Steelová odešla shánět pugét rudých růží a láhev vína. Zřejmě ji čekal daleko zábavnější večer než Logana.

Neděle půl osmé večer: Jackie se nejspíš doma chystá na noční. Logan otevřel dveře a ze sprchy ho uvítala písnička z Flintstoneových. Chvíli místo slov znělo jen halasné „tam ta da dam…“, pak ve sprše zarachtalo, přestala téct voda a písnička spustila nanovo, tentokrát v lechtivé verzi, kterou Jackie předváděla na večírcích po několika vodkách.

Logan prostřel na stůl ubrus a svíčky. Pak přišly na řadu bachraté indické misky, které dostal od matky k Vánocům ten rok, co ho pustili z nemocnice, a bílé víno z lednice. Právě když strkal kytičku karafiátů do zaprášené vázy, ozvalo se za ním: „Co to má být?“ Logan se otočil a ve dveřích uviděl stát Jackie ve svítivě růžovém županu, s vlasy v turbanu z ručníku a zlomenou rukou zabalenou v igelitu, aby si nenamočila sádru.

„Tohle,“ řekl a rozmáchle ukázal na stůl, „je na usmířenou.“ Zalovil v igelitové tašce z indické restaurace. „Kuřecí jalfrezi, kuřecí korma, nan, papadam, limetkové čatní, raita a ta červená pálivá omáčka, co máš ráda.“

Jackie se na něj usmála. „Myslela jsem, že se mnou nemluvíš… po tom pátku…“ Odmlka. „Včera jsi byl celý den pryč.“

„Myslel jsem, že chceš být sama. Spala jsi na gauči…“

„Já… byla jsem do jedný v hospodě. Nechtěla jsem tě budit.“

„Aha…“

Ticho.

Jackie se kousla do rtu a zhluboka se nadechla. „Tak už se nezlob, že jsem tak vyletěla. Tys za to nemohl, byla to moje vina… Teda ne jenom moje, neměl ses od tý nafrněný krávy nechat ukecat, abys šel do práce, když máš volno, ale za to jsi asi nemohl.“ Odloupla lepicí pásku, která držela igelitový pytlík, sundala ho a na levém předloktí odhalila sádru – původně sněhobílou, teď už žlutošedivou. „Od tý doby, co jsem si to udělala, umírám nudou! Archivace! Umíš si to představit? Jsem hodně dobrej polda a mám dělat tu podělanou, nudnou, odpornou archivaci.“ Vzala z dokonale prostřeného stolu vidličku a poškrábala se pod sádrou. „To je na zbláznění…“ Škleb, škrabškrabškrab.

Logan vyndal ze zásuvky čistou vidličku. „Zdálo se mi, že jsi na mě naštvaná,“ řekl.

Jackie se přestala škrabat a podívala se na něj. „Koukni, teď jsem naštvaná na celej svět. Ale za pár týdnů, až mi sundají tenhle hnus a začnu dělat svou práci, bude zase všechno v pohodě.“

To Logan doufal. Tenhle víkend by si nechtěl zopakovat ani za nic. Ale radši mlčel, aby zas nešlápl vedle, a zasedl k jídlu.

Pak už nebyl čas ani na jednu rychlovku.

Když Logan někdy po deváté konečně dorazil z práce, na rohožce na něj čekalo pondělní vydání Press and Journal. Odnesl si noviny do kuchyně, aby je zasypal drobky z toastů a nadělal na nich kávové kroužky, ale už po prvním soustu mu padl do oka článek na titulní straně. „Ten mizera…“ Titulek se týkal Millerovy páteční schůzky v hospodě. EDINBURSKÝ DEVELOPER PŘINESE SPOUSTU PRACOVNÍCH MÍST! Většinu první strany pak zabíraly Millerovy chvalozpěvy na novou stavbu: tři sta domů na zeleném pásu mezi Aberdeenem a Kingswells. „Firma McLennan Homes s hrdostí oznamuje výstavbu nových domů na okraji městečka Kingswells, kam přinesou pracovní místa a občanskou vybavenost“ Logan si odfrkl. To už tady bylo. Miller pokračoval dál, pěl ódy na to, jak skvělé věci udělala McLennanova společnost – a hlavně její zakladatel – pro Edinburgh, kde tento developer „už více než deset let staví kvalitní domy!“. Kupodivu tam nebylo ani slovo o Malcolmu McLennanovi, alias Řezníku Málkovi, natož o jeho dalších kšeftech: drogách, prostituci, vymahačství, lichvě, prodeji zbraní a spoustě dalších leváren, ze kterých něco káplo.

Logan se opřel na židli a znovu si článek přečetl. Už se nedivil, že Miller byl při jejich setkání v hospodě tak nervózní. Kdysi ho totiž vyhodili z deníku Scottish Sun, jelikož odmítl dokončit sérii odhalení o pašerácké bandě, v jejímž čele Řezník Malk stál, protože mu dva jeho hoši dali jasně najevo, že když ten příběh nepustí jako příslovečný horký brambor, usekají mu prsty na rukách. A o minulých Vánocích se Řezník Malk neúspěšně pokusil uplatit zrušení stavební uzávěry, aby získal lukrativní zakázku. A jak se teď zdálo, napodruhé měl větší štěstí.

Hlavní zpráva dne ovšem v Press and Journal nebyla. Ta se měla objevit teprve ve večerních televizních novinách.

12

Zvuky zněly tlumeně. Na stromech a na kapradí se držela mlha hustší než v lese a než na ulici, takže všechno působilo cize a nepřátelsky. Kolem půlnoci ustal vydatný déšť a začalo jemně mrholit. A pak se ze Severního moře přivalila mlha jako mlíko a zahalila celý svět. Žena se čvachtavě hnala po mokré, studené cestě, po obou stranách lemované obrysy borovic, dubů, buků a jedlí. Ze všech crčela voda. Tyrebaggerský les dnes vypadal mnohem strašidelněji než včera. Kdovíkdo se skrývá v houští, může číhat za každým dalším ohybem. Čekat na ni… Ještě že má s sebou hlídače Benjiho – vlastně nemá, protože ta mizerná bestie při první příležitosti zmizela v mlze.

„Benji… Beeeenji!“ V lese něco zapraskalo a žena strnula. Větvička? „Benji?“ Nic. Pomalu se otáčela kolem dokola a rozhlížela se po Šedobílé krajině. Bylo ticho jak v hrobě. Přesně jako to bývá ve filmu těsně před tím, než se prsaté blondýně stane něco strašného. Musela se zasmát. Tohle jí tedy nehrozilo, jelikož byla plochá bruneta s doktorátem z molekulární biologie. To dělají ty nervy před přijímacím pohovorem. „Benji! Kde jsi, ty potvoro chlupatá!“ Mlha její volání pohltila, nevrátila ani ozvěnu. Ale stejně se jí zdálo, že něco slyšela…

Zakroutila hlavou a vydala se po cestě dál, proti směru naučné stezky lemované sochami. Z mlhy se vynořila obrovská jelení hlava bez těla, visela mezi stromy jako kříž mezi ještě hrozivějším sobem Rudolfem s červeným nosem a rozmontovaným fordem escortem. Tyhle věci ji vždycky rozesmály, ale dnes ne. Dnes z nich cítila cosi primitivního. Cosi pohanského. Krutého. Otřásla se a rychle kolem nich proběhla, přitom pořád volala Benjiho. Proč se sakra musel zaběhnout zrovna dneska? Nemůže ho hledat celé dopoledne! V půl jedenácté má pohovor. Chtěla se jen projít lesem a trochu se uklidnit. A ne tady pobíhat mlhou a hledat toho zatraceného psa! „BENJI!“

Znovu se ozvalo zapraskání. Žena ztuhla. „Haló?“ Ticho. Je…,“ tohle nesnášela, „je tady někdo?“ To už se rovnou může producírovat po lese na jehlách a v push-upce a čekat, až ji někdo sejme sekyrou.

Ticho.

Ani hlásek. Slyšela jen tlukot svého srdce. Připadala si směšná. To, že minulý týden umlátili nějakou ženskou, ještě neznamená, že za každým stromem číhá vrah.

Prask! V tu chvíli by se v ní krve nedořezal. V lese někdo je! Má se bránit, nebo utéct? Bránit se, nebo utéct? UTÉCT: vyrazila po sotva viditelné cestě jak smyslů zbavená, hnala se kalužemi, až bláto stříkalo do všech stran. Hlavně aby doběhla na parkoviště živá! Po obou stranách pěšiny se míhaly stromy, kmeny a větve zdeformované mlhou do tvarů číhajících zabijáků. Někdo za ní běžel, slyšela ho, jak se žene křovisky a jak se k ní blíží.

Sprintem kolem stromů poezie a nahoru do kopce po nebezpečně kluzké hlíně. Zakopla o kořen a plácla sebou na kamenitou zem, až vykřikla bolestí. Sedřela si dlaně a kolena. Ten grázl, co ji honil, už byl těsně za ní. Sotva stačila zaječet a z mlhy se vynořil temný obrys, skočil na ni a celou ji olízal obrovským, drsným jazykem.

„Benji!“ Zvedla se na kolena a nadávala, nadávala a nadávala, zatímco Benji kolem ní tančil, poskakoval, chvílemi si sedal a vrtěl při tom komickým pahýlem ocasu. A pak se zarazil, chvíli strnule stál, načež znovu vyrazil do lesa. „Ty hnusná bestie!“ Z obou dlaní jí prýštila svítivě červená krev. Do ran se jí navíc zadřela černá špína. Z roztržených kalhot jí koukala podobně odřená kolena. A hlava ji bolela jako střep. Opatrně si sáhla roztřesenými prsty na bolestivé místo nad levým obočím a škubla sebou. Další krev. „Tak to je ohromný!“ A to chtěla udělat dobrý dojem. Bude muset pohovor zrušit nebo tam přijít zřízená jako týraná žena. „Ty bestie!“

Benji štěkal někde v dálce. Určitě našel něco pěkně smradlavého, v čem se vyválí. Belhavě se vydala po cestě za ním a záludného pronásledovatele pustila z hlavy.

Světla vozu Alfa dva nula prořezávala mlhu jako dva modré pruhy. Alfa stála na jednom z tyrebaggerských parkovišť opuštěná, vysílačka si uvnitř schizofrenický mumlala pro sebe, protože konstáblové Buchanová a Steve vyrazili do lesa. Hledat tělo.

Asi před dvaceti minutami jim někdo volal, že v lese našel tělo ubité mladé ženy svlečené donaha. Podle dispečera člověk, který volal, nesouvisle křičel cosi o smrti a mlze a stromech. A cosi o kupování slunce. Na takové žvásty neměla konstábl Buchanová náladu. Zvlášť ne po další hádce s Robertem, který přišel domů a byl cítit lacinou voňavkou a potem – myslí si snad, že je padlá na hlavu? Nasupeně dusala po cestě s rukama vraženýma v kapsách. Konstábl Steve běžel před ní, hrál si na neohroženého policajta číslo jedna, zadával údaje do diktafonu a pročesával křoví ponořené v mlze obrovskou baterkou. Buchanová sledovala, jak Steve běhá od stromu ke stromu, z jedné strany pěšiny na druhou. Měl pěkný zadek, na tak rozmazleného ňoumu. Mohla by… Představila si, co všechno by mohla dělat s konstáblem Stevem Jacobsem, a přes tvář jí přelétl úsměv. Dobře věděla, že je na něj daleko lepší pohled než na tu trosku, co ji večer čeká doma.

Šplhali na malý kopec po mokré hlíně, která jim klouzala pod nohama. Hned za vrcholkem narazili na dřevěnou nástěnku s nápisem překrytým plastem. Buchanová si na ní přečetla, že jakási paní Matthewsová vytvořila stádo bizonů pasoucích se v pralese z drátěného pletiva, mechu, vlny a zbytků starého železa. Typické kýčovité umění na téma kulturní dědictví placené z veřejných grantů. Konstábl Buchanová nechala nástěnku nástěnkou, zadívala se na sotva viditelnou cestu vinoucí se mezi stromy a beze slova zmizela v mlze.

Mumlání konstábla Stevea sláblo, čím víc se od něj vzdalovala, až je nakonec mlha pohltila úplně.

Pěšina pod jejíma nohama stoupala a postupně se ztrácela v lesním podrostu. Kolem ní teď bylo šero, v mlze rozeznávala jen přízračné kostry stromů. Ticho jak v mělkém hrobě. A pak to uslyšela: tichý vzlykot. Konstábl Buchanová zůstala stát jako přikovaná. „Haló?“ Vyšplhala na hřeben nízkého kopce a vyšla na malou plošinu. „Slyšíte mě?“

Pořád nic.

„Do prdele…“ Vyndala baterku, ačkoli věděla, že jí nebude nic platná. Světlo se od mlhy jen odrazí, ale s těžkou baterkou v ruce se přece jen cítila líp. S tou by někomu mohla rozbít hlavu. Šla poslepu dál a najednou, CO JE SAKRA TOHLE? Z mlhy se vynořila vyzáblá zvířata, napůl shnilá. Pásla se na trávě mezi stromy zahalenými v mléčné mlze.

Byly to sochy: bizoni v pralese. Konstábl Buchanová umění nerozuměla, z takovýchhle oblud jí leda tak naskakovala husí kůže. Vzlykání teď bylo hlasitější, ozývalo se od toho největšího zvířete s obrovskými dírami v trupu. „Haló?“ Rozsvítila baterku a celý svět byl najednou bílý. V mléčné kaši se rozzářil pár nepřirozeně zelených očí a do ticha se jak rezavý nůž zařízlo temné vrčení. „A sakra…“ Oči se přiblížily, Buchanová pomalu sjela rukou k vyboulenému pouzdru na opasku a uvolnila pepřový sprej. „Hodnej pejsek.“ Jen počkej, až ti to nastříkám do čenichu, budeš tu metat kozelce.

Z mlhy se vynořil kokršpaněl, ale žádný skotačivý dobrák. Pes měl ohrnutý pysk a cenil zuby jak tesáky, tlamu potřísněnou krví. Policistka na něj namířila sprej, v duchu se pomodlila a postříkala ho. Vrčení v tu ránu ustalo. Chvíli bylo ticho a pak začalo zvíře kňučet a pobíhat kolem dokola, aby se zbavilo mučivé bolesti. Konstábl Buchanová neodolala, a když kolem něj procházela, pořádně ho nakopla do žeber.

Vzlykot, který slyšela, se ozýval zpoza rozpadlého bizona. Byla to žena – podle oblečení asi pětadvacetiletá – obličej, ruce a kolena temně fialové od rozmazané, zaschlé krve. Ta kráva vůbec nebyla mrtvá. Takže další planý poplach. Konstábl Buchanová zasunula pepřový sprej zpátky do pouzdra. „Stalo se vám něco?“ zeptala se. Žena neodpověděla. Alespoň ne přímo. Místo toho natáhla špinavou, zakrvácenou ruku a ukázala na jednu opadanou sochu bizona. Stál napůl zhroucený, jako kdyby ho smrt zastihla, když se pokoušel vstát ze země. Buchanová na něj posvítila baterkou a ozářila sochu v celé její shnilé kráse. Vedle na zemi leželo něco bílého, co téměř splývalo s mlhou.

„Do prdele!“ Konstábl sáhla po vysílačce a zavolala na stanici. Našli druhé tělo.

Detektiv inspektor Steelová se objevila u Loganových dveří v kostýmu, který vypadal skoro jako nový. Dokonce si přičísla vlasy: ne že by to pomohlo, ale přece jen bylo vidět, že se snažila. „Pane policejní hrdino,“ houkla a vytáhla cigaretu z téměř prázdného balíčku, vůbec jí při tom nevadilo, že jí jedna právě hoří v koutku úst. „Nesu dobrý zprávy! Našla se další mrtvá šlapka!“ Za chvíli už se řítili po silnici z Aberdeenu směrem na Inverurie, kolem letiště a nahoru do lesa v Tyrebaggeru. Z centra to nebylo daleko, rychlostí, jakou Steelová jela, necelých patnáct minut.

Logan seděl na místě spolujezdce v jejím malém sporťáku, a i když se řítili hustou mlhou, snažil se zachovat klid. „Můžete mi ještě jednou vysvětlit, proč je to podle vás dobrá zpráva?“

Logan se na ni pokradmu podíval. Tvář Steelové se roztáhla do širokého úsměvu, viděl to i přes hustý dým z dvoucentimetrového špačka v jejích ústech. Dokonce na něj mrkla. „Přemýšlejte, Lazare! Tohle je naše šance vypadnout z tý podělaný bandy nýmandů. Jamieho McKinnona už máme ve vazbě, stačí mu dokázat, že oddělal obě dvě, a máme to v suchu. Žádný další špeky, co nikdo jinej nechce. Už se nebudeme zahazovat s každým pitomcem a grázlem, který z jiných oddělení vyrazili. Vy a já: zase se vrátíme k pořádný policejní práci!“ V mlze málem přejeli odbočku, kroutící se asfaltovou stuhu, která mizela v lese. Steelová po ní jela, dokud neviděli pomalu se otáčející modrý majáček vozu, který označoval vjezd na parkoviště. Steelová zajela mezi otřískanou dodávku kriminalistů a nablýskaný mercedes. Ten patřil Isobel. Logan si povzdychl. Ta mu tu ještě scházela. Kolem dokola byl hustý, tichý les, zahalený bílou přikrývkou. Úplné bezvětří. Steelová otevřela kufr a přezula se z překvapivě čistých bot do starých gumových holínek. A pak vyrazili po cestě mezi stromy.

„Co víme o oběti?“ zeptal se Logan inspektorky, která vedle něj funěla do kopce.

„Starou bačkoru.“ Zastavila, od hořícího špačka v puse si připálila poslední cigaretu z balíčku a kouřící vajgl hodila do lesa. Jak dispečer řekl ‚nahá a umlácená‘, prohlásila jsem: moje!“

„A jak teda víte, že je to prostitutka?“

„Kabelku měla plnou kondomů. Žádný doklady, jen hromadu kondomů. Možná šla pouštět erotický balónky, ale já bych se vsadila, že šlo o šlapku.“

„A co když ne?“

Jaký, co když ne?“

„Co když to není práce sériového vraha? A co když to nebyl McKinnon? Někdo ho může kopírovat.“

Detektiv inspektor Steelová pokrčila rameny. „To teď řešit nebudeme.“

Místo činu našli snadno, dokonce i v husté mlze. Policejní fotograf cvakal jeden snímek za druhým, takže se od něj blýskalo jak za bouřky. Podlezli policejní pásku nataženou mezi stromy a šli za hlukem a světlem. Najednou se z mlhy vynořily obrysy rozpadajících se zvířecích těl. Kousek stranou stál přístřešek kriminalistů – nepostavili si tradiční stan, protože by se nevešel mezi stromy, ale pověsili přes větve igelitové plachty a kolem natáhli pavučinu z policejních pásek.

Logan se Steelovou se nasoukali do bílých overalů a návleků. Technici vyskládali na zemi cestičku z obdélníkových tácků na krátkých kovových nožkách vinoucí se ke skupině lidí. Chtěli kolegům zabránit, aby jim pošlapali místo činu. Steelová s Loganem tedy vyrazili pět centimetrů nad zemí po řinčivé stezce k mrtvému tělu. Na kraji hloučku se krčil policejní fotograf, který bez přestání cvakal, a patoložka se opatrně dotýkala ostatků mladé ženy. Oběť ležela na boku, jednu ruku nataženou za hlavu, nohy ve vlhkém černém jehličí jak roztažené nůžky. Právě když si Logan ženu prohlížel, jeden z techniků se přišel Isobel zeptat, jestli může mrtvé navléct sáčky na ruce. Patoložka přikývla a technik oběti nasadil na zakrvácené ruce čisté igelitové sáčky pro případ, že by měla pod nehty nějaké důkazy. Logana překvapilo, že jí totéž udělali s hlavou… a pak si uvědomil, že na ní má velkou modrou chladicí igelitku. Něco takového ještě neviděl. Žena byla samý šrám a podlitina, ale kůži měla bílou jako porcelán; jen u země se jí podél celého těla táhla temně fialová linie, jak krev po smrti stekla dolů.

Isobel si sedla na paty, stáhla si gumové rukavice a podala je prvnímu, koho měla po ruce. Vypadala ztrhané, jako kdyby nespala, i přes vrstvu make-upu se jí pod očima rýsovaly tmavé kruhy. Chvíli tak zůstala sedět a dívala se na pytel natažený přes hlavu oběti. „Dovezte ji do pitevny,“ hlesla po chvíli. Jeden z techniků namačkal do telefonu číslo místních pohřebáků a Isobel si pomalu začala sklízet věci do lékařského kufříku.

„Tak cos zjistila?“ zeptal se Logan a Isobel vyskočila na nohy.

„Aha, to jsi ty.“ Nezdálo se, že z něho má radost. Jestli chceš slyšet nějaké spekulace, jsi na špatné adrese. Dokud oběti nesundám z hlavy ten pytel, neřeknu ti, jestli je umlácená nebo udušená.“

„A co takhle doba smrti?“

Isobel se rozhlédla po tichém, klidném lese. „Těžko říct. Rigor mortis už přešel… zima, mokro… řekla bych, že to budou tak tři dny. Ale po tom lijáku tady moc stop nenajdeme.“ Ukázala na temnou krvavou skvrnu, která se rovnoměrně táhla po celém těle oběti – od konečků natažených rukou až k nohám – sražený hemoglobin usazený na třech centimetrech těla nejblíže u země. „Podle promodralosti těla bych řekla, že byla buď zabita tady, nebo tu vrah tělo pohodil v několika prvních hodinách. Odebereme vzorky půdy.“ Isobel se napřímila a potlačila zívnutí. Jen mezi námi, řekla bych, že ji sem zavedl, přinutil ji svléknout a pak ji umlátil.“

Logan se podíval na tělo natažené v borovém jehličí. „Spíš ji svlékl až po smrti.“

Isobel na něj vrhla mrazivý pohled. „Zkoušel jsi někdy svlékat mrtvolu?“ zeptala se ho. „Daleko jednodušší je nechat ji svléknout pod záminkou, že jde o sex.“

Logan nemohl od mrtvé dívky odtrhnout oči. „Před třemi dny, to znamená v pátek večer. To pěkně lilo. Přece by se nenechala vytáhnout takovou dálku a dobrovolně by se nesvlíkla kvůli jedný rychlovce. To se dělá leda tak někde v průjezdu. Nebo na sedadle v autě. A ne uprostřed lesa…“

Isobel se naježila. „No ty to asi víš nejlíp, seržante. A teď mě omluv, musím připravit pitvu.“ Popadla lékařský kufřík, jako kdyby ho chtěla rozmačkat – představovala si nejspíš, že jde o Loganova varlata – a nasupeně zmizela. Detektiv inspektor Steelová počkala, až byla Isobel z dohledu, a poplácala Logana po rameni. „S touhle jste šukal?“ zeptala se obdivné. „Kristepane, a že vám přitom neumrznul pinďour!“

Logan si jí nevšímal. Místo činu vypadalo relativně čistě, ale vždycky se dá něco najít. Vyndal mobil a zavolal na stanici, aby mu poslali všechny strážníky vycvičené na pročesávání terénu, které mají k dispozici. A také policejního poradce – aby les rozdělil na úseky a zorganizoval pátrací týmy. Jak říkala Steelová, k čemu chovat psa a štěkat sám. A když už byl v tom volání, řekl si o mobilní kancelář.

Detektiv inspektor Steelová ho sledovala se spokojeným výrazem na vrásčité tváři. „Fajn,“ řekla, když zavěsil. „Ať se všichni shromáždí na parkovišti. A pročešou les od silnice až k místu, kde se našlo tělo. A když už jsme v tom, ať pročešou i pět set metrů kolem místa činu. Každej strom, každej keř, každou zasranou králičí noru: pěkně centimetr po centimetru. A chci mluvit s tou ženskou, co našla tělo.“

Logan se musel tvářit překvapeně, protože inspektor Steelová na něj vrhla šelmovský úsměv. „A nezapomeňte,“ řekla, „my nejsme žádná banda nýmandů!“

Logan se modlil, aby se nemýlila.

13

Asistentka státní zástupkyně dorazila, když už bylo pátrání v plném proudu. Mlhou zahalené parkoviště zaplnily do posledního místečka policejní dodávky a hlídkové vozy – žádnému by neuškodilo projet myčkou. Zastavila až úplně na kraji tak, že zablokovala malý sporťák. Je to tady. Její velká šance. Dvě mrtvé ženy za týden, obě nahé a umlácené; musela by to být zatraceně velká náhoda, kdyby nešlo o práci sériového vraha. Se zlověstným úsměvem vyrazila vzhůru, směrem k policejním světlometům probleskujícím v husté mlze. Její první případ a hned sériový vrah. No dobře, technicky vzato šlo o případ její nadřízené, ale ona jí asistuje a zastupuje ji, než dorazí na místo. Rachael Tullochová nemohla dostat lepší příležitost zazářit. Vyšetřování přitáhne spoustu pozornosti médií a pozornost znamená povýšení. Samozřejmě, pokud to někdo nepodělá a ten grázl jim neuteče. Prosupěla kolem kordonu uniformovaných policistů, všichni měli reflexní žluté vesty a metodicky pročesávali podrost. Všichni působili velmi výkonným dojmem. Nejspíš to byla práce detektiva inspektora Insche. Toho respektoval celý aberdeenský sbor, ne jako jisté nejmenované detektivy.

Dorazila na vrchol kopce, ale po Inschovi nikde ani stopy. Veškeré dění na mýtině se točilo kolem menší postavy v bílé kombinéze s cigaretou v koutku úst. Rachael se zděsila. Jestli ten případ dostala detektiv inspektor Steelová, v žádném případě nemají šanci na úspěch. Sama sice se Steelovou moc zkušeností neměla, pracovala s ní jen na případu Rosie Williamsové a na té psí mršině nalezené v lese, ale neudělala na ni valný dojem. A taky slyšela, jak Steelová loni zvorala soud s Geraldem Cleaverem – známým pedofilem, který měl záznam za léta brutálního zneužívání chlapců, z nichž nejméně dvacet bylo připravených svědčit, ale Steelové se přesto nepodařilo spis připravit tak, aby ho odsoudili… To však neznamená, že Rachael Tullochová nebude odvádět profesionální práci.

Napřímila se v ramenou, nasoukala se do bílé kombinézy, přistoupila k detektivu Steelové a zeptala se jí, jak postupuje pátrání. A jestli by nemohla zahodit tu cigaretu. Jsou přece na místě činu! Steelová povytáhla jedno obočí, zabodla do Rachael pohled a po nepříjemně dlouhé odmlce se jí zeptala, jestli má něco vraženého do prdele. Protože jestli ne, může jí tam zarazit svou holínku velikost třicet devět. Rachael zůstala jako opařená.

„Poslouchej, ty nádhero,“ pokračovala Steelová ledovým, klidným hlasem a odklepla popel z cigarety. „Zapálila jsem si, protože už jsme to tu obrátili vzhůru nohama. A jsem detektiv inspektor od grampianský policie, ne nějaká zasraná husička, kterou budeš dirigovat. Jasný?“ Nato se Steelová obrátila a hlouček policistů postávajících kolem zahnala roztomilým: „A vy koukejte makat! Celej ten les převrátíte naruby. Povídám celej les. Nesmíte vynechat jedinou králičí noru, potoky, keře, kopřivy, jezevčí prdele: prohledejte všechno!“ Strážníci se s uctivým rozkazmadam vypařili do mlhy a nechali detektiva inspektora Steelovou s rudou asistentkou stát uprostřed mýtiny, obklopené opadanými mechovými sochami, které páchly rozkladem.

„Nechcete to zkusit znovu?“ zeptala se jí Steelová.

Logan se prodíral mlhou po rozbahněné pěšině a kontroloval pátrací týmy. Celé to nejspíš bude ztráta času, plazit se v mokré trávě a hledat stopy, které tu vůbec nejsou. Kromě kabelky oběti, kterou už měli v práci kriminalisté, bylo bezprostřední okolí místa činu čisté. Ještě ke všemu jediné místo, kde mohli najít něco konkrétního – parkoviště –, bylo plné hlídkových vozů a dodávek. Pokud tam nějaký důkaz zůstal, teď už byl rozježděný a zadupaný v blátě nesčetnými policejními pneumatikami a erárními bagančaty. Snad budou mít pátrací týmy štěstí a najdou něco, na co vrah zapomněl, ale Logan o tom pochyboval: někde tu holku sbalil, tady zaparkoval, přinutil ji vylézt do deště, umlátil ji a mrtvolu svlékl. Tečka. Ať to byl kdokoli, rozhodně v noci nebloumal po lese a netrousil stopy jako nějaká dementní bludička.

Logan opatrně přešel přes kluzký můstek a zamířil nahoru na kopec. Poslední pátrací tým byl na jižní straně lesa, postupovali zpátky k místu, kde se našlo tělo. Ačkoli to nejspíš bude k ničemu, Steelová trvala na tom, že mají postupovat předpisově. Třeba ještě není úplně ztracená.

Logan našel pátrací tým na prudkém svahu, kde holemi a klacky šťourali do křoví a kapradí. Cestou nahoru zahlédl povědomou nasupenou tvář – tu protivnou krávu z minulého pondělí, která na něj měla zlost, protože kvůli němu postřelili konstábla Maitlanda. A vedle pracoval někdo, koho tu vůbec nečekal: konstábl Jackie Watsonová se prodírala cesmínovým keřem, rukou v sádře si kryla obličej před větvemi s pichlavými listy a v druhé držela hůl, kterou píchala kolem sebe. Netvářila se moc nadšeně. Logan si ji zatáhl stranou. „Co tu sakra děláš?“

„Klid,“ usmála se. Já tu vlastně nejsem. Teď zrovna sestavuju loňskou statistiku zločinů. Píše se to na rozpisu, takže to musí být pravda.“

Jackie, to nemůžeš! Máš dělat lehkou práci, a ne makat v terénu. Jestli tě tu uvidí Steelová, odskáčeš si to.“

„Steelová? Tý je to ukradený. Koukni, potřebovala jsem na chvíli vypadnout, rozumíš? Pro změnu dělat pořádnou policejní práci, a ne se pořád hrabat v papírech.“ Jackie se podívala přes rameno; blížil se k nim seržant s vypoulenýma očima: umělé opálení, naducané tváře a oči jak pingpongáče. „Koukej zmizet, než z toho bude průšvih.“

„Nějaký problém?“ zeptal se seržant. Logan se ještě jednou otočil za Jackie a řekl, že ne, a jak prý pokračuje pátrání. Seržant Rybí ksicht svraštil nos. Jsme kilometry od místa činu a tudy by nikdo mrtvolu nevláčel, když to mohl vzít daleko kratší cestou z parkoviště. Je to naprostý plýtvání časem.“

Logan se ho pokusil uklidnit, vysvětlil mu, že musejí být důkladní, tvrdil, jak všichni práci jeho týmu oceňují a bla bla bla. Zatímco se Logan bavil se seržantem, nasupená policistka se loudala za kordonem pomalu postupujícím mlhou kupředu. „Co tady sakra děláme?“ vyrukovala na něj; tvářila se přitom jak kyselá prdel.

Logan sotva stačil otevřít pusu, ale seržant byl rychlejší. Jste tady, protože se předpokládá, že jste policistka. A teď koukejte pohnout kostrou, než vám nakopu zadek!“

Policistka se na Logana zamračila, jako by mohl za to, že ji seržant seřval, otočila se na podpatku, zuřivě holi usekla nejbližší keř, a když si vybila zlost, za mumlání sprostých nadávek dohnala kordon a zařadila se vedle konstábla Jackie Watsonové. Jackie po něm za pár vteřin vrhla zlostný pohled. Ta zatracená slepice do ní nejspíš hučela, co je Logan za vola. A podle toho, jak se Jackie tvářila, s tou ženskou souhlasila.

A to se těšil, že už bude doma klid. Příměří vykoupené kari vydrželo celý jeden den.

Logan toho měl právě dost. Tohle té ženské nedaruje. Najednou se ozval pronikavý výkřik, který vzápětí pohltila mlha a stromy. Chvíli bylo ticho a poté všude kolem propukla panika. Logan se rozběhl dolů směrem k pátracím týmům, seržant Rybí ksicht se hnal za ním rovnou k místu, odkud křik slyšeli. Taktak že stačili zastavit nad téměř vodorovným srázem, pod kterým rostly vysoké kopřivy a pichlavé jalovce.

V půli srázu, sotva viditelná v mlze, ležela na zádech policistka v trsu obrovských kopřiv. Košili i svetr měla vyhrnuté až k ramenům, jak klouzala dolů, a tam, kde ji požahaly kopřivy, už jí na bílé kůži naskákaly viditelné rudé šrámy. Nadávala jak špaček. „Nestalo se vám nic?“ zavolal na ni Rybí ksicht.

Další vlna nadávek.

Logan si najednou všiml Jackie stojící nad srázem. Dívala se dolů na ženu, která se válela v kopřivách a s každým marným pokusem vstát se o ně pálila víc a víc. „Konstábl Buchanová,“ prohlásila Jackie a ukázala na ni. „Asi uklouzla.“ Usmála se.

Za pět minut Buchanovou z kopřiv vytáhli. S funěním, skučením, hekáním a nadáváním se škrábala nahoru a celou tu dobu probodávala konstábla Watsonovou vražednými pohledy. Od podprsenky až do pasu byla rudá jako rak. Celý trup měla posetý zarudlými, napuchlými, svědícími jelity a nemohla si ani stáhnout košili a svetr, protože to pálilo ještě víc a… a… Seržant Rybí ksicht ji poslal domů. Když belhavě scházela po cestě, ruce od těla, aby se bolestivé rudé vyrážky nedotýkala, seržant Loganovi svěřil, že to nemohlo potkat milejší osobu. Jackie na něj mrkla.

„Doufám, že jsi v tom neměla prsty!“ udeřil na ni, když znovu osaměli.

Jackie se zazubila. „Myslíš, že si nechám líbit, aby někdo nadával na mýho chlapa?“

Logan to přešel mlčením, ale celou cestu zpátky na hlavní cestu se usmíval pod vousy. Podle jeho hodinek bylo za deset minut jedna. Když si se Steelovou pospíší, stihnou na stanici do sebe něco hodit a v půl jdou za Isobel do pitevny. Sešel z cesty a škrábal se zkratkou, přímo lesem nahoru k mýtině se strašidelnými sochami. Když vylezl na hřeben, mlhou problesklo nazlátlé světlo. Bílou kaší projel jeden sluneční paprsek a ozářil okraj paseky, kde dva muži v černých oblecích nakládali modrý igelitový vak s tělem do odřené kovové rakve připravené na cestu do pitevny. Detektiv inspektor Steelová debatovala se státní zástupkyní, rozkládala při tom rukama a vážně pokyvovala hlavou. Logan čekal opodál, než proberou podrobnosti z místa činu. Vedle něj někdo zakašlal, a když se Logan otočil, uviděl novou asistentku v bílé kombinéze, plastových návlecích a čepici na gumu, zpod které jí vykukovaly vlnité vlasy a rámovaly jí tvář. Zelené oči nad maskou jí jiskřily. Jak pokračujete?“ zeptala se. Logan jí vylíčil průběh pátrání, odpustil si při tom sprostá slova a pád konstábla Buchanové. Když domluvil, Rachael pokývala hlavou, jako kdyby to celou dobu tušila. „Rozumím…“ Dlouhá odmlka, aby bylo jasné, že přemýšlí. „A co jste zjistili z té kabelky?“

„Myslíte, proč ji tady nechal?“ Logan se na chvíli zamyslel. Jsou dvě možnosti: buď to měl být pro nás vzkaz – něco, co v kabelce nechal, nebo co z ní naopak vyndal, nám má cosi sdělit; druhá možnost – byla to chyba. Možná po něm kabelku hodila a on ji pak nemohl ve tmě najít, když tu ženu oddělal. Nebo ji zahodila, když před ním utíkala…“ Logan pokrčil rameny. „Těžko říct jen se dvěma těly, co je a co není jeho styl.“

„Jen se dvěma těly? Kristepane!“ Rachael se zadívala na místo činu, na rozpadlého bizona, na plechovou stezku a policejní pásku. „Kolik jich podle vás ještě budeme potřebovat?“ Než stačil odpovědět, mávla na něj inspektor Steelová a musel jít znovu popisovat, jak pokračuje pátrání: nikdo nic nenašel.

„Počítala jsem s tím, že tu nejspíš nic nenajdeme,“ řekla Steelová státní zástupkyni, „po takové době venku na dešti, ale nechtěla bych nic podcenit.“ Narovnala se v ramenou a vystrčila špičatou bradu, až se jí natáhla povislá kůže na krku. „Rádi nám tu vrah, a my toho hajzla dostaneme.“

Logan měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Tuhle otřepanou frázi už dlouho neslyšel. Ale zdálo se, že na státní zástupkyni zapůsobila. Také zaujala odhodlaný postoj a požádala, aby ji průběžně informovali – kdyby od ní něco potřebovali a podobně –, a pak odkráčela se svou asistentkou v patách. Rachael se ještě otočila, pohled jejích smaragdových očí se střetl s Loganovým, a byla pryč. Když zmizela v mlze, utrousil: „Nepřeháníte to s tou družbou?“

Steelová pokrčila rameny, vyndala z kapsy prázdnou krabičku cigaret a začala s ní klepat, jestli z ní přece jen něco nevypadne. „V naší situaci potřebujeme co nejvíc kamarádů. Státní zástupkyně s tou kudrnatou slečnou teď půjdou za vrchním konstáblem a řeknou mu, že my to rozhodně nezvoráme. Že všechno šlape, jak se sluší a patří.“ Usmála se a zmačkala v dlani prázdnou krabičku. „Začíná se nám dařit. Cejtím to v kostech.“

„Ale teď už je vám doufám jasný, že Jamie McKinnon není sériový vrah,“ pronesl Logan, který se díval, jak pohřebáci odnášejí rakev z mýtiny. Jestli oběť zemřela před třemi dny, tak to bylo v pátek večer – a Jamie seděl v Craiginches.“

Steelová vzdychla. „To vím, ale snad můžu trochu snít, ne?“

Bylo přesně půl jedné a pitevna policejního velitelství se začínala plnit. Kromě Isobel, jejího asistenta Briana, detektiva inspektora Steelové a Logana přišla i státní zástupkyně se svou asistentkou a druhý soudní lékař, doktor Fraser, policejní fotograf, vrchní superintendant – šéf kriminálního oddělení, zástupce a asistent vrchního konstábla. Nechyběl nikdo, kdo u aberdeenské policie něco znamenal, všichni se obávali, že jim ve městě řádí další sériový vrah. Věděli, že jakmile to pronikne do médií, rozpoutá se politické peklo. Ukázal se dokonce sám Bůh; vrchnímu konstáblovi vyhradili čestné místo v čele pitevního stolu. Logana napadlo, jestli nepronese modlitbu, než Isobel začne s porcováním.

Jakmile Isobel začala s vnějším ohledáním těla na stole, Logan úplně cítil očekávání ve vzduchu. Technici z úřadu pro identifikaci, kteří za dohledu Isobelina asistenta z těla pečlivě sebrali všechno, co mohlo sloužit jako stopa, podle jejích pokynů oběť položili přesně tak, jak byla nalezena v lese: ležela na boku s nohama roztaženýma na lesklé ocelové ploše a jednou rukou pokrčenou za hlavou. Podél těla se jí táhla vodorovná fialová čára sražené krve, jak vytištěná podle vodováhy. Když jí z hlavy odstranili modrý igelitový pytel, našli rozmlácený obličej a krví podlité vytřeštěné oči. Jako kdyby se na lidi shromážděné kolem pitevního stolu rozhořčeně dívala. Loganovi z toho výjevu naskočila husí kůže. Tohle nebyla obyčejná pitva, kdy je tělo položené na zádech, všechno pěkně čisté a klinicky mrtvé. S tělem naaranžovaným tak, jak ho našli, to vypadalo, jako kdyby všichni přítomní byli voyeuři u poslední, intimní chvíle života oběti. Jako by šlo o součást vrahova představení. Závěrečný výstup téhle zmlácené a zmučené herečky. Logan se otřásl. Konstábl Steve měl pravdu: vážně se z něj stává morbidní stvůra.

O tři hodiny později Isobelino bledé, zamlklé a lehce otřesené obecenstvo postávalo v opuštěné kanceláři detektivů v prvním patře. Strážníka, který šel kolem, poslali pro kafe, ne pro tu břečku z automatu, ale pro pořádné kafe, jaké se připravuje na schůzky s významnými hosty a speciální příležitosti. Vrchní konstábl usoudil, že ho všichni potřebují, a Logan mu nehodlal odporovat.

Isobel stála v koutě s doktorem Fraserem a se skromným úsměvem na tváři poslouchala jeho poklony, jak dokonale pitvu vedla. Velmi důkladně. Velmi objevně. Někdo za Loganem zamumlal: „Bože, musela tý nebožačce sloupnout kůži z obličeje?“ Vrchní konstábl právě vpředu cosi dovykládal státní zástupkyni a oba se tomu zasmáli. Její asistentka se také pokusila o křečovitý úsměv, ale ještě byla zelená až za ušima. Když smích utichl, zástupce vrchního konstábla zacinkal lžičkou o šálek a všichni zmlkli. Bylo načase pitvu rozpitvat. Isobel je provedla událostmi tak, jak je viděla, hlavní body pro ilustraci vyznačila na tabuli na diagramu fraktur lebky, žeber a údů. Jako při nějaké zvrácené hře.

„Příčinou smrti bylo zadušení,“ řekla a nakreslila kolem hlavy na tabuli červený kruh. „Částečně to způsobil igelitový pytel připevněný na hlavě oběti a částečně pneumotorax: pravou plíci propíchly konce čtvrtého a pátého žebra. Hrudní koš se jí naplnil vzduchem a protrhl plíci. Cyanóza musela být rychlá a fatální.“ Pak Steelová položila otázku, kterou měli všichni na jazyku: Je provedení stejné jako u Rosie Williamsové? Zabil je tentýž muž? Isobel se na ni blahosklonně usmála. „Víte, detektive, jistě si uvědomujete, že pracujeme se značným množstvím hypotéz“

Ale tohle Steelová slyšet nechtěla. „Stačí, když řeknete ano nebo ne.“

Isobel si odfrkla. „Možná. Víc vám teď neřeknu.“

Na Steelovou tím nezapůsobila. „Možná?“

„Tak za prvé, první oběť neměla na hlavě igelitový pytel… musela bych si projít pitevní protokol“

Detektiv inspektor Steelová mávla rukou směrem k Isobel a umlčela ji. „Buďte tak hodná a udělejte to teď hned. Musíme vědět, jestli hledáme jednoho vyšinutýho maniaka nebo dva.“ Když se Isobel nepohnula, Steelová dodala: „Pokud teda nemáte na práci nic důležitějšího.“

Isobel vztekle praštila šálkem na nejbližší stůl, kývla na vrchního konstábla, popadla Briana a vystřelila ze dveří, před tím ještě procedila mezi zuby, že inspektor Steelová bude mít zprávu do hodiny na stole. Chvíli bylo ticho, všichni se dívali ze Steelové na dveře, které se za Isobel pomalu zavíraly, a zpátky. Steelová se lišácky usmívala. „Nehodlám nic nechat náhodě,“ vysvětlila shromážděným kolegům. „V sázce jsou lidské životy.“

A pak se začaly sypat otázky: Inspektore, co máte v plánu? Co řekneme novinářům? Kolik lidí potřebujete? Detektiv inspektor Steelová zachovávala kamennou tvář, ale Logan viděl, že v duchu vítězoslavně jásá. Byla zpátky ve hře.

14

Tiskovou konferenci ohlásili na půl šestou, svolali ji narychlo, takže nebude čas výsledek oznámit ve zprávách v šest. Vrchní konstábl, jeho zástupce, detektiv inspektor Steelová a atraktivní blondýna z tiskového oddělení čelili zástupcům médií za hradbou stolů potažených látkou s logem grampianské policie. Steelové se nějak podařilo zkrotit divokou kštici a oblékla si zánovní kostým, takže vypadala jako kompetentní a odhodlaná policistka, a ne jako umolousaný teriér, kterého většinou připomínala. Logan stál u zadní stěny konferenčního sálu za mořem kamer a reportérů a poslouchal, jak vrchní konstábl oznamuje světu, že v tyrebaggerském lese našli mrtvolu ženy… Isobel dodržela slovo – její hlášení leželo na stole Steelové za hodinu. Mezi dvěma vraždami byly jen nepatrné rozdíly, takže šlo nejspíš o práci jednoho muže.

Jakmile vrchní konstábl domluvil, zvedl se les rukou. „Jde o sériového vraha?“ – „Už máte podezřelého?“ – „Co ten muž, kterého držíte ve vazbě?“ – „Už jste identifikovali oběť?“ – „Proč vede vyšetřování detektiv inspektor Steelová?“

Vrchní konstábl se naklonil dopředu a prohlásil před shromážděným davem: „Inspektor Steelová má mou plnou důvěru.“

„Sarah Thornburnová, Sky News. Je to moudré, po tom, co inspektor Steelová předvedla v případu Geralda Cleavera?“

Logan viděl, jak Steelová ztuhla, ale ovládla se a mlčela a nechala vrchního konstábla znovu zopakovat, že má jeho plnou důvěru, jelikož jde o solidní, spolehlivou a zkušenou policistku. Absolutní a naprostou důvěru. Logan se ušklíbl: to říká ministerský předseda vždycky, když někoho z vlády načapají, jak si přilepšuje nebo jak se muchluje se sekretářkou. A hned nato se s ním, bohužel, musí rozloučit. Padly další otázky, ale Logan už neposlouchal. Místo toho očima pátral po novinářích a reportérech a hledal jednoho glasgowského mizeru v drahém obleku… Colin Miller seděl mezi přísnou dámou z BBC News a sešlým pánem z Daily Record, zuřivě si zapisoval do palmtopu a ani se neobtěžoval zvednout ruku a na něco se zeptat. Jakmile vrchní konstábl vstal a dal tím najevo, že tisková konference skončila, Miller zmizel.

Logan ho chytil na parkovišti. „Copak?“ zeptal se. „Ty se mnou nemluvíš?“

„Hm?“ Miller zvedl oči, uviděl Logana a znovu přidal do kroku. „Mám moc práce…,“ zalovil v kapse kalhot a vyndal klíčky od auta.

Logan se zamračil. „Děje se něco?“

Miller zamířil rovnou ke svému luxusnímu mercedesu. „Nemám čas na…“

Logan ho chytil za rameno. „Co to do tebe vjelo?“

„Do mě? Co vjelo do mě? Fajn, tak si to teda vyříkáme! Jo? Mám toho po krk!“ Prudce otevřel dveře a hupsnul za volant. „Každej zasranej hajzl v tomhle zasraným…“ Motor zavrčel a Miller zabouchl dveře, zatočil volantem a sešlápl plyn. Logan zůstal stát na parkovišti a díval se, jak mercedes prudce zastavil na křižovatce a vzápětí se zařadil do proudu aut a zmizel v mlze. „Řekl jsem snad něco?“

Úterní ráno začalo ve čtvrt na osm, kdy se rozdrnčel telefon v předsíni a spustil elektronickou znělku – hrála znovu a znovu… Logan proloupl oko, zavrčel a zalezl zpátky pod deku. Má přece záznamník. Dneska mu začínala odpolední. Tři dny po sobě ho čekala směna od dvou do půlnoci. Vlastně měl začít už včera, ale předtím strávil celý den s pátracím týmem a detektiv inspektor Steelová mu dala volno za dobré chování. Dneska tedy chtěl zůstat v posteli, dokud se nevrátí Jackie, nasnídat se s ní a pak ji nalákat zpátky do postele a zašpásovat si pod dekou. Usmál se a zavrtal se hloub pod přikrývky, aby neslyšel vyzvánění.

Možná by s Jackie mohli – vtom se ozvala exploze vibrování a pípání, teď snad zešílel i jeho mobil. „Proboha živýho!“ Logan vystrčil ruku z vyhřáté jeskyňky, chvíli šátral po nočním stolku, popadl telefon a vzal si ho pod deku. „Co je?“

„Kde sakra trčíte?“

Logan zaúpěl: byla to detektiv inspektor Steelová. „Víte, kolik je hodin?“

„Ano. Kde sakra jste?“

„V posteli! Já –“

„V posteli?“ Inspektor nasadila lascivní tón. „A co máte na sobě?“

„Naštvanej ksicht. Dneska mám odpolední, říkala jste –“

„Nechte si ty kecy. Někdo nám tu vraždí šlapky – tak sebou koukejte hodit!“

Logan zavřel oči a počítal do deseti. Steelová mlela cosi o smyslu pro zodpovědnost a o tom, že směny jsou pro slabochy. „Dobře, dobře,“ sykl nakonec. „Já přijdu. Dejte mi půl hodiny.“ Zavěsil, sprostě si ulevil, natáhl se na postel s rukama v bok, zamračil se na roletu, znovu si zanadával, vstal, nakopl si palec o Jackiinu botu, zanadával a odkulhal si dát do koupelny sprchu.

Když konečně dorazil na velitelství, porada detektiva inspektora Steelové už byla v plném proudu. Přišlo mnohem víc lidí než obvykle – partu budižkničemů nahradili skuteční policisté. Neseděli, jak se komu zachtělo, jako jindy, ale v pravidelných řadách. Uniformy a technici pozorně hltali její Učení událostí, které se staly v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách. Kabelka nalezená na místě činu byla posetá otisky, ale všechny patřily čerstvě identifikované oběti: Michelle Woodové. To byla žena, které včera Isobel sloupla kůži z tváře, aby si dobře prohlédla zranění na muskulatuře a kostech. Logan se znovu otřásl, když si na to vzpomněl. Kdyby měl říct, jestli chce, aby se mu zdálo o tomhle nebo o těch zuhelnatělých obětech žháře z minulého týdne, těžko by si vybíral.

Znovu se myšlenkami vrátil, když Steelová rozdělovala pracovní skupiny a zadávala jim úkoly. S tím poradu ukončila a poslala je do terénu s obvyklým pokřikem: „Na nás si žádnej sráč nepřijde!“

Když odešli všichni kromě Logana, otevřela okno a roztřesenýma rukama si zapálila cigaretu a potáhla z ní, jako kdyby jí šlo o život. Zavřela oči, šťastně vzdychla a chraplavě se rozkašlala. Ježíši, ještě minutu bez cigára, a pošla bych!“ Znovu slastně potáhla a zachvěla se blahem, jak jí nikotin a kouř zaplnily plíce. Když vydechla, nad hlavou se jí vznášel oblak jako soukromá kouřová banka. „Četl jste noviny?“ zeptala se. Logan řekl, že ne, a tak vyndala z koše ranní výtisk Press and Journal a hodila ho před něj. Přes celou titulní stranu se táhl titulek VRAH ZE SHORE LANE ZNOVU UDEŘIL! OD COLINA MILLERA. Moc se nevytáhl. „No,“ ozvala se Steelová, zatímco Logan četl, „asi bych měla jít oznámit Michellinu tátovi, že je mrtvá.“ Povzdech. „Víte, ten, kdo ji viděl v pitevně, by to do ní neřekl, ale bývala to hezká holka. Než začala s trávou, s mužskýma a s chlastem. Když byla mladší, nejmíň desetkrát jsem ji zatýkala: krádeže v obchodech. Dětský oblečení, jídlo, boty, chlast a takový…“ Steelová na chvíli zmlkla. „Tolikrát jsem ji zatýkala a ani jsem ji nepoznala, jak měla rozmlácenou hlavu. Identifikovali jsme ji dneska ráno, když přišly otisky z kabelky… Bylo jí teprve čtyřiadvacet. Chudák holka.“

„Šlapala dlouho?“

Steelová zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne. Nemá za to žádný záznamy. Ani varování.“

Logan nic neřekl, ale pořád musel myslet na ženu, se kterou mluvil v docích: na tu v pláštěnce a černém krajkovém korzetu, co byla samá modřina. Jakmile zjistila, že je polda, nabídla mu úplatek, jedno číslo zadarmo. Možná měla Michelle Woodová důvod, proč si nedávala pozor na pusu. Možná některý z aberdeenských skvělých hochů v modrém podobné nabídky využíval.

„Ták!“ Steelová zahodila vajgl a zašlápla ho sešmajdanou botou do koberce. „Až budu pryč, vy se postaráte, aby tu všechno běželo jak na drátkách. Nikomu z těch lemplů nevěřím, že to nezvoraj.“

Logana to překvapilo. „Vy nechcete, abych jel s vámi?“

Steelová znovu zavrtěla hlavou. „Pro jejího tátu to bude už takhle dost těžký, ještě aby měl plnej barák policajtů.“

Logan byl na cestě do kanceláře, když na chodbu vykoukl povědomý zrzavý parchant s orlím nosem a požádal ho, aby k němu zašel. Logan se posadil do rozvrzané plastové židle ke stolu, přes který se na něj inspektor Napier šklebil jak jizva. „Tákže, seržante McRae.“ Inspektor se opřel a znovu nasadil křečovitý škleb. „Předpokládám, že jste obeznámen s případem, jehož vyšetřování právě vede detektiv inspektor Steelová?“ Logan opatrně přitakal, že ano, a čekal, co na něj vybalí. „V tom případě,“ řekl Napier, „vám jistě nemusím zdůrazňovat, jak je důležité, abychom ten případ rychle a úspěšně uzavřeli. Tak, abychom u soudu obstáli. Víte,“ zvedl stříbrné pero a pomalu jím otáčel v prstech, „vím, že máte… ‚přátele‘ v médiích. Ti lidé se vás budou snažit chránit, kdyby se něco nepodařilo.“ Jeho úsměv zchladl. „Radil bych vám, abyste se postaral, aby z inspektor Steelové neudělali obětního beránka.“ Významně se odmlčel. Je to v zájmu týmu.“

Prostor mezi nimi zaplnilo nepříjemné ticho.

„A co kdyby to bylo její vinou?“

Napier mávl rukou, jako kdyby odháněl otravnou mouchu. „Znáte tu bajku o lišce a slepici? Slepice zapálila sedlákovi stodolu a svedla to na lišku. Farmář zastřelil lišku a slepici snědl…“ Napier namířil stříbrné pero Loganovi do prsou, aby bylo jasné, kdo je v jeho scénáři zmíněná slepice. Pak inspektorův mrazivý, nepříjemný úsměv zmizel docela. „Osobně dodám šalvěj a cibuli.“

15

Jejich nová kancelář – zařídil ji vrchní konstábl, jakmile se ukázalo, že jde o sérii vražd – byla obrovská, se stěnami pokrytými mapami Aberdeenu a popsanými tabulemi. Střed místnosti zabíraly telefony a počítače; monitory se leskly ve světle zářivek a strážníci přijímali hovory a všechny informace ukládali do systému HOLMES. Na Logana už čekala kupa automaticky vygenerovaných úkolů, a tak si přitáhl židli a pustil se do práce; roztřídil je do dvou hromádek nadepsaných „Udělat“ a „Blbosti“. Tento policejní systém má tu výhodu, že se prokouše nekonečným množstvím informací a automaticky vyhledá spojitosti a vzorce. Jeho velkou slabinou ovšem je, že většinou nemá sebemenší páru, co vlastně dělá. Logan právě končil, když se detektiv inspektor Steelová vrátila od Michellina otce.

„Jak to šlo?“

Steelová pokrčila rameny a roztržitě se začala probírat Loganovou hromádkou „Blbostí“, jeden papír po druhém zahazovala do koše. Jak to asi mohlo jít? Když máte chudákovi tátovi vysvětlovat, že jeho dceru umlátil nějakej maniak a její nahý tělo leželo tři dny opuštěný v lese, než přes ně v mlze někdo zakopl… jo, a mimochodem, vaše dceruška šoustala s cizíma chlapama za prachy.“ Steelová vzdychla a přejela si rukou po obličeji. „Pardon, mám za sebou odpornej tejden.“ Logan jí podal k překontrolování hromádku „Udělat“. Když skončila, moc práce jim nezbylo. Úkoly předala službě s tím, aby byly do večera splněné.

„Tak,“ prohlásila, když se strážník nasupeně vydal shánět lidi. „Plán akce?“

„Zajímalo by mě, co chcete udělat s Jamiem McKinnonem.“

„Nechám ho tam, kde je. Pořád máme spoustu stop, který ho pojí s vraždou Rosie.“ Steelová si vyndala krabičku cigaret velikosti kingsize a začala zápolit s alobalem uvnitř. „Když za ty vraždy sbalíme někoho jinýho, můžeme McKinnona poslat před soud za krádeže v bistrech. Ale kdyby se někdo ptal, ty vraždy vyšetřujeme jako práci jednoho pachatele.“

„Dobře.“ Logan vzal do ruky fix a začal na tabuli kreslit přibližný plánek doků. „Rosie Williamsovou našli tady…“ Udělal modrý kroužek na Shore Lane. „Víme, jestli Michelle Woodová pracovala v docích?“

„Kdo ví?“

Jestli jo, můžeme tam vyrazit na lov. Pošleme tam hlídky, civilní auta…“ Vzal zelený fix a začal kreslit křížky tam, kde by mohl parkovat rezavý vauxhall, aniž by vzbudil pozornost.

„A k čemu nám jako ty hlídky budou?“ zeptala se Steelová a přitom se šťourala prstem v uchu. „Každou chvíli tam přece projede nějakej prasák a sbalí holku. Jak poznáme toho našeho? To je chcete vyslechnout všechny?“ Steelová o oktávu klesla hlasem a nasadila východolondýnský přízvuk. „Pardon, pane, sbalil jste tu štětku s úmyslem umlátit ji k smrti nebo si jenom hodláte pořádně zašukat?“ Lítostivě se na něj usmála. „Dobrej plán. Určitě bude fungovat.“

Logan se na ni zamračil. „Necháte mě domluvit? Pošleme tam pár policistek jako návnadu a ty tam budou postávat. Když se je někdo pokusí odvézt, budou mít odposlechy: naše auta je budou sledovat a chytíme ho při činu. Co vy na to?“

Steelová nakrčila nos a zadívala se na Loganův kostrbatý plánek. „Podle mě je to úplně k ničemu, ale stejně nemáme co ztratit,“ řekla po chvíli. „Běžte si vybrat pár konstáblů. A nezapomeňte, že ten chlap oddělal Rosie Williamsovou a Michelle Woodovou, takže nebude moc vybírávej. Sežeňte nějaký šeredky.“ Logan slíbil, že se pokusí.

Byl to den jako stvořený k sušení ručníků: slunce svítilo, pofukoval vítr a nelétaly mušky. Ailsa se usmívala a radovala z domácí pohody. Gavin slíbil, že dnes přijde z práce brzy. Udělají si tedy hezký večer. Ještě pořád ovuluje.

Vzala z košíku poslední ručník a přikolíčkovala ho na šňůru. Hotovo.

A vtom zpoza plotu z vedlejší zahrady ucítila povědomý zápach cigaretového kouře. Byl to sousedčin vyzáblý přítel, samá modřina a podlitina. Zase. Proč s tou příšernou, zlou, ožralou, surovou ženskou zůstává, Ailsa nemohla pochopit. Každý normální chlap by ji přece opustil, jakmile by mu poprvé zlomila nos. Nebo podruhé. Nebo potřetí…

Stál s cigaretou v ruce opřený o kovový věšák na prádlo. Když vydechl, trhnul sebou a chytil se za žebra, netušil, že ho Ailsa pozoruje. Dokouřil a zahodil vajgl do vysoké trávy, kde zmizel v plevelu.

Zevnitř se ozval tak hlasitý křik, až muž nadskočil. V tu chvíli se jejich pohledy střetly a Ailsa pochopila, že se té příšerné semetrice nedokáže bránit, stejně jako ona a Gavin. Ta ženská byla jak masomlýnek na duši, semlela ji na padrť, až z ní zbyla jen krvavá kaše. Muž poraženecky svěsil ramena, otočil se a belhal se zpátky do domu.

Ailsa se za ním podívala a otřásla se. Bože na nebesích…

Logan si řekl, že než se Steelová vrátí z další rauchpauzy, prolistuje si pitevní protokol Michelle Woodové. Vrahovi se povedlo zlomit jí nohu, obě ruce a skoro všechna žebra. Vnitřní orgány měla potrhané, zřejměji šlapal po břiše. Do hlavy jí opakovaně tloukl pěstmi, nohama a kamenem… Podal si ji opravdu důkladně. Logan si prohlížel fotky z místa činu a vzdychal: velké, lesklé barevné snímky Michelliny hlavy v igelitovém pytli. Nebylo pochyb: jejich člověk se zdokonaluje. Každý útok horší než ten minulý, pokud ovšem…

Logan zaklel. Jak si toho mohl nevšimnout? Zakřičel na detektiva konstábla Rennieho: „Přineste si notes: zjistíte, kdo hlídkuje v docích, najděte někoho, kdo zná, jak to tam vypadá, a ty holky

„Promiňte, pane?“ ozval se konstábl Steve. Nakukoval dovnitř a nejistě se na Logana usmíval. „Máte jít za detektivem inspektorem Inschem.“

Logan zavrčel. Hned ho napadlo, že nejspíš něco zbabral. „No tak,“ houkl na Rennieho, „běžte. Zjistěte mi jména. Chci s nima mluvit.“ Pak si vzpomněl na aberdeenského pasáka a mladou litevskou šlapku. „A znovu všem ukažte tyhle portréty, někdo je přece musí znát!“

Na stěně kanceláře detektiva inspektora Insche měli novou korkovou nástěnku, rozdělenou na šest polí – v každém visela fotografie se jménem a fotkou z pitvy. Malá hlavička v pravém dolním rohu byla spojená se zčernalým obličejem nad ní úzkou červenou stužkou. Inspektor stál před nástěnkou s hubenou podřízenou, něco jí ukazoval a ona si psala poznámky. Insch zvedl oči, uviděl Logana a mávl na něj a ženu poslal pro dvě láhve koly.

„Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Tihle lidi.“ Insch poklepal na fotografii lidské hlavy, která vypadala jako spálená kotleta. „Vzpomínáte, jak jsme dostali ta jména spolužáků Grahama Kennedyho?“ Hodil si do pusy hrst bonbonů, takže mu bylo stěží rozumět. „Grahama znáte, ale tohle je Ewan, Mark, Janette a Lucy.“ Píchal do jedné fotografie z pitvy za druhou a nechával na lesklém povrchu otisky prstu. „Všechny jsme identifikovali podle záznamů u zubaře. Ta malá byla podle doktorů,“ do její fotografie nepíchl, „Lucyina. Gemma… chuděra.“ Vzdychl. „Od Grahamovy babičky jsme ovšem dostali pět jmen: jeden, druhý, třetí, čtvrtý. Jeden chybí.“

„Tak kdo ten večer nebyl na jídelním lístku?“

„Karl Pearson. Čtyřiadvacet. Bydlí s matkou a otcem v Kingswells, tedy bydlel ještě před třemi týdny. Volal jim předminulou středu, že potřebuje peníze, ale jinak nic nevědí. Od té doby se jim neozval.“ Insch vyndal z náprsní kapsy fotku z dovolené, na které byl obtloustlý muž se zlomeným nosem a srostlým obočím přes celé čelo. Typ, co se jen tak pro zábavu chodí porvat na fotbalové zápasy.

Logan si fotku chvíli prohlížel. „Myslíte, že to zapálil on?“

Insch přikývl. „Už měl pár malérů, protože někomu něco podpálil. Sousedovu kůlnu, opuštěný karavan, tenkrát tu plážovou chatku.“

„To byl on?“

‚Jo, tenhle. Vyhlásil jsem po něm pátrání, ale taky mám pár adres.“ Inspektorovu velkou holou hlavu rozčísl zlomyslný úsměv. „Říkal jsem si, že byste se třeba rád pocvičil.“

„A co váš detektiv seržant, ten vousatej?“

„Co, Beattie?“ Detektiv inspektor Insch si vrazil ruce do kapes, až se už tak napnutá látka povážlivě vyboulila. „Ať sejde bodnout. Kůže líná. Ten by nechyt ani kapavku v bordelu v Dundee, natož nějakýho lumpa.“

Já bych měl pomáhat detektivovi Steelové, ta

„Už mi vás schválila. Nebude vás až do večerní akce potřebovat. Dojděte si pro kabát.“

„Ale Insch klesl hlasem a položil Loganovi na rameno mohutnou tlapu. „Myslel jsem, že se chcete z tý party zoufalců dostat: tohle je vaše šance.“ Obrátil se a rázně vyšel z místnosti, cestou popadl za límec konstábla Stevea. Logan chvíli váhal, díval se z inspektora na nástěnku s mrtvými. Ta mrcha Steelová, předala ho Inschovi a ani se ho nezeptala. Zamumlal si pod vousy pár nadávek a vyrazil za nimi.

Na první adrese nebylo po Karlu Pearsonovi ani stopy, stejně tak na druhé, na třetí ani na čtvrté. Nikdo ho už dávno neviděl. Čtyři místa objeli, zbývala ještě dvě. Adresa číslo pět byla v Seatonu – tam, kde se Don vlévá do moře – v jednom ze čtyř sedmnáctiposchoďových věžáků, ze kterých je nádherný výhled na moře. Za jasného letního počasí je tam krásně a v zimě, když od Severního moře fučí vichr z norských fjordů, odporný mráz. Logan s Inschem vešli dovnitř a konstábla Stevea nechali dole hlídat hlavní vchod.

Šesté poschodí, rohový byt. Insch šel rovnou k údajnému bytu Karla Pearsona a celou svou vahou pěkně po policajtsku zabušil, jako kdyby přišel pánbůh ohlásit soudný den.

Nic.

Insch znovu předvedl hněv boží a na chodbě se pootevřely jedny dveře. Soused zahlédl mohutného muže, jak buší na dveře rohového bytu, a rychle zapadl zpátky dovnitř.

„Myslíte, že zavolá policii?“ zeptal se Logan.

„Pochybuju, ale pro jistotu…“ Insch vyndal mobilní telefon a zavolal na ústředí, že ten grázl, co se snaží vloupat do bytu v Seatonu, je on, takže nemusejí posílat hlídkový vůz. Zatímco Insch telefonoval, Logan se skrčil a nakoukl do bytu škvírou na dopisy. Předsíňka vyzdobená plakáty aberdeenského fotbalového klubu a stránkami z časopisu FHM – polonahé ženy a fotbalisti: sen každého adolescenta – kabáty na věšáku, na protější stěně zrcadlo, v koutě ošoupaný vak s golfovými holemi, na rohožce hromádka reklamních letáků. Na konci viděl pootevřené dveře, nejspíš do kuchyně. Z předsíně vedly čtverý další dveře, ale jen jedny byly otevřené a pokoj Logan pořádně neviděl. Už to chtěl vzdát, ale najednou měl pocit, že se na něj někdo dívá… A pak znovu sklouzl pohledem k zrcadlu v předsíni. Z otevřených dveří do obýváku se na něj opravdu díval pár očí, ale Logan hned věděl, že ho nemůžou vidět. Nemohly vidět nic, když měl jejich majitel podříznutý krk a všechno kolem pokrývala temně hnědá krev.

Logan si dřepl na paty a nechal schránku zaklapnout.

„Ještě máte na drátě velitelství?“ zeptal se Insche.

„Jo.“

„Tak jim řekněte, ať pošlou výjezdovku: našli jsme Karla Pearsona.“

16

Kriminalisté se radovali, že zas jednou mají mrtvolu pod střechou, znamenalo to, že nemusejí bojovat s tím zatraceným igelitovým stanem. Obývák Karla Pearsona byl podobně vyzdobený jako předsíň, plakáty a fotkami z časopisů, jen nahé dámy tu byly daleko těžšího kalibru. Kriminalistický tým si na zemi rozložil plechovou cestičku a začal všechno zasypávat černým práškem na snímání otisků; vyprázdnili obsah vysavače do pytle na důkazy; odebrali vzorky krve – což nebylo těžké, protože v obýváku jí bylo všude plno; a přitom se hádali, jestli jedna z těch nahotinek – na fotce si hrála s několika strojky na baterky – je manželka detektiva seržanta Beattieho; všechno si vyfotili a pak mlčky postáli, než doktor Wilson prohlásil nahého muže s proříznutým hrdlem přivázaného k židli za mrtvého. „To je neuvěřitelný, co všechno dneska doktoři dokážou diagnostikovat,“ utrousil Insch, který se opodál opíral o zeď. Byl oblečený do největšího papírového overalu, jaký hoši od kriminálky měli, ale i ten na inspektorově mohutném těle praskal ve švech. „Pokusil byste se odhadnout, kdy zemřel?“

Doktor Wilson Insche obdařil opovržlivým pohledem. „Ne,“ odsekl a zaklapl lékařský kufřík. Já to nechápu, lidi. Proč vždycky chcete čas smrti po nebohým praktikovi? Víte, co vám řeknu? Nemám páru! Spokojený? Chcete čas smrti? Zeptejte se patologa, krucinál!“ Zvedl se a zamířil ke dveřím. Mezi dveřmi se ještě zastavil a významně se zadíval na inspektorovu našponovanou kombinézu. „A víte co, já vám řeknu čas smrti, zadarmo. Osmnáct měsíců, jestli s tou svou zatracenou tloušťkou něco neuděláte!“ vyhrkl a zmizel dřív, než se Insch vzmohl na něco jiného než zrudnout jako rak.

Logan zamručel; tohle jim ještě scházelo. Ten pitomec Wilson zapálil doutnák a vypadl. A oni teď mají snášet výbuch. „Nevšímejte si ho,“ pokusil se Insche uklidnit, „Wilson má už tejden náladu pod psa. A chová se jako kretén.“

Insch na něj vrhl temný pohled. „Řekněte tomu hajzlovi, že jestli ho někdy potkám na některým svým případu, osobně se postarám, aby skončil v ZASRANÝ MÁRNICI!“ V místnosti nikdo ani necekl. „A SÁM HO PROHLÁSÍM ZA MRTVÝHO!“ Z Inschových úst stříkaly sliny. Logan ho už mockrát viděl zuřit, ale takhle ještě nikdy. Insch, celý roztřesený námahou, mlčky odešel do kuchyně a práskl za sebou dveřmi, až všechny předměty v bytě zařinčely. Z bytu nad nimi se ozvala naplno puštěná televize.

Ježíši,“ zašeptal policejní kameraman. „Dostal ho, co?“

Detektiv inspektor Insch ještě trucoval v kuchyni, když dorazil patolog: tentokrát to k Loganově úlevě nebyla Isobel, ale doktor Fraser. Fraser souhlasil s diagnózou policejního lékaře: Karl Pearson byl skutečně mrtvý. Logan směl zavolat pohřebáky, aby odvezli tělo. Pitva se měla konat ve tři hodiny. A teď, když si odbyli formality, si Logan mohl prohlédnout tělo, aniž tím někoho rozzuří. Pokud se ničeho nedotkne.

Karl Pearson: čtyřiadvacet let, nahý, přivázaný k židli a velmi, velmi mrtvý. Skoro celý krk měl proříznutý, takže hlava visela na stranu; oči překvapeně vytřeštěné, prázdný pohled upřený do předsíně. Kus levého ucha mu chyběl, od lalůčku až nahoru ke špičce, a zbýval z něj jen srpeček kůže. Na obou tvářích se mu od otevřených úst táhly hluboké rýhy. Nejspíš měl na sobě něco jako náhubek; na voskovitém mase byly ještě vidět otlaky po přezkách. Paže spoutané za zády byly několika kabely přivázané k nohám židle. Ruce měl samou zaschlou krev, takže nešlo rozeznat detaily, ale jedno bylo jisté: Karl měl několik prstů kratších, než by měl mít. Některé končily u druhého kloubu, další měl useknuté až u kotníku a ostatní někde mezi tím: z pahýlů trčely kosti a šlachy jak vařené rybí oči. Useknuté články ležely pod židlí, nehty byly strhané. Karlův hrudník – tam, kde nebyl pokrytý krví ze zející rány na proříznutém hrdle – byl posetý spáleninami od cigaret a chyběla mu pravá bradavka. Nohy měl doširoka roztažené, takže Logan dobře viděl jeho varlata. Nedokázal rozpoznat, jestli jsou posetá chlupy nebo svorkami ze sešívačky, a nehodlal je zkoumat zblízka. Bledé chlupaté nohy byly také samá spálenina, kolena boulovitá a zdeformovaná. Jako kdyby na ně někdo vzal kladivo.

„Co na to říkáte?“

Logan se otočil a mezi dveřmi uviděl asistentku státní zástupkyně; stála v bílé kombinéze, snažila se tvářit nenuceně a přitom se vyhnout pohledu na zakrvácené nahé tělo. Technici zmizeli, zřejmě prohledávali ostatní místnosti a přitom se obloukem vyhýbali kuchyni, dokud se Insch trochu neuklidní. „No,“ zamyslel se Logan, „jestli něco věděl, asi to vyklopil.“

Rachael se po očku podívala na tělo Karla Pearsona. „Mučili ho, aby získali informace?“

„Nejspíš kvůli drogám. Karl má záznam za dealování a víme, že ve městě je nový gang. A vypadá to na pěkně ostrý hochy.“

Rachael mrtvého obešla a zadívala se z okna na sluncem zalité Severní moře. Postavila se co nejdál od Karla Pearsona. Jak proboha můžete někoho mučit v činžáku? Někdo to přece musel slyšet! Oni ho tady takhle… takhle zřídí, a nikdo nezavolá policii?“

„No, na jejich místě bych mu dal roubík, přivázal bych ho k židli a pak bych ho začal mučit. Típal bych do něj cigára, uřízl bych mu bradavku, strhal bych mu nehty, zlámal pár prstů na noze… a pak, až by se vyřval do roubíku, bych mu ho sundal a položil mu pár otázek. To už by určitě věděl, že to myslím vážně. Pak bych mu zase ucpal pusu a pokračoval bych. Uřízl bych mu ucho a usekal prsty, aby opravdu trpěl. A zase bych položil pár otázek. A zjistil bych, jestli dostanu stejnou odpověď. A pak bych to pro jistotu ještě jednou zopáknul.“ Vzdychl. Jestli měl roubík celou dobu, nikdo nic neslyšel… možná nějakou tu ránu kladivem.“ Rachael mlčela. Je vám dobře?“

Lehce se otřásla. „To víte, nic podobného jsem v životě neviděla…“ mávla rukou ke Karlovu zohavenému tělu, „v takovém rozsahu. A na vlastní oči. Samozřejmě jsme viděli spoustu fotek, když jsme u soudu řešili případy, ale…“ Zase mávla rukou.

„Ale to není totéž,“ doplnil ji Logan. Venku za oknem v proudu větru plachtil racek, na jeho bílém těle se odrážel paprsek slunce, takže se proti temně modrému moři krásně leskl.

„Co je to sakra za město?“ zeptala se s pohledem upřeným do mraků uhánějících po jiskřivé obloze. „Člověk by řekl, že klidné malé město, jako je Aberdeen, bude bezpečné… Viděl jste někdy statistiky? Podle skotské vlády tu zavraždí víc lidí na obyvatele než v celé Anglii a Walesu dohromady. Jak je to možné?“ Opřela si hlavu o sklo. „A jako by to nestačilo, máme tu šestadvacetkrát víc pokusů o vraždu než dokonaných vražd. Máme být na co pyšní!“

Logan si stoupl k oknu vedle ní. „Vážně? Šestadvacetkrát?“

Rachael přikývla. „Šestadvacetkrát.“

Zavrtěl hlavou. „Téda… tak to jsme pěkný břídilové. Jak je možný, že se tak často nestrefíme? To bude výchovou.“

Rachael se lehce pousmála.

„Zkrátka,“ Logan došel zpátky ke zmučenému tělu uprostřed pokoje, „vypadá to, že se nám tu rozpoutala válka místních drogových gangů. Takovéhle věci teď asi budeme vídat často.“ Podíval se na uříznuté ucho Karla Pearsona a uvědomil si, že má hlad jako vlk. Podle jeho hodinek už bylo půl třetí. Pitva Karla Pearsona měla začít ve tři; takže měl třicet minut na to, aby něco pojedl a dorazil zpátky na stanici.

Klaply vchodové dveře a z předsíně nakoukla státní zástupkyně, přelétla místo činu zkušeným pohledem, který na chvíli utkvěl na Karlově podomácku vyrobené tapetě. „Není to manželka detektiva seržanta Beattieho?“

Pitva Karla Pearsona se neuvěřitelně táhla, a tak se Logan v půl páté vymluvil na jiné povinnosti – potřeboval se ujistit, že detektiv inspektor Steelová zařídila všechno potřebné na noční akci. Jak ji znal, určitě čekala, že všechno oběhá on. A kromě toho, jediná novinka, kterou se dozvěděl, když doktor Fraser rozřezával zmučené tělo, byl nález vpichů na Karlově horním bicepsu. Logan by se vsadil, že v jeho krvi najdou stopy po narkotikách. Nebylo jich tolik, aby se Karl sjel, jen aby neutrpěl šok. A možná to dokonce měla být odměna za to, že mluvil pravdu. Aby neměl takové bolesti.

Zasedačka detektiva inspektora Steelové nahoře byla skoro tak mrtvá jako Karl Pearson. Občas zazvonil telefon, ale jinak kde nic tu nic. Steelová seděla u počítače, šťourala se v zubech a četla Evening Express. Ano, papíry samozřejmě vyřídila, podepsal je sám vrchní superintendant. Což znamenalo, že nesmějí nic zbabrat; kdyby se to stalo, celé vedení by stálo frontu i se psy, aby si mohli urvat kus z jejich prdele. A navíc, jestli detektiv inspektor Steelová něco nevytříská z téhle sledovačky, co jiného jí zbývá? V tomhle zatraceném případu nebylo lehké narazit na kloudnou stopu. Smrt dvou prostitutek nějak nepřilákala pozornost veřejnosti, i když ji provázela slova „sériový vrah“. Telefon celý den nezazvonil.

„Co takhle rekonstrukce činu?“ zeptal se Logan. „Co kdybychom to dali do zpráv?“

Steelová vykouzlila znepokojivě mateřský úsměv. „Výborný nápad! Někdo se převlíkne za mrtvou prostitutku a někdo bude vrah, co ji láká do auta. A pak požádáme, aby se ozvali svědkové, co byli tu noc v docích.“ Logan cítil, že přijde něco sarkastického. „Umíte si představit tu lavinu telefonátů? Tu hromadu pasáků, šlapek a úchylů, co brázdí jejich ulice podél obrubníku? Ano, strážníku, byl jsem tu noc v docích, chtěl jsem si najít prostitutku a viděl jsem nějakého odporného chlapa, jak nakládá tu štětku, co ji našli mrtvou.‘ To abych sehnala posily k telefonům. Budou drnčet od rána do večera.“

„Fajn,“ odsekl Logan. Jak myslíte.“

Steelová se na něj zazubila. „Nic si z toho nedělejte, pane policejní hrdino. Jestli se to dneska posere, začnu o tom přemejšlet. Když nic jinýho, vrchní konstábl bude mít pocit, že něco děláme. Víte co, běžte vybrat pár šeredek, co nám zahrajou šlapky. Řekněte jim, že je za to čeká láhev vodky, pokud ovšem neskončej uškrcený a umlácený.“

Půl deváté a pomalu končila porada. Detektiv inspektor Steelová stanovila základní pravidla, všem vylíčila plán – včetně detektiva vrchního superintendanta, který pronesl pětiminutový proslov o úskalích a významu podobné operace – a pak rozdělila úkoly čtyřem týmům. Tým jedna byl nejmenší: konstábl Davidsonová a Menziesová, falešné prostitutky – rozhodně žádné královny krásy – už byly oblečené na svou večerní roli: krátké sukně, push-upky, pěticentimetrový make-up a na hlavě něco jako nepovedenou trvalou. Každá měla u sebe vysílačku, jednu náhradní – pro jistotu – a navigaci GPS, zašitou do příšerného spodního prádla. Kdyby se něco stalo, nemohly zmizet z povrchu zemského. Nemluvě o malých plechovkách slzného plynu, kterými byly obě vybavené. Tým dvě tvořilo osm policistů v civilu, dva najeden vůz. Ti měli zaparkovat na místech, která Logan určil, tak, aby mohli sledovat, jak Davidsonová a Menziesová provozují své řemeslo. Tým tři byl největší, tři označené a dva neoznačené hlídkové vozy a půl tuctu uniforem v tmavě modrém tranzitu, který měl projíždět ulicemi poblíž vykřičené čtvrti. Všichni byli vybavení sledovacím zařízením a připravení vyrazit, jakmile dostanou pokyn. Tým čtyři měl zůstat na stanici a starat se, aby fungovaly všechny komunikační kanály. Předávat vzkazy. Dohlížet, aby všichni byli tam, kde mají, a – v případě konstáblů Davidsonové a Menziesové – aby zůstali naživu. Byla to velká a drahá operace se spoustou lidí, ale detektiv vrchní superintendant za nimi stoprocentně stál. Steelová měla posvěceno pět nocí, ale vrchní konstábl byl přesvědčený, že budou mít výsledky mnohem dřív. Logan dobře věděl, kolik děr tenhle plán má, a raději mlčel.

Když porada skončila a všichni se rozcházeli na určené pozice, dohnal ho detektiv konstábl Rennie. „Mám toho chlápka, kterého jste hledal.“ Logan se musel zatvářit nechápavě, protože Rennie začal vysvětlovat: „Toho, co hlídkuje v docích. Chtěl jste, abych ho našel.“

„Fajn, fajn, kde je?“

„Přijde v deset: konstábl Robert Tailor. Už dva roky sleduje pasáky. Nechal jsem mu vzkaz, že s ním chcete mluvit.“ Rennie se culil, jako kdyby čekal cukrátko. Logan mu žádné nedal.

„A co ty portréty?“

„Tu holku nikdo nepoznal, ale pár strážníků si myslí, že ten chlap by mohl být Duncan nebo Richard.“

Logan se zamračil. Ta Litevka tvrdila, že její pasák se jmenuje Steve. „Žádný příjmení?“

„Nada.“

„Hergot.“

„Jo.“

Operace začala v devět hodin, k Loganovu překvapení na vlas přesně. On s inspektorem Steelovou seděli ve starém vauxhallu na konci Marischal Street ústící dole v docích do Regent Quay. Parkovali tak daleko, aby nevzbudili podezření, kdyby je někdo zahlédl z ulice, ale tak, aby měli dobrý výhled – přes vysoký plot ze šedých železných bodců, kterými byly doky obehnané – na celou Shore Lane až tam, kde konstábl Menziesová šlapala chodník. Steelovou dokonce napadlo dlaní zakrývat cigaretu, aby je žhavý konec neprozradil. Jeden tým po druhém postupně zaujímaly svá místa a nakonec se objevila návnada. Neboli ošklivé sestry, jak je Steelová překřtila. Ne náhodou akci pojmenovala „Operace Popelka“. Logan se divil, že jí občas někdo nerozbije hubu.

„Myslíte, že to zabere?“ zeptal se, když konstábl Menziesová přestala skuhrat, že v té minisukni jí vítr fouká až do zadku.

„Ne,“ odpověděla a vyfoukla kouř. „Ale nic jinýho teď nemáme. Kdybysme doky nehlídali a zmizela by další chuděra šlapka, tak by nás ukřižovali. A vůbec, tenhle zatracenej plán jste vymyslel vy, tak nezačínejte, jasný?“

„Ale co když někdo zmizí, zrovna když tu budeme?“

Steelová se oklepala. „Tak na to koukejte zapomenout!“

„Ale vždyť neděláme nic jinýho, než sledujeme dvě policistky převlečený za šlapky. Co když do auta toho chlapa nastoupí pravá štětka? Jak to poznáme? Může to být kdokoli!“

„Já vím, já vím.“ Steelová naposledy potáhla z cigarety a cvrnkla ještě žhavý nedopalek oknem ven. „Je to mizernej plán, ale co máme dělat? Rosie Williamsovou zabili minulý pondělí, Michelle Woodová to schytala v pátek. Čtyři dny.“ Spočítala je na prstech. „Sobota, neděle, pondělí, úterý. To znamená dneska. Jestli se bude držet svých zvyků, další je na řadě dneska nebo zejtra.“

„Pokud už nějakou nemá a my to ještě nevíme.“

Steelová se na něj zlostně podívala. „Něco mi snad uniklo, seržante? Chcete mi něco poradit, nebo si jenom cintáte mašli?“ Logan radši mlčel. „No jo,“ ušklíbla se Steelová. „To jsem si mohla myslet.“ Nepříjemné ticho.

Logan seděl, zíral na ulici a přemýšlel.

„Ráno jsem měl zajímavej rozhovor s inspektorem Napierem,“ řekl nakonec.

„Vážně?“ zeptala se podezíravě.

Jo. Řekl mi, že z tohohle případu musíte vyjít jako vítěz, jinak jsem namydlenej.“

„‚Namydlenej?‘ Tohle že řek Napier? Toho bych spíš šacovala na: ‚Krev je život, ha ha há!‘“ pronesla se strašným transylvánským přízvukem.

„No, zaobalil to do báchorky o nějakým farmáři, o lišce a slepici, ale bylo to jasný.“

„A kdo jste byl vy?“

„Slepice.“

„Dobrý.“ Zazubila se.

„Čím to, že nad váma drží ochrannou ruku?“

Inspektor Steelová se nepřestala culit, vylovila přitom další cigaretu a zapálila si. „Řekněme, že já s Napierem pro sebe máme pochopení, a to stačí.“ Loganovi to samozřejmě nestačilo, ale Steelová mu víc říct nehodlala, a tak zas seděli mlčky.

Po dlouhé době, která jim připadala jako hodiny, se z vysílačky ozval praskavý hlas konstábla Menziesové: Jede auto!“ A na konci Shore Lane se objevila světla. Z vysílačky bylo slyšet jen šum a praskot, a tak Logan vyndal dalekohled s nočním viděním a chvíli zaostřoval, až nakonec jasně viděl vjezd do úzké jednosměrky. Konstábl Menziesová se s rukama v bok a vypnutou hrudí sklonila a nakoukla do okýnka u řidiče. „Ahoj, zlato“ řekla celkem přesvědčivě, „chceš si užít?“ Logan muže za volantem neviděl. Menziesová se postavila pod jednu z mála fungujících pouličních lamp a její světlo se teď odráželo od předního skla, takže řidiči nebylo vidět do tváře. Tlumený rozhovor, kterému nebylo ve vysílačce rozumět – mikrofon se jí asi zachytil do krajky v podprsence, která se o něj při každém pohybu třela, takže slova pohlcoval šum a praskot. „Co kdybychom si spolu… HEJ, TY HAJZLE!“ Steelová se na sedadle prudce napřímila. Motor podezřelého auta zaburácel. Logan dalekohledem viděl, že se Menziesová drží za levé ňadro. Najednou se sehnula a zmizela mu z očí, a do toho Steelová zakřičela: „Běž, běž, běž!“ Vtom se Menziesová vynořila a něčím mrštila po odjíždějícím autě. Ozvala se rána a auto prudce zastavilo na dláždění. Řidič okamžitě vyběhl ven a nevěřícně zíral na rozbité zadní okno. Když se vracel, byl tak rozzuřený, že si ani nevšiml dvou neoznačených hlídkových vozů, které zablokovaly oba konce Shore Lane.

Logan slyšel, jak muž na konstábla Menziesovou křičí, tentokrát i přes šustot podprsenky jasně rozeznával slova: „Ty hnusná děvko!“ Napřáhl zaťatou pěst, ale Menziesová mu nedala šanci. Místo toho ho zneškodnila jediným vězeňským kopancem. Ne nadarmo byla hvězdou jejich kickboxerského týmu. Než dorazil Logan se Steelovou, muž měl nasazená pouta, ležel obličejem na špinavém dláždění s Menziesovou na zádech, nadával jak špaček a dožadoval se právníka.

„Ach, Ježíši… auvajs…“ Steelová, zlomená v pase z té námahy, že uběhla tři sta metrů od jejich zaparkovaného auta, se držela za bok s bolestivým šklebem. „Menziesová,“ zeptala se přes zaťaté zuby, „jste v pořádku?“

Konstábl zavrčela na spoutanou, vztekající se postavu. „Ten hajzl mě chytil za bradavku. Málem mi ji urval!“ Odhrnula okraj nestoudné podprsenky, aby to Steelové ukázala, ale ta se ohradila, že to není třeba, že má dvě svoje a nepotřebuje se dívat na cizí. Jelikož hrozilo, že Menziesová bude ukazovat prsa, Logan se raději zdekoval a šel si prohlédnout rozbité auto. Byla to starší dodávka, spousta sedadel a velký úložný prostor s nálepkou „mámin taxík“ na zbytku zadního okna. Uprostřed psího pelechu ležel kus rezavého železa zasypaný kostičkami rozbitého bezpečnostního skla. Logan vyndal telefon a zavolal na stanici, aby prověřili registrační značku.

Detektiv inspektor Steelová si nejspíš myslela, že s cigaretou zase líp popadne dech. S kašláním a prskáním došla pro Logana, vytáhla ho z auta a řekla Menziesové, aby podezřelého postavila. V temné ulici mu pořádně neviděli do obličeje; a navíc byl špinavý, jak ležel tváří na zemi. „Jméno,“ spustila detektiv inspektor Steelová a vyndala cigaretu z pusy, aby mohla na chodník vyplivnout nechutný černý chuchvalec.

Muž těkal očima zprava doleva. „Simon McDonald.“

Steelová se zamračila a naklonila hlavu na stranu, jako kočka, která si prohlíží macatého křečka. Jak to, že jste mi povědomej, Simone? Že bysme spolu měli co do činění?“

„Nikdy jsem neměl problémy s policií.“

Loganovi zazvonil telefon: z centrály mu hlásili, že takový typ vozu s touhle registrační značkou nemají v systému. Ví jistě, že se nespletl? Logan došel zpátky k vozu a dřepl si k zadnímu nárazníku. Teď se podíval zblízka, na značce se mu něco nelíbilo: neodrážela světlo baterky. Někdo přes ni nalepil kus zalaminovaného papíru. Potmě a zpovzdálí to vypadalo celkem přesvědčivě, ale zblízka bylo jasné, že si ji někdo vyrobil na počítači a vytiskl na barevné tiskárně. Logan sloupl falešnou značku a sdělil centrále skutečnou značku schovanou pod ní. Když uslyšel výsledek, rozzářil se jak lampička. Pomalu došel k místu, kde Steelová útočníka zpovídala, co dělal minulé pondělí a pátek. Logan počkal, až domluví, a pak se zeptal: „Vy nevíte, že je trestné uvádět policii falešné jméno, pane Marshalle? A co teprve jezdit s falešnou značkou!“

Podezřelý sebou škubl a Steelová ho popadla za klopy a dostrkala pod jednu z mála svítících luceren. Když ho konečně poznala, tiše hvízdla: radní Andrew Marshall, hlavní kritik grampianské policie, podle něhož jde o bandu neschopných pitomců. Tvář Steelové se roztáhla do škodolibého úsměvu.

„Ale, ale, ale, pan radní jako živej,“ prohlásila se zjevným potěšením. „Tak to jste teda v prdeli!“

Radní Marshall se celý vzteklý a zoufalý pokusil bránit. „Nemáte právo se mnou takhle zacházet!“

„Ne?“ Detektiv inspektor Steelová na něj mrkla. „Obscénní chování, napadení, kladl jste odpor při zatýkání, udal jste falešné jméno, jezdíte s falešnou značkou… myslíte, že toho bude víc, až vám prohledáme auto?“ Radní najednou sjel pohledem stranou a Steelová pokývala hlavou. „To jsem si myslela. Asi si budeme muset trochu promluvit, co?“ Nato roztřeseného muže objala kolem ramen a odvedla ho pryč.

17

Detektiv inspektor Steelová nechtěla, aby u „výslechu“ radního Marshalla někdo byl, dokonce ho ani nechtěla odvézt na stanici, dokud si s ním nepromluví. V soukromí. Logan byl tedy vyslán, aby zbytek týmu zavázal mlčenlivostí a aby radnímu prohledal auto. Našel v něm řadu hrozivě vyhlížejících erotických pomůcek a pár specializovaných časopisů tak tvrdého ražení, že mu z některých fotek začaly slzet oči. Všechny ty věci posbíral a uložil do igelitových sáčků na důkazy, nechtěl se ničeho dotýkat.

Steelová zabavila Loganův služební vůz a zaparkovala s ním o něco dál v docích, aby je s radním Marshallem nikdo nerušil. Jedinou známkou života v rezavém vauxhallu teď byl žhavý konec cigarety a kouř, který pomalu stoupal z pootevřeného okýnka. Logan se zatím choulil v rodinné dodávce radního, kam rozbitým zadním oknem fučel ledový vítr. Odjel z úzké uličky k vjezdu do přístavu, odkud mohl sledovat vauxhall i Shore Lane.

Ten večer už moc práce neudělali. Přítomnost mnoha policistů v civilu vyhnala skutečné šlapky do okolních ulic, takže konstábl Menziesová měla Shore Lane jen pro sebe. Podobně to dopadlo v James Street, kde stála konstábl Davidsonová. Obě tak přispěly k potírání prostituce v aberdeenské vykřičené čtvrti daleko víc než místní sociální pracovníci za celé měsíce práce. Tohle tedy byla kýžená odpověď: Chcete vyhnat holky z ulic? Neobtěžujte se s různými občanskými iniciativami a kampaněmi, pošlete pár ošklivých policajtek šlapat chodník a dejte jim asi tucet poldů v civilu, aby jim dělali pasáky. A problém je vyřešený.

Logan si ohrnul límec a otřásl se. Léto v háji a podzim nepotrvá dlouho. Čeká je další studený a deštivý konec roku. Ale co, řekl si, já aspoň nemusím chodit v punčochách, podvazcích a push-upce, která by odradila i Hannibala Lectera. V tu chvíli se ozvala konstábl Menziesová, stěžovala si na zimu a bolavou bradavku a přivolávala mor a pekelný oheň na všechny úchylný šmejdy, co se takhle v noci poflakují po docích. Vážně tam ještě musí stát čtyři a půl hodiny?

Konečně se otevřely dveře spolujezdce a z auta inspektora Steelové vystoupila schoulená, vyděšená postava. Muž se ještě jednou otočil a něco řekl a pak se sklopenou hlavou zamířil k bráně přístavu a svému poničenému autu. Logan vyskočil a podržel mu dveře, s úsměvem. Muž si ustrašeně sedl za volant a nastartoval, málem vyjekl hrůzou, když na něj Logan zavolal: „Šťastnou cestu, pane radní!“

Očima vyděšeně těkal sem tam a vyrazil z místa své potupy tak rychle, jak mu dovolil rychlostní limit. Logan stál a mával, dokud auto nezmizelo z dohledu, pak sebral tašku plnou zabavených pornografických materiálů a spěchal k zakouřenému vauxhallu. „Kristepane, to je ale kosa!“ vyhrkl, pustil topení naplno a mnul si ruce u ventilátoru. „Dostala jste z něj něco?“ Detektiv inspektor Steelová neodpověděla, jen se zeptala, co našel při prohlídce Marshallova auta. Logan zvedl igelitovou tašku a začal z ní vytahovat sáčky na důkazy a přitom jednotlivé věci vyjmenovával. Nakonec vytáhl piece de résistance: velký červený falus na dálkové ovládání, celý posetý bodlinami. Steelová si chvíli hrála s tlačítky, až sebou začal vibrátor škubat a celý se rozvlnil. Bzučel a zmítal se v průhledném důkazním sáčku jako ohavná líhnoucí se hmyzí larva.

„Paráda,“ odfrkla si Steelová a přečetla na straně název oné hračky. „Anální průzkumník. Zábava pro celou rodinu.“ Zmáčkla další knoflík a konec začal pulzovat a vibrovat. Ježíši!“ Málem vibrátor upustila. „Ono je to živý! ŽIVÝ!“ Usmála se, vypnula ten pekelný stroj a hodila ho na zadní sedadlo. „Takže nic ilegálního, jenom trapný krámy!“ Logan přitakal. „A co vy? Dostala jste z našeho přítele radního něco zajímavýho?“

Jo.“ Úsměv Steelové byl skoro stejně obscénní jako gumový vibrátor na baterky, který teď ležel vzadu, ale nic neřekla.

„Svěříte se?“ zeptal se Logan po chvíli.

„Ne.“

Minulo půl dvanácté a pořád se nedělo nic zvláštního. Zvony na St. Nicholas Kirk odbily půlnoc a konstábl Menziesová měla na svém kontě jen tři nápadníky, včetně radního Marshalla. Konstáblu Davidsonové se nedařilo o nic lépe, celkem měla čtyři nabídky. Ani jeden z těch chlapů nevypadal na vraha, ale přesto je zadrželi. Zítra ráno někdo prověří jejich alibi na pondělní a páteční večer. Logan si od toho moc nesliboval.

Potlačil zívnutí a zeptal se Steelové, jestli zatím nemá skočit pro něco k jídlu. Přece jenom jsou ve službě už od včerejška od osmi…

„Od osmi?“ odsekla. Já začínala v sedm. Vy jste si odpoledne dával šlofíka. A to je sakra rozdíl.“

Logan se na ni podíval. „To teda ne. Skoro celý dopoledne jsem byl s detektivem inspektorem Inschem na místě činu a pak až do půl pátý na pitvě…“

Steelová se na něj nasupeně podívala. „A proč jste to sakra dělal? Věděl jste, že tu budeme celou noc!“

„Sama jste Inschovi řekla, že mu pomůžu!“

Já?“ Steelová pokrčila rameny. „No, to je jedno.“ Sáhla do kapsy saka a vyndala neoprenovou peněženku a z ní vytáhla dvacku. „Tak běžte, ať jste trochu užitečnej. Tlačenku s dvojitým octem… jo a smažený vejce. A taky kečup, když budou mít. A kupte si taky něco pro sebe. Aspoň se nebudete tvářit jak kyselá prdel.“

Logan se musel hodně držet, aby nepráskl dveřmi. Vyrazil po Marischal Street na Castlegate a celou dobu mručel. Čím dřív toho parchanta chytí, tím líp. Potom se bude moci vrátit k Inschovi nebo k McPhersonovi. Kdokoli bude lepší než ta kráva Steelová.

I když bylo po půlnoci, na ulici pořád panoval čilý ruch. Hlavně taxíky. Taxíky, autobusy a opilci. Lidé odcházeli z hospod do kasin nebo nočních klubů a podniků, které se pyšnily erotickými tanečnicemi. Uprostřed chodníku musel Logan obcházet čerstvé zvratky, ještě se z nich kouřilo, a přitom si dával pozor, aby se nepřiblížil k sinalému mladíkovi, který se motal opodál. Ten moula měl navzdory počasí jen džíny a dres aberdeenského fotbalového klubu s krátkým rukávem, jehož lesklá červená látka nesla stopy po vyzvraceném kari.

Kousek dál na George Street našel bistro, kde Steelové objednal, co chtěla, a sám si dal velkou tresku s nakládanými cibulkami, pár plechovek limonády Irn-Bru a hranolky, které cestou zpátky do doků ještě horké spořádal. Ten pozvracený v dresu AFC byl pryč, ale místo něj tam teď stála skupinka dívek v minisukních a krátkých tričkách, které pokřikovaly na kolemjdoucí. Potácely se přes přechod z opačné strany ulice, mávaly láhvemi Bacardi Breezer a loudily na Loganovi hranolky; když se s nimi odmítl podělit, z plných plic na něj řvaly, že je „odpornej hajzl“. Logan s povzdechem pokračoval dál z kopce dolů. Treska byla dobrá, čerstvá, křupavá a šťavnatá… a krucinál: to byl jeho telefon. Přehodil si rybu do jedné ruky, otřel si mastné prsty o papír, ve kterém ji dostal zabalenou, a vyndal hlasitě vyzvánějící mobil do mrazivého nočního vzduchu.

„Haló? Je to detektiv seržant McRae?“ mužský hlas. Logan řekl, že je to on. „No, dostal jsem vzkaz, že se mnou chcete mluvit. Konstábl Tailor.“

Logan se musel na chvíli zamyslet. „Konstábl Tailor,“ řekl nakonec a přitom se pokoušel přehnout papír přes hranolky, aby vydržely teplé. „Vy hlídkujete v docích? Shore Lane, Regent Quay, a tam?“

„Jo“

„Pátrám po mladé dívce, čtrnáct až šestnáct let, šlapala v Shore Lane. Litevka. Není tu dlouho, docela hezká, vlasy jako stará rockerka. Řekla mi, že se jmenuje Kylie Smithová. Chci ji a jejího pasáka.“

Chvíli bylo ticho a pak hlas v telefonu řekl: „To mi nic neříká, ale můžu se poptat.“

„Dobře. A dál: žena, bílá, kolem čtyřicítky, pláštěnka, černá krajková blůza, vysoké kozačky. Blond trvalá, nakrátko. Vypadala, že je to její pravidelný stanoviště. Nedávno ji někdo zmlátil – potřebuju s ní nutně mluvit.“

Tentokrát muž odpověděl okamžitě. „To vypadá na Agnes Walkerovou, známí jí říkají Cuchta Agnes. Myslím, že je na metadonu.“

„Máte její adresu?“

Konstábl Tailor adresu neznal, ale slíbil, že ji sežene. Logan mu poděkoval a zavěsil. Hranolky detektiva inspektora Steelové byly ještě docela teplé, když je donesl do auta. Beze slova všechno jídlo zhltala a Logan zatím popíjel Irn-Bru z plechovky.

„Fajn,“ řekla Steelová, slízala si z prstů poslední sůl a opřela se na sedadle. „A teď zpátky do rachoty.“ Za patnáct minut už hlasitě chrápala. Logan vzdychl. Čekala ho dlouhá noc.

Kolem půl druhé Steelovou vzbudil. Už ho bolela záda z toho, jak celou noc seděl v autě a díval se, jak se nic neděje. Než se Steelová probrala a zapálila si další cigaretu, Logan vystoupil do tmy protáhnout si nohy. Ve světle pouličních lamp viděl, jak mu stoupá pára od úst. Za nimi kotvila velká modrozelená nákladní loď, v temných prázdných oknech se odráželo tiché město. Z doků se ozývalo řinčení, na ruské lodi, jejíž červený nátěr téměř překryly rez a mazivo, byly vidět jiskry a záblesky sváření. Dolehla k němu rána, jak se na lodi zabouchly kovové dveře. Vrzání jeřábu. Opilecký zpěv.

Logan se s rukama vraženýma v kapsách vydal na obhlídku ulic, které tvoří aberdeenskou vykřičenou čtvrť. Brzy budou vyhazovat hosty z nočních klubů, holkám se naposledy za noc pohrnou kunčofti; čekalo je ubohé vrávoravé číslo ve špinavém průjezdu nebo jedinečná šance, že je někdo umlátí a pohodí kdesi ve škarpě. A policie neměla ani tušení, kde, kdy a jestli vůbec vrah znovu udeří. Dnes, zítra nebo pozítří… a kdyby přece jen některou napadl, jak by to vůbec poznali? Jestli nespolkne jejich návnadu a vybere si místo jedné z jejich ošklivých sester z Operace Popelka skutečnou šlapku, grampianská policie to nezjistí, dokud se neobjeví tělo. A v tom případě se rozpoutá peklo. Logan zamračeně bloumal temnými bočními uličkami a představoval si titulky: ŽENA ZAVRAŽDĚNA ZA DOHLEDU POLICIE! Nebo SÉRIOVÝ VRAH UDEŘIL POLICII POD NOSEM! Nebo dokonce DETEKTIV SERŽANT McRAE SE ZASE PŘEDVEDL! „Byl to můj plán“, prohlásil zahanbený bývalý policejní hrdina Logan (Lazar) McRae. „Byla to naprostá pí ******, ale stejně jsem to prosadil. Stačilo jenom hlídat ulice, ale ani to jsme nezvládli. Unesl ji a my jsme se lautr na nic nezmohli“. Grampianská policie dnes oznámila že detektiv seržant McRae byl okamžitě suspendován…

Zahnul doleva na Commercial Street, hned za maličkým parkovištěm – asfaltovým pláckem s parkovacím automatem kde stál jen neoznačený tranzit plný policajtů. Logan odolal pokušení na ně zamávat. Zvedl se vítr, ledové poryvy, při nichž mu znecitlivěla kůže na tvářích, a mrzly uši. Prošel kolem obchodu s obklady a dalšího parkoviště a přitom nakukoval do bočních uliček. Tu noc už na ulicích moc holek nezbylo. Buď je odradilo počasí, nebo policejní manévry. Co když odradí i vraha? Nejspíš by se mu před tou armádou konstáblů a detektivů ani nepostavil. A možná se mu v té zimě pták scvrknul tak, že by mu nepomohlo, ani kdyby nějakou tu chuděru řezal do hlavy kamenem sebevíc. Tak či tak, Logan tušil, že tu noc se jejich člověk neukáže. Byla to jen obrovská ztráta času.

Stála na tom rohu už strašnou dobu a byla zmrzlá na kost. Přešlapovala z nohy na nohu, aby se jí rozproudila krev, a dýchala si na ruce. Z úst jí vyšel obláček páry a na okamžik jí zahřál konečky prstů, ale nepatrnou úlevu vzápětí odnesl ledový vítr. „Krucinál,“ ulevila si. Kdyby ty prachy tak nepotřebovala… Plným právem teď měla sedět doma u kamen s láhví vodky a dívat se na něco pěkného v telce. Ale to by toho chtěla moc, co? Bůh chraň, aby tak pro změnu šel makat Joe. Ne: ten jí radši doma ukradl peníze na elektriku. Co si teď asi mají počít bez elektriky? Joe si šel chlastat a ona aby šlapala chodník. V takové kose. Jenom aby si na sebe mohli posvítit. „Sobeckej hajzl!“ Nenechal jí ani pár drobných na cigára. Musela si vyškemrat od Joanny. S drkotáním zubů se nasupeně rozhlížela po temné ulici. Tohle už ten línej šmejd přehnal. Vyhodí ho. Stejně jí nikdy k ničemu nebyl. Ne, věčně jen něco chtěl a skuhral a… auto. Žena se narovnala, a když vůz zpomalil, přinutila se k úsměvu. Bylo to pěkné auto, nové, takové, co inzerují v televizi. Ten chlap určitě nebude mít nouzi o prachy. Stáhla si podprsenku tak, aby měla co největší výstřih.

Možná to dneska přece jen nebude tak zlé.

18

Slunce už stálo pěkně vysoko, když se Logan v půl desáté konečně doploužil do práce. Včerejší šichta byla na jeho vkus trochu dlouhá: od osmé ranní v úterý do pěti ráno ve středu. Dvaadvacet hodin v kuse. Když pak stoupal po schodech domů, nebylo mu nejlíp. Sotva zvedl ruce a nemohl udržet víčka. Osprchovaný a mizerně oholený se dovlekl do zasedačky Steelové, kde právě končila porada za účasti vrchního inspektora.

Ukázalo se, že všichni muži, které včera zadrželi, měli na pondělí i pátek neprůstřelné alibi – a o radním Marshallovi a jeho análním průzkumníkovi kupodivu nepadlo ani slovo. Když detektivové odešli a Steelová vyslala ostatní členy týmu plnit myriády úkolů, které jim vymyslela, obořila se na Logana, že vypadá jako kouřící hovno.

„Pěkně děkuju,“ odpověděl a třel si unavený obličej. „Za poslední den a půl jsem spal asi dvě hodiny.“

Steelová se napřímila a opovržlivě si ho změřila. „To já taky, ale netvářím se tady jako podpaží zombíka.“ Což nebyla tak docela pravda. Už dávno nebylo znát, že se včera pokoušela o slušný účes. Kostým byl pořád zánovní, jen o něco zmačkanější, ale vlasy jí trčely jak vyděšenému mungovi.

Logan na ni nevěřícně zíral. „Půlku hlídky jste prospala! Já tu zatracenou ulici hlídal a vy jste chrápala jak na lesy!“

Steelová na něj naprosto nestydatě vycenila zuby. „Jo? To víte, to je výsada šéfů. Pojďte, cestou vám koupím bagetu se šunkou.“

„Cestou kam?“ zeptal se, ale Steelová už byla pryč.

Její nařízení, že takovéhle směny platí celý týden, se asi netýkalo Rennieho, který měl přijít později – takže bylo na Loganovi, aby vyzvedl služební vůz a zavezl ji do nemocnice. Byl jen zvědavý, jestli při své ospalosti cestou do někoho nenabourá. Když stáli na světlech na Westburn Road, po jedné straně šťavnatou zeleň Victoriina parku a po druhé otevřené prostranství za Westburnským parkem, Steelová měla v sobě dvě šunkové bagety a kouřila cigaretu.

„Snad nejste pořád naštvanej?“ zeptala se, když blikla zelená a oni se o pár centimetrů posunuli.

„Nejsem naštvanej, jen utahanej.“

„Jo?“ Steelová si ho skepticky změřila. „A jak to, že se teda neptáte, proč jedeme do nemocnice?“

Logan vzdychl. „Jedeme za Jamiem McKinnonem.“

Steelová přikývla. „Jo. A chcete hádat proč?“

„Ani ne.“

„Prosím.“

Na oddělení při jejich příchodu panoval klid; většina postelí byla obsazená, pacienti seděli zabraní do ranních novin nebo melancholicky zírali z oken. Jamieho McKinnona přestěhovali na lůžko v koutě pokoje. Ležel na boku zády ke dveřím, schovaný pod dekou.

Steelová si sedla na kraj postel a zahlaholila: „Jamie, ty můj kašožroute, tak jak to jde?“ Muž na vedlejší posteli si odkašlal a zašustil vydáním Press and Journal.

„No tak, Jamie, nebuď nezdvořák! Máš návštěvu! Dokonce jsem ti přinesla víno!“ Steelová vyndala z kapsy ruličku bonbonů a hodila mu ji na pokrývku. „Teda hroznový kolečka, ale hlavně že jsem si vzpomněla, ne?“

Jamie McKinnon se převalil a vztekle si ji změřil svým zdravým okem. Zhmožděný obličej se mu moc nehojil. Vypadal hůř než předtím. „Polibte mi prdel!“

„Ale ale Jamie, Jamie… na to nemám čas. Včera v noci jsme našli obrovskej robertek, ale mezi námi, je to jen šmejd na baterky.“ Sebrala hroznová kolečka. „Chceš to nebo ne?“

Jamie jí je vytrhl z ruky a zabručel. „Nic se nestalo.“

„Ne…?“ Steelová zmlkla a podívala se přes rameno na Logana, který stál v nohou postele. „Krucinál, sežeňte si židli a netvařte se jak funebrák.“ Logan sice něco mrmlal, ale poslechl a přitáhl si od vedlejší postele oranžovou plastovou židli. Zrovna si chtěl sednout, když mu Steelová nakázala, aby kolem postele zatáhl závěs.

„Tak vida,“ prohlásila, když se skryli před ostatními pacienty. „To je daleko útulnější. A teď, drahoušku,“ dloubla Jamieho do ramene, „jedna milá sestřička mi řekla, že jsi měl včera návštěvu. A že když odešli, zmáčkl jsi tlačítko POMOC a ona ti musela nechat zrentgenovat ruku.“ Logan sjel pohledem k Jamieho levačce. Všechny čtyři prsty měl svázané k sobě v bílém obvazu.

„Já… jsem upad.“

„Upad,“ přikývla Steelová. „Upadl jsi a zlomil sis všechny čtyři prsty.“

„Jo.“

„A taky ses při tom praštil do oka, co?“ Steelová ukázala na promodralý otok.

„Upad jsem, jasný? Spad jsem na obličej a strčil jsem pod sebe ruku a zlámal jsem si prsty.“

„Víš to jistě?“

Jamieho najednou velmi zaujal balíček hroznových koleček; chvíli se ho nemotorně pokoušel rozbalit zavázanými prsty a pak to zkusil druhou rukou.

Logan pochopil, že má hrát hodného poldu. „Kdo to byl, Jamie? Ty lidi, co za vámi včera přišli?“

Jamie pokrčil rameny, aniž zvedl oči od balíčku, který držel v ruce. „Známí. Prostě kámoši…“

Steelová si odfrkla. „Blbost. Něco ti povím, Jamie. Podle mýho ti ta návštěva přinesla zakázaný látky. Takže teď pro jistotu zavolám jednoho milýho pána z protidrogovýho, aby tě pěkně celýho prohledal. Chtěl bys?“ Usmála se. „Co? Aby se ti v prdeli hrabala chlupatá tlapa a hledala zábavnej balíček? Hmm? Velikánská chlupatá hnáta.“

„Nic mi nedali, jasný? Chtěli, ale já bych si nic nevzal!“

Detektiv inspektor Steelová se sladce usmála. „Ráda bych ti věřila, Jamie, vážně. Ale to bys mi musel dát trochu víc informací. Chci jejich jména.“

„Já jejich jména neznám!“

Steelová zavrtěla hlavou a začala předvádět, že si natahuje gumové rukavice, dokonce i se zvukovými efekty. Jamie těkal očima ze Steelové na Logana.

„Já je neznám! Neřekli mi, jak se jmenujou! Prosím vás!“

„Co chtěli?“

„Řekli, že budou mí dodavatelé. Ale já jim řek, že už to nedělám… že jsem čistej…“ Zvedl ruku, aby Logan viděl modřiny mezi prsty, kam mu nedosáhly obvazy. „A pak mi udělali tohle.“

Logan se oklepal. „Proč jste nevolal o pomoc?“

Jamie se trpce zasmál. „Myslíte, že jsem nechtěl? Ten tlustej sráč mě držel na posteli a narval mi do pusy roubík a jeho kámoš se řehtal a lámal mi prsty! Nemoh jsem ani řvát!“

„A nikdo nic neviděl?“

„Zatáhli mi závěsy.“

„Mohl jste něco říct potom.“

Jamie si nezraněnou rukou sáhl na oteklé oko, a když se naběhlého masa dotkl, škubl sebou. „Řekli, že zas přijdou. Že vědí, kde bydlím. A že si pohrajou s mojí ségrou, když je prásknu!“

Steelová to celé poslouchala se zamyšleným výrazem. Když nakonec bylo jisté, že už z Jamieho McKinnona víc nedostanou, skočila z postele a kývla na Logana, aby šel za ní. „Díky, Jamie. Jo, a mám smutnou zprávu, v pátek večer umlátili další štětku.“ Nato se Jamie na posteli vztyčil. „Ne!“ Steelová pokývala hlavou. „Ale nedělej si marný naděje, vyšetřujeme to jako dva nezávislý případy. Stejně pudeš sedět za to, cos provedl Rosie. Dneska ráno jsme dostali výsledky z laborky. Rosie s tebou čekala dítě. Tys to věděl. Nemohl jsi snést pomyšlení, že do tvýho dítěte každou noc nějakej cízí chlap rejpe ptákem!“ V Jamiem by se krve nedořezal, ale Steelová se culila. „Teď se dobře bav.“

Když odcházeli z pokoje, Jamie seděl na posteli v slzách a Steelová volala na protidrogové, aby ho důkladně prohledali.

Ailsa stála u dřezu v kuchyni a myla nádobí od snídaně v horké mydlinkové vodě. Normálně by umyla nádobí hned po snídani, ale dneska byla trochu pozadu. Gavin byl tak hodný, že jí koupil myčku, ale zapínat ji na pár talířů se jí zdálo zbytečné, a nepřenesla by přes srdce, kdyby jí špinavé nádobí celý den hnilo v kuchyni, takže je vždycky opláchla ručně; dívala se při tom oknem přes plot, jak se děti trousí přes trávník do školy, a modlila se, aby jednou také měla vlastní dítě… Teď už ovšem bylo pozdě a všechny děti zašly dovnitř, hřiště se až do hlavní přestávky vyprázdnilo. Ailsa vzdychla a seškrábla z talíře přischlé vejce. Gavin měl večer mizernou náladu. Musel být v práci přesčas, už zase – i když jí dal slib – a pak ta příšerná ženská odvedle vyšla na zahradu. Motala se, ječela a nadávala svému příteli. Gavin hodil kufřík do předsíně a namířil si to rovnou ven, pořádně jim vynadat. Taková slova od manžela nikdy předtím neslyšela. Ale ta harpyje stejně řvát nepřestala: jenom své nadávky namířila na Gavina. A pak se rozběsnila! Sprostě nadávala a rozdávala rány. Gavin přišel s náběhem na monokl. Zavolal na policii, ale to stejně nikdy nepomohlo. Pak už nechtěl jíst večeři, kterou mu připravila, a místo toho vypil spoustu whisky. A i když jim doktor radil, aby to během ovulace zkoušeli každý večer, Gavin řekl, že nemůže. Že má za sebou náročný den a ještě tu hádku. Nalil si dalšího panáka a šel se dívat na televizi. A Ailsa šla spát sama.

Ta příšerná osoba odvedle všechno zkazila!

Ailsa s povzdechem postavila poslední hrnek na odkapávač. Hluk z vedlejší zahrady sílil, nadávky, jekot, řinčení. Potom se ten její vyzáblý chlap dobelhal na zahradu a kryl si rukama hlavu, protože z francouzského okna vyletěla láhev od piva. Ta strašná ženská se vynořila za ním, opilá už v půl jedenácté dopoledne, a přihýbala si z další láhve. Přítel se jí snažil klidit z cesty, ale chňapla ho za límec a dala mu ránu pěstí do obličeje! Znovu se ho chystala zmlátit: rovnou na zahradě, všem na očích!

Muž se zapotácel, ze zahnutého nosu mu crčela krev, ale když po něm ta ženská máchla rukou, aby ho znovu udeřila, minula a plácla sebou na trávník. A rozbrečela se. Muž se obrátil, vběhl do domu a křičel, že odchází, že už jí má dost, a práskl za sebou dveřmi.

Od té doby ho Ailsa neviděla.

Ta ženská se převalila na záda, v teplákách vypadala jak velryba uvízlá na souši, a začala chrápat. Ailsa se otřásla – asi by měla zavolat policii.

Ale neudělala to. Místo toho vzala utěrku a začala utírat nádobí.

***

Sestra, která ošetřovala prsty Jamiemu McKinnonovi, nebyla žádná kráska: hnědé vlasy vyčesané do drdolu, křivý nos, špičaté uši a tenké rty, ale detektiv inspektor Steelová jí byla od první chvíle unesená. Sedla si na kraj jejího stolu a pozorně naslouchala všemu, co sestra řekla o návštěvnících Jamieho McKinnona z předchozího večera. Dva muži, oba v elegantních oblecích. Jeden měl moc pěkné zuby a krátké blond vlasy a druhý černé vlasy na ramena a knírek.

Loganovi zazněl v hlavě poplašný zvonek. „Neměli náhodou edinburský přízvuk?“

Měli.

Steelová protestovala, ale nakonec se ji Loganovi přece jen povedlo odvléct ze sesterny do kumbálu nemocniční ochranky, kde jeden hlídač sledoval několik monitorů. Měl na sobě standardní hovnově hnědou uniformu s mosaznými knoflíky a žlutými ozdobami, které nepříjemně připomínaly kusy kukuřice. Chvíli ho museli přemlouvat, ale pak jim přece jen ukázal pásky ze včerejšího večera. Na pokoji Jamieho McKinnona nebyla kamera, ale nedaleko od něj na chodbě jednu měli. Logan si pásku pustil a rychlým přetáčením posunul na včerejší večer. Systém byl nastavený tak, aby se zapínal jen jednou za několik vteřin, takže pohyby lékařů, sester a lidí v civilu byly legračně trhané. Na záznamu se objevily dvě vysoké postavy, prošly chodbou a zmizely v Jamieho pokoji. Časový záznam dole na obrazovce oznamoval deset sedmnáct. Návštěvní hodiny končily v osm. Když muži znovu vyšli z pokoje, bylo deset třicet jedna. Čtrnáct minut lámání Jamieho prstů a výhrůžek jeho rodině. Logan zmáčkl tlačítko reverse. Teď šly postavy směrem ke kameře a on jim dobře viděl do obličeje. Obrazová kvalita nebyla valná, ale dostatečná: ten chlap v obleku s krátkými blond vlasy byl onen „developer“, se kterým Miller snídal v restauraci. A muž po jeho boku jako by z oka vypadl řidiči, který na něj čekal venku v autě, zatímco Miller sliboval, že napíše vzletný článek o nejnovějším podnikatelském záměru firmy McLennan Homes. „A máme vítěze!“

„Cože?“ Steelová seděla opřená na židli a obrazovce ani panákům na záznamu nevěnovala pozornost.

„Tenhle,“ řekl Logan a zapíchl prst do obrazovky. „Pracuje pro Malcolma McLennana.“

Teď pro změnu nadskočila Steelová. „Víte to jistě?“

„Jo. Takže, jestli ten váš člověk z Jamieho prdele něco vyšťourá, patří to Řezníkovi Málkovi.“

19

O jedenácté znovu nasedli do auta a rozjeli se k budově hlavního aberdeenského deníku. Detektiv inspektor Steelová na sedadle spolujezdce si zamyšleně prohlížela nehet u palce, vypadala ustaraně.

Jamieho McKinnona měli držet pod přísným dohledem, dokud do nemocnice nedorazí její starý známý z protidrogového se svou dlouhou gumovou rukavicí. Do té doby nesměl ani na záchod. Steelová se rozhodla, že těm dvěma grázlům musí něco přišít. Jenže kdo ví, jak je chtěla dostat před soud. Logan si dost dobře neuměl představit, že by měl Jamie McKinnon kuráž předstoupit před soudce a říct: „Ano, Ctihodnosti, to jsou ti dva, co mi nacpali do zadku šest kilo heroinu.“ Pokud ovšem nechtěl skončit někde v grampianských kopcích v mělkém hrobě. Ale člověk nikdy neví.

Logan přejel Anderson Drive a zahnul na Lang Stracht. Press and Journal – místní noviny vydávané od roku 1748 – se se svým sesterským deníkem Evening Express dělily o rozlehlou, hranatou betonovou budovu v průmyslové čtvrti plné autosalonů a skladišť. Uvnitř byla jedna obrovská propojená kancelář. Logana pokaždé udivilo, jaký tam panuje klid – ozýval se jen všudypřítomný hukot klimatizace a sem tam tlumený rozhovor nad plastovým cvakotem klávesnic počítačů. Colin Miller, který se také nad jedním hrbil, ovšem do klávesnice bušil s takovou vervou, jako kdyby nedávno nazvala jeho matku tuctovou slepicí. „Do prdele práce, nevidíte, že nemám čas?“

„Coline,“ oslovil ho Logan tichým vlídným hlasem. „Ještě rád si s námi pěkně popovídáš; a bude mnohem lepší, když si to odbudeme nad obědem v nejbližší hospodě než u nás na stanici. Ne?“

Miller se podíval z Logana na článek, který mu svítil na monitoru – cosi o charitativním pečení ve Stonehavenu, jestli se Logan nepletl – a pak vztekle zmáčkl Ctrl-Alt-Delete a zamkl počítač. „Dobře, jedeme.“ Miller vstal a vzal si sako přehozené přes židli. „Ale platíte vy, mizerové!“

Nešli do nejbližší hospody – podle Millera se to tam hemžilo novinářskými čmuchaly, a jestli měl nějakou šanci vytřískat z jejich návštěvy článek, nechtěl se o něj s nikým dělit – přesvědčil tedy Logana, aby dojel do centra a nechal auto na stanici, odkud si pak udělali dvouminutovou procházku do Moonfish Café na Correction Wynd. Na druhé straně úzké, zapadlé uličky se tyčila nejméně sedmimetrová žulová zeď, za níž ležela špína a hroby „Centra mrtvých“, jak se říká St. Nicholas Kirk. Mezi vysokými věžemi a zakroucenými vrbami vykukovala ledově modrá obloha. Právě si objednávali jídlo, když se Steelová zavrtěla na židli a vzápětí vyndala z kapsy mobilní telefon. „Mám to nastavený na vibrování,“ řekla a mrkla na ně. „Haló? Cože? Ne, jsem v restauraci. Ano… Susan! Ne, není… koukni, já vím, že se zlobíš… ale…“ Zaklela, vstala, vzala si z opěradla židle sako a vyrazila ven. „Susan, takhle to není…“

„Tak co?“ začal Logan, zatímco Steelová rázovala sem tam za výlohou restaurace – za její divoce gestikulující rukou zůstávala kouřová stopa od čerstvě zapálené cigarety. „Už je Isobel líp?“

Reportér se zatvářil vyplašeně. „Líp?“

„Doktor Fraser říkal, že je nemocná.“

„Aha. Jo…“ Pokrčení ramen. „Letní chřipka nebo něco takovýho. Moc toho nenaspí, víš?“ U stolu zavládlo nepříjemné ticho a za chvíli na něm beze slova přistálo nakrájené pečivo. Oba muži se do něj pustili, bavili se o tom, jaké má Aberdeen šance v zápasu s Celticem, a čekali, až Steelová vyřídí hovor, který vypadal na divokou hádku.

Konečně se rozlétly dveře a Steelová nakráčela dovnitř, žuchla sebou na židli a nasupeně se zadívala na tabuli s nabídkou jídel.

„Tak vo co de?“ zeptal se Miller, zatímco čekali na kanice v račí omáčce.

„Vy dobře víte, vo co de,“ řekla Steelová a obrátila na něj naštvanou tvář. „Před týdnem jste snídal s jedním odporným grázlem z Edinburghu. Chci vědět, kdo to je. A chci to vědět teď hned, rozumíte?“

Miller s povytaženým obočím zamyšleně upíjel Sauvignon Blanc a přes obroučky brýlí pozoroval detektiva inspektora Steelovou. Její povislý krk, ostré rysy, vrásky, vlasy jak ptačí hnízdo a zuby žluté od nikotinu. „Ježíši, Lazare,“ řekl nakonec, „tvoje máma po mně de, co?“

Logan měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. „Máme podezření, že ten tvůj developer včera v nemocnici někoho napadl, možná ho dokonce donutil, aby si od něj vzal drogy a rozprodal je.“

Miller zamručel a znovu si přihnul vína, vypil skoro půl skleničky najednou. „Já nic nevím, jasný?“ Odstrčil se s židlí od stolu a vstal. „Vezmu si taxík zpátky do práce.“

Logan ho chytil za ruku. „Podívej, nechceme tě do toho zatahovat, rozumíš? Potřebujeme jenom informace. A kdyby se někdo ptal, nic jsi nám neřekl.“

„To si piš, že ne.“ Reportér vrhl významný pohled na Steelovou. „A taky ze mě nic nedostanete!“

Steelová se rozzuřila. „Tak poslyš, ty vymydlenej panáku: jestli chceš, můžu tě dotáhnout na stanici a tam tě donutím vypovídat. Rozuměl jsi?“

„Jo? A jak to chceš udělat, babi? Nemusím ti říct ani hovno, když nebudu chtít. Jestli si chceš sehnat soudní příkaz, tak pro mě za mě zvedni tu svou starou vrásčitou prdel a běž!“

Steelová už stála, zatínala zuby a nakláněla se přes stůl. „Co si o sobě kurva myslíš?“

„Já?“ Miller se praštil do prsou pěstí. „Já jsem zasranej svobodnej tisk! To jsem! Chceš ten svůj starej vyhulenej ksicht vidět přes celou stránku v novinách? Zničim ti kariéru, než řekneš švec!“

To by Loganovi ještě scházelo – kdyby Steelovou pranýřovali v P&J, Napier by splnil svou výhrůžku se šalvěji a cibulí a on by přišel o práci. „Inspektore,“ řekl a položil jí ruku na třesoucí se, nikotinově žlutou pěst. Já si s panem Millerem promluvím. Určitě máte na práci mnohem důležitější. Ale Colin Miller na nic nečekal. Vzal si sako z věšáku, vyrazil z restaurace a práskl za sebou dveřmi, až v nich zarachotilo sklo. Steelová zůstala zírat na dveře. „Kdybyste mě potřeboval,“ sykla, „budu na baráku.“ A taky zmizela. Loganovi klesla hlava čelem na desku stolu, za očima mu začínala tepat migréna. Jednou se z té ženské zblázní: mohli si s Millerem v klidu posedět a popovídat, vyslechnout ho, dostat z něj to jméno a od toho se odrazit. Ale ona se do něj rovnou pustí a naštve ho.

„Er… promiňte?“

Logan pootevřel oko a uviděl za sebou modrou zástěru. Sjel pohledem o něco výš a tam stála pohledná bruneta balancující třemi velkými talíři. Nejistě se na něj usmála: „Kanic?“

Zpátky na velitelství Logan zastihl Steelovou zabranou do rozhovoru s asistentem vrchního konstábla. Vyhnul se jim – neměl náladu na zdvořilostní řeči, právě totiž, čistě z trucu, spořádal všechny tři porce ryby. Žvýkal a přemýšlel.

„Ježíši, pane, co je s váma? Vypadáte hrozně.“ Detektiv konstábl Rennie se snažil projít dveřmi s podnosem plným kafí a čokoládových sušenek. Logan neodpověděl, vzal si od něj šálek s hnědou břečkou a zamířil ke stolu, o který se dělil se sekretářkou. Jednu stranu stolu pokrývaly úhledné hromádky papírů a stařičký počítač, druhá strana patřila Loganovi; holý umakart, uprostřed něhož svítil žlutý samolepicí štítek. Logan jej zvedl a pokusil se vyluštit nečitelný škrabopis. Vypadalo to jako ADNES WRKELA a adresa, snad SANITTIFILD DRIVE nebo SUNITHFIULD DRIVE. Rennie přišel Loganovi nabídnout sušenku, nakoukl mu přes rameno a řekl: „Smithfield Drive? Když jsem byl malej, bydlela tam moje prateta. Milá babka. Měla ráda Coronation Street Podal Loganovi sušenku. „Dokud ji nenesli nohama napřed, nenechala si ujít jedinej díl. V krematoriu jí zahráli tu znělku.“

Logan strčil žlutý papírek konstáblovi pod nos. „A co tohle?“ zeptal se a ukázal na ADNES WRKELA.

Rennie zamhouřil oči. „Vypadá to jako Agnes Walkerova… že by Cuchta Agnes? Jednou jsem ji sbalil v docích: opilství a výtržnictví. Poblila mi celej auťák, kráva jedna nemytá.“

To znělo zajímavě. „Máte něco na práci?“ zeptal se ho Logan. Rennie zavrtěl hlavou. Celé dopoledne jen vyplňoval formuláře a roznášel čaj a kafe. Vzali si novější vůz, Rennie řídil a Logan se zabořil do sedadla spolujezdce. V autě bylo teplo, předním sklem dovnitř svítilo slunce a to ho obestřelo jak uspávací deka a dokonalo to, co načal vydatný oběd. Logan klimbal, sice neusnul, ale cestu přes centrum nevnímal, ani to, jak Rennie vykládá, že někdo ze seriálu Home and Away teď hraje v EastEnders něčího strýčka. Logan ho vypnul a nechal hlavu klesnout na okýnko, za nímž se míhaly ulice letního města kolem Victoriina parku a Westburn Road. Na křižovatce u nemocnice zastavili na semaforu a Logan ucítil osten výčitek svědomí: ještě se nebyl podívat za konstáblem Maitlandem. Neprojevil úctu člověku, který skoro umřel… červená, oranžová a zase jeli dál a nemocnici nechali za sebou.

Smithfield Drive ležela na opačném konci North Anderson Drive, byl odtud výhled na dvouproudovou silnici, tam kde naposledy klesala a napojovala se na kruhový objezd Haudagain. Budovy kolem byly typické aberdeenské činžáky, stejné žulové kostky jako po celém městě. Cuchta Agnes bydlela v dvoupatrovém domě se čtyřmi byty schovaném za předzahrádkou plnou trpaslíků, studánek přání a ornamentálních dřevěných mříží popnutých žlutými růžemi. Tohle Logan nečekal. Agnes bydlela nahoře vpravo, za čisťounkými červenými dveřmi se jménem SAUNDERS. Logan zívl a kývl na Rennieho, aby se opřel o zvonek. Musel zazvonit ještě dvakrát, než se červené dveře otevřely a za nimi vykoukla zmuchlaná tvář. Třicátnice, odbarvené kudrnaté vlasy, na jedné straně spláclé a na druhé trčící; černo-zlaté kimono, které lehce přidržovala v pase a z něhož nahoře vykukoval hluboký výstřih a dole silné nohy. Rozmazaná řasenka kolem očí na vyžilé, ale ještě pohledné, protřelé tváři. Tohle rozhodně nebyla Cuchta Agnes. „Do prdele, víte, kolik je hodin?“ Rennie jí řekl, že půl jedné pryč. „Hergot…“ Zívla na plnou pusu, snadno by při tom spolkla kočku. „Zatracený poldové, co otravujete lidi? Proč nás nenecháte vyspat?“

Rennie se naježil, očividně ho zaskočilo, že ho okamžitě odhalila. „A jak víte, že nejsme Svědkové Jehovovi?“

Žena vzdychla, přejela ho pohledem odshora dolů, trochu si přitáhla kimono, aby schovala výstřih, ale tím odhalila nebezpečný kus stehna. „Kristepane, to doufám nejste, nebo jo?“

„Ne, ale mohli bysme.“

Žena se zasmála a přestala svírat kimono, takže sjelo tam, kde ho měla původně, a ještě víc se rozevřelo. Jo, to by bylo rozkošný. Máte na čele napsaný polda. Tak co chcete?“

„Paní?“

„Saundersová.“

„Dobře, paní Saundersová, hledáme Agnes Walkerovou. Prý tady bydlí.“

Žena podezíravě přimhouřila oči. „Proč?“

„My… ehm… totiž…“ Rennie vrhl vyděšený pohled na Logana, který vlastně konstáblovi neřekl, proč sem jeli.

„Chceme si s ní promluvit o napadení, ke kterému došlo před dvěma týdny.“

Paní Saundersová sjela pohledem z Rennieho na Logana, který jí vysvětloval, že Agnes nemá žádné problémy, že se jen chtějí dozvědět, kdo ji zbil, aby to ten dotyčný neudělal znovu.

Žena si založila ruce na prsou, až se jí lem kimona povytáhl o dobrých deset čísel. „A proč vás Agnes najednou tak zajímá? Co? Kde jste byli, když z ní málem vymlátil duši, co?“ rozparádila se Saundersová. „A vysvětlete mi, proč se o to zajímáte po takový době!“

Logan jí musel dát za pravdu. „Řekla mi, že měla nehodu.“

„Nehodu?“ odfrkla si žena. „To myslíte vážně? Viděli jste, v jakým byla stavu? Nebyla to žádná podělaná nehoda, nějakej hajzl se tu chuděru pokusil uškrtit! Čtyři dny nemohla vstát z postele, dva dny čurala krev. Měli jste vidět tu zaneřáděnou postel!“

„A řekla vám, kdo jí to udělal?“

„Neznala ho. Kdyby jo, hned bych si toho hnusáka našla, vzala bych rezavý nůžky a ufikla bych mu ptáka!“

Logan jí nakoukl přes rameno do potemnělého bytu. „Podívejte, nemohli bychom si o tom promluvit uvnitř –?“

„Ne, to si pište, že ne! Já zadarmo nemakám! A rozhodně ne ve třech!“

„Nic takového po vás ani nechci. A on taky ne.“ Logan ukázal palcem na Rennieho. Dalo mu práci předstírat, že si nevšiml, jak konstábl celou tu dobu zírá na ženino obnažené stehno. „Chceme popis – neřekla vám Agnes, jak ten útočník vypadal?“

Žena pokrčila rameny. „Středně vysokej, hnědý vlasy, tuctovej typ.“ Když Logan mlčel a jen stál a díval se na ni, vzdychla a pokračovala: „Tak hele, já nic nevim. Říkala, že měl novej bourák, velký BMW. Víc si nepamatuju. Jestli toho chcete slyšet víc, budete se muset zeptat jí.“

„Zeptám se jí. A kde je?“

„To netuším.“

Z bytu se ozval mužský hlas. Hluboký, chraplavý, s fraserburským přízvukem. „Co je?“ Žena se otočila a křikla dovnitř: „Ale nic. Začni sám, já hned přijdu!“ A obrátila se zpátky na Logana. „Dneska ráno se nevrátila.“

Znovu ten mužský hlas. „Tak kurva deš sem, nebo co?“ A paní Saundersová vzdychla. „Do prdele, počkej!“ Natáhla k Loganovi ruku. „Dejte mi vizitku. Zavolá vám, až se vrátí, a když nepřijde, zavolám já. Ten hajzl, co jí to udělal, zaslouží nakládačku, co se do něj vejde.“ A sotva jí Logan podal vizitku grampianské policie, přibouchla mu dveře před nosem.

„Tak co?“ zeptal se Rennie cestou zpátky k autu, „řeknete mi, o co šlo?“

„Agnes Walkerovou před dvanácti dny někdo surově zbil. Asi čtyři dny nato někdo umlátil Rosie Williamsovou. A čtyři dny po tom přišla na řadu Michelle Woodová.“

„No a?“ Rennie odemkl a vlezl si za volant.

„Co když Rosie Williamsová nebyla jeho první pokus?“ řekl Logan a nasedl na místo spolujezdce. „Možná už vyrazil na lov předtím, jenže oběť číslo jedna se bránila, takže to nedotáhl do konce. Poučil se z chyb a vyrazil znovu. Zkusil Rosie, ta neměla takovou sílu jako ta první, nebo se možná tentokrát líp připravil: umlátil ji a ukopal k smrti. Za čtyři dny se vrátil. Rosie oddělal přímo na ulici; kolem mohl někdo jít – moc velký riziko. Tentokrát oběť unesl. A místo aby ji zabil rovnou, odvezl ji někam stranou, kde měl klid a pořádně si to vychutnal. Měl menší šanci, že ho někdo uvidí.“ Rennie se na místě otočil a rozjel se k Anderson Drive, Logan zatím bojoval s pásem. „S každou obětí se zdokonaluje. Cuchta Agnes je zatím jediná z nich, která ho viděla a přežila. Až přijedeme na velitelství, nechám po ní vyhlásit pátrání. Potřebujeme zjistit, jak ten chlap vypadá.“

Rennie si pohvizdoval a čekal, až bude moci najet na kruhový objezd. „Takže Jamie McKinnon je definitivně ze hry.“

Jestli to byl jeden člověk.“

Auto se vřítilo na objezd a Rennie sešlápl plyn až k podlaze, aby je nepřeválcoval náklaďák s přívěsem. Přejel na opačnou stranu a zamířil rovnou do centra. „Ale podle vás to je stejnej člověk, ne?“

Logan pokrčil rameny. „Buď, anebo to je obrovská shoda náhod…“ Chvíli pozoroval ubíhající domy na Rosehill Drive a najednou se rozhodl: „Změna plánu: vyhoďte mě u novin. Musím za někým zajít kvůli drogám.“

20

Rennie odjížděl od betonového bunkru, kde sídlil Press and Journal, a Logan zavolal na mobil Colina Millera. „Coline, to jsem já.“ U druhého aparátu bylo ticho. „Podívej, Coline, já vím, že Steelová je někdy strašná, ale…“ Nemohl přijít na žádnou omluvu pro její chování, a tak jednoduše řekl: „Ale já opravdu potřebuju, abys mi pomohl.“

„Nemám čas.“

„Pět minut. Čekám venku. No tak, trochu se projdeme po sluníčku…“ Hluboký povzdech. „Dobře, dobře – a když půjdu, slíbíš mi, že mi pak dáš pokoj?“

„Čestný skautský.“ O deset minut později se Miller objevil, v košili s krátkým rukávem a sakem přehozeným přes rameno. Kráčeli po Lang Stracht, slunce ve tváři, autobusové výfuky v plicích. „Povíš mi něco o tvých přátelích z jihu?“

Milier vzdychl. „Moc dobře víš, co ti na to řeknu.“ Ohlédl se po temné budově P&J, která pomalu mizela z dohledu. „Všechno je v prdeli.“ Potřásl hlavou. „Měl jsem tu pěkný teplý místečko. Titulku pokaždý, kdy jsem si zamanul, pěknej auťák, fajn ženskou…“ Odmlčel se, protože si uvědomil, že mluví s Isobeliným bývalým milencem. „No jo… A kvůli těm hajzlům jsem o to všechno přišel.“

„Četl jsem tvůj článek o satelitu, co staví McLennan.“

„Pěkná sračka! Představ si, že jsem musel prosit, aby to dali na titulní stranu!“ Trpce se usmál. „Všichni si myslej, že jsem prohrál, Lazare.“

„A co dělají, vyhrožujou ti?“

Miller se na něj podíval, čelo měl podmračené. „Kdo, Malkieho chlapci? Ale, jako vždycky, jak by se mi psalo bez prstů… Říkali mi, že mám pěknej dům a jak je Isobel hezká a jaká by byla škoda, kdyby se jí něco stalo s obličejem… tak jsem to napsal a teď jsem ztracenej: musím psát sračky o trhovcích a podělanejch charitativních bazarech!“

Jestli tě to trochu potěší, včera v noci jednomu chlápkovi v nemocnici zpřeráželi prsty. Pěkně ho zmlátili. A nejspíš ho donutili, aby si nacpal do zadku pár kondomů s koksem. Ten na tom byl ještě hůře než ty.“ Miller se skoro usmál; Logan poprvé po dlouhé době viděl, že se nemračí. „Podívej, ty se těch lidí přece potřebuješ zbavit – a já ti v tom můžu pomoct. A nebudu tě do toho tahat. Jenom potřebuju vědět, kdo to je, kde bydlí, prostě cokoli o nich víš.“

Nějaký čas šli vedle sebe mlčky, zpátky k budově, kde sídlily noviny. Jasně modré nebe vysoko nad nimi začínalo šednout, od moře se k nim blížila podlouhlá, nízká hradba fialových mraků. „Brendan Sutherland,“ řekl Miller nakonec, „mezi kámoši se mu říká Kudla, protože zabodl několik lidí.“

„‚Kudla?‘ Že by mafie ze západního pobřeží?“

Miller se zasmál, krátce a prudce. „No, hraje si na Glasgowáka. Edinburskej grázl, co rád dělá důležitýho. Jedinej problém je, že je to hodně velkej grázl. Když se tu objevil, trochu jsem si ho proklep. Ten šmejd má zajímavou pověst. Umí v tý žumpě chodit. Řezník Malk ho používá na získávání novýho území. Zařizuje pro něj různý věci. Třeba když se Malk potřebuje někoho zbavit.“

Logan už se nedivil, že se Miller nedávno v té hospodě očividně bál. „A co ten druhej, ten jeho řidič?“

Miller zakroutil hlavou. „Netuším. Když jsem zjistil, co je Kudla zač, přestal jsem klást otázky. Nechci si s nima zahrávat, aby mi nehodili ptáka do mixéru.“

„Ví o tom lsobel?“

Reportér zrudnul. Já… ehm… neřekneš jí to, že ne? Nechci ji vyděsit. Teď ne.“

Jestli ten chlap vyhrožuje i jí, měla by o tom vědět.“

„Hele, ne abys jí něco řekl! Slib mi to! Já to vyřeším!“

Jak? Jak chceš sakra tohle vyřešit? Jestli Kudla přijel do Aberdeenu vyšlapat Málkovi cestu, hned tak neodjede!“

Millerovi se lišácky zaleskly oči. „Ledaže by se mu něco stalo…“

„Na to zapomeň. Co chceš dělat? Praštit ho po hlavě a zakopat ho u vás na dvorku?“

Miller se zasmál. Jeden můj kámoš má prasečí farmu ve Fyvie. Svině by si určitě smlsly na prvotřídním edinburským debilovi…“ Chvíli o tom přemýšlel a pak pokrčil rameny. „Dej mi jeden den. Seženu ti adresu. Ale zaboha nesmíš říct, kde jsi ji sebral, jasný?“

Jasný.“ Došli zpátky k budově P&J a Miller slíbil, že zavolá, jakmile něco zjistí. A když už byli u toho, Logan ho požádal o malou laskavost. „Nechci, abys ses obouval do Steelový.“

„To zrovna! Myslíš, že si nechám líbit, aby se ke mně ta stará kráva takhle…“

„Když si ji podáš v novinách, inspekce si podá mě. Jestli půjde ke dnu, stáhne mě s sebou. A když půjdu ke dnu, nebudu ti nic platnej.“

Miller si sprostě ulevil. „Dobře, dobře. Dám od tý scvrklý vochechule ruce pryč. Je mi to jasný. Nebudu o ní psát a ty neřekneš Isobel o těch edinburskejch hajzlech. Platí?“ Podali si na to ruce a reportér při tom přešlápl z jedné nohy na druhou, jako kdyby k něčemu sbíral odvahu. „Ehm… Lazare, víš, že teď píšu jen o těch blbejch bazarech. Neměl bys náhodou… chápeš… nevíš o něčem, co bych mohl použít? Třeba o těch zabitejch prostitutkách? Nebo něco jinýho? Nebo se tu z toho podělám!“

Logan už chtěl říct, že uvidí, co se dá dělat, ale zazvonil mu telefon. Volala mu Steelová: měl okamžitě přijet do nemocnice. Jamie McKinnon neprošel rektálním testem.

Aberdeenská královská nemocnice nebyla daleko, kousek po Anderson Drive a na semaforu dolů z kopce, takže se Logan omluvil a vyrazil. Než tam došel, tenký pás mraků se roztáhl přes půl nebe, šedivá hradba bitevních lodí a zlověstná fialová. Když vbíhal do nemocniční haly, na automatické dveře dopadly první kapky deště.

V prostorné vstupní hale byly obrazy a pohodlné sezení, ze kterého Loganovi vždycky naskočila husí kůže. Přešel nemocniční znak z barevných dlaždic a zamířil do Jamieho pokoje. Jenže Jamie už tam nebyl. Vyčerpaná sestra v zakrváceném stejnokroji Loganovi řekla, že pana McKinnona přeložili na jednolůžkový pokoj ve třetím patře, který Logan za chvíli našel.

Detektiv inspektor Steelová už tam čekala a s ní vysoký chlapík z protidrogového. Představil se, ale když si potřásali rukou, Logan si uvědomil, kam ji před chvílí strkal. Byla to pořádná tlapa, Loganova ruka se v ní celá ztratila, a najednou mu přišlo Jamieho McKinnona líto. Ležel teď schoulený na posteli čelem ke stěně, jako dítě po výprasku. To muselo bolet! Radní Marshall by byl nadšený.

„No prosím,“ pobídla Steelová svého mohutného přítele. „Ukažte mu, co jste našel.“

Muž se chladně usmál a zvedl nerezový tácek, na kterém ležely dva slizké hrudkovaté balíčky, ani ne deseticentimetrové, které připomínaly malá jelítka. „Odhaduju, že se díváte asi tak na čtvrt kila cracku,“ řekl. „Tohle rozhodně není kokain pro osobní potřebu, ale na distribuci. Tolik se toho tady u nás moc často nevidí. Váš hošánek chce nejspíš rozjet byznys.“

Steelová si sedla na postel vedle schouleného Jamieho a pohladila ho po stehně. „Tak co, Jamie, povíš nám něco o těch svých kumpánech z jihu, nebo ti mám na seznam obvinění přidat ‚držení za účelem distribuce‘?“ Ale Jamie už měl policajtů po krk. Ležel schoulený čelem ke zdi a mlčel.

Půl páté. Ailsa Cruickshanková zvedla telefon a zavolala do Gavinovy kanceláře. Zvedl ho Norman, příliš mladý na vedoucího a strašný lichotník. Ailsa celá zrudla a požádala, aby jí zavolal manžela. Na druhém konci linky bylo chvíli ticho, jako kdyby se Norman rozmýšlel. A pak se ozvalo: Jak to, proč chce taková hezká, mladá kočka mluvit s takovým starým páprdou?“

„Potřebuju, aby cestou něco nakoupil,“ vykoktala v rozpacích, ale nadšená, že je podle něho „kočka“.

„Vydržíte chvilku, brouku?“ Zaslechla tlumený rozhovor. „Bohužel, koťátko. Ten starej smraďoch je někde s klientem. Vrátí se asi dost pozdě. Je mi to líto, lásko, ale víte, jak to tu chodí: zákazník je na prvním místě. Ale jestli je vám smutno, můžu vás přijet zahřát!“ Usmála se, ale odbyla ho, že to není třeba. Ten Norman je strašný! Samá poklona a narážka, jako kdysi Gavin, než ochladl po všech těch testech. Čtyři roky se pokoušejí o dítě. Čtyři roky prohlídek a hlídání ovulačních cyklů… Ale co na tom? Brzy bude všechno jako dřív. Život jde dál a všechno se nějak vyřeší, jako vždycky.

Se statečným úsměvem vzala ze stolu klíčky od jejich nového auta. Bude muset jet nakoupit sama. Gavin si k narozeninám vždycky přeje steak, mohla by ho potěšit a udělat ho dnes.

Odvedle řvala hudba.

Hlídkování v docích znovu začalo přesně v deset: stejný tým, stejná auta, stejné pozice. Vydatný déšť přešel do drobného mžení a nakonec přestalo pršet docela, ale v ulicích zůstaly louže a mokré dláždění. Nebe bylo zatažené nízkými temnými mraky, které odrážely oranžovo-žluté světlo pouličních lamp. V Shore Lane šlo v podstatě o jediné osvětlení. Poslední tři lampy byly rozbité, zbýval už jen jediný žlutavý kužel, pod nímž vystavovala své vnady konstábl Menziesová.

Logan zaparkoval služební vůz na stejném místě jako posledně, a zatímco Steelová obvolávala hlídky vysílačkou – ujišťovala se, že jsou všichni na svých místech sklopil si opěradlo a zavřel oči, řekl si, že tentokrát se prospí on. Od té doby, co odešel z nemocnice, si od kolegů z Lothian and Borders vyžádal spis Brendana ‚Kudly‘ Sutherlanda, sledoval, jak pokračuje pátrání po Agnes Walkerové – ještě pořád po ní nebylo ani stopy – a vyplnil papíry, aby mohli Jamieho McKinnona obvinit z držení drog, které měl v sobě. McKinnon půjde z nemocnice rovnou k soudu a pak zpátky do Craiginches. Logan si nemohl pomoct, bylo mu toho kluka trochu líto: když si Kudla usmyslel, že do něj nacpe čtvrtkilo cracku, nemohl s tím nic dělat.

Logan se na sedadle vrtěl, hledal pohodlnou polohu, ve které by nešlapal na pedály a nebouchal kolenem do volantu. Měli stejné auto jako včera – nikdo se ani neobtěžoval vyhodit mastné papíry do koše. Pořád ležely na zadním sedadle vedle věcí z auta radního Marshalla. Logan tak trochu doufal, že ty věci někdo zaeviduje jako důkazy, ale to by proti němu museli vznést nějaké obvinění, což Steelová evidentně neměla v úmyslu. Sám Bůh věděl, co s Marshallem ušila za dohodu, aby toho chlapa uchránila před soudem a ostudou v novinách.

Logan právě usínal, když se z vedlejšího sedadla ozvalo hlasité chrápání. Steelová ho předběhla. Nasupeně zvedl opěradlo zpátky a nepřítomně zíral do temné ulice: jeden z nich musel zůstat vzhůru, kdyby se něco semlelo. Čekala ho další dlouhá noc.

Za pět minut dvanáct dostal Logan za úkol donést Steelové hranolky. Naštěstí už nepršelo, a tak byl vlastně rád, že má důvod vystoupit a trochu si protáhnout nohy. Šéfová celou noc vydávala jedním koncem zvuky jako traktor a druhým jako píchlá duše.

Místo aby zamířil rovnou do bistra na Marischal Street, zahnul doprava po Regent Quay, chtěl se projít po Commerce Street jako minule, pak to vzít přes kruhový objezd a zpátky po Castlegate. Získá tak dalších deset minut, kdy nebude muset sedět vedle Steelové a jejího hlučného zadku.

Na ulicích bylo tentokrát mnohem víc lidí, většinou opilců; potáceli se, klopýtali a vyzpěvovali si směsicí angličtiny a ruštiny. V přístavu asi kotví nějaká velká loď.

Konstábl Davidsonová stála na rohu Mearns Street – navlečená ve vycpané podprsence a minisukni s tygřím vzorem, která jí vykukovala zpod rozepnutého kabátu. Jakmile ho zahlédla, vžila se do své role a začala pokřikovat: „Hej, fešáku, chceš si hezky užít, brouku? Pěkně ti provětrám nádobíčko! Vrrr!“ A když procházel kolem ní, nepříliš přesvědčivě se zavlnila v bocích.

„Vás bych si nemohl dovolit, slečno Davidsonová. Na mě jste moc nóbl.“

Ukázala mu zdvižený prostředníček na pozdrav a pokračovala ve šťourání v zubech. Na rohu zahnul doleva na Commerce Street, kde musel sejít z chodníku, aby se vyhnul obrovské kaluži černé, mastné vody.

Nebyla to nejpěknější část města, ani v těch nejdivočejších snech. Nehezké užitkové budovy, všechny stejně šedivé, a mezi nimi sem tam moderní stavba z plastu a vlnitého plechu. Svářeči a půjčovny nářadí nebo potřeby pro jachtaře, a všude se teď za tmy potulovali noční opilci a šlapky. A dva potácející se muži právě s jednou z nich smlouvali na rohu úzké, temné uličky. Logan šel dál, dělal, že je nevidí, ale přesto slyšel toho tlustého blekotat: „Tak co, za todle nás přece zvládneš voba, ne, kotě? Dyť je to jedno. Tvůj pasák Steve tvrdil, že ses nejlepší… takže voba?“

Jeho kamarád, který se sotva držel na nohou, zařval: „Pár ubohejch vteřin, na to ti seru!“

„Drž hubu – to vim taky! Neřikal sem, že nás má vojet najednou?“ Muž říhnul a zavrávoral. „Kam to chceš?“

„Dva najednou stojí víc.“ Slovanský přízvuk.

Logan zůstal stát jako přikovaný: to je ona!

„Víc?“ Znovu ten tlusťoch, který už si rozepnul kalhoty a nechal je spadnout ke kotníkům. „Pojď, já sem dobrej, měla bys platit ty mně!“ Poskočil dopředu, zakopl přes kalhoty a svalil se na chodník. Jeho kamarád se hlasitě rozchechtal.

Logan zamířil k nim. Teď, když se tlusťoch hrdinně hrabal na nohy, velkým bílým chlupatým zadkem napřed, jeho kamarád byl na koni. „Kylie“ to celé sledovala bez sebemenšího zájmu a škrabala se na pravém předloktí, tam, kde měla spáleniny od cigaret a vpichy po jehle. Logan šel rovnou k ní. Chvíli se mu dívala přes rameno, ale pak sjela pohledem k jeho tváři a usmála se: „Chceš si zašukat? Polda, ty dělám zadarmo…“

„Pojď se kousek projít, popovídáme si.“

Dívka se usmála. „To já umím moc pěkně.“

„Jo, to vím, už jednou jsi mi to říkala, pamatuješ?“ Chytil ji za ruku a tlačil ji k hlavní ulici. Když to uviděl tlusťoch se spuštěnými kalhotami, dal se do křiku. Logan očividně předbíhal. Je jí čtrnáct,“ odpověděl Logan. „A já jsem policajt. Mám vás zatknout za zneužívání dětí?“ Tlusťoch si rychle natáhl kalhoty a začal mumlat, že má taky děti a jaká je to hrůza, že to tak vůbec nemyslel a neměl ani páru, že je jí čtrnáct…

Pod lampou si ji Logan pořádně prohlédl. Někdy minulý týden si zlomila nos. „Co to máš s obličejem?“

Kylie pokrčila rameny. „Steve – naštval se. Řekla jsem mu, že v dešti špatný kšefty, ale prej málo prachů.“

„Vypadáš, jako kdybys tejden nejedla.“

Zakroutila hlavou, ale jak stoupali podél pevnosti ke Castlegate, viditelně se zapotácela. Jím Happy Meal. Steve na mě hodnej.

Jo, dobrák Steve. „Pojď, koupím ti hranolky.“

Fronta byla delší než obvykle, opilí a míň opilí zákazníci trpělivě čekali na svou uzenou klobásu nebo jitrničku pod ztlumenou televizí svítící z police nad pokladnou. Logan s Kylie se pomalu spořádaně posouvali kupředu a Litevka mu mezitím vysvětlovala, že bistra v Edinburghu jsou mnohem lepší než v Aberdeenu, protože dávají sůl a omáčku, a nejenom sůl a ocet. Konečně se dostali až k prosklené vitríně, kde čekaly smažené kousky jídla – když Kylie ukázala na tichou televizní obrazovku a nadšeně vypískla: „S tímhle jsem šukala!“

Logan zrudnul jako rak, ale přesto zvedl oči a uviděl odporný, samolibý úsměv radního Andrewa Marshalla. „Víš to jistě?“ šeptl, aby na sebe ještě víc neupozornil.

Kylie přikývla. „Na party, když já poprvé v Aberdeenu, on a jeho plešatej kámoš, najednou. Švédská trojka. Plešoun v puse a ten druhej v –“

Logan už víc slyšet nepotřeboval; vzhledem k tomu, jaké časopisy měl radní v oblibě, si to uměl představit. Zaplatil hranolky a vzal ji ven, aby si je snědla na ulici. Pustila se do jídla s takovou chutí, že si vůbec nevšimla, když minuli Centrum umění a vešli na zadní rampu. Kde je, pochopila, teprve když u závory zatroubila Alfa dvě šest: velitelství grampianské policie. Dívka na Logana vychrlila spršku litevských nadávek, hodila po něm zbylé hranolky, otočila se a chtěla utéct, ale Logan ji popadl za flígr a vzpouzející se a kopající ji dotáhl dovnitř.

Za půl hodiny otevřel dveře hlídkového vozu a podal Steelové klobásu s hranolky a obligátním vejcem.

„Kde se couráte? Čekám tu takovou dobu!“

Logan se usmál a svalil se na sedadlo řidiče. „Ale, tak různě.“

„Cože?“ řekla s plnou pusou a podezíravě se na něj podívala. „Co je tu sakra k smíchu?“

„Zrovna jsem sebral jednu šlapku.“

Jo?“ Steelová vzala do ruky klobásu a kus si ukousla. „A co to? Konstábl Watsonová už vám není dost sprostá? Já bych když tak. Logan jí skočil do řeči. „Přesněji řečeno čtrnáctiletou litevskou prostitutku. Říká si Kylie.“ Žádná odezva. „Viděla, jak si to Jamie McKinnon rozdával s Rosie tu noc, co ji zavraždili.“

Steelová zamručela a hodila si do pusy další hrst hranolků. „A co je mi to platný?“ Kus smažené brambory jí spadl na blůzu. „Ten hajzl už přiznal, že s ní šukal. A jestli Rosie a Michelle Woodovou oddělal stejnej grázl, pak je fuk, kdo tam McKinnona viděl.“

„Ale pro jistotu – budeme mít důkaz, že byl na místě činu. Jinak žádný důkazy nemáme. Zničila jste…“ Zarazil se, když viděl výraz na její tváři. „Chci říct, nefungoval magneťák.“

„A to si koukejte zapsat za uši!“

„A chcete vědět, co jsem ještě zjistil?“ Usmál se a nechal otázku viset ve vzduchu, než si Steelová ukousne další pořádné sousto klobásy. Jako kdyby ji chtěla vykastrovat. „Ta čtrnáctiletá dívka říká, že ji radní Marshall šukal do zadku a ona při tom ještě někomu kouřila ptáka.“ Steelová vyprskla a ohodila přední sklo nerozkousanou klobásou. Logan zamrkal. „Myslel jsem, že budete mít radost.“

21

Čtvrtek začal podobně jako kterýkoli jiný den, bohužel. Logan byl nevyspalý a tu chvilku, co si stačil po Operaci Popelka zdřímnout, ho pronásledovaly sny o mrtvých dětech, mokrých a hnijících, které mu poskakovaly a tančily po bytě, až jim odpadávalo maso z kostí a oči jim vytékaly z hlavy jak vejce naměkko. Žádný div, že se cítil příšerně. Dnes už se musí vypravit za konstáblem Maitlandem. Zajde do nemocnice a zeptá se, jak se mu daří. Aspoň se nebude cítit tak provinile.

Detektiv inspektor Steelová byla v zasedačce, bavila se s detektivem inspektorem Inschem a v ruce žmoulala balíček cigaret. Logan byl příliš unavený, aby si poslechl, o čem mluví, a tak se posadil ke svému stolu a přemýšlel, co si se Steelovou počne. Jasně mu řekla, že on s Kylie skončil – jde o nezletilou prostitutku, takže si ji vezme na starost sama. A jestli o tom před někým cekne, ať prý si ji nepřeje.

Na Loganově stole trůnil igelitový sáček s videokazetami, byly polepené samolepkami s nápisem „OPERACE POPELKA NOC 2“ a vedle nich stála papírová obálka: trestní rejstřík jistého Kudly Sutherlanda. Logan vzdychl, došel si pro hrnek kávy a dal se do čtení.

Kudla byl skutečně výkvět všech ctností, Colin Miller se nemýlil. Mládí strávil v pasťáku za to, že pobodal vychovatele v dětském domově, kde žil, a pak už se vydal na dráhu skutečného zločince. A tehdy také začal pracovat pro známého lidumila Malcolma McLennana – alias Řezníka Malka. Ten vzal chlapce pod křídlo a zformoval ho k obrazu svému: vychoval z něj odporného grázla, na kterého byli poldové krátcí. Podle policie z Lothian and Borders byl podezřelý z nejméně osmi vražd, ale ani jednu mu pro nedostatek důkazů neprokázali. Občas zkrátka někdo zmizel a pak už ho nikdo neviděl. A kromě toho byla těla, která se našla, zmučená a zohavená. Všichni věděli, že je to Kudlova práce, jen to nebylo možné dokázat. Všechny svědky totiž postihla ztráta paměti nebo je někdo přetáhl baseballovou pálkou.

„Hej, Lazare!“ Logan zvedl hlavu a nad stolem uviděl skloněnou Steelovou, cenila na něj zažloutlé zuby. „Dobrý zprávy,“ cvrlikala, „ačkoli je to zvrhlý. Vypadá to, že se pánové z jihu rozhodli podat grampianský policii pomocnou ruku. Není to paráda?“ Když Logan neodpovídal, hodila mu na hlášení, které četl, pár listů papíru. „Poslali nám předběžnej psychologickej profil útočníka! To je, co? Podle Insche už jste s tím brejlatým blbem, co to psal, něco dělal.“ Steelová se nevinně usmála a praštila ho pěstí do ramene. „Takže máte zkušenosti! Chci vědět, co těma nesmyslama chtěl básník říct, a hlavně, jestli něco z toho stojí za papír, kterej tím počmáral. A hoďte sebou: pan klinickej psycholog už je na cestě k nám. Do jedenácti z toho chci nějakej výcuc.“ Logan se držel, aby nezačal remcat. Místo toho šťouchl do igelitového sáčku s videokazetami a zeptal se Steelové, co s tím vším má dělat. „Pro mě za mě,“ odsekla, „vemte si to domů a něčím to přehrajte, jestli chcete. Stejně se na ty blbosti nikdo nepodívá.“ Už byla na cestě ven, ale ve dveřích se zastavila. „Jo, a nezapomeňte, o čem jsme včera večer mluvili.“ Logan pochopil, co tím chtěla říct: nikomu ani muk, nebo si to s vámi vyřídím!

Doktor Bushel byl přesně takový, jak si ho Logan pamatoval: arogantní, plešatý, dokonale oblečený frajer. Stál v čele zasedačky, v kulatých brejličkách se mu odrážely zářivky, a vysvětloval výkvětu grampianské policie svůj psychologický profil potenciálního sériového vraha. Neřekl nic jiného než to, co před tím Logan vyčetl ze zprávy a přetlumočil Steelové, ale pro asistenta vrchního konstábla, zástupce vrchního konstábla a šéfa kriminálky to byly samé novinky. Vrahem by podle něho mohl být bílý muž mezi pětadvaceti a třiceti, jenž má problémy se sexualitou a předchozí zkušenosti s prostitutkami, které pro něho byly velmi ponižující. Ženy bije, protože je nenávidí, a agresivita jeho útoku svědčí o nevyřešeném problému s matkou. Nejspíš má nekvalifikovanou práci, ale je natolik výřečný, že dokázal vlákat Michelle Woodovou do auta. Je společensky přizpůsobivý. Svléká obětem šaty, ovšem ne jako fetiš, ale proto, aby je ponížil. Jejich svršky pak pravděpodobně používá při masturbaci. Zaútočí znovu.

Když doktor skončil prezentaci, detektiv inspektor Steelová začala klást otázky, které před tím nadhodil Logan mezi čtyřma očima; Steelová každou z nich formulovala tak, aby se zdálo, že ji právě napadla. Předváděla se před vedením a Logan jen seděl a tvářil se znechuceně.

Doktor Bushel argumentoval, spekuloval a teoretizoval, ale Loganovi to všechno znělo jako žvásty. Ten člověk přišel s vágním nástinem založeným na takřka nulových důkazech. Navíc si osobně neprohlédl ani jedno místo činu. Logan nevěřil, že by jim mohl pomoct vraha dopadnout.

Asistent vrchního konstábla doktoru Bushelovi poděkoval a pozval ho na oběd s vrchním konstáblem. Když všichni odešli, detektiv inspektor Steelová se svalila na židli a vypustila hlasitý, vlhký pšouk. „Slyšel jste někdy takovou hromadu keců? ‚Zaútočí znovu‘! Jasně že jo, sakra, už dvakrát mu to prošlo, tak proč by ne? Má toho snad nechat a dát se na štrikování?“ Zavrtěla hlavou a podrbala se v levém podpaží. „A vsadím se, že ten Bushel bere dvakrát víc než my. Brejloun jeden!“

Logan se na ni mračil. „Tak proč jste teda s ním tu jeho hru hrála?“

„To víte, politika, seržante. Když vám nějakej hlavoun podá hovno, pohladíte to a řeknete: ‚No né, to je ale nádherný hovínko!‘ A oslníte ho svým intelektem, vnímavostí a schopnostma. Když to neuděláte, máte jen plnou hrst sraček. Pojďte, máme spoustu důležitější práce než tady sedět a žvanit. Musíme chytit vraha.“

Po obědě konečně přineslo pátrání po Cuchtě Agnes výsledek. Logan ovšem doufal, že uslyší něco jiného. Jedna policistka byla v Aberdeenské královské nemocnici navštívit matku na intenzivní péči a zahlédla Agnes Walkerovou, která ležela na posteli v rohu a ze všech otvorů jí čouhaly hadičky. Píchla si heroin a k tomu se ožrala do němoty lacinou vodkou – dokonalý recept na předávkování. Nějaká nezaměstnaná recepční ji našla v bezvědomí na dámských záchodcích v obchodním domě Trinity. V záchrance měla zástavu srdce a od té doby je v kómatu. Detektiv inspektor Steelová k ní poslala hlídku, která měla sedět u její postele a čekat, jestli se Agnes nějakým zázrakem neprobere, aby jim popsala muže, který ji zmlátil. Moc na to ovšem nesázeli.

Logan tedy místo odchodu domů procházel seznamy deviantů a porovnával je se směšně vágním profilem vraha vypracovaným doktorem Bushelem. Ve společné kanceláři byl strašný rámus, a tak si Logan sbalil papíry a šel se poohlédnout po nějakém klidném koutu. Všechny ostatní kanceláře byly plné, ale výslechovku číslo čtyři našel prázdnou. Zabral ji, cvakl vypínačem, který venku rozsvítil červený nápis PROBÍHÁ VÝSLECH, a rozložil si po otřískaném stole papíry a desky. Logan měl mezi tou spoustou pedofilů, násilníků a exhibicionistů najít vraha. Bylo mu horko, i když otevřel okno. Povolil si kravatu, zívl, opřel si lokty o stůl a složil hlavu do dlaní. Slova mu začínala splývat. Mrk. Znásilnění. Mrk. Znásilnění. Spadla mu hlava… mrk. Pedofil. Zívnutí. Mrk, mrk… temnota.

„Hmf…?“ Logan prudce zvedl hlavu a otevřel oči, co to sakra… vyndal z kapsy mobil a druhou rukou si otřel slinu z koutku úst. Mrk, mrk. Podle hodin na stěně bylo sedm minut po páté: spal celé tři hodiny. „Haló?“ snažil se nedat najevo, že se právě vzbudil. Byl to detektiv inspektor Insch.

V obýváku paní Kennedyové to vypadalo jak po výbuchu: převrácené židle a stůl, rozřezané obrazy, rozbitá skla v rámečcích s fotkami, z porcelánových pudlíků zbyly jen lesklé střepy na koberci. Paní Kennedyová seděla na proříznutém křesle a tiskla si k prsům tlustého zrzavého kocoura jak záchranářskou deku. Kocour si policisty, kteří stáli uprostřed místnosti, nedůvěřivě měřil, ze žlutých očí měl uzounké štěrbiny a uši sklopené dozadu.

„Opravdu,“ řekla roztřesená stará dáma, „nechci vám přidělávat starosti, jsem v pořádku. Vážně…“ Když se to stalo, byla venku, ale sousedi zdola slyšeli rány a zavolali policii. To pomyšlení, že chudák stará paní Kennedyová tam leží v kaluži krve ubitá k smrti, prostě nemohli snést! Mysleli to v podstatě dobře, ale jinak policii vůbec nepomohli. Nic neviděli a nepodívali se špehýrkou, když ti grázlové scházeli po schodech. Dokonce ani nevykoukli z okna, jestli na ty zločince čekalo auto, autobus nebo taxík, nebo jestli nenasedli na slona! Báli se, že by je při tom mohl někdo vidět. Logan měl sice vztek, ale zároveň jejich opatrnost chápal. Bylo jim kolem sedmdesátky, proč by tedy riskovali, že je uvidí nějaký násilník a oni pak budou další na řadě? Radši sklopili hlavy a zavolali policii. Ještě pořád to bylo víc, než jsou ochotní udělat jiní lidé.

Ať už to měl na svědomí kdokoli, nejspíš zruinoval pojišťovnu paní Kennedyové. Důkladně zdemoloval obývák, kuchyni i obě ložnice.

V obýváku však našli něco podivného, něco, co uprostřed vší té zkázy působilo jaksi nepatřičně. Přesně uprostřed zadní stěny byla oranžovou fluorescentní barvou načmáraná slova: NECH TOHO. „Netušíte, čeho byste podle nich měla nechat?“ zeptal se Logan a ukázal na nasprejovaná slova.

Paní Kennedyová zavrtěla hlavou a ještě pevněji k sobě přivinula kocoura, který hlasitě zamňoukal. „Já… pracuji v klubu pro mládež. Ve škole. Pořádáme fotbalové turnaje a bazary…“

„Hm,“ zamručel Insch. „No, pokud jste se nepřipletla do vyřizování účtů skautů se skautkama, tak to můžeme vypustit. Ještě něco?“

„Pořád doučuji pár dětí. Od té doby, co jsem v důchodu, je to vlastně to jediné, co mě drží nad vodou…“

Jo?“ Insch šťouchl špičkou boty do střepů z porcelánového psíka. „Piano? Francouzštinu?“

„Chemii. Šestatřicet let jsem byla učitelka chemie.“ Usmála se, měla při tom zasněný pohled. „Učila jsem tisíce a tisíce dětí.“ Vzdychla. „A teď už mám jenom tohle…“ Insch se po prvních slzách odporoučel, ale Logan se rozhodl zachovat slušnost a uvařil jí čaj. Konvice byla otřískaná, ale jinak nepoškozená, a tak ji postavil na hořák a šel se poohlédnout po sáčcích s čajem. Byly rozházené na zemi vedle vysypaného koše, mezi rozšlapanými skořápkami, slupkami od brambor a dalšími odpadky. Našel sáček, který vypadal celkem čistě – stejně ho přelije vařící vodou – a hodil ho do hrnku, kterému zbylo ouško. Pak začal hledat cukr a mléko. A v lednici něco našel: velký igelitový sáček s něčím, co vypadalo jako čerstvé byliny, ale ne tak zdravě.

Najednou Logan uslyšel křupání rozbitého skla, otočil se a uviděl za sebou paní Kennedyovou bez kočky. Když zjistila, že drží v ruce její sáček „bylin“, zůstala stát jako opařená, jen svírala a rozevírala dlaně. Logan otevřel plastový zip a pořádně si k obsahu přičichl.

„Já… já vám to vysvětlím…,“ vykoktala tichým hlasem, pohled jí zajel do obýváku, kde uniformovaný strážník sepisoval zničené zařízení. „Mám to na artrózu…“ Zvedla třesoucí se ruce. „A na ischias.“

„Odkud to máte?“

„Já… od jednoho bývalého žáka. Říkal, že to jeho otci pomohlo. Občas mi toho trochu přinese.“

„Máte toho spoustu,“ řekl Logan a zatřásl sáčkem. „Všechno pro vlastní potřebu?“

„Prosím vás, věřte mi.“ Znovu jí vytryskly slzy. „Ulevuje to od bolesti. Nechtěla jsem dělat nic protizákonného.“

Logan stál a díval se, jak se jí po tvářích koulejí velké slzy a jak jí začíná téct z nosu. Paní Kennedyová hledala po kapsách kapesník a on se jí zadíval na ruce: oteklé klouby, pokroucené prsty, právě takové měla ke stáru jeho babička. „Dobře,“ řekl nakonec, hodil sáček zpátky do lednice a zavřel ji. „Nikomu to nepovím a vy taky ne.“ Ven se vyprovodil sám. NECH TOHO: zvláštní, načmárat něco takového na stěnu staré babky. Podivné. Tomu zfetovanému blbci, který to tam čmáral, to nejspíš dávalo smysl. Ale stejně…

Když Logan vyšel ven, obloha byla popelavě šedá. Oranžovo-bílý hlídkový vůz přilákal stejné publikum jako posledně, trojici malých dětí, které policisty vyděšeně pozorovaly. Musely si připadat jako v nějakém akčním filmu, a přímo před svým domem. Kdo ví, jaké vzrušující věci ještě uvidí!

Logan přešel ulici a po pár schodech vystoupal k hloučku; dřepl si, aby se nad dětmi moc netyčil. Byli to dva kluci, asi čtyř – až pětiletí, s ukoptěnými nosy a vlasy ostříhanými podle kastrolu, a holčička v kočárku. Nebylo jí víc než dva roky: blonďaté culíky, jednou rukou svírala medvídka a palec druhé měla vražený v puse. Dívala se na Logana, jako kdyby měřil třicet metrů. „Ahoj,“ začal co nejlaskavějším hlasem, „já jsem Logan. Jsem policajt.“ Vytáhl průkaz a půjčil ho jednomu chlapečkovi do upatlané ruky. „Stojíte tu už dlouho?“

Holčička vytáhla palec z pusy, od rtů k prstu jí chvíli visela dlouhá slina, která hned spadla medvídkovi na čenich. „Pán.“

„Viděli jste nějakého pána?“

Holčička namířila ocucaným prstem na něj. „Pán.“ Pak zvedla medvídka, aby viděl, že mu na jednom uchu okousala skoro všechny chlupy, a znovu řekla: „Pán.“ Logan se přestal culit. Zřejmě to nebyl nejlepší nápad.

Detektiv inspektor Insch seděl za volantem zabláceného range roveru a díval se přes přední sklo, na které nejdřív dopadlo pár velkých kapek a vzápětí se z nich vyklubal vytrvalý déšť. „Tak a večer máme po grilování,“ utrousil, když se Logan rychle schoval do auta. „Jak jste pochodil u fanklubu grampianský policie?“

Logan vzdychl a otřel si upatlaný odznak. „Tomův pejsek se včera vykadil tátovi do bačkor a musel spát na záchodě. Ale jinak vůbec nic.“ Otočil se na dům a za oknem kuchyně zahlédl vyděšenou tvář paní Kennedyové. Nejspíš se bála, že inspektorovi prozradí její malé tajemství. Všiml si, že na něj zírají i všechny tři děti.

„Nezdá se vám divný, že tady pokaždý postávají stejný děti?“

Teď pro změnu zíral Insch na něj. „Napadlo vás někdy, že by tady mohly bydlet

„Jo, to je fakt.“ Logan si vytáhl bezpečnostní pás. „Tak proč jste mě sem vytáhl se na to podívat?“ zeptal se inspektora, který právě otočil auto a zamířil po Union Grove zpátky ke křižovatce na Holburn Street. „A vůbec: co vy s tím máte společnýho? Vloupání přece řeší uniformy.“

Insch pokrčil rameny a řekl Loganovi, aby se podíval do přihrádky. Našel tam starý balíček citronových šuměnek, žlutých kosočtverců, které byly celé slepené, protože v autě ležely bůhvíjak dlouho. Inspektor balíček přidržel jednou rukou u volantu a druhou rukou v ulepeném sáčku lovil, až konečně vytáhl tři nebo čtyři kousky spečené k sobě. Hodil si je do pusy, ocucal si prsty a teprve pak sáček nabídl Loganovi, který s díky odmítl. „Řekněme,“ zahuhlal Insch, který si s pusou plnou bonbonů razil cestu zácpou, „že jsem si myslel, že by to mohlo mít spojitost – rozumíte, s tím, že její vnuk uhořel. A z Karla Pearsona už nic nedostaneme. Někdo tu škaredou vonuci umučil, takže ho můžeme leda tak odvézt do pitevny a ještě víc ho rozkrájet.“ Insch vzdychl a Logan měl najednou pocit, že levá ruka grampianské policie zase jednou neví, jestli se pravá drbe na hlavě nebo na prdeli.

„Copak vám detektiv inspektor Steelová neřekla o Brendanovi ‚Kudlovi‘ Sutherlandovi?“

Insch odpověděl, že neřekla, a Logan mu tedy cestou na stanici všechno vylíčil, i to, jak Colin Miller slíbil, že zjistí adresu toho edinburského grázla.

„Takže my se máme spoléhat na toho mizernýho přivandrovalce? Víte co, radši mi nic neříkejte, nechci to vědět. Ale až tu adresu budete mít, dejte mi ji. Nenechám tu starou krávu…“ Rychle se podíval na Logana a významně si odkašlal. „Chci říct, že detektiv inspektor Steelová má svých starostí dost. Nechci, aby se rozptylovala něčím, co přímo nesouvisí s jejím vyšetřováním.“

Logan se zazubil, ale ani necekl.

Ten den málem zrušili noční akci. Lilo čím dál víc, kapky poskakovaly na chodnících a vody bylo tolik, že ji kanály nestačily pojmout. Nad hlavami se jim zablesklo a po chvíli – jedna, dvě, tři, čtyři – z temného nebe zahřmělo. „Čtyři míle od nás,“ prohlásila Steelová, která seděla opřená, s otevřeným časopisem radního Marshalla na klíně.

Logan zavrtěl hlavou. „Necelá míle. Zvuk se šíří rychlostí sto padesát mil za hodinu, takže to znamená…“ Všiml si, jak se na něj Steelová dívá, a zmlkl.

„Čtyři míle!“ okřikla ho a dál si ve světle žárovky z přihrádky prohlížela nechutné fotky. Občas pronesla: Ježíši, to není přirozený!“ nebo „Au!“ A sem tam: „Hm.“ Logan skřípal zuby na sedadle řidiče a civěl oknem ven. Na opačném konci Shore Lane postávala nasupená konstábl Menziesová a zahřívala se tím, že – nazutá do jehlových lodiček přešlapovala z jedné nohy na druhou. Aby nezmrzla, měla tu noc přes šaty přehozený kožich ze ztrát a nálezů. V ruce svírala deštník.

Ve vysílačce zapraskal její hlas. „Tohle je přece směšný! Kterej vůl by sem lez, když takhle chčije“. Konstábl Davidsonová jí okamžitě přitakala: byla už skoro půlnoc a žádná z nich ještě neměla jediný zářez na pažbě. Všichni jen zbytečně plýtvali časem. Logan musel uznat, že na tom něco je. Steelová však nechtěla ani slyšet, že by to měli zabalit. Dostala požehnání na pět nocí, a kdyby to vzdali dřív, byla by v háji. Nakonec všichni zmlkli a dál tiše trpěli. Steelová chrápala, konstáblové Menziesová a Davidsonová skuhraly a remcaly a Logan přemýšlel. Pěkně pitomý nápad – šestadvacet policistů tu potmě čeká, jestli nějaký úchyl nepřepadne nehezkou policajtku. Stejně by se tím nic nedokázalo. To už by se rovnou mohl vysvléct do trenýrek a pobíhat po docích, nejspíš by to vyšlo nastejno.

Detektiv inspektor Steelová už zase zařezávala jak cirkulárka. Na klíně měla otevřený pornočasopis radního Marshalla, ozářený světýlkem z přihrádky. Na tohle se Logan opravdu nechtěl dívat. Natáhl se přes ni a přihrádku zaklapl.

„Uhm, grr, ehm?“ Steelová pootevřela oko a zastihla ho, právě když se nad ni nakláněl. „Prasáku jeden. Já nejsem žádná…“ Zarazila se, otevřela pusu, aby zívla, ale nakonec z ní vyšlo říhnutí. „Kolik je hodin?“

„Půl dvanáctý,“ řekl Logan a stáhl okýnko, aby dovnitř pustil čerstvý vzduch, se kterým tam vnikl i hukot přívalového lijáku. Steelová znovu zívla a s hekáním se začala na sedadle protahovat. Logan se konečně odhodlal a vypálil na ni: „Proč nechcete na radního Marshalla podat žalobu?“

„Hm?“ Odloupla celofán z nového balíčku cigaret a hodila ho za sebe, na smetiště na zadním sedadle. „Protože na hovno se nachytá víc much než na ocet. Vy se podíváte,“ řekla a cvakla zapalovačem, „a všechno vidíte jenom černobíle. Vinnej, nevinnej. Jenže někdy to takhle jednoduchý není

„Platil čtrnáctileté holce za sex!“

„A jak mohl vědět, že je jí čtrnáct?“

Logan nevěřil svým uším. „Copak na tom záleží?“

„Vidíte – už je to tu, černý nebo bílý. Vyplatí se, když jsou vám lidi zavázaný, Logane, zvlášť lidi, který..“ Zarazila se a zadívala se do tmy. Po Marischal Street se blížila postava v neforemném plášti po kotníky zapnutém až ke krku. Hlava jako koleno, v ruce deštník, pod nohama mlhavý opar, jak déšť bubnoval o zem. Detektiv inspektor Insch.

„A hele,“ zahlaholila Steelová, „strýček Fester!“

Detektiv inspektor Insch pomalu přešel ulici a obešel vůz k Loganově straně. Logan se podíval do inspektorovy kamenné tváře a v tu chvíli by se v něm krve nedořezal. Insch promluvil pohřebním hlasem. „Přišel jsem kvůli konstáblu Maitlandovi,“ řekl a Logan najednou slyšel každou kapku deště. „Zemřel.“

22

Plameny šlehaly až do nebe, pohlcovaly dřevo, plast, papír a maso. Požár hučel a vyvrhoval jiskry do deštivé noci – ani liják však nemohl jeho hlad uhasit. Na to prolil škvírou na dopisy příliš mnoho benzinu. Soukromé improvizované krematorium.

Místo vybral skvěle – úzká křivolaká ulička u řeky na jihu města. Na jedné straně vysoká kamenná zeď – která měla chránit hotelový komplex před pochybnými živly – a na druhé roztroušené rodinné domky. Místo natolik odlehlé, aby se nemusel bát, že někdo příliš brzy způsobí poplach, a se spoustou temných zákoutí, kam se mohl schovat a dívat se, jak dům hoří. A i kdyby někdo hasiče zavolal, stejně měli plné ruce práce jinde.

Věděl, že by tam neměl být. Ne tak brzy po druhém požáru. Věděl, že tohle by se mu mohlo vymstít, ale jednoduše si nemohl pomoct. Stál ve stínu na protější straně ulice, v ruce ztopořený úd, a když v horních oknech explodovala skla a roztříštila se na zemi, spokojeně se zašklebil.

Bože, to je krása!

Řev trval celých deset minut, čtyři benzinové bomby hozené okny do ložnice. Někdo dokonce proběhl tím peklem v předsíni a zuřivě tloukl do vstupních dveří, netušil, že jsou pevně zašroubované, stejně jako ty vzadu. Muž se zakousl do spodního rtu, představoval si, jak jim žárem praská a odpadává maso. Šlehající plameny dole, šlehající plameny nahoře. A není kam utéct. Nezbývalo jim nic než umřít. Zaúpěl a oklepal se… zmáčkl ještě pevněji, chtěl vydržet co nejdéle, ale už bylo pozdě. Zvrátil hlavu dozadu a zasténal v extázi; právě v tu chvíli konečně povolila střecha a do noci vyletěla spirála oranžovo-bílých jisker. A pak přijeli hasiči – vrhli se na dům s těmi jejich hadicemi a žebříky, ale pro čtyřčlennou rodinu sežehlou v hromadě hořící suti už bylo pozdě. Neměl ten dům zapalovat; budou z toho problémy.

Ale v tuhle chvíli si s tím hlavu nelámal.

Sedm čtyřicet pět, pátek ráno, unavený, červené oči, kocovina. Logan neměl právě příjemnou noc; detektiv inspektor Steelová ho poslala dřív domů a tam se skamarádil s láhví dvanáctileté single malt whisky. Opil se a upadl do sentimentální nálady a do deprese. Ještě před chvílí byl konstábl Maitland ve stabilizovaném vegetativním stavu a najednou je mrtvý. Detektiv Insch Logana uklidňoval, aby se nebál: je to hrůza, ale takovéhle věci se stávají. Není to jeho vina. A časem se na to zapomene. A když inspektor odešel, odkráčel do deště, Steelová mu řekla, že Insch plácá nesmysly. Pro ty slizké parchanty je to jedinečná příležitost vylézt z nory a vrazit mu dýku do zad.

Předvolání k inspektoru Napierovi na něj čekalo, sotva ráno dorazil do práce.

A teď tedy seděl před oddělením inspekce, s kocovinou a staženým žaludkem a čekal, až ho Napier zavolá do síně „Posledního soudu“. Inspektor přesně na čas vystrčil špičatý nos ze dveří a kývl na Logana, aby šel dovnitř. Tentokrát tam bylo plno lidí. Kromě Logana, Napiera a mlčenlivého bezejmenného inspektora v rohu seděl na jedné z nepohodlných plastových židlí pro návštěvy Tlusťoch Gaiy, pod jehož vahou se povážlivě rozjížděly její chatrné nohy. Když Logan vešel, Gary se otočil a pozdravil ho. Teď měl Logan jasno: z tohohle kouká pořádný malér.

„Seržante McRae,“ začal Napier a usadil se za svůj nablýskaný stůl. „Jak vidíte, pozval jsem zástupce vaší federace,“ řekl a vrhl Garyho směrem chladný úsměv. „Ale ještě než začneme, rád bych řekl, jak nás zpráva o předčasné smrti konstábla Maitlanda zarmoutila. Byl to dobrý policista a všem svým kolegům a přátelům bude velmi chybět. Všichni se modlíme za jeho ženu a…,“ Napier nakoukl do papírů na stole, „dceru.“

A pak musel Logan znovu popisovat tu nepovedenou akci; Napier při tom vážně pokyvoval a Gary si dělal poznámky. Jistě si uvědomujete,“ prohlásil Napier, když Logan skončil, „že tohle načasování je pro nás velmi příznivé.“ Zvedl ranní vydání Press and Journal. Celou úvodní stranu zabíral titulek: SMRTÍCÍ POŽÁR ZABIL ČTYŘI OSOBY! a pod ním velká fotografie zničeného domu, který ještě doutnal, a před ním ve tmě stálo několik hasičských stříkaček. „Veřejnost daleko víc zajímá to žhářství. A novináři se navíc dozvěděli o úmrtí konstábla Maitlanda až po druhém vydání. Samozřejmě můžeme čekat, že prominentní občané, jako je radní Marshall…,“ to jméno z Napierových úst znělo jako choroba, „projeví svůj názor na toto téma.“

Logan měl co dělat, aby nezaúpěl. Ten nadutý, slizký prasák bude mít druhé Vánoce.

„Samozřejmě, teď při vyšetřování musíme vzít v úvahu, že během operace, kterou jste zorganizoval, připravil a vedl, zemřel policista,“ prohlásil Napier, který si zjevně vychutnával každé slovo. „Pokud se zjistí, že šlo o zanedbání povinností, budete zbaven hodnosti a nejspíš propuštěn ze sboru. Nemůžeme vyloučit ani trestní oznámení.“

Tlusťoch Gary se zamračil a naklonil se na úpějící plastové židli dopředu. „Řekl bych, že je trochu předčasné mluvit o trestním oznámení, nemyslíte? Seržant McRae ještě nebyl z ničeho obviněn.“ Mlčenlivý inspektor v rohu sebou škubl.

Napier zvedl ruce. „Ovšem, ovšem. Omlouvám se. Zástupce vaší federace má naprostou pravdu: dokud se neprokáže vina, jste nevinen a tak dále.“ Vstal a otevřel dveře. „Datum zahájení vyšetřování stanovíme během dneška. Pokud byste si o té věci chtěl ještě promluvit, můžete se na mě kdykoli obrátit.“

Výslechovka číslo šest byla prázdná, tak tam Tlusťoch Gary Logana zatáhl, aby si v klidu promluvili. Napier ať se jde bodnout. Logan přece nic neprovedl, nebo jo? Ne. Takže se nemá čeho bát: vyšetřování nic neprokáže, všichni dostali pěkně za vyučenou a život jde dál. Kromě života konstábla Maitlanda, pomyslel si Logan.

Když Tlusťoch Gary odešel, Logan se opřel na židli a zadíval se na stropní panely. Zatracenej Napier a ten jeho hon na čarodějnice! Jako by se už takhle necítil za Maitlandovu smrt zodpovědný! A proč vůbec Loganovi říkal, že se má postarat, aby Steelovou nevláčeli tiskem? Ta kráva Steelová s tím jejím trapným sarkasmem a trapnými kecy, že „nic není černobílé“, jako by byl malé dítě! Ji že má chránit před novináři? To jeho, Logana, si podá ten hnusný pokrytecký zvrhlík Marshall, ne Steelovou. Ne, Steelové bude zobat z té její zahulené ruky… Fajn, dobře. Tuhle hru může hrát taky. Vyndal telefon, vytočil inspekci a požádal o číslo radního Marshalla. Tři minuty mu trvalo, než se probojoval přes Marshallovu osobní asistentku, ale nakonec se z telefonu ozval povědomý blahosklonný tón: „Je to důležité? Za pět minut mám zasedání.“ Logan se usmál. „Jen jednu otázku, pane radní: říká vám něco jméno ‚Kylie‘?“ Na druhém konci linky bylo ticho. „Ne? Tahle mladá litevská prostitutka tvrdí, že s vámi a vaším přítelem měla minulý měsíc pohlavní styk. Najednou.“

Nato se ozvalo koktavé: „Po… pohlavní styk?“

„No, ona vlastně použila výraz ‚Švédská trojka‘ Předpokládám, že jste jí to dělal zezadu.“

„Já… já nevím, o čem to mluvíte!“

„Máme ji ve vazbě: identifikovala vás na fotce. Věděl jste, že je jí teprve čtrnáct?“

„Bože“. Následovala dlouhá odmlka. „Co chcete? Peníze? Peníze, že? Na ty tam u vás slyšíte. Už mi všichni dejte pokoj!“

Logan se usmál. Vždycky Steelovou podezíral, že bere úplatky. „Takže vás už někdo vydírá za to, že jste měl anální sex se čtrnáctiletou dívkou?“

„Bože, to je hrůza… netušil jsem, že je jí čtrnáct, dokud mi to neřekl. Přísahám! Kdybych to tušil, ani bych se jí nedotkl!“ Zjevně zpanikařil. Loganovi ztuhnul úsměv. „Dokud vám to neřekl? A kdo?“

„Já… já nevím, jak se jmenuje. Ale dostal jsem dopis s mojí fotkou… fotkou nás třech… společně. Nevěděl jsem, že jí je čtrnáct!“ Marshall křičel čím dál hlasitěji, až Logana napadlo, jestli měl dost duchapřítomnosti, aby zavřel dveře kanceláře, protože jinak bude do oběda o jeho malé „indiskrétnosti“ vědět celá rada.

„Chci jméno vašeho přítele, pane radní, toho třetího z vašeho dovádění s nezletilou slečnou.“

Mlčení a hlasité polknutí. „On… chcete ho taky vydírat, co?“

„Chci jeho jméno.“

Byl to John Nicholas. Vedoucí stavebního odboru města. Když Logan zavěsil, byl se sebou velmi spokojený. Nezletilá litevská prostitutka z Edinburghu má styk s člověkem, který rozhoduje o tom, co se kolem města bude či nebude stavět. Stačí udělat pár fotek, poslat pár výhrůžek a developerská firma Řezníka Malka má najednou povolení postavit na zeleném pásu řadu rodinných domů. Logan nevěřil, že šlo o náhodu.

A jelikož Brendan „Kudla“ Sutherland byl Málkův člověk, nejspíš právě on měl prsty v tom, že se na firmu McLennan Homes najednou usmálo štěstí. Další věc, na kterou se ho hodlal zeptat, pokud tedy z Colina Millera vydoluje jeho adresu.

Netrvalo dlouho a zpráva o smrti konstábla Maitlanda pronikla ven – první reportér volal přesně v devět hodin a Logan měl rázem po náladě. Tiskové oddělení vydalo zprávu, která se velmi podobala té Napierově: konstábl Maitland byl skvělý policista, kterého budou kolegové postrádat, bla, bla bla. Než do kanceláře nakoukl konstábl Steve a zeptal se, jestli má Logan chvilku čas, volaly už všechny noviny z celé země.

„Další požár,“ oznámil mu konstábl Steve a zamával výtiskem P&J.

„Já vím, Napier mi to ráno ukazoval.“

Konstábl Steve povytáhl obočí. „Vy jste byl u Drákuly? Jak to…,“ a pak se zarazil, pochopil, o co šlo. Na celém velitelství se nemluvilo o ničem jiném než o Maitlandově smrti. Kdo to ráno přišel do práce, připadal si, jako kdyby vkročil do němého filmu; a jakmile do nějaké místnosti vešel Logan, všichni zmlkli. „No jo,“ řekl konstábl a začervenal se. „Inspektor Insch chce, abyste s ním jel na místo činu. Abyste si prej taky přišel na svý.“

Logan se ani neobtěžoval ohlásit to Steelové.

Shořelý dům nebylo v poklidné venkovské idyle na Inchgarth Road těžké najít. Déšť ustal, stromy a keře kolem zeleně zářily, leskly se v teplém, zlatém světle slunce, které pronikalo oparem. Tady dole město svádělo nerovnou bitvu s venkovem: na loukách a polích vyrostly obytné komplexy, které sousedily s luxusními vilkami. Před spáleništěm se přes ulici táhla písčitá čvachtanice černá od sazí, která ucpala kanál, takže se na asfaltu utvořilo mělké jezero. Zbytky domu stály na konci krátké štěrkové příjezdové cesty, jedna jeho stěna se vyvalila a všude kolem se válela suť a cihly. Vedle spáleného růžového keře parkoval špinavý bílý tranzit a vedle něj stál zablácený policejní stan, z něhož proudili sem a tam lidé v bílých kombinézách, kteří odebírali vzorky a fotili místo činu. Ve stanu bylo plno, ale Logan se Stevem se vmáčkli dovnitř, převlékli se do bílých kombinéz a počkali si na instantní polévku, kterou právě kdosi uvařil. A pak vyrazili zpátky do zahrady.

Vchodové dveře byly vyražené od hasičů; očividně to nebylo snadné, protože je žhář přivrtal k rámu deseticentimetrovými šrouby, přesně jako minule. Tohle ještě scházelo, další šílený sériový vrah. Na zemi uprostřed předsíně ležely částečně prosklené dveře, zpola zasypané rozbitými taškami a zuhelnatělými prkny.

Celé první patro zmizelo, po prostorách, kde zemřela čtyřčlenná rodina, zbyly jen pahýly ohořelých trámů a začernalé ohořelé stěny.

Chodba byla plná suti a ohořelých pozůstatků schodiště.

Insch stál tam, kde býval obývák, navlečený v papírové kombinéze, která na něm praskala ve švech. Balancoval na hromadě suti, do níž bidlem šťoural muž ve špinavé kombinéze s hasičskou přilbou na hlavě. Logan opatrně přešel po rozbitých cihlách a kusech ohořelého dřeva až k inspektorovi. „Chtěl jste mě vidět, pane?“

„Vás?“ inspektor se zamračil.

„No jo. Čtyřčlenná rodina: matka, otec a dvě malý holčičky. Vyšetřovatel od hasičů zjistil, že jim otvorem na dopisy nalili dovnitř benzin a pak hodili do oken benzinový bomby. Je vám to povědomý? Pachatel z kradeného mobilu čtyřikrát hlásil falešný požár, každý na jiném konci města. Když hasiči dorazili sem, stihli už jen zabránit, aby se požár nerozšířil na okolní domy.“ Kroutil hlavou a opatrně se brodil sutí ke zbytkům okna do ulice. „Ti chudáci neměli šanci. Už jsem si začínal myslet, že ten minulý požár – ten squat – nějak souvisel s drogama, ale tohle spíš vypadá na… já nevím, něco osobního. Taková hrůza!“ Insch vzdychl a přejel si rukou po kulaté zarudlé tváři. „Pořád mi to nedává smysl. Proto jsem chtěl, abyste se na to podíval: nezaujatým pohledem.“

Logan přikývl. „Našli jste těla?“

„Něco ano… vypadá to, že holčičky měly pokoj nad kuchyní. Když prohořela střecha, celá ta část se zhroutila. Domníváme se, že otec a matka tam byli s nima. Ale to nezjistíme, dokud ten pokoj nevyklidíme.“

Logan opatrně prošel zbytky shořelého domu, chodil z místnosti do místnosti a prohlížel si dílo zkázy. Většina věcí nebyla k poznání, všechno buď shořelo, nebo se roztavilo; jediné, co zůstalo relativně neponičené, byly vylomené vstupní dveře, které pořád ležely tam, kam dopadly – lak byl zpuchýřovatělý a místy oloupaný, skleněné tabulky popraskané a černé od sazí. Logan stál a zíral na ně – jediné, co přežilo ničivý požár, který si vyžádal čtyři mrtvé. Na dveřích byla mosazná cedulka, hned nad otvorem na dopisy; Logan si dřepl, otřel suť a mour a četl: ANDREW, WENDY, JOANNA A MOLLY LAWSONOV1. Chybělo už jenom ODPOČÍVEJTE V POKOJI. Už chtěl odejít, když pod popraskaným sklem něco zahlédl. V uších mu tepala krev, ale chytil okraj dveří a škubl za ně. Dřevo zapraskalo a zaskřípělo, jak se vyprostilo ze suti, a na podlahu posetou rozbitými cihlami se sesypaly střešní tašky. Pod nimi, napůl pohřbený ve zbytcích stropu, byl lidský obličej ohořelý k nepoznání, jediné, co šlo rozeznat, byly vyceněné oranžové zuby a lebka na jedné straně zploštělá kusem spadlého trámu. Loganovi se obrátil kocovinou zmučený žaludek.

Hned zavolal posily. První se přihnal detektiv inspektor Insch, který se jednou podíval na Loganův nález a spustil tirádu nadávek. „Všichni jste tudy prošli, vy pitomci, i se psem!“ Křičel na chlapíka z posádky hasičů a chtěl vědět, jak to, že tělo nenašli dřív. Zatímco se dohadovali, kdo se měl postarat, aby lidi nešlapali po mrtvých tělech, Logan se vypotácel ven, zpátky do skutečného světa.

Slunce pořád svítilo, ale ve vzduchu se vznášel zápach spáleného masa a ohořelých trámů. Logan zavřel oči a snažil se zhluboka dýchat. Nebude zvracet, nebude zvracet – ohořelé ženy a děti, zmlácené prostitutky, stažená tvář mladé dívky, hnijící zvířecí mršiny, Maitland… Bude zvracet! Podařilo se mu udělat ještě pár pomalých kroků směrem k zahradní zdi, ale pak odhodil veškeré zábrany, doběhl za kmen ořešáku, strhl si masku, padl na kolena a vyzvracel se za křovím. Když už neměl co vydávit a žaludek ho bolel od té námahy, vrávoravě se postavil a otřel si rukávem kombinézy z koutku úst hořkou slinu. Pane bože, doufám, že mě nikdo neviděl zvracet za stromem! Rychle se rozhlédl, ale všichni si hleděli své práce, tak jako předtím on.

Stál na podupaném trávníku, díval se na zničený dům a snažil se nemyslet na ohořelé tváře mrtvých. Požár squatu, kde uhořelo šest lidí, bylo představení pro jednoho diváka. Tím si byl jistý. Někde tam stál osamělý muž, uvnitř se právě jeho přičiněním z lidských bytostí stávaly zuhelnatělé mrtvoly, a on si se sebou potmě hrál. Určitě to chtěl vidět na vlastní oči. A stát co nejblíž, aby slyšel praskání a sykot masa. Logan se dal do obcházení zahrady, hledal místo, odkud šlo nejlíp pozorovat, jak hoří čtyřčlenná rodina, místo, z něhož by se nestala past, kdyby hasiči přijeli dřív, než čekal. Žádné nenašel. Pomalu se otočil kolem dokola. Naproti přes ulici byla příjezdová cesta k hotelu, u vjezdu stály rezavé lucerny zasazené do třímetrové kamenné zdi. Tohle bylo jediné místo, odkud mohl mít skutečně dobrý výhled.

Logan, ještě stále v bílé papírové kombinéze, gumových rukavicích a holínkách, přešel přes ulici plnou kaluží černých od sazí na pozemek hotelu. Mohl stát schovaný za žulovým sloupem, občas vykouknout, masturbovat a doufat, že ho nikdo nevidí, než si udělá dobře, ale to by nebyla žádná romantika… Dva metry od vjezdu rostl velký rododendron. Dokonalý: kdyby se někdo podíval, viděl by jen listy a stín. Logan přešel mokrý trávník k rododendronu a nakoukl pod temně zelené voskovité listy. Křehké rudé květy potloukl včerejší déšť, takže teď ležely na zemi jako krvavé skvrny. V blátě se zřetelně rýsoval otisk boty, přímo uprostřed keře.

Ředitel hotelu měl obavy, jak bude modrý policejní stan působit na hosty. Dost na tom, že od včerejší noci byla uzavřená ulice. Jestli se mu teď ještě kolem hotelu začne motat spousta lidí, jako někde v televizi, bude to… Dost dobře nevěděl, co z toho bude, a tak poslal ven milého mladíka s velkými termoskami čaje a kávy a táckem dánských máslových sušenek. K Inschově velké radosti.

Zdálo se, že se na ně usmálo štěstí. Listy nejenže skryly žháře před deštěm, když si se sebou hrál, ale ukryly i důkazy, které na místě činu nechal. Kromě otisku boty policie našla další papírový kapesník, ze kterého bylo cítit sperma. A technici z kriminálky prošmejdili celý vnitřek keře, hledali vlákna, stopy, otisky, cokoli.

Insch vesele dojídal třetí sušenku z podnosu, když naproti před ohořelými zbytky domu zastavil hlídkový vůz a z něj vystoupil povědomý holohlavý klinický psycholog. Obcházel dům s rukama za zády a všechno okukoval.

„To je radosti!“ zahučel Insch a otřel si z brady drobky. „Chcete si s profesorem Náfukou promluvit vy, nebo to necháte na mně?“ Nakonec ulici přečvachtali oba. Doktora Bushela zastihli skrčeného u velké bílé igelitové plachty, na které ležely čtyři otevřené vaky s těly. V každém byly ohořelé tělesné pozůstatky. Spálená stehenní kost, černá klíční kost, tělo, které našli pod vstupními dveřmi, kus spáleného masa, které předtím patřilo na dětský trup… Loganův prázdný žaludek se varovně zhoupl. Doktor zahlédl, že se k němu blíží, a usmál se na ně, v kulatých brejličkách se mu odráželo slunce.

„Inspektore, seržante, rád vás zase vidím,“ řekl a narovnal se. „Štěstí že jsem zrovna tady, nemyslíte? Vrchní inspektor mě požádal o profil vašeho žháře. Chvíli mi bude trvat, než to sepíšu, ale pár základních věcí vám můžu říct hned, pokud máte zájem.“ To byl ovšem jen řečnický obrat. „Psychologická patologie pachatele je zcela zjevně nenávist. Ty přípravy, to, jak zašrouboval dveře, nalil dovnitř benzin, aby nikdo neutekl – a vždycky napadá rodiny. Všimli jste si?“ Insch mu řekl, že první skupina obětí netvořila rodinu. Jen pár squatterů, kteří spolu bydleli. Doktor Bushel se povýšeně usmál. „Ovšem, inspektore, ale přesto to byla rodinná jednotka: bydleli spolu, vychovávali dítě. Myslím, že pachatel má hluboce zakořeněnou nenávist ke své rodině, a proto tyhle věci dělá.“ Lehce kývl, jako by mu někdo blahopřál k jeho geniálním dedukcím. „A podívejte se na ty dveře: zašroubované. To je sublimovaný akt penetrace. Nejspíš má nějakou poruchu erekce – ještě jsem nestanovil jakou – ale už to, že se rozhodl pro šrouby, je příznačné, nemyslíte? Jsou tu výrazné sexuální konotace. A proto také ty stopy po masturbaci, které jste našli na prvním místě činu.“ Znovu pokýval hlavou. „Nepřekvapilo by mě, kdybyste tady našli něco podobného, jen je třeba vědět, kde hledat…“ Doktor Bushel se pomalu začal otáčet a pátravě si prohlížet okolí domu. „Podle mé dedukce by…“

„Rododendron,“ přerušil ho Insch a přes rameno ukázal palcem k hotelu. „Detektiv seržant McRae to už vydedukoval. Ale stejně vám děkujeme.“

Doktor Bushel se zarazil, sundal si brýle a pečlivě si je vyčistil. „Aha, ovšem… no, tak výborně.“

„No,“ řekl detektiv Insch s rukama vraženýma v kapsách, „nepřehánějte to s tou chválou, aby se nám seržant McRae moc nenafoukl.“ Tak to rozhodně nehrozí, pomyslel si Logan a díval se za doktorem Bushelem, který už nastupoval zpátky do auta a vracel se na velitelství. Copak se mohl dmout pýchou, když se nad ním vznášel stín Maitlandovy smrti? Když auto zmizelo, Insch si stáhl kapuci bílé kombinézy a odhalil zpocenou holou lebku. „Bože, to je ale vedro!“ Rozepnul si kombinézu až do pasu a opřel se o zeď. Na tváři se mu objevil lišácký úsměv. „Vzali jsme tomu chytrákovi vítr z plachet, co…,“ zarazil se. „Co je? Tváříte se jak kyselá prdel!“

Logan se díval, jak jeden z kriminalistických techniků opatrně vložil zuhelnatělou hroudu velkou jak kedluben do jednoho z dětských vaků na těla, do míst, kam patřila hlava. Joanna nebo Molly? Zavřel oči, víc už vidět nechtěl. „Maitland…“

„Aha, konstábl Maitland…“

„Pořád jsem se za ním chystal zajít, ale…“ Povzdech. „Znáte to, vždycky mi do toho něco přišlo.“ Přejel si unavený obličej unavenou rukou, gumová rukavice na kůži zavrzala. „Nechápu, proč jsem za ním ani jednou nezašel, ani jednou!“

Insch položil velkou tlapu Loganovi na rameno. „Teď už nemá cenu se kvůli tomu trápit. Co se stalo, stalo se. On je mrtvý a vy musíte myslet na kariéru. Jste dobrej polda, Logane. Nenechte si od těch šmejdů líbit, aby vás dostali na výčitky svědomí!“

23

Konstábl Steve ho zavezl zpátky na stanici, cestou se snažil zaplnit nepříjemné ticho tlacháním. Logan zapnul rádio, ale Stevea to netrklo, pořád mlel a mlel o počasí a o filmu, který nedávno viděl, a o tom, jak je skvělé, že ženské v létě chodí v tak obepnutých tričkách. Dohrál nanicovatý popík, chvíli mluvil DJ stanice Northsound, kterého Logan neznal, pak ještě pár písniček a nakonec následovaly zprávy: „Desítky obyvatel Kingswellsu dnes vtrhly na radnici a přerušily zasedání městské rady na protest proti rozhodnutí dát firmě McLennan Homes povolení ke stavbě tří set nových domů…“

„To je ale grázl, co?“ rozčilil se konstábl Steve a odbočil tak od tématu, o kterém mluvil předtím: čím si údajně přivydělává manželka detektiva seržanta Beattieho. „Všechny by je měli postřílet, ty hajzly ze stavebního úřadu. Táta žádal o stavební povolení na jedinej domek! Jeden jedinej – a zamítli mu to. A najednou si přijde McLennan, že chce postavit tři sta domů na zeleným pásu, a oni na to: Jistě, pane McLennane, a můžeme vám zatím naleštit kliky?“ Zvedá se mi z toho žaludek!“ Logan Steveovi neřekl, že jeho táta by měl daleko větší šanci povolení dostat, kdyby vyfotil šéfa stavebního odboru s ptákem ve čtrnáctileté holce.

Další zpráva byla o novém butiku v Inverurie, který vyhrál nějakou módní soutěž – k tomu neměl konstábl Steve co dodat – a pak se konečně dostali k hlavní události dne: čtyři lidé uhořeli při požáru svého domu. Ale teprve při poslední zprávě, kterou hlásili těsně před počasím, se Loganovi zastavilo srdce: „Kolegové a přátelé dnes vzdali hold konstáblu Trevoru Maitlandovi, policistovi, jenž zemřel na následky střelného zranění, které utrpěl začátkem měsíce během akce ve skladu s kradeným zbožím. Reportéra vystřídala uplakaná žena, která světu sdělila, že její Trevor byl báječný muž a táta. A pak kdosi další řekl: ‚Na rozdíl od spousty ostatních Trev nikdy nechtěl ke kriminálce. Ne že by to nezvládl ale chtěl zkrátka zůstat v uniformě, na ulici, prostě pomáhat lidem. To bylo pro Treva to hlavní. „A nakonec hlas postrachu grampianské policie – radního Andrewa Prasáka Marshalla. „Ve chvíli, jako je tato, je důležité si připomenout všechnu skvělou práci, kterou denně odváděl konstábl Maitland stejně jako jeho kolegové v ulicích Aberdeenu. Jistě mluvím za všechny, když řeknu, že v těchto těžkých okamžicích jsem v duchu s jeho rodinou. „A to bylo celé. Žádné obviňování z nekompetentnosti ani žádná z jeho obvyklých protipolicejních tirád. Kdyby Logan řídil, nejspíš by z šoku naboural.

„Krucinál,“ vyhrkl konstábl Steve a vyvalil oči na rádio, „slyšel jsem dobře? Řekl ten všivák v rádiu to, co si myslím? Je možný, že si dal ujít šanci vymáchat nám čumák v hov –“

„Dívejte se, kam jedete!“ Logan se rukama opřel o palubní desku, Steve dupnul na brzdu a zařadil se zpátky do svého pruhu.

Krátce po jedné ho Steve vyhodil před budovou velitelství – ještě má čas dát si něco v kantýně, než na něj odpoledne dolehne jako tuna cihel. Sotva vyťukal první dvě čísla z přístupového kódu u dveří do haly, za velkou skleněnou přepážkou recepce se objevil seržant Eric Mitchell a zavolal na něj: „Seržante! Seržante McRae, můžete mi pomoct?“ Logan se na něj otočil, o co jde, a když viděl, kdo sedí na jedné z odporných rudých židlí u protější stěny, málem se mu podlomila kolena: drahý oblek, elegantní kufřík, půlměsícové brýle na špičce nosu a na tváři nadřazený výraz – Sandy Moir-Farquharson, alias Slizák Sandy, alias Syčák Sid, alias cokoli urážlivého, co člověka napadlo. Ten tu ještě Loganovi scházel; dokonalá tečka za tím nádherným měsícem. A vlastně celým rokem! Sandy Moir-Farquharson: ten odporný zmetek, který obhajoval Anguse Robertsona, Mastrickskou zrůdu. A který se snažil přesvědčit svět, že skutečnou obětí je Robertson, a ne těch patnáct žen, které znásilnil a zabil. A že na vině je grampianská policie a zvláště Logan. A málem se mu to podařilo.

Moir-Farquharson už stál, když Eric ukázal na druhou řadu židlí, na tu u okna do ulice. Pod pamětní deskou, která připomínala policisty padlé v první a druhé světové válce, seděla nějaká ubrečená fešanda a v ruce kroutila kapesník, jako kdyby ho chtěla uškrtit. Slizák Sandy stačil říct jen: Já jsem tu byl první,“ ale Logan už mladou ženu odváděl do kanceláře za recepcí a zabouchl právníkovi dveře před nosem. Byla velmi hezká, i s napuchlýma očima: dlouhé vlasy odbarvené na blond, malý pršáček – na jehož špičce visela kapka – plné rty zakrývající lehký předkus a postava, ze které by konstábl Rennie slintal. „Nuže, slečno…?“

„Paní. Paní Cruickshanková. Víte, můj manžel, Gavin, od středy ráno nebyl doma!“ Zakousla se do dolního rtu, zarudlé zelené oči se jí zalily slzami. Já nevím… nevím, co mám dělat!“

„Nahlásila jste, že ho pohřešujete?“

Žena přikývla a rozeštkala se s kapesníkem přimáčknutým na rudém nose. „Oni… oni mi řekli, že nemůžou nic dělat“ Paní Cruickshanková zabořila hlavu do dlaní a plakala a plakala a plakala. Logan jí dopřál pár minut, aby se trochu vzpamatovala, a pak řekl, že dojde pro šálek čaje, a odporoučel se, cítil se při tom jako všivák, že ji v tom nechal. Jakmile se Logan objevil v recepci, Slizák Sandy byl zase na nohou a tentokrát si to namířil rovnou k němu. „Detektive seržante McRae, musím trvat na tom, Logan ho odbyl mávnutím ruky a požádal Erika, aby mu našel hlášení o pohřešování jistého pana Gavina Cruickshanka. A aby paní Cruickshankové uvařil šálek čaje. Když se obrátil od pultu recepce, Sandy stál těsně za ním. Se svými sto pětaosmdesáti centimetry byl právník dost velký na to, aby se mohl na Logana dívat svrchu, přes zahnutý nos. „Přišel jsem ve věci svého klienta, pana Jamese McKinnona. Seržante, trvám na tom, abyste mi umožnil přístup!“

Nadutej vůl. Logan se na právníka zamračil, už ho dostal do varu. Co si o sobě vůbec myslí? Přijde si sem a začne se na něj vytahovat? „Můžete trvat, na čem chcete, momentálně nemám čas, musím se věnovat rozrušené občance. Chcete přístup ke svému klientovi? Běžte do nemocnice – návštěvy jsou od tří do pěti.“ Protáhl se kolem Moir-Farquharsona a namířil si to zpátky do výslechové místnosti. Najednou ho za rameno popadla silná ruka.

„Trvám na tom“

Logan se neotočil, měl strach, že kdyby to udělal, musel by tomu šmejdovi jednu vrazit. „Dejte tu zatracenou pracku pryč, než vám přelámu hnáty,“ vyhrkl tiše, ale zřetelně, cedil ta slova přes zaťaté zuby. Celý se třásl na příležitost vylít si na tom odporném, nadutém právnickém hajzlovi vztek za šest měsíců plných malérů. Moir-Farquharson sebou škubl a ucukl rukou, jako kdyby se spálil.

Ticho.

Dveře recepce se rozletěly a dovnitř vtrhl rozdrbaný vandrák. Muž ve vytahaných teplákách AFC z předloňské sezóny, s plnovousem, který připomínal spíš plíseň než vousy, zamířil rovnou ke středu recepčního pultu, zabušil do dřeva a zakřičel: „Šlohli mi předpis!“

Hlášení o pohřešování dorazilo na tácku spolu se dvěma hrníčky kouřícího čaje s mlékem a přeloženým vzkazem od seržanta Erika Mitchella, který Loganovi doporučoval, aby slyšení popohnal, co nejrychleji zmizel ze stanice a celý den se nevracel. Slizák Sandy se totiž rozhodl podat formální stížnost.

Logan se snažil nedat najevo, že chce slyšení uspěchat, a začal se zničené manželky pana Gavina Cruickshanka vyptávat na okolnosti případu. Vyslechl si, jak oba toužili po dítěti a už několik měsíců se o ně pokoušeli. A jak ona přestala pracovat, aby byla v klidu a plodnější. A jak Gavin musí poslední dobou pracovat dlouho do noci. A o jejich soužení se sousedy. Když manžela viděla naposledy, vycházel ze dveří a na očích měl sluneční brýle, pod kterými skrýval monokl – od té semetriky odvedle – a ještě pořád zuřil… a to bylo ve středu ráno. Od té doby se jí neozval. „Volala jsem mu do práce, ale… ale řekli mi, že je někde s klientem a vrátí se až velmi pozdě.“ Tvářila se zoufale. „On vždycky přišel domů! Vždycky!“

„A když se nevrátil, volala jste na policii?“ zeptal se Logan a hledal na hlášení datum, kdy manželovo zmizení nahlásila: ve čtvrtek v půl osmé ráno.

Žena přikývla, až jí do stydnoucího čaje skápla slza. „Někdy se vrací až ve tři nebo ve čtyři, když musí do kasina nebo do těch…,“ začervenala se, „klubů, tak jsem šla spát. Když se nevrátil do šesti ráno, zkoušela jsem mu volat na mobil, ale měl záznamník. Zkoušela jsem to znovu a znovu a… pak jsem zavolala na policii.“

Logan přikývl, snažil se na její vyprávění soustředit, ale moc se mu to nedařilo. Proč proboha musel Slizákovi Sandymu vyhrožovat? Jako kdyby vyšetřování smrti konstábla Maitlanda nebylo už tak dost nepříjemné, teď na něj ještě ke všemu bude podaná stížnost… Najednou si Logan uvědomil, že paní Cruickshanková dokončila větu a dívá se na něj s výrazem očekávání. „Hm,“ řekl a zamyšleně svraštil čelo, neměl ani tušení, o čem mluvila. „A v jakém smyslu?“

„No…“ Žena si přitáhla židli blíž ke stolu. „Co když mu něco udělala? Je nebezpečná!“

„Nebezpečná… chápu…“ Ne, nechápal. Nebyl o nic moudřejší. Nezbývalo mu než s pravdou ven a přiznat, že neposlouchal –

„Ta ženská odvedle nás ničí od té doby, co jsme se tam přistěhovali. Praštila ho! Udělala mu monokl! On to ohlásil…“ Znovu začala slzet. „Musíte ho najít!“ Logan jí slíbil, že se vynasnaží, a doprovodil ji ke dveřím. V recepci nebylo po Slizákovi Sandym ani stopy, nejspíš si šel osobně postěžovat vrchnímu konstáblovi – a tak se Logan vypařil a venku si zabral služební vůz. Bylo mu celkem jedno, kam jede, hlavně když bude co nejdál od velitelství, než si někdo všimne, že odjel. A pro jistotu si ještě vypnul telefon. Potřeboval se trochu odreagovat. Mít pocit, že je užitečný, i když jen zabíjel čas, než ho zavolají z inspekce a znovu si ho podají. Možná ho dokonce vyhodí. Podle paní Cruickshankové její manžel pracoval pro firmu poskytující servis těžařským společnostem, která sídlila v průmyslové zóně Kirkhill. Pronajímali vrtné soupravy a plošiny. Dobře, zatím ho jenom pohřešovali, ale aspoň měl Logan něco na práci.

ScotiaLift sídlila v nevýrazné jednopatrové kostce s malým parkovištěm vpředu a oploceným pozemkem plným pestrobarevných těžebních strojů vzadu. Parkoviště se pyšnilo porschem, obrovskou čtyřkolkou BMW a audi se stahovací střechou – ani jedno z těch aut nemohlo být starší než pár měsíců a všechna měla značky na zakázku – a dvoumetrovým pestrobarevným nápisem s firemním logem. Logan zaparkoval špinavý, otřískaný služební vůz vedle porsche, a výrazně tak snížil místní úroveň; pak zamířil do budovy.

Aberdeen se pyšní dlouhou tradicí zaměstnávání atraktivních mladých dam na místech recepčních a ScotiaLift nebyla v tomto ohledu výjimkou. Uvnitř se na Logana zpoza pultu usmívala půvabná slečna. „Co si přejete?“ Úsměv jí trochu ztuhnul, když vyndal služební průkaz a řekl, že chce zaměstnancům položit pár otázek týkajících se zmizení pana Gavina Cruickshanka. Dívka se podívala z průkazu na Logana a zase zpátky a v koutcích očí se jí objevil strach.

Já vím,“ řekl, „je to strašná fotka. Potřeboval bych mluvit s kolegy pana Cruickshanka a s každým, kdo ho mohl ve středu vidět.“

„Ale on tu ve středu nebyl!“

Logan se zamračil. „Víte to jistě?“

Dívka přikývla a nalakovaným nehtem poklepala na desku recepce. „To bych ho musela vidět.“ Logan se otočil kolem dokola a rozhlédl se po recepci. Nebyla velká a vstupní dveře byly přímo proti místu, kde seděla recepční.

Měla pravdu. Kdyby přišel předem, musela by ho vidět.

„Máte tu zadní vchod?“

Recepční přikývla a ukázala na otevřené dveře po levé straně pultu. „Z boku, ale vede na dvůr a dveře jsou pořád zamčené. Tedy pokud se nestěhuje nějaké zařízení. Všichni parkují vepředu – viděla bych jeho auto.“

Jak je tedy v tom případě možné,“ zeptal se Logan, „že když paní Cruickshanková ve středu odpoledne volala, někdo jí řekl, že její manžel je pryč se zákazníkem?“

Recepční zrudla. „To nevím.“

Logan chvíli nic neříkal, doufal, že se od ní ještě něco dozví. Ale nedozvěděl. Žena byla v obličeji čím dál rudější a upřeně se dívala na telefony, jako by je hypnotizovala, aby začaly zvonit, a ona měla výmluvu, že už na něj nemá čas. „Tak dobře,“ řekl Logan po chvíli a prolomil nepříjemné ticho. „Promluvím si tedy se všemi, kdo s ním spolupracovali.“

Recepční mu našla prázdnou kancelář v poschodí, Gavinovu: neútulnou místnost s jedním kalendářem s nahotinkami na dveřích a dalším na stěně, dvěma počítači a obrovským stolem, který vypadal, jako kdyby ho od poslední doby ledové nikdo neuklidil. Ale byl odtamtud krásný výhled na parkoviště. Logan si do zabrané kanceláře postupně zavolal všechny zaměstnance ScotiaLift, od hlídače po ředitele. Jeden po druhém se proti němu posadili za zaneřáděný stůl a vykládali mu, jak je Gavin Cruickshank skvělý chlap a jak je divné, že takhle zmizel. Žádný z nich se nepřiznal, že by telefonoval s Gavinovou manželkou a řekl jí, že Gavin zrovna odešel na schůzku s klientem. Logan už chtěl odejít, když na parkovišti zastavil luxusní dvoumístný sporťák. Ze svého místa v první řadě sledoval, jak z auta vyskočil opálený dvacátník, klíčky zpovzdálí zapnul alarm a pak klátivě zamířil k budově a zmizel mu z dohledu. O třicet vteřin později tentýž opálený obličej nakoukl do dveří Loganovy kanceláře a zazubil se.

„Brej večír, šéfe, prej mě hledáte?“ Natužené blond vlasy, lněný oblek bez kravaty, sluneční brýle od Armaniho, lehce hejskovský přízvuk.

„Možná. Mluvil jste ve středu s manželkou Gavina Cruickshanka?“

„S krásnou Ailsou?“ úsměv se ještě víc roztáhl, když si muž svlékl bundu a pověsil ji na věšák u dveří. „Všechno přiznávám. Doufám, že jednou dostane rozum a pošle toho ubožáka do háje.“ Muž na Logana mrknul. „Viděl jste ji? Kozy jak melouny, pekelně sexy! Dřív prej byla pěknej macek. S tou musí bejt parádní šukačka!“ Vzdychl a celý se zasnil.

„Středa odpoledne: proč jste jí řekl, že je Gavin venku s klientem?“

„Hm? No, protože byl.“

„Zvláštní. Všichni ostatní tvrdí, že ten den vůbec nepřišel do práce.“

Muž chvíli mlčel. Zavrtěl se. A pak se mu vrátil úsměv. „Dostal jste mě, tak teda na rovinu. Ve středu ráno nepřišel.“

„Tak proč jste jí lhal?“

„No, víte, řeknu vám to asi takhle: někdy chodí do práce později. Někdy nepřijde vůbec. Gav dělá skvělý kšefty, takže tady by mu prošla i vražda!“

Jak jste tedy věděl, že je s klientem? Mluvil jste s ním?“

„Ne, to ne. Ale poslal mi textovku.“

„Kdy to bylo?“

„Už nevim, někdy dopoledne. Napsal, že přijde pozdě, ale nepsal proč.“

„Takže jste se domníval, že je s klientem?“

„No…“ Ještě chvíli se usmíval, ale pak jeho úsměv zmizel a on zapnul jeden z počítačů. „To ne. Víte, Gav je – jak se říká –,nevěrnej parchant‘. Tady…“ Chvíli se hrabal ve stohu papírů a vytáhl z něj lesklou fotografii polonahého Gavina Cruickshanka obklopeného hejnem blondýn a brunetek v obepnutých tričkách s nápisem HOOTERS. Jedna mu hladila opálený hrudník a rukou skoro zakrývala černé tetování. Ženy měly na prsou napsané HOOTERS, on na hrudi vytetované AILSA. „Takhle se dal vyfotit, když byl naposledy na konferenci v Houstonu. Tři z nich za ty čtyři dny vojel. Ale ta jeho nebohá krasotinka nic netuší. Podle ní je to pan Dokonalej“ Muž zavrtěl hlavou. „Neuvěřitelný, co? Představte si, že byste mohl jít domů a rozdávat si to s někým, jako je Ailsa. Proč byste sakra potřeboval další ženskou? Ale to víte: je to vůl…“

„Takže když vám poslal textovku, že přijde později, myslel jste si…“

„Že si někde nechává kouřit ptáka od nějaký fešandy? Jo. Nebylo by to poprvé.“

„Tušíte s kým?“

„Viděl jste Janet z recepce? S tou si občas zašpásuje. A myslím, že se taky schází s manželkou jednoho vašeho kolegy. Nějakýho detektiva seržanta. A taky ho viděli s jednou tanečnicí u Tajnýho, znáte to? To je ten strip bar na Windmill Brae v Hayley…“ Závistivý úsměv. „Vytahoval se, že ta holka dokáže neuvěřitelný prasárny s mrkví, něco takovýho jste v životě neviděl! Grázl. Hele, možná má ta holka pasáka a ten si třeba Gavina podal. Anebo spolu utekli. Ten pitomec o tom dost často mluvil…!“ Muž se zatvářil mlsně. „Já bych tu jeho ubohou opuštěnou krasavici mohl utěšit. Poskytnout jí rameno, kde by se mohla vybrečet, a kolík, na kterým by si mohla zarajtovat. Ježíši, to by byla nádhera!“

Zpátky venku Logan chvíli postál na prosluněném parkovišti a díval se na budovu, odkud pan Gavin Cruickshank vládl svému impériu mimomanželského sexu. Čtyři ženské – kde na to bral energii? Loganovi bohatě stačila jedna.

24

Telefon začal vyzvánět prakticky v ten moment, kdy ho Logan znovu zapnul – rozdrnčel se v pronikavé kakofonii břinkotu a pískotu, až se mu sevřel žaludek. Ale byl to jen Colin Miller; reportérovi se podařilo sehnat adresu Brendana ‚Kudly‘ Sutherlanda. Podle Millerova zdroje bydlí ‚Kudla‘ se svým dlouhovlasým kníratým parťákem v odlehlé zástavbě na západním konci Mannofieldu. Logan měl dojem, že reportér ví ještě něco, něco, co mu neřekl, ale žádné pobízení, přemlouvání ani vyptávání Colina nepřimělo jít s pravdou ven. Nakonec mu tedy Logan poděkoval za informace. Stejně na to jeho tajemství brzy přijde. „Tak co, Lazare… máš pro mě něco? Ať jsme si kvit“ Logan se nad tím zamyslel. Detektiv inspektor Steelová chtěla, aby radnímu Marshallovi prošlo zneužívání čtrnáctileté holky, chtěla, aby všichni dělali, že to nevidí, nedala mu snad dostatečně jasně najevo, aby do toho nestrkal nos? Žádný problém, postará se, aby to za něj udělal Press and Journal. Logan tedy řekl Millerovi všechno o radním Marshallovi, o vedoucím stavebního odboru a o čtrnáctileté litevské prostitutce. Miller málem vybuchl nadšením. „Kurva, to je fantastický! Chytili ho s gatěma dole!“ Odmlka. „Víš jistě, že to můžu použít?“ Logan mu k tomu dal požehnání, řekl, ať něco sesmolí, a zavěsil. Po dlouhé době zase jednou pocítil uspokojení z práce.

Pak otočil auto zpátky k velitelství – podařilo se mu strávit čtyři a půl hodiny mimo kancelář, ale teď, ať se mu to líbilo nebo ne, musel něco udělat s Kudlou a jeho umaštěným kamarádem.

Seržant Mitchell si dával rauchpauzu na zadní rampě, právě když tam Logan zajel na jediné prázdné místo. „Hergot, co tady zase děláte?“ zakřičel a ani se nenamáhal vyndat cigaretu z pusy. „Neříkal jsem vám, abyste se ztratil?“

„Napier už mě určitě hledal, co?“

„Kupodivu ne.“ Seržant vyfoukl kouř nosem, kde ho zachytil knír, který tak vypadal, že doutná. „Náš drahej hrabě Nosferatu je celej den pryč s vrchním konstáblem, slušně řečeno vyrazili na tah.“ Logan odevzdaně přikývl. Znamenalo to, že buzerace se odkládá na zítřek. „Ale byl za vámi ten člověk z ochrany zvířat, kvůli tomu psovi v kufru.“

„Jo?“ Logan pro ty strašné požáry a mrtvé prostitutky úplně zapomněl, že jim předal vyšetřování. „A zjistil něco?“

Jak to mám sakra vědět?“

„Bezvadný, díky, Eriku.“

„Nemáte zač.“ Seržant Mitchell si potáhl a zkusil udělat kroužky, ale naprosto marně. „Mimochodem: byli tu ze sociálky, tý vaší malý šlapce je teprve třináct.“ Seržant zvedl cigaretu na pozdrav. „Aberdeen na sebe může bejt kurevsky pyšnej…,“ a najednou Eric vypadal na svých jednačtyřicet. Jo, a taky s vámi chce mluvit detektiv inspektor Steelová. A než se zeptáte: nemám ani páru. Budete se muset zeptat jí.

V kanceláři detektiva inspektora Steelové znovu zavládl zmatek, podepsal se na ní zub času a její chaotičnost. Strážníci brali telefony a třídili papíry, ale jinak se toho moc nedělo. Profil vraha prostitutek doktora Bushela – alias „vraha ze Shore Lane“, jak ho nazývali v novinách – policie nezveřejnila, ale visel na stěně vedle fotografií z pitvy. Po Steelové tam nebylo ani vidu, ani slechu.

Uprostřed Loganova stolu svítily tři žluté papírky a vedle nich ležel další igelitový sáček s videozáznamy z Operace Popelka. Logan se na ně ani nepodíval a strčil je do skříně k ostatním. První vzkaz byl od Steelové, psala mu, že v laborce se konečně přestali šťourat v prdeli a poslali jim rozbor materiálu, který vytáhli ze zadku Jamieho McKinnona: crack. Takže žádné překvapení, ale měl jí zavolat. Vzkaz číslo dvě byl od úředníka z organizace na ochranu zvířat. Prošel všechna hlášení o ztracených černých labradorech, ale ani jednomu z nich nepatřilo tělo, které se našlo v lese. A vzkaz číslo tři byl od inspektora, jehož jméno Loganovi nic neříkalo. Měl mu zavolat, jakmile přijde do kanceláře. Pokud to bude do pěti hodin. Což nebylo. Logan šel tedy místo toho hledat Steelovou. Seděla v kantýně, ládovala se sendvičem se šunkou a sýrem.

„Chtěla jste se mnou mluvit?“ zeptal se Logan, posadil se proti ní a podezíravě se na ni zadíval.

„Hmm…“ Steelová ukousla velký kus sendviče, zasunula si ho do tváře a zamumlala cosi o tom, že mu nechávala vzkaz.

„Mám adresu našich edinburských dealerů.“

Na obličeji Steelové se objevil šelmovský úsměv. „No, už bylo načase!“ zahuhlala a zapila sendvič oranžovou limonádou. „Fajn, takže sežeňte povolení k prohlídce a zatykač. Chci ty parchanty sbalit ještě dneska, než stihnou oddělat někoho dalšího.“

„A co Insch?“

Steelová se zamračila. „Co je s ním?“

„No, domníváme se, že by tyhle lidi mohli mít něco společnýho s Karlem Pearsonem. S tím chlapem, kterýho jsme našli umučeného s podříznutým krkem.“

„A?“

„Nemyslíte, že bychom mu o tom měli říct

„Ani náhodou! Tohle je naše akce. Na Insche dojde řada, až je zmáčkneme my, kvůli těm drogám.“ Steelová se opřela a začala se šťourat nehtem mezi stoličkami. „Teď máme šanci zazářit, Lazare. Když to řekneme Inschovi, tak nám je vyfoukne. Jestli z toho má kápnout nějaká sláva, chci, aby kápla mně! Insch žádnou nepotřebuje.“ A bylo to, konec diskuse. Logan to dokonce nesměl oznámit ani protidrogovému.

Skoro hodinu sháněl povolení a lidi do týmu, které si pak Steelová nechala přivést, aby je řádně poučila. Devět příslušníků zásahové jednotky a pár uniforem jako zálohu. Směsice mužů a žen, všichni soustředění a smrtelně vážní, bedlivě poslouchali Steelovou, která jim líčila, jak pestrý život má Kudla Sutherland za sebou. K Loganovu značnému překvapení se v zásahové jednotce objevil detektiv konstábl Simon Rennie – Logan by mu nesvěřil ani stříkací pistoli, ale podle záznamů v počítači absolvoval výcvik na výbornou. Seděl docela vpředu, jeho civilní oděv, který stejně vždycky připomínal uniformu, nahradila černá výstroj, kterou měli všichni ostatní příslušníci zásahovky. Když Steelová domluvila, Rennie zvedl ruku: „Víte jistě, že budou ozbrojení?“

Steelová zavrtěla hlavou. „Nemám páru, ale nechci riskovat. Nikdo do toho baráku nepůjde beze zbraně a neprůstřelný vesty. Rozumíte? Než tam vejde někdo neozbrojenej, všichni, kdo tam žijou, budou ležet v pokoji čelem k zemi s rukama spoutanýma za zády. Jasný? Rozumíte?“ Povzdech. „Co je, Rennie?“

„Víme, kolik jich tam má být?“

„Čekáme, že nejmíň dva, možná víc. Pravděpodobně ozbrojený. Proto chci, abyste to tam obrátili vzhůru nohama. Nechci, aby na nás ze skříně vyskočil nějakej magor s mačetou, až si tam budeme dávat kafe a drbat se na zadku!“ Steelová vstala a vrazila si ruce do kapes. „Potřebujeme, aby… Co zas?“ Rennie se znovu hlásil.

„A víme, jestli mají psa?“

„Ne, nevíme, jestli mají psa, sakra! Myslíte, že kdybych věděla, že mají psa, že bych vám to kurva neřekla?“ Rennie zrudnul a omluvil se. „Fajn,“ zamumlala inspektor Steelová a vyndala z kapsy kalhot zmačkaný balíček cigaret. „Za patnáct minut budete všichni připravený vyrazit v plný polní!“

O dvacet minut později byl nově sestavený zásahový tým detektiva inspektora Steelové naložený v neoznačené dodávce a mířil k Mannofieldu. Operace „Pravé poledne“, jak ji Steelová takticky nazvala, začala. Na cílovou adresu se rozjelo také několik hlídkových vozů, ale nenápadně a oklikou, aby nebudily moc velkou pozornost. Logan se Steelovou jeli za nimi v jejím léku na krizi středního věku, vzali to ovšem kolem Athol House na Gild Street, kde Logan vyskočil a běžel vyzvednout povolení a Steelová zatím zaparkovala na dvojité žluté čáře. Kancelář státní zástupkyně sídlila v pátém patře, ale v recepci už čekala její asistentka, v jedné ruce semišové desky a v druhé hrnek kávy. Kudrnaté vlasy měla stažené do culíku, který jí i tak sahal až na lopatky, tmavě zelený kostým pomuchlaný po dlouhém dni v kanceláři. Pod očima se jí rýsovaly červené kruhy. Podala mu desky, ale kávu si nechala. „Díky,“ řekl Logan a prohrábl papíry, aby se ujistil, že je všechno řádně podepsané.

„Er… seržante McRae,“ přerušila ho, „dozvěděla jsem se, že by ti vaši lidé z Edinburghu mohli mít na svědomí mučení Karla Pearsona. Je to pravda?“

„Hmm? Jo. Je to možný, ale ještě nemáme žádný důkazy. Zatím jsou to jenom domněnky. Díky, že jste nám to tak rychle zařídila, paní Tullochová, jste moc hodná.“

Usmála se. „To je v pořádku. A jsem ‚slečna‘, ne ‚paní‘ Tullochová. A můžete mi říkat Rachael.“

Logan její úsměv opětoval. „V tom případě já jsem Logan.“ Podal jí ruku. „Moc mě těší, Rachael.“ Venku se někdo opřel o klakson a ozvalo se hlasité týýýýt, které proniklo až dovnitř budovy. „To je určitě inspektor Steelová. Musím letět. A ještě jednou díky.“ A už byl venku, právě včas, aby ho pohltil modrý oblak naftového kouře z projíždějícího autobusu.

Steelová visela z okýnka, v puse vraženou cigaretu, ze které vší silou potahovala. „Hoďte sebou, sakra! Nemáme celej den!“ Steelová se chtěla vyhnout rušné Union Street, a tak projela centrem bočními ulicemi, světlé žulové domy začínaly mít nazlátlý odstín, jak se slunce pomalu sklánělo k západu.

„Věděla jste,“ zeptal se Logan, když Steelová konečně zastavila na druhé straně ulice asi tři domy od bydliště Kudly Sutherlanda a jeho kumpána, „že v Aberdeenu máme víc vražd na milion obyvatel než celá Anglie a Wales dohromady?“

Steelová zatáhla ruční brzdu a podívala se na něj, jako kdyby měl fixem na čele napsáno KRETÉN. „To je volovina. V Manchesteru za měsíc zabijou víc lidí než my za celej mizernej rok! Kdo vám tyhle kraviny napovídal?“

„Rachael, a není to taková volovina, když se nad tím zamyslíte, je to průměr

„A kdo je sakra Rachael?“ vybafla Steelová, otevřela boční okýnko a vylovila z kapsy nezbytný balíček cigaret.

„Ta nová asistentka

„Já myslela, že spíte s Watsonovou, teda mezi těma šlapkama.“ Odfrkla, zapálila si a vyfoukla kouř do večerního vzduchu. „Dávejte si bacha, nebo si z vašich koulí udělá náušnice. Watsonová umí bejt pěkně pomstychtivá, když si něco zamane.“

„Cože? Ne!“ Logan na Steelovou zděšeně zíral. „Nic s ní nemám! Jak jste přišla na to, že s ní něco mám?“

Steelová zvedla ruce, hlavu v oblaku kouře. Já vám jenom radím, abyste si dával bacha, jasný? Mám vás docela ráda – jste daleko menší debil než většina ostatních chlapů – ale stejně…“ Zadívala se z okna. „Koukněte, v životě jsou věci, který nemůžete brát jako hotovou věc. Mně to můžete věřit – ono je moc snadný mít práci na prvním místě a zapomínat na to, co je opravdu důležitý.“ Steelová vzdychla. „Hlavně to nezvorejte, jasný?“ Logan měl pocit, že to tentokrát kupodivu není sarkasmus, což bylo k smíchu, protože to ona ho pořád tahá do práce a kvůli ní Jackie zuří.

Pár minut seděli mlčky. Pak zachrastila vysílačka – detektiv konstábl oznamoval, že dodávka je na místě. Logan se podíval: právě zastavila před domem a zatarasila velký stříbrný mercedes na příjezdové cestě. „No konečně!“ zamumlala Steelová, popadla mikrofon a křikla do něj: „Kde sakra trčíte takovou dobu?!“

„No… er… Museli jsme si zajít na toaletu…“

„Proboha živýho!“ Steelová se v sedadle zhroutila, vytáhla si cigaretu z koutku úst a praštila hlavou o volant.

„Inspektore?“

„Rennie, přísahám bohu, že mám sto chutí nakopat vám prdel! Tak padejte!“ Z vysílačky zazněl tlumený rozhovor a Logan viděl, jak se otevřely zadní dveře dodávky. Dva policisté oblečení celí v černém, s neprůstřelnými vestami, kulatými přilbami, automatickými pistolemi Heckler & Koch a dolní polovinou obličeje zakrytou černým šátkem přeběhli po zahradní pěšině. U vchodu zastavili, postavili se každý z jedné strany dveří a rukama zaťatýma v pěst mávali na dodávku. Z auta vyskočila další dvojice mužů s pistolemi v ruce a přiběhla k nim. Jak z Hollywoodu. Za nimi následovala mohutná policistka s beranidlem, která viditelně kulhala. Uvnitř domu se nic nepohnulo.

„Echo tři šestka, jsme na místě.“

Steelová se zamračila a zvedla sluchátko. „Co je sakra ta ‚Echo tři šestka‘?“

„Er, to je konstábl Littlejohn, Maclnnes, Clarkson a konstábl Caldxuellová. Jsme vzadu.“

„Tak proč to hergot neřeknete? Takže, teď mě poslouchejte: chci, aby to proběhlo pěkně v klidu a čistě. Žádný střílení, když to nebude nutný – Rennie, to si pamatujte hlavně vy – když nebudou žádný zraněný, první runda je na mě, jasný?“ Zvedla palec z tlačítka pro vysílání a zazubila se na Logana. „Tohle miluju.“ Cvak. „Jedem, jedem, jedem!“

Beranidlo vyrazilo dveře z pantů a statná policistka uskočila ke straně, kolem už se hnali její kolegové s pistolemi v rukách.

Steelová sledovala, jak mizejí do domu, a usmívala se. A je to. Teď už nezbývá nic jiného než čekat, až komando projde všechny místnosti v domě a potvrdí, že je čistý vzduch. Znovu vyndala balíček cigaret a nabídla Loganovi. Ten její nabídku s díky odmítl. „Ne? Určitě? No, jak myslíte,“ řekla a zapálila si. „Když teď máme chvilku, chtěla jsem si s vámi promluvit; byl za mnou jeden starej známej.“ Steelová vytáhla z náprsní kapsy několik složených papírů a podala mu je. „Tohle na vás přišlo.“

Loganovi se zastavilo srdce. Inspekční oddělení znovu zasahuje. Celé odpoledne to sice čekal, ale stejně to přišlo jako kopanec do varlat. „Aha…“

„Slizák Sandy!“ Steelová zakroutila hlavou. „Copak jste si ráno zapomněl přibalit mozek? Jako kdybyste neměl dost průserů!“

Já… chňapnul po mně. Chtěl jsem jenom…“ Vlastně sám nevěděl, co chtěl. „Měl jsem náladu pod psa a on se choval arogantně, a navíc jsem řešil pohřešovaného… takže může bejt rád, že jsem mu jednu nevrazil.“

Steelová moudře přikývla. „Aha. To chápu. Pamatujete si, jak mu loni zlomili nos? Pořád to mám na videu – Insch mi udělal kopii.“ Usmála se. „On to má doma na počítači jako spořič obrazovky. Prásk, přímo na nos…“ Steelová se slastně zasnila a pak se s povzdechem vrátila do reality. „Ale nejlepší na tom bylo, že to nemohl hodit na nikoho z nás. Mohli jsme se dívat a užívat si to a nikomu se nic nestalo – kromě Slizáka Sandyho. Nikoho nevyhodili ani nedegradovali.“ Logan smutně přikývl a Steelová natáhla ruku a poklepala mu po rameni. „Provedl jste hloupost, seržante. Ale uvidíme, co se dá dělat.“

25

Nepadl jediný výstřel. Podle konstábla Rennieho seděl Kudla Sutherland se svým vlasatým kamarádem u stolu v obýváku a v klidu dojídali koupenou večeři ohřátou v mikrovlnce. Nekřičeli ani nekladli odpor, nic, poslušně zaujali nařízenou pozici – roztažené nohy a ruce na stole. Rennie s kolegy prohledali dům, ale nenašli žádné zbraně, drogy, kradené zboží ani nic podobného, co by ospravedlňovalo dveře vyražené beranidlem.

„Tak co?“ zeptala se Steelová, když vešla do obýváku, kde leželi Kudla a jeho kamarád obličejem na koberci a nad nimi stála dvojice ozbrojených policistů, kteří jim mířili na temeno pistolí Glock. „Dělaj potíže?“

Kudla zvedl hlavu z chlupatého modrého koberce s naprosto klidným a vyrovnaným výrazem a řekl: „Můj přítel ani já jsme neudělali nic špatnýho. Spolupracujeme s policií.“

Jo? Myslela jsem, že jste drsný chlapi. Tak kde je to vaše ‚živýho mě nedostaneš, poldo‘?“

„Můj přítel ani já nemáme důvod dělat problémy. Neudělali jsme nic špatnýho.“ Výhrůžný tón, kterým Logana před pár dny v restauraci poslal do háje, tentokrát v jeho hlase nezazněl.

„No prosím. Rennie, odvezte ty dva na stanici. Každýho jiným autem. Než se vrátím, sepište protokol a posaďte každýho do jedný výslechovky. Jasný?“ Rennie kývl a zvedl Sutherlanda na nohy. Ten chlap byl o dobrých deset centimetrů větší než Rennie, ale nechal se vyvést ven bez nejmenšího odporu. Těsně před tím, než vyšel ze dveří, se jeho pohled střetl s Loganovým a v tu chvíli bylo jasné, že ho poznal, ale pak zas nasadil „poker face“.

Sutherlandova parťáka odvedla statná policistka, která předtím vyrazila dveře. Muži teď k mohutnému kníru přibyl parádní monokl. Policistka ho odvedla k jednomu z hlídkových vozů a Logan se Steelovou v pokoji osaměli. Steelová se zamyšleně podrbala v podpaží. „Pojďte, řekla, „trochu se tu porozhlídneme. Snad najdeme něco, co Rennie a ty jeho idioti přehlídli.“ Ložnice vypadala, jako kdyby se tudy přehnalo tornádo, všechny zásuvky vyklopené, postele svlečené, skříně vyprázdněné. Totéž je čekalo v koupelně. Na půdě přepadové komando vytrhalo izolaci ze skelné vaty, takže mezi masivními trámy vykukovaly sádrokartonové desky. Sundali dokonce víko z expanzní nádrže. Logan se Steelovou skončili prohlídku domu v garáži, kde u zadní stěny stál velký pultový mrazák. „Aha!“ Inspektor Steelová se k němu vrhla a prudce odklopila víko. Mrazák byl skoro prázdný, až na několik balíčků rybích prstů a sáčků mraženého hrášku. Žádné neoznačené mražené maso, jímž byly naplněné skoro všechny mrazáky, se kterými se kdy Logan setkal. Steelová s vítězoslavným úsměvem vyndala balíček označený: FILÉ Z TRESKY OBALENÉ V KŘUPAVÉ STROUHANCE, otevřela ho a vysypala si do dlaně půl tuctu světle oranžových kousků mražené ryby. „Kurva,“ ulevila si a podívala se do vyprázdněné krabice. Strčila rybí prsty zpátky a totéž vyzkoušela se zbývajícími balíčky. Všechny obsahovaly přesně to, co hlásal obal. Steelová vztekle zanadávala a otřela si ruce do kalhot šedého kostýmu, kde zůstaly šmouhy z oranžových rozmrzajících drobků.

„Vy nerada rybí prsty?“ zeptal se Logan s nevinným výrazem. „Neserte mě. Jednou jsem našla plnej mrazák hašiše a všechno to bylo zabalený jako kuřecí kari.“ Zamračila se, píchla do mraženého hrášku a zabouchla víko. „Zavolejte protidrogový. Řekněte jim, aby ten barák obrátili vzhůru nohama, když to bude potřeba, ale chci pořádnej důkaz!“

Logan ji poslechl, ačkoli mu bylo celkem jasné, že kolegové nic nenajdou. Kudla a jeho mlčenlivý přítel byli zatraceně klidní na to, aby se v domě našlo něco, co by je usvědčilo. Před domem nechali hlídkovat uniformovaného policistu a vrátili se přes Burger King na Union Street k budově velitelství. Na hodinách na palubní desce byly tři hodiny pět minut, takže se Logan podíval na své hodinky: devět sedmnáct. Kudla a jeho parťák strávili už hodinu a půl ve vazbě. „Budeme si muset prodloužit šichtu,“ podotkl Logan. „Máme jen pět a půl hodiny, abysme je z něčeho obvinili nebo pustili.“

„To určitě! Ať mi nikdo neříká, že ty dva jsou nevinný… kurva, majonéza!“ Otřela si blůzu na prsou a rozmázla lesklou bílou kapku po černé látce. „Hergot, vypadám jako Monica Lewinská… Aspoň že je máme na těch kamerách z nemocnice. Jamie vyklopí, že mu ten crack nacpali do prdele, jinak ho zašijeme za dealování.“ Znovu si otřela blůzu. „Nemáte kapesník?“

Nahoře ve výslechové místnosti číslo pět panovala znepokojivě uvolněná a klidná atmosféra. Brendan „Kudla“ Sutherland seděl u stolu v bílé papírové kombinéze, zatímco jeho šaty měli v práci technici, kteří na nich hledali forenzní důkazy. Před tím ho vyfotografovali, vzali mu vzorky DNA a optoelektronickým přístrojem mu sejmuli otisky prstů. Právě pátrali v národní databázi, jestli jim odpovídá nějaký záznam. Přestože už věděli, o koho jde. „Pověz mi,“ zeptala se Steelová a postavila před Sutherlanda kelímek s nechutnou kávovou břečkou, „jak to, že neremcáš, že chceš právníka?“

Kudla se na ni usmál, zvedl kávu, přičichl si k ní a postavil ji zpátky na otlučený umakart. „A pomohlo by to?“

„Ne.“ Steelová se otočila na Logana, který ještě pořád bojoval s celofánem, ve kterém byly dvě nové zabalené videokazety. „Víš,“ řekla, „může mě vzít ďas, když tu lidi celou dobu mektaj, že chtěj právníka, ale když ho někdo nechce, je to vlastně zklamání.“

Logan zamručel, zapnul videopřehrávač a přečetl standardní údaje před výslechem. Pak asi minutu seděli mlčky, snažili se jeden druhého prokouknout. Nato Steelová vyrukovala s první otázkou: Odkud měl Kudla ten crack? A proč si vybrali Jamieho jako dealera?

„Nerozumím vám.“ Kudla nasadil nechápavý výraz. „Ten McKenzie si snad stěžoval?“

„Ne McKenzie, McKinnon, jak moc dobře víš, ty hajzle drzej. Napadli jste ho, když ležel v nemocnici, zlámali jste mu čtyři prsty a nacpali jste mu do prdele kondom plnej cracku!“

Kudla se dobrácky zaculil. „Ne, to si mě určitě s někým pletete.“

„Nahrály vás při tom nemocniční bezpečnostní kamery.“ Steelová se opřela a lišácky se usmála. „Můžeš se k tomu obvinění postavit, jak chceš, přiznat se nebo si hrát na tvrďáka… ale pudeš sedět na hodně, hodně dlouho.“

Vysoký muž smutně zavrtěl hlavou. „Detektive, já jsem nikdy nikomu nic nestrčil do zadku proti jeho vůli.“ Vykouzlil odzbrojující úsměv. „A oba dobře víme, že žádná nahrávka, na které páchám tenhle odporný zločin, neexistuje, protože já jsem nic takového neudělal.“

Steelová si odfrkla. „Ale jdi, zlato; máš to napsaný na čele. Zrovna teď vyslýchají tvýho parťáka, toho pedouše –“

„Není to pedofil.“ V Kudlově hlase zazněl podobně výhrůžný tón jako před pár dny v hospodě. „Dlouhý vlasy, knírek: jasnej pedofil. A vůbec, myslíš, že tě nepráskne? Všechno vyklopí a ty to slízneš za oba: obchodování s drogama, napadení, kladení odporu při zatýkání –“

„Nic takovýho jsem nedělal!“ Muž se na židli předklonil, spoutané ruce položené na stole. „Když se policisti identifikovali, já i můj kolega jsme poslouchali jejich pokyny.“

Steelová našpulila rty, takže její obličej působil ještě špičatěji. „Ty a ten tvůj kumpán budete poslouchat tak akorát moji podělanou prdel –“ Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř nakoukl konstábl Rennie a zeptal se, jestli může na okamžik mluvit s detektivem inspektorem. Jo,“ zamumlala Steelová a zvedla se z rozvrzané plastové židle, „hned. Výslech přerušen v… kolik je? Devět třicet sedm?“

Steelová vyšla ven za Renniem a v místnosti opět zavládlo ticho. Kudla si hověl opřený na židli. „Víte,“ řekl Loganovi, jakmile se zastavilo nahrávání, „že vypadáte příšerně? Ale to se stává, když si někdo zvykne pít před obědem.“

„Cože?“

„Vy si mě nepamatujete? Před tejdnem jsme se potkali v hospodě. Vrazil jste do mě a pak jste mi asi sedmsetkrát řekl ‚kámo‘. Chtěl jste mě pozvat na panáka…“ Ještě víc se uvelebil na židli a obšťastnil Logana svým nejsladším úsměvem. „Víte, že mi to polichotilo, konstáble…?“

„McRae. Detektiv seržant.“

„McRae, jo? McRae, McRae, McRae.“ Muž vraštil čelo. „Snad ne Lazar McRae? O kterým loni psaly všechny noviny? Co našel toho vraha dětí?“ Logan přitakal, že je to on. Kudla se zatvářil uznale. „No pane jo, to mě podržte, skutečnej policejní hrdina. Jestli něco nesnáším, tak jsou to pedofilové. Vězení je pro ně až moc dobrý. Ale vám to asi nemusím vykládat, co?“ Mrknul jedním okem.

Logan se zamračil. „Měl nehodu.“

Vysoký muž z Edinburghu moudře pokýval hlavou. Jistě, nehodu. Chápu. Už ani neceknu.“ Pak následovalo velmi nepříjemné ticho.

„Tak co?“ zeptal se Logan po chvíli. „Ozvala se vám teď někdy Kylie?“

Kudlovi ztuhnul úsměv na tváři. „Kdo?“

„Ale tu přece znáte: Litevka, třináctiletá, mizerná trvalá a šlape chodník? Už vám svitlo?“

„Netuším, o čem to mluvíte.“

„Ale jděte, Kylie si přece musíte pamatovat: použil jste ji, abyste získal stavební povolení pro firmu Řezníka Malka!“

Kudla se zamračil a chvíli předstíral, že usilovně přemýšlí. „No, něco takovýho bych si musel pamatovat. To jste si mě zase s někým spletl.“

„Co jste udělal, když jste s ní skončil? Prodal jste ji ‚Steveovi‘? Nebo dělá i pro vás? Všichni jste jedna velká šťastná zločinecká rodinka?“

Hromotluk naklonil hlavu na stranu a usmál se na Logana. „Koukám, že máte moc bujnou fantazii, seržante. Skoro bych řekl Dveře se otevřely a Steelová kývla prstem na Logana, aby za ní přišel na chodbu.

„To vaše zatracený hlídání prostitutek,“ řekla a zapíchla mu do břicha zažloutlý prst; vůbec si při tom nevšimla jeho bolestivé grimasy.

„Všichni tam seděj jak kokoti a čekaj, až jim někdo řekne, co a jak.“ Logan zaúpěl; už věděl, co ho čeká.

„Já,“ řekla Steelová, „mám plný ruce práce tady s tím buzikem a jeho kámošem, takže nemám čas po nocích šmírovat, jestli nějakej vožrala nechce sbalit štětku. Operace Popelka byl váš nápad. Tak se o to postarejte.“ Velitelsky ukázala prstem směrem ke schodišti. „A kdybyste ten přízrak ze Shore Lane přece jenom chytili, opovažte se ho zatknout, dokud nepřijdu! Potřebuju růžový puntíky.“ Obrátila se k němu zády, vešla zpátky do výslechovky a zavřela za sebou dveře.

***

Operace Popelka už ztratila přitažlivost, kterou zpočátku měla. Vrchní velitel už se na porady neobtěžoval a lidé ze středního řízení také ne. Zbýval jen detektiv seržant Logan McRae a před ním místnost plná znuděných policistů a policistek. Čekala je předposlední noc s plným nasazením sil, zítřkem končí pětidenní lhůta. Operace se neměla rušit – hrozilo příliš velké nebezpečí, že zmizí další žena, což by rozpoutalo mediální peklo – ale počet hlídkujících strážníků se měl od neděle podstatně snížit. Akce měla pro formu běžet dál, ale co nejméně zatěžovat rozpočet.

Logan shromážděné uvítal, ale vynechal inspektorčino oblíbené „Na nás si žádnej sráč nepřijde!“. Jelikož tentokrát akci řídil on, udělal několik změn: pro konstábly Menziesovou a Davidsonovou, jejich strážce a tým, který pořizoval videozáznam, zůstávalo všechno při starém; ostatní se měli převléknout do civilu a vyrazit na obchůzky. Promluvit si se šlapkami, zjistit, jestli některou nepostrádají. Jestli některá nezmizela. Jejich člověk podle všeho vyrážel na lov ve čtyřdenních cyklech, a to by znamenalo, že už má ve spárech další oběť. A přestože to nejspíš bude na nic, všichni si měli znovu přečíst nedopečený psychologický profil od doktora Bushela. A zjistit, jestli některá z těch holek neviděla nebo nešukala někoho, kdo by profilu odpovídal.

Neoznačený vůz zaparkovali na obvyklém místě v docích. Jen s tím rozdílem, že tentokrát seděl za volantem Rennie a Logan se svalil na sedadle spolujezdce. Jestli tu měl někdo spát – a Logan byl přesvědčený, že ano – pak to byl on. Výsada šarže, jak říkávala Steelová. Zanedlouho po tom, co zaujali pozici, se začal okolní svět zpomalovat a propadat. Loganova víčka zůstávala pokaždé zavřená o něco déle a nakonec mu klesla brada na prsa.

Ta noc minula jako přelud, lidé přicházeli a odcházeli, ale Logan je nepoznával. Auto bylo studené a nepohodlné a Rennie neustále žvanil o svých deseti nejoblíbenějších epizodách seriálu Coronation Street. Když Logan konečně přišel domů, jenom se svlékl a padl do prázdné postele. „Spát, spát, spát…“ Tma. A pak hebká ruka na jeho rameni a dotek teplého nahého těla. Něžné rty ho laskaly na krku a prsty mu přejížděly mezi jizvami na břiše. A pak níž a líbání bylo čím dál divočejší. A najednou byla na něm, vlnité dlouhé vlasy mu spadaly na obličej a hrudník, hekala a sténala, až se Jackie na vedlejší posteli vztyčila a zeptala se, co je to za randál. Cvak, rozsvítila se lampička a odhalila Rachael Tullochovou sedící obkročmo na Loganovi v celé její nahé kráse. „Aha,“ zamumlala Jackie, „tak to nic. Já myslela, že jsou tu myši.“ Logan se jí to pokoušel vysvětlit, ale Jackie se převalila na druhý bok a hned usnula, zatímco Rachael si přitiskla jeho tvář na nahá prsa. A pak se otevřely dveře a v nich stála matka s pánvičkou v ruce, oblečená jako Jindřich osmý. „Pane!“ její hlas zněl syčivě, naléhavě. „Myslím, že něco našli!“

„Hmm?“ Logan se na sedadle vztyčil, až se hlavou praštil o střechu auta. Konstábl Rennie se na něj díval s ustaraným výrazem.

„Není vám nic?“

Logan si promnul oči, opřel se a zaklel. „Hergot, po dlouhý době první pořádnej sen, kde nejsou žádný mrtvoly, a vy mě budíte! Mizero!“

„Omlouvám se, pane, ale tohle byste měl vědět – Caldwellová říká, že se dozvěděla o zmizení jedný prostitutky.“

Logan zavrtěl hlavou, aby zaplašil poslední zbytky snu, vůni Rachaelina těla, které ještě pořád cítil. Za to může Steelová! Kdyby neměla poznámky, že Jackie zahýbá, tak by se mu o asistentce státní zástupkyně určitě nezdálo! Snil by své horory o hnijících mrtvolách dětí, ubitých ženách a zuhelnatělých tělech. Aspoň by neměl ten nepříjemný provinilý pocit. „Jaká zmizelá prostitutka?“ A vůně Rachaelina těla byla ta tam.

26

„Jmenuje se Joanna,“ řekla konstábl Caldwellová a ukázala palcem přes rameno na mladou dívku. Nemohlo jí být víc než šestnáct a měla co dělat, aby stála rovně. „Říká, že se s tou starší kamarádkou většinou sešly před začátkem šichty. Dávaly si lacinou vodku a silný cider. Aby se pořádně opily.“ Policistka si odfrkla a obrátila se na potácející se šlapku, nejspíš si říkala, že je dost stará, aby mohla být její matka. Jenže Holly dneska nepřišla do práce. A včera taky ne.“

Logan pokýval hlavou. Moc si od toho nesliboval. Holly si nejspíš udělala pár dní volno, nebo se předávkovala a leží ve špitále, ale člověk nikdy neví. Joanna měla propadlé tváře a líný pohled lidí, kteří nejsou jenom na alkoholu. Obě strany krku jí zdobily cucfleky, z výstřihu zaprané petrolejově modré blůzy jí lezla prsa a dírou v krajce vykukovala levá bradavka. Černá minisukně, kotníkové boty na vysokém podpatku. A přes tenhle úbor přehozený ošumělý hnědý plášť. Velmi stylové: pokud vás přitahují nefalšované nemocné feťačky.

Zvedla k němu oči a hladově se usmála. „Chceš si užít?“

„Ne, nechci.“ A i kdyby chtěl, ani za nic by si neužíval s ní. „Chci si s vámi promluvit o vaší přítelkyni Holly.“

Joanna se zašklebila a vyplivla na chodník hlen. „Ta koza se tu už pěkně dlouho neukázala! A dluží mi cigára!“ Vychytrale se usmála. „A taky padesát babek!“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

Žena pokrčila rameny a strčila ruce do kapes kabátu. „Co já vim… co je dneska za den?“ Logan jí řekl, že je pátek, a ona na prstech odpočítala dny – na druhý pokus konečně dospěla k závěru: „V úterý večer.

To ze mě vyloudila ty cigára.“ Úterý večer: čtyři dny po zavraždění Michelle Woodové. Joanna se předklonila a odhalila ve výstřihu víc, než chtěl Logan vidět. „Od tý doby nepřišla. Ani se neukázala. Vždycky chodíme na panáka než… no, než vyrazíme ven.“ U chodníku přibrzdilo auto, ale když řidič viděl, kolik stojí pod lampou lidí, zase přidal a odjel. „Do prdele!“ Joanna dupla botou na podpatku a civěla za odjíždějícím autem. „Ten by určitě zastavil! Už mi dejte pokoj a koukejte vodprejsknout, nebo nic nevydělám!“

„Až nám řeknete, jak se Holly jmenuje příjmením a kde bydlí.“

Joanna se rozhlédla po liduprázdné ulici, na jejímž konci právě mizela světla auta. Olízla si rty a znovu se zadívala na Logana s tím lačným výrazem v očích. „Nebude to zadara.“

Nakonec musel Logan vyklopit všechno, co jí Holly údajně dlužila: padesát babek a balíček cigaret. Holly bydlela v obecním bytě ve Froghall, aberdeenské čtvrti nevalné pověsti. Neměli záruku, že Holly z Froghall opravdu zmizela, ale Logan pro jistotu zavolal na velitelství a požádal, aby na udanou adresu poslali hlídkový vůz. Jestli jim otevře v gumovém oblečku jeptišky, alespoň budou vědět, že není mrtvá. Usadil se zpátky na sedadle neoznačeného vozu, aby si počkal na hlášení, a znovu se začal propadat do spánku, zatímco Rennie hlídal konstábla Menziesovou na vzdáleném konci Shore Lane.

Probral se chvíli po jedné, ztuhlý a rozlámaný ze spaní v autě. Podle Rennieho panoval na ulicích klid. Do aberdeenské vykřičené čtvrti se teď kunčofti nehrnuli. Logan zívl; díky bohu, že má zítra konečně volno – tohle by už déle nevydržel. Chvíli se snažil rozhýbat si krk a pak vysílačkou obvolal ostatní členy týmu. Rennie měl pravdu, nejdřív byla celkem klidná noc a teď už úplně mrtvo. V půl druhé zavolala centrála. Alfa dvě nula byla na udané adrese ve Froghall, ale nikoho nezastihli doma. Pokud nebudou mít na práci nic důležitějšího, staví se tam ještě později, ale Logan si od toho neměl moc slibovat. Operace Popelka už takhle spolykala většinu noční směny a hlídkovat se muselo po celém městě.

Ve dvě hodiny ráno hrály konstáblové Davidsonová a Menziesová přes schované vysílačky slovní fotbal a ostatní členové týmu hráli hru „s kým by ses nevyspal, ani kdybys měl umřít“; vybírali jména jako Saddám Husajn, Královna, Ann Widdecombeová, Homer Simpson, Oprah Winfreyová a jednou dokonce padlo jméno Insch. Ukázalo se, že většina lidí by radši zemřela, než by se s ním vyspala. Nakonec Logan operaci ukončil a poslal všechny zpátky na velitelství.

Nechal Rennieho zaparkovat auto a vydal se do kanceláře detektiva inspektora Steelové. Nebylo tam po ní ani stopy, ještě pořád, vyslýchala Brendana Sutherlanda a jeho kumpána. Logan se podíval na hodinky; zbývala jim necelá hodina, než budou muset ty dva obvinit nebo propustit. Před výslechovou místností číslo tři se opíral o zeď znuděný konstábl, četl si Evening Express a něco si mumlal pod vousy. „Dobrýtro, pane,“ řekl, když viděl Logana přicházet po chodbě. „Hledáte inspektora Steelovou?“

Jo, je tam?“ Logan ukázal na dveře za mladíkovými zády. „Nejenom ten chlápek. Inspektor Steelová je ve dvojce, s tím druhým.“

„Nevíte, jestli se k něčemu přiznal?“

„Pochybuju: tenhle za celou noc neřekl ani starou belu. Je to jako mluvit do dubu.“

Takže žádné překvapení. Logan nečekal, že by se člověk s Kudlovou reputací sesypal a přiznal všechny hříchy. Zaklepal na dveře dvojky a vešel dřív, než mu někdo odpověděl. Detektiv inspektor Steelová seděla schoulená na židli, ruce založené na prsou a zlostně civěla na muže sedícího proti ní. Měl na sobě bílou papírovou kombinézu, ale netvářil se, že mu to vadí, spíš se ksichtil jako na pyžamové party. V koutě stála policistka, která vypadala stejně otráveně jako ten mladík na chodbě. Nejspíš ani Kudlův parťák nebyl žádný velký řečník. Před Steelovou na stole ležela velká papírová obálka, kterou Logan vzal a jal se pročítat lejstra, zatímco Steelová pokračovala v tiché válce nervů.

Podle dokumentů z obálky zadrženého identifikovali jako Grega Campbella z Edinburghu. Moc toho na něj neměli: v mládí strávil nějaký čas ve stejném pasťáku jako Kudla, měl na svědomí pár vloupaček a krádeží, prodával po hospodách kradená autorádia, a když mu bylo sedmnáct, připletl se do rvačky a někoho přetáhl láhví po hlavě.

Ale od té doby byl relativně čistý. Nebo ho alespoň při ničem nechytili, což bylo něco docela jiného. Jestli se Greg drží Kudly, znamená to, že dělá pro Řezníka Malka. A Malk si nenajímá žádné svatoušky. Tedy pokud je nechce prodávat „náročným“ kněžím.

Najednou se Steelová zhoupla dopředu a praštila rukama do stolu, až celý nadskočil. Ale Greg Campbell nehnul ani brvou, jen dál seděl se zamženým pohledem upřeným do dálky. „Tak dost!“ Steelová zapíchla Gregovi prst do tváře. „Nechceš mluvit? Fajn.“ Otočila se a vrhla zuřivý pohled na znuděnou policistku. „Konstáble, odveďte toho šmejda do cely. Je obviněný z: napadení, držení za účelem distribuce… a navíc vypadá jako pedofil!“

Na Gregově tváři se poprvé objevil náznak emoce. Já nejsem žádnej pedofil.“

„Panenko skákavá!“ Steelová zaujala dramatickou pózu. „Vono to mluví!“

„Nejsem pedofil.“ Jeho hlas byl hluboký a tichý, nezněl výhružně ani rozčileně, jen věcně.

„Ale seš; dlouhý vlasy a knír, to podle mýho znamená pedofil.“ Steelová se naklonila přes stůl, až měla obličej jen pár centimetrů od Gregova. „Proto jsi tady, co? Eh? Přijel sis sem užít, ty prasáku, co? Chtěl jsi zfetovat nějaký malý chuděrky koksem, aby sis s nima moh hrát?“ Steelová mrkla. „Přiznej se tetě Robertě, Gregu, co tady děláš?“

Greg se zhluboka nadechl, zavřel oči a řekl: „Neudělal jsem nic špatnýho. Spolupracuju s policií.“ Znovu se zahleděl do dálky, a ať Steelová dělala, co chtěla, už z něj nedostala ani slovo. Nakonec to vzdala a nařídila konstáblovi, aby ho odvedl do cely.

Sotva byl Greg Campbell pryč, Steelová vybuchla, nadávala, klela, vytrhla obálku Loganovi z ruky a mrskla s ní o protější stěnu, kde se roztrhla a její obsah se vysypal na páchnoucí podlahu. Logan si založil ruce na prsou, sedl si na kraj stolu a čekal, až ten záchvat přejde. Nakonec jí došly síly, proud sprostých nadávek slábl, až úplně umlkl. „Bože,“ hekla a svalila se na jednu z plastových židlí. „To jsem potřebovala – málem mi z toho parchanta hráblo! Kurva, potřebuju, cigáro!“ Jedno si vytáhla a zapálila a ukázala zvednutý prostředník na ceduli ZÁKAZ KOUŘENÍ přišroubovanou na stěně vedle dveří. Pak si všimla blikajícího červeného světýlka videokamery, znovu zaklela a zmáčkla tlačítko stop. „Hergot. Teď budu muset dělat nějaký kejkle s tou nahrávkou, abych se zbavila důkazů. Kouřit v práci, co by na to řekla skotská exekutiva?“ Přejela si unavenou rukou po tváři, až jí popojela kůže.

„Takže jste z toho Tydlitáta nic nedostala?“

Steelová se zasmála, vydala štěkavý zvuk, který se nesl na křídlech kouře. „Ten výlev, co jste slyšel, bylo to jediný, co řekl za celou podělanou noc. Už jsem si myslela, že je ten šmejd němej!“

„Ale s tím pedofilem jste se ho dotkla.“

„A k čemu mi to bylo?“ Opřela se o stěnu a potahovala z cigarety, až z ní zbyl jen filtr, a ten hodila na zem a rozdrtila patou. „Pojďte, napovídáme panu Sutherlandovi pár odpornejch lží.“

Brendan „Kudla“ Sutherland vypadal dost uondaně. Po více než pěti hodinách ve vazbě se mu objevily vaky pod očima a zrzavé strniště na bradě. Když Steelová zasedla ke stolu proti němu, hodnou chvíli se ostentativně protahoval a zíval. Usmívala se na něj a zářila jako lampión. „Seržante McRae, buďte tak hodný.“ A Logan se jal připravovat kazety a odříkávat úvodní řeč: Brendan Sutherland, detektiv inspektor Steelová, detektiv seržant McRae a znuděný konstábl z chodby. A pak začala Steelová poskakovat na židli nahoru dolů jako rozpustilá školačka: „Kudlo, Kudlo, Kudlo, Kudličko, Kudlo, Kudlo, Kudlo… hádej co nám jeden ptáček vyzvonil?“ Chytila se desky stolu a naklonila se dopředu. „Tak hádej! Ne, to nikdy neuhodneš. Ale zkus to.“ Ticho. „Fajn.“ Steelová na něj trochu šilhavě mrkla. „Tak já ti napovím. Mluvili jsme s tvým kámošem Gregem, s tím pedoušem, a ten nám vykládal spoustu legračních věcí, o tobě, o dvou kondomech plných cracku a o prdeli Jamieho McKinnona.“

Sutherland se tvářil kamenně. „Není to pedofil. A víckrát vám to nebudu opakovat.“

„Chudáčku, ty tady kamaráda bráníš a on se to celou dobu snažil házet na tebe. Podle něj máš všechno na svědomí ty: zlámal jsi Jamiemu prsty a pak jsi mu nacpal kondomy plný cracku mezi ty jeho buclatý půlky.“ Zapíchla si prst do nafouklé tváře a s hlasitým lupnutím ji propíchla. „A prej se ti to moc líbilo. Seš na to vysazenej…“ Kudlův obličej byl čím dál tmavší, jako nebe před bouřkou. Steelová zářila. Jo! Už vím! Mám pár časáků, který se ti budou moc líbit! Sebrala jsem je jednomu, co na tom byl podobně jako ty, ale mezi náma, já bych řekla, že není slušný cpát někomu něco do zadku, když jsi ho před tím ani nepozval na večeři.“

„Nic jsem neudělal, spolupracuju s policií.“ Kudlovi se chvěl hlas, jak se snažil zachovat klid. Zatínal čelisti, až mu na čele viditelně pulzovala žíla.

Steelová si přisunula židli blíž ke stolu. „A proč vůbec crack? Copak nevíš, že dneska tady frčí heroin? Snažíš se zavádět nový trendy?“

„Nic jsem neudělal. Spolupracuju –“

„S policií,“ dokončila za něj Steelová. Jo, to už jsme slyšeli. Tvůj kámoš, ten pedofil, to vybalil nejmíň desetkrát, než se rozhod, že to hodí na tebe.“

„NENÍ TO ŽÁDNEJ PEDOFIL!“ Sutherland se chystal vstát, ale konstábl k němu přiskočil a zatlačil ho zpátky na židli.

„Kudlo.“ Steelová se na něj usmála. „Neměl by ses takhle vztekat. Mohl by sis ublížit. Tak nám teda pověz tvoji verzi. No? Ať si trochu polepšíš. Protože jestli půjdeme k soudu s tím, co teď máme, a řekneme soudci, cos udělal, tak budeš v prdeli. Teď to totiž vypadá tak, že tvýho kámoše pustíme a ty jdeš sedět. A já se ptám: je to fér?“

Kudla po ní vrhl zlostný pohled a řekl: „Nic jsem neudělal. Spolupracuju s policií.“ A pak už z něj nedostali ani slovo.

27

Slunce ten den svítilo slaběji, jako by cítilo, že už se blíží podzim. Logan s Jackie se procházeli po Union Street, razili si cestu proudem lidí, kteří vyrazili na sobotní nákupy. Jejich den se zatím skládal z velmi potřebného povalování v posteli, pak pozdní snídaně a dlouhé sprchy. Jackie vyvěsila telefon a Loganovi nakázala, aby si vypnul mobil – užijí si den volna jako normální lidi. Sem tam se někde zastavili: koupili pár lahví vína, cédéčko, čokoládu a pak vešli do obchodního centra Trinity, kde musel Logan počkat, až si Jackie vyzkouší nějaké oblečení. Přesně takhle si svůj jediný volný den představoval. Stál opřený o stěnu vedle hrstky podobně postižených manželů a milenců, jejichž ženušky si vyrazily zanakupovat.

Když zašla Jackie do kabinky, vyzkoušet si plnou náruč blůz a kalhot, zapnul si telefon, aby viděl, jestli ho někdo neshání. Měl na něm vzkaz od Colina Millera, který zněl dost depresivně. Logan vyšel na kraj místnosti s kabinkami, kde už ho směsice znuděných mužů nemohla slyšet, ale kde byl Jackie stále na dosah, a zavolal mu nazpátek. „Co pro tebe můžu udělat, Coline?“

„Nazdar, Lazare.“ Povzdech. „Chtěl jsem vědět, jestli bys pro mě něco neměl.“

„Cože, už zase? A co ta litevsko-švédská trojka?“

„Je to na hovno. Byl jsem si promluvit s tím chlapem ze stavebního úřadu: řekl, že mu vyhrožovali, že jestli neprosadí to stavební povolení pro Řezníka Malka, zveřejní fotky, na kterých maj s Marshallem ptáky v tý holce.“ Další vzdech. „Umíš si představit ten titulek? STAVEBNÍ MAFIE SI NAJALA NEZLETILOU ŠLAPKU, ABY ZVRÁTILA ROZHODNUTÍ! Exkluzivně! Nic z toho nemůžu zveřejnit. Zabili by mě!“

Logan se chystal říct, že na tom něco je, když Jackie vystrčila hlavu z kabinky a hledala ho očima ve skupince znuděných mužů. Všimla si ho těsně po tom, co se s Millerem stačil rozloučit a zaklapnout telefon, a hned mu naložila hromadu šatů a řekla, aby jí přinesl totéž, ale velikost čtrnáct. Logan se prohraboval letním oblečením a přitom si lámal hlavu, jak mohl na něco takového kývnout; nejspíš to bylo proto, že mu ráno Jackie udělala pořádnou skotskou snídani – na usmířenou, jako když minulý týden koupil to kari – a kromě toho měl pořád výčitky svědomí kvůli tomu, že se mu zdálo o asistentce státní zástupkyně Rachael Tullochové. A o jejích bílých ňadrech…

O hodinu později dospěli do oddělení prádla v Marks and Spencer – samozřejmě aby nakoupili další pořádně bytelné podprsenky a bombarďáky jak z první světové – a teprve tam se Loganovi znovu podařilo tajně zapnout mobil, aby mohl ještě jednou zavolat Millerovi a zjistit, co se dozvěděl o příteli radního Marshalla. Na displeji se rozsvítila asi desítka zpráv, všechny od detektiva inspektora Steelové. Má jí zavolat nebo to ignorovat? Dneska má přece volno. Zavolal jí zpátky.

„Kde sakra trčíte? Volám vám celý dopoledne/“

„Mám volno,“ odpověděl Logan a natahoval se přes regál s vyztuženými podprsenkami, aby se ujistil, že Jackie je ještě v kabince.

„Nechte si ty kecy. Musíme jít hledat tu ztracenou šlapku!“

„Ani nevíme, jestli zmizela.“

„Jo, tak to se pletete. Ráno jsem dostala povolení k domovní prohlídce. Našli jsme tam jejího starýho, chrápal v kaluži blitků – a už tejden ji neviděl!“

„Třeba si někam vyrazila.“

Jo, jasně, a já prdím Chanel. Koukejte hned přijet: musíme vymyslet nějakej plán.“

„Mám dneska volno!“ Otočil se a nasupeně se díval na řadu červených tang. „Nepočkalo by to do zítřka?“

„Ne, to by teda nepočkalo!“

Jackie poznala, že udělal nějakou hloupost, sotva vyšla z kabinky. Jdeš do práce, co? Ta svině ti zavolala a ty tam jdeš!“ Logan přikývl a Jackie zvedla oči k nebi a počítala do deseti. „Dobře. V sedm budeš doma, nejpozději – na večeři! Jestli přijdeš pozdě, zabiju tě. A pak zabiju ji! Rozumíš?“

Logan ji políbil na tvář. „Díky.“

Jo, a koukej ten případ vyřešit, ať se tý smradlavý starý krávy jednou provždycky zbavíš!“

Ta smradlavá stará kráva stála před nástěnkou v kanceláři, v jedné ruce fix a v druhé šálek s kávou vydatně zředěnou mlékem. Na nástěnce byla nová fotografie – zatím vedle ní nevisel žádný snímek z příslušné pitvy – a na tu Steelová zírala a ťukala si propiskou o nikotinově žluté zuby. Té nové dámě bylo kolem třiceti: kudrnaté vlasy odbarvené na blond, hnědé oči – jedno lehce švidravé, široký nos, rýha na bradě a piha krásy, nejspíš falešná. Jak umolousaný krtek. Žádná krasavice. Přesně podle gusta jejich vraha. Najednou se detektiv inspektor Steelová prudce otočila a vyjekla na Logana, který stál za ní: Ježíši! Co tady za mnou šmírujete? Chcete, aby mě kvůli vám kleplo?“

Celkem příjemná představa. „To je Holly?“ zeptal se a ukázal na novou tvář.

Jo. Teď už asi leží umlácená někde v příkopu, ale aspoň víme, koho máme hledat. Pátrají po ní tři týmy.“ Spočítala je na prstech: „Hazlehead, Garlogie a Tyrebagger – kde jsme našli tu poslední.“

Logan přikývl. „Myslíte, že by šel dvakrát na stejný místo?“

„Vsadila bych na to levý prso, ale pro jistotu jsem ještě poslala pátrat ty další dva týmy. A když nic nenajdeme, rozšíříme pátrání: vezmeme si další lidi a prohledáme každý křoví odtud až po Inverurie.“ Logan se oklepal při pomyšlení, kolik by to dalo práce.

„Tak co mám teda dělat?“ zeptal se. „Koukám, že už máte všechno pod kontrolou.“

Steelová otevřela ústa a zase je zavřela. „Hergot, kdybych si tak vzpomněla,“ řekla nakonec. Jo: dneska vám asi miliónkrát volala ta ženská s tím ztraceným manželem a máte jít na inspekční oddělení. Tumáte.“ Podala mu rukou psaný vzkaz. „Když si pospíšíte, ještě to stihnete.“

***

Logan seděl v malé recepci před oddělením inspekce, zamračeně civěl na vzkaz a snažil se ty klikyháky vyluštit. Nejradši by Steelovou uškrtil! Vytáhla ho do práce v jeho volnu, zase, jenom proto, aby mu ten pitomec Napier mohl říct, že má padáka. Hurá! Parádní způsob, jak strávit volný den. Udělal by nejlíp, kdyby tam rovnou šel, hodil jim průkaz na stůl a řekl tomu Drákulovi, kam si ho může strčit. Jeho místo i ten průkaz, rovnou do tý svý svatouškovský prd –

„Á, seržante, pojďte dál, prosím…“ Nebyl to Napier, ale ten druhý, ten zamlklý, co vždycky seděl v koutě a dělal si poznámky. Tichý muž si sedl do jedné z těch ohavných židlí pro návštěvy a pokynul Loganovi, aby udělal totéž. Po Napierovi tam nebylo ani vidu, ani slechu.

„Předpokládám, že víte, proč jste tady?“ řekl inspektor a dal mu kopii stížnosti Slizáka Sandyho. „Pan Moir-Farquharson tvrdí, že jste ho napadl a vyhrožoval jste mu, když včera přišel na stanici. Prý jste řekl, že mu – cituji: ‚přelámete ty zatracený hnáty‘. Je to pravda?“ Logan mlčky přikývl. „Aha,“ řekl inspektor a něco si na svou kopii načmáral. „A byli u toho incidentu nějací svědkové?“

Povzdech. „Ne. Byli jsme v recepci sami.“

„Skutečně?“ Inspektor se na židli napřímil. „Pan Moir-Farquharson tvrdí, že u toho byl jistý zástupce veřejnosti. Jistý pan…,“ projel své poznámky. „Pan Milné, který přišel nahlásit krádež.“

„Milné?“ Logan nakrčil čelo. „Cože, Magor Milné? Ten přišel vykřikovat, že mu někdo ukradl předpis, jako každý pátek. Myslí si, že když ohlásí krádež svého dihydrochloridu, dostane v odvykacím centru pro drogově závislé nový. Ale sám je prodává, aby si mohl koupit heroin. Živí ho to místo vloupaček.“

„Aha… takže nejde o věrohodného svědka.“

„Když stál naposledy před soudem, soudce mu řekl, že je nestoudný lhář s morálkou morem nakažené krysy. A ten navíc přišel až později.“

Inspektor se usmál. „Výborně. V tom případě to bude slovo pana Moira-Farquharsona proti vašemu. Zvlášť když ten Milné nebyl v době údajného incidentu přítomen… Výborně, výborně… No, tak vám děkuji, že jste si udělal čas, seržante. Určitě máte na práci daleko důležitější věci.“ A to bylo celé: inspektor ho doprovodil na chodbu, potřásl mu rukou a poslal ho zpátky do práce.

Logan stál na liduprázdné chodbě, někde za rohem se ozývalo vlhké vrzání bot na špinavé, šedohnědé podlaze. Co to sakra mělo znamenat? Vůbec nic nechápal. Měl pocit, že se mu ten inspektor snažil pomoct… Že by se na něj pro změnu usmálo štěstí? Logan sehnal tři uniformy, kancelář a tři přenosné videopřehrávače. Chtěl projít záznamy z Operace Popelka z noci, kdy Holly McEwanová zmizela.

28

Detektiv inspektor Steelová mžourala na monitor. „Tak na co že se mám podívat?“ Logan zmáčkl přetáčení a auto, které mířilo ke kameře, začalo couvat. Zmáčkl play a auto se rozjelo dopředu. Zbrusu nové audi. Obraz byl trochu rozmazaný, ale na sedadle spolujezdce byla zřetelně vidět ženská postava. A pak na ni dopadlo světlo z pouliční lampy: kudrnaté blond vlasy, placatý nos, rýha na bradě, půl tuny make-upu a piha krásy na levé tváři.

„Holly McEwanová,“ řekl Logan a poklepal na obrazovku. „Natočili to z policejní dodávky. Značka není k přečtení, ale když se podíváte sem…,“ ukázal na vedlejší monitor, kde se mihotal obraz z Regent Quay. Zmáčkl play a na obrazovce se objevilo totéž audi; zastavilo na křižovatce a pak zmizelo na Virginia Street. Logan pásek přetočil a znovu zapnul a stopnul. Tentokrát byla značka jasně čitelná.

„Víte jistě, že je to stejný auto?“ zeptala se Steelová a přitiskla nos na sklo.

„Naprosto: kus značky z toho druhého záznamu se shoduje s touhle a časově to taky odpovídá. Ale pro jistotu jsem požádal laborku, aby zkusili vytáhnout značku i z toho prvního záznamu.“

„Tak to je paráda!“ Steelová se rozzářila a vycenila řadu žlutých zubů. „Teď už stačí jenom –“ Logan zvedl list papíru. „Registrace vozu, jméno a adresa.“

„Seržante, kdybyste byl ženská, tak vám dám pusu!“

Bridge of Don je pás nové zástavby, která během let obklíčila severní cíp města jako Mandelbrotův fraktál slepých ulic plných domů z hnědých cihel. Neil Ritchie vlastnil dvoupatrovou vilku se čtyřmi pokoji na samém okraji, s velkou zahradou plnou vzrostlých stromů, tvořící hranici mezi městem a poli řepky olejky. Na ulici před domem stál poměrně čistý služební vůz s Loganem, detektivem inspektorem Steelovou a konstáblem Renniem. Na příjezdové cestě neparkovalo nové audi – jen malý, tmavě modrý renault clio a velká motorka – ale na konci obezděné cesty stála dvojgaráž. Steelová vyndala mobil a vyťukala číslo Neila Ritchieho. Po chvíli spustila s výrazným aberdeenským přízvukem: „Haló, je to pan Ritchie? Jo? Vobjednal si u nás pizzu. Jo, jo, jo, pizzu. Ne, určitě jste si vobjednával pizzu, ale teď ji nemůžeme přivézt. Jo, pizzu. A budete jí teda ještě chtít?“ Steelová přikryla telefon rukou a zacenila se jako krokodýl. „Ten mizera je doma. Jdeme na to.“ Otevřela dveře auta a vyšla do podmračeného odpoledne s Loganem a Renniem v závěsu.

Logan vysílačkou zavolal druhému týmu, aby jim řekl, že vyrážejí, a Steelová už zatím došla ke dveřím. Kývla hlavou a Rennie se opřel o zvonek. „Haló?“ houkla do telefonu přitisknutého k uchu. Je to pan Ritchie?“

Za dveřmi se ozval mužský hlas. „Sakra, můžete chvíli počkat? Někdo zvoní…“ Dveře se otevřely a za nimi stál asi třicetiletý muž v kožené motorkářské kombinéze s telefonem v ruce. Byl trochu při těle a měl tvář, za kterou byste se neohlédli. Nebyl ošklivý, jen nezajímavý. Lepší obličej si člověk nemůže přát, když chce sbalit prostitutku a někde ji umlátit. Usmál se na Rennieho a ukázal na telefon. „Hned se vám budu věnovat…,“ omluvil se a do telefonu řekl: „Kdo že to volá?“

„Policie,“ odpověděla Steelová, „přišli jsme si s váma popovídat.“ Muž se podíval na telefon, pak na Steelovou a řekl do telefonu: „Prosím?“

Steelová se na něj usmála a zaklapla svůj aparát. „Pan Neil Ritchie? Pozvete nás dál, nebo se budete vzpouzet a kopat, abysme vás museli odvézt k nám?“

„Cože? Zrovna jsem na odchodu, já –“

„Ne, to už nejste.“ Steelová zamávala zatykačem a ukázala na Rennieho. „Buďte tak hodnej a podívejte se, jestli v kuchyni na zemi neleží mrtvá štětka.“

Dům byl luxusně zařízený. Drahé turecké koberce na naleštěných parketách, krémové stěny vyzdobené barevnými akvarely a fotografiemi, a celé to vypadalo na dílo profesionálního designéra. V prostorném obývacím pokoji seděla mladá žena a četla detektivku od Val McDermidové, vedle ní na stolku v maurském stylu stál šálek čaje, podle vůně mátového. Žena zvedla hlavu a zamračila se na konstábla Rennieho, který se kolem ní prohnal do kuchyně. „Neile? Co je to za člověka? Děje se něco?“

Neil stál u krbu a žmoulal si ruce. Jde o nějaké strašné nedorozumění!“

Detektiv inspektor Steelová se k němu přitočila a přátelsky ho vzala kolem ramen. „Správně, nedorozumění. Určitě jste ty prostitutky nechtěl sbalit, svlíknout donaha a umlátit. Víte co, dáme si čaj a vy nám to všechno pěkně povíte.“

Žena už byla na nohou. „Prostitutky? Neile? Co to má sakra znamenat?“ Přitiskla si knihu na prsa a do očí jí vhrkly slzy. „Víš, co jsi mi slíbil? Slíbil jsi, že už to nikdy neuděláš!“

Já… já nic neudělal! Přísahám! Nic jsem neudělal!“

„Víte,“ vložila se do toho Steelová a poplácala ho po rameni, „byl byste překvapenej, jak často tohle v práci slýcháme. Kde jste byl minulou středu ve tři čtvrtě na tři ráno?“

Já… byl jsem doma, spal jsem.“

„A paní Ritchieová vám to určitě může dosvědčit, že?“

Ritchie se na ženu prosebně zadíval, ale ta bezvládně dosedla zpátky na pohovku a vytřeštila na manžela oči. „Proboha! Celý týden jsem byla u matky! Byl tady úplně sám! Tos byl ty, co? Ten muž v novinách!“

„Suzanne – tak to není, přísahám. Nic jsem neudělal.“

„Aha.“ Steelová se usmála. „A povězte mi, pane Ritchie, kde máte to pěkný nový auto?“

„Cože? To je v garáži… Nic jsem neudělal!“

„No, to už nám řeknou naši kolegové z forenzního. Tak co, pojedete s náma na stanici dobrovolně, abysme to nějak vyřešili? Co vy na to?“

Muž začal těkat očima zleva doprava, ale Logan zastoupil dveře a venku čekali další policisti. Já… já chci nejdřív mluvit s právníkem.“

Steelová párkrát mlaskla a smutně zakroutila hlavou. „Bohužel, takhle se to nedělá. Můžete s náma jít dobrovolně nebo s náramkama, ale půjdete tak jako tak.“

Na stanici pana Ritchieho strčili do výslechovky číslo pět s kelímkem hnědé břečky z automatu a zamračeným konstáblem. Tým techniků našel v Ritchieho autě na sedadle spolujezdce vlas odbarvený na blond, který se velmi podobal vzorkům odebraným z bytu Holly McEwanové.

Detektiva inspektora Steelovou dole ve společné kanceláři zaměstnávalo zkroucené ramínko podprsenky a Logan zatím špendlil na nástěnku všechno, co na Neila Ritchieho měli: třicet čtyři let, ženatý, bezdětný; pracuje jako obchodní zástupce pro jednu významnou ropnou společnost. Jedinou poskvrnkou na jeho trestním rejstříku byla dvě napomenutí za oslovování žen z auta, obě více než čtyři roky stará. Jinak byl čistý jak lilium. Dokonce organizoval charitativní akci na pomoc nadace Archie, která sbírá peníze pro nemocné děti. Kriminalisté tedy prověřili jeho počítač, jestli ho například nezajímá dětské porno na internetu.

„Fajn,“ řekla Steelová, když byl Logan hotov. Jdeme si poslechnout, jak nám to vysvětlí. Můžete hrát hodnýho poldu, jestli chcete.“

„Cože? Ne, to já nemůžu.“

„Chcete hrát zlýho? No, nerada bych se vás dotkla, ale na to se moc „Ne, já ho nemůžu vyslýchat.“ Něco takového Logan čekal. Bylo už za deset minut půl sedmé – výslech může trvat hodiny a Jackie mu celkem jasně řekla, co se stane, když se do sedmi nevrátí.

„To nemyslíte vážně! Konečně toho hajzla držíme za koule a vy nechcete bejt u toho, až ho zmáčknem?“

„Chci, vážně, rád bych. Ale nemůžu. Musím jít domů.“

„Ahá.“ Steelová významně pokývala hlavou. „Slíbila, že vám dá, co? A to vám připadá důležitější než tohle. Chápu. Fajn…“ Založila si ruce na prsou a zvedla oči v sloup. „Vezmu tam konstábla Rennieho. Bude to pro něj dobrá zkušenost, vyřešit takovej případ. A vy si běžte zašukat.“

„Tak to není, já

„A mimochodem, mluvil jste ráno s někým z oddělení stížností?“

„Cože?“ Logan svraštil čelo, náhlá změna taktiky ho zaskočila. Oddělení stížností byl starší název pro policejní inspekci; jméno si změnili, aby vypadali přístupnější a vstřícnější. „Er… ano, mluvil.“

„Dají vám napomenutí a nechají vás na pokoji, co?“

„No, je to dost divný, ale možná se to zamete pod stůl. Z ničeho mě neobviní.“

Steelová se tvářila naprosto neproniknutelně. „Tak vidíte, abyste neříkal, že jsem pro vás nikdy nic neudělala.“ Otočila se na podpatku a byla pryč. Logan už byl skoro u východu, když ho dohnal zadýchaný konstábl Steve, který funěl, jako kdyby za ním sprintoval až z Dundee.

„Omlouvám se, pane…“ Heknul a zalapal po dechu. „Ale detektiv inspektor Insch s vámi chce mluvit, okamžitě!“

Logan se podíval na hodinky: ještě pořád měl pětatřicet minut, dost času, aby to vzal domů přes květinářství a něco Jackie koupil, ať vidí, že ocenil její nabídku smíru. Pár minut ho snad nezabije.

Detektiv inspektor Insch byl nahoře v hlavní společné kanceláři, usazený na stole v epicentru organizovaného chaosu, jednou mohutnou půlkou se opíral o desku a druhá mu visela přes okraj, a poslouchal hlášení vousatého detektiva seržanta, kterého si předtím podal. Detektiva seržanta Beattieho, co měl za ženu tu pornoherečku. Insch zvedl oči od hlášení, aby si strčil do pusy další gumovou lahvičku koly, uviděl Logana se Stevem vcházet a řekl Beattiemu, aby se deset minut věnoval nějaké jiné práci. „Seržante,“ houkl a vrhl na Logana mrazivý pohled. „Pojďte do mojí kanceláře.“

Kancelář detektiva inspektora Insche byla větší než Steelové, dost prostorná, aby se do ní vešel velký, uspořádaný stůl, počítač, tři skříně na šanony, velký fíkus benjamin a dvě pohodlné židle. Loganovi ovšem Insch židli nenabídl – jakmile byli uvnitř, práskl dveřmi a spustil, co to má k čertu znamenat, na co že si to Logan hraje?

„Pane?“ Logan o krok couvl a vrazil do koše na papír plného obalů od bonbonů, až z něj vyletěl sáček od gumových medvídků a přistál na špinavém koberci.

„Včera v noci jste tady měli ty grázly a NIC JSTE MI NEŘEKLI!“

Logan zvedl ruce. „Koho? Koho jsme…“ A pak mu svitlo. „Vy myslíte Kudlu Sutherlanda a jeho kumpána?“

Insch zbrunátněl ještě víc. „Vy jste zatraceně dobře věděl, že s nima chci mluvit, ale zavolal jste mi, abyste mi řekl, že je máte ve vazbě? Ne: musel jsem se to dozvědět, až když jsem dneska odpoledne přišel do práce. Po tom, co je propustili na kauci!“

„Oni je pustili na kauci?“ To je typický, dneska člověk může zavraždit babičku škrabkou na brambory a stejně ho nikdo nedrží ve vazbě.

„Samozřejmě že je pustili!“ Inspektorův obličej teď nebezpečně zfialověl, a jak křičel, od pusy mu stříkaly sliny. „Vy jste je chtěli dostat na mizerný kšeftování s drogama! A já je chtěl kvůli podezření z vraždy! Z VRAŽDY! Rozumíte? Ne kvůli pár kondomům s heroinem!“

„Byl to crack…“ Sotva ta slova vypustil z pusy, už toho litoval.

Insch mu zapíchl do prsou prst tlustý jak párek. „To je mi fuk, i kdyby to byla plastická trhavina a nacpali to do prdele vévody z Edinburghu: chtěl jsem s nima mluvit!“ Zhluboka se nadechl a sedl si zpátky na desku stolu, mohutné ruce měl založené na prsou a z očí mu šlehaly blesky. „No tak, prosím, chci slyšet tu vaši skvělou výmluvu.“

„Detektiv inspektor Steelová mi řekla, abych to nedělal.“ Sice si připadal jako krysa, že na Steelovou práská, ale byla to její vina. Od začátku jí říkal, že by to Insch měl vědět. „Říkal jsem jí, že bysme vás měli o té operaci informovat, ale odmítla.“

Insch přimhouřil oči až na maličké, černé hněvivé tečky, které se temně leskly na jeho naducané tváři. „Tak takhle je to…“ Vstal, narovnal se v ramenou, až se na něm povážlivě napnula košile. „Omluvte mě, seržante, musím něco zařídit.“

Nebe nad výstavnými žulovými domy kolem parku Rubislaw Den bylo nízké a šedé, když Colin Miller s námahou vystoupil z auta, vzal ze zadního sedadla laptop a zapnul alarm. Měl za sebou další mizerný den. Ještě nedávno byl skutečný novinář. Zvyklý vyhrávat ceny. A teď se na něj podívejte: musel psát příběhy ze života nějakých nýmandů a to všechno proto, jak vychválil tu zatracenou stavební firmu Řezníka Malka. Strašné bylo už to, že za ním Řezník poslal svoje poskoky, aby z něj ten článek vyrazili, a teď mu ještě ke všemu v redakci nesvěří nic jiného než články o soutěžích v pletení a výstavách ovčáckých psů.

A jediný dobrý příběh, který měl, ten, který by ho z těch sraček vytáhl, nemohl publikovat.

Colin se napřímil a nasupeně se zadíval na stahující se mraky. Měl by s tím praštit a napsat knihu. Něco krvavého se spoustou vražd a sexu. A noviny ať si ty svoje příběhy ze života strčí někam. On si bude popíjet šampaňský a jíst kaviár! On P&J nepotřebuje, zato oni jeho ano –

„Ale, ale, ale, není to ten slavnej pisálek Colin Miller?“ Edinburský přízvuk, hluboký hlas a rovnou za ním.

Colin se otočil a uviděl Brendana „Kudlu“ Sutherlanda, který se opíral o velký stříbrný mercedes. Kristepane, co zase chce? „Er… pane Sutherlande, rád vás zase vidím…“

Kudla smutně pokýval hlavou. „To bych neřek, Coline. Za chvíli vás ta radost přejde. Projedeme se? Radši mým autem.“

Já… er…“ Miller začal couvat, tašku s laptopem svíral na prsou jako štít, až najednou do něčeho vrazil. Byl to Sutherlandův kumpán, stál těsně za ním. Já nemůžu, mám –“

Kudla zvedl prst. „Trvám na tom!“

Colinova ramena ovinula mohutná paže a nacpala ho na zadní sedadlo čekajícího auta. Miller se sklouzl po koženém sedadle na druhou stranu a vzal za kliku, ale nic se nestalo – měli zapnutou dětskou pojistku. Když se otočil od dveří, viděl, jak Kudla nasedl k němu dozadu a zabouchl dveře. „Tak,“ řekl muž, kterého Miller kdysi nazval glasgowským přivandrovalcem, a vytáhl z kapsy kabátu nůžky na porcování drůbeže. Zahnuté čepele se zaleskly v šedivém večerním světle. „Můj společník nás zaveze někam, kde budeme sami. Potřebuju vám položit pár otázek a vy u toho budete křičet.“

V osmnáct čtyřicet vyrazil Logan z velitelství do květinářství pro kytici rudých růží, pak zpátky po Union Street, kde se zastavil v nápojích, ten den už podruhé, koupil šumivé Chardonnay z chladničky, zahnul za roh a uháněl po Marischal Street, takže dorazil před vchod do domu s třicetivteřinovým předstihem. S funěním a sípáním si otevřel, vydusal nahoru po schodech a vešel do bytu přesně s úderem sedmé.

Ticho.

Čekal tlumené světlo svíček, romantickou hudbu a vůni linoucí se z kuchyně. Rychle prošel celý byt, ale bylo tam pusto a prázdno. „Ta mrcha.“ Strčil bublinky do lednice, růže do zaprášené vázy a zapnul topení. Zatímco v radiátorech cinkalo, rachtalo a pískalo, Logan se svlékl a vlezl si do sprchy. Při tom idiotském pobíhání se pěkně zapotil. Když zápolil s láhví šamponu, slyšel zvonit telefon, ale nechal ho záznamníku. Ať to bylo cokoli, mohlo to počkat. A v tu chvíli ho napadlo, že mu nejspíš volala detektiv inspektor Steelová, aby mu poděkovala, že na ni poštval Insche. Že ji prásknul. Za všechno, co pro něj udělala – čemuž by se ještě včera zasmál, ale to bylo ještě před tím, než se inspekce rozhodla zamést stížnost Slizáka Sandyho pod koberec. Proč ho jenom nenapadla nějaká pěkná výmluva? Něco, čím by Insche uklidnil, ale Steelovou z toho vynechal. Zaúpěl. Ta ho zabije.

Než vyšel ze sprchy a převlékl se do čistého oblečení, byt už se příjemně zahřál, ale Jackie pořád nikde. Její klíče uslyšel rachotit v zámku o čtvrt hodiny později, nadávala pod vousy a zápasila s asi tuctem balíčků. „Zkusil jsi někdy nakupovat ve městě s rukou v sádře? Tak to ani nezkoušej, je to děs!“ Najednou ztuhla a vytřeštila přes něj oči na vázu na kuchyňském stole. „Tys koupil kytky?“

„A šampaňský. Teda ne pravý šampaňský, je australský, ale mělo by být dobrý.“

Jackie se usmála. „Víš, že někdy nejsi tak špatnej, McRae?“ Hodila všechny balíčky na zem, objala ho kolem krku – nechtíc ho přitom praštila sádrou přes hlavu – a dala mu dlouhý vlhký polibek na rty. Logan jí rozepnul knoflíčky na blůze, rozevřel ji a pod ní – „Co to proboha máš?“ O krok ucouvl a zděšeně zíral na neprůstřelnou krajkovou konstrukci, v níž vězela Jackiina prsa. „Myslel jsem, že si koupíš novou podprsenku a kalhotky. Tohle vypadá jako zábradlí na železničním mostě!“

„Tohle,“ prohlásila Jackie a pyšně mlaskla ramínkem, „je Doreen od Triumph: nejprodávanější podprsenka na světě. Tak si zvykej.“

Logan se otřásl. „To chceš vážně nosit?“

„Hele, co když budu honit nějakýho grázla: chceš, aby mi prsa skákaly jako meloun ve fusekli a pak byly celý vytahaný? To bys chtěl?“ Logan musel přiznat, že nechtěl. Snažil se na příšernou podprsenku nemyslet, přitáhl Jackie k sobě a políbil ji.

Jackie zavřela oči a přivinula se k němu, vychutnávala si žár jejich těl, která se k sobě tiskla, a netušila, že Loganúv pohled sjel k červenému světýlku blikajícímu na záznamníku. Zlověstné mrkající oko špatného svědomí.

29

Les byl hluboký a temný, mezi stromy sem tam vykoukl kousek nebe, které ze stříbřitého postupně temnělo, až padla tma jako v hrobě. Na mýtince se ozvalo tiché zakašlání, mdlý, mokvavý zvuk končící odkapáváním krve. Colin Miller si s leknutím uvědomil, že je to on. Byl někde… někde ve tmě a v teple, ale teď se vrátil. Brněly ho nohy a ramena a zbytek těla necítil. Za chvíli vstane. Jakmile ten pocit odezní. Jakmile ho přestanou brnět ramena a nohy. Jakmile… temnota.

V hlavě mu explodovaly bílé a žluté hvězdičky, sesul se zpátky, převrátil zahradní lehátko a spadl do listí; byl k lehátku přivázaný za paže a nohy. Nemohl se pohnout. A pak přišla skutečná bolest, ne brnění – to nic nebylo, ale tohle pálilo jako oheň! Jako kdyby mu někdo dal do ruky hořící pochodeň. Pálí mu ruce! Miller otevřel ústa a vykřikl.

„Dobrej večír, fešáku. Konečně ses probral.“ Odmlka naplněná křikem Colina Millera a pak: „Zvedni ho, Gregu. A zkus nějak zařídit, aby neřval.“

Colina popadly velké ruce za košili a vytáhly ho nahoru, až lehátko zase stálo na nohou. Colin znovu zakřičel, ale něco tvrdého ho udeřilo do tváře a pusu mu zaplnila chuť čerstvé krve. Pak už jen tiše kňučel.

Z houstnoucí tmy se vynořila tvář: krátké bílé vlasy, dokonalý chrup, oči jako dírky vyvrtané do mramoru. „Tak vidíš. Že to nebylo tak zlý?“ Miller neodpověděl a ten parchant z Edinburghu jen pokrčil rameny. „Tak jo, Gregu, můžeš mu rozvázat ruce.“

Proboha, jeho ruce! Chvíli odstraňovali svorky na kabely, které mu držely zápěstí za zády, a pak byly volné… Miller zvedl ruce před sebe, aby viděl, jak jsou popálené. A znovu se rozkřičel, když se mu to všechno vrátilo. Palčivá bolest při odřezávání masa, zvuk odsekávaných kostí a šlach.

„Kristepane, už zase řve!“

Tentokrát Greg ani nečekal na povel, rovnou sevřel ruku v pěst a udeřil Millera do tváře. Ten se svalil na zem, pořád za kotníky připoutaný k lehátku, svíjel se v listí, snažil se prohlédnout si zmrzačené ruce a při tom vzlykal.

„No tak, Coline, ještě vyřídíme dvě věci a jsme hotoví. Nejdřív tohle…“ Kudla si dřepl a strčil Colinovi před oči fotografii. Neviděl přes ni na své pahýly. Byla z Millerovy peněženky: Isobel, na balkoně hotelu ve Španělsku. V levém horním rohu, kde se jí dotkla Kudlova gumová rukavice, byla krvavá šmouha. „Pěkná ženská. Kdyby tě ještě někdy napadlo mě prásknout policajtům, tak tě oddělám a jí moc, moc ošklivě ublížím.“ Zvedl ruku s fotkou, políbil ji a strčil si ji do náprsní kapsy. „A ta druhá věc je, že bysme po sobě měli uklidit.“ Colina cvrnklo do tváře něco studeného a tvrdého, pak znovu, znovu a znovu.

Z nebe pršely jeho prsty, článek po článku. „Chci, abys je snědl.“

Miller se klepal a zíral na světlé válečky ležící v hlíně. Čtyři byly špičky: nehet s prvním kloubem; pak tři prostřední části a dva dolní – ještě z nich visela šlacha, která měla vést přes kloub. Devět malých prasátek. „Já… já nemůžu!“ vzlykal Miller. „Proboha živýho, to nemůžu!“

Kudla se shovívavě usmíval. „No tak, nedělej z toho vědu. Hezky je sněz a pudeme domu.“

Colin natáhl třesoucí se ruce. Pokoušel se zakrvácenými pahýly sebrat kusy vlastních prstů. Cítil, jak se mu znovu zvedá žaludek. „Do prdele, moje ruce… moje zkurvený ruce!“

„Dochází mi trpělivost, Coline. Buď je sníš, nebo ti useknu další kus a ten budeš muset sníst taky.“ Zamával reportérovi před očima nerezovými nůžkami na drůbež, potřísněnými od krve. „Čím dýl mě budeš štvát, tím míň prstů ti zbyde.“

V dlani třesoucí se zakrvácené ruky mu ležely dva kousky: špička a střední část, studené a bílé. Jejich konce byly červeno-černé a trčela z nich kost a šlacha. „Bože… mohli… mohli by mi je přišít!“ Nějaká ruka popadla Colina za vlasy a otočila mu hlavu, takže zíral do usměvavého obličeje Kudly Sutherlanda.

„A víš, že asi jo?“ Jeho úsměv se roztáhl od ucha k uchu. Já jsem rozumnej chlap. Vyber si tři kousky, který si chceš nechat. To je celej prst! A ber to jako projev dobrý vůle. To je přece fér, ne?“

Po Colinově tváři se kutálely slzy a tvořily cestičky ve špíně a krvi. Já nemůžu…“ Tichý zlomený hlas. A pak výkřik, když ho Kudla popadl za levé zápěstí, rozevřel nůžky a uchopil jimi horní článek ukazováčku.

„Koukej si vybrat ty tři kousky a zbytek těch zasranejch prstů sežereš! Jasný?!“

Colin se rozvzlykal jako vyděšené dítě, sebral zbytky své zmrzačené ruky a udělal, co po něm Kudla chtěl.

30

„To je krása!“ Detektiv inspektor Steelová stála u okna své kanceláře, kouřila a četla předběžnou forenzní zprávu o vzorcích vlasů z nového audi Neila Ritchieho. Přesně se shodovaly s vlasy odebranými z hřebenu v bytě Holly McEwanové. S úsměvem se otočila na Logana, který právě vešel; přišel o hodinu a půl později, ale jelikož byl předtím v práci dva dny, kdy měl mít volno, domníval se, že to nebude tolik vadit. A kromě toho chtěl co nejvíc oddálit setkání se Steelovou. To blikající červené světýlko – když konečně v půl páté ráno sebral odvahu, aby zjistil, kdo mu volal – byl nahraný hlas, který mu sděloval, že vyhrál plavbu po Karibském moři, pět tisíc liber v hotovosti nebo certifikát, že je nejdůvěřivější trouba na světě. Ani se neobtěžoval zavolat zpátky.

Steelová na něj mávla a zazubila se. „Lazar, na takovýho chlapa čekám celej život…“ Zmlkla a podívala se na hodinky. „No, vlastně od sedmi ráno. Ale to je fuk,“ dodala. „Hlavně že jste tady.“

Logan se zamračil. Takovéhle uvítání nečekal. Jak to, že mu ještě nenatrhla zadek? „Ehm…,“ změnil téma. „Z čeho jste Ritchieho obvinili?“ Bez těla bude těžké ho usvědčit.

Ještě z ničeho. Představte si: on je tu ještě pořád dobrovolně! Ještě jsme ho ani nezadrželi!“ Její obličej se rozzářil jako vánoční světýlka ve Stonehavenu. „Paráda, co?“ Šestihodinová lhůta, po kterou ho mohou držet ve vazbě, začne běžet, až když Ritchieho formálně zadrží; takhle ho můžou na stanici držet, jak dlouho budou chtít. Nebo alespoň dokud neřekne, že chce jít. „Skoro celou noc omílal, že nic neudělal a že jde o nějaký strašný nedorozumění.“ Steelová vycenila zuby.

„Nechala jsem ho vyslechnout od toho nadutýho pitomce Bushela, aby předved svý psychologický triky. Ten brejloun se samou radostí málem počúral – Ritchie přesně odpovídá jeho profilu: vyrůstal bez matky, otec despota, co rád chodil za děvkama, mizerný dětství, bla bla bla, nikdo ho neměl rád. Znáte to.“

„Počkejte – ale v tom profilu bylo, že má podřadnou práci; a Ritchie je obchodní zástupce!“

„A co? Psaní profilů není žádná exaktní věda, nebo jo? A vůbec, máme forenzní důkazy, který ho s Holly McEwanovou spojujou – a státní zástupkyně souhlasí, takže Ritchie je náš člověk.“

„A co Michelle Woodová a Rosie Williamsová?“

„Nekomplikujte to. Jestli se nám nepovede všechny tři přišít Ritchiemu, pořád ještě máme Jamieho McKinnona. A zatím…“ Začala se přehrabovat stohem papírů, který jí zakrýval celý stůl, až nakonec vytáhla adresu. „Ritchie tvrdí, že když Holly zmizela, ještě tu svou novou káru neměl. Nejspíš kecy, ale chci, abyste to ověřil. A vemte s sebou Rennieho: už mi začíná lézt na nervy.“

Wellington Executive Motors byla jednopatrová skleněná kostka nacpaná a zvenku obklopená nejluxusnějšími auty, dražšími než Loganův dvoupokojový byt. Do předváděcí místnosti se vcházelo z Crawpeel Road v průmyslové čtvrti Altens, která se táhne podél pobřeží na jižním okraji Aberdeenu a sídlí na ní jedna ropná společnost vedle druhé. Nad skladišti a ohradami sem tam čněla prosklená ocelová monstra – sídla největších ropných firem, které chtěly dát jasně najevo, kdo je tu šéf. Ale takhle brzy v neděli ráno měli otevřeno jen ve Wellington Motors.

Logan, který ještě pořád dumal, proč ho Steelová nepřetrhla vejpůl za to, že ji práskl Inschovi, nevnímal jediné slovo z toho, co Rennie cestou přes město napovídal. A dobře dělal, protože ten den detektiv konstábl detailně popisoval nějakou vedlejší zápletku z Coronation Street, kterou prý do písmene okopírovali ze starší série Brookside.

Žvanil o tom ještě ve chvíli, kdy skleněnými dveřmi vkročili na tmavou gumovou podlahu předváděcí místnosti. Celá budova byla cítit novými auty a čerstvě namletou kávou a z diskrétně ukrytých reproduktorů se linul Vivaldi.

„Dobrý den, pánové.“ Otočili se a uviděli asistentku, která na ně cenila všechny zuby. „Vítám vás ve Wellington Executive Motors,“ řekla a paží ukázala kolem sebe pro případ, že by nevěděli, kam vešli. „Velmi ráda vám pomohu vybrat model pro zkušební jízdu, ale než k tomu přistoupíme, kapučíno, sušenky?“ Logan řekl, že chce mluvit s vedoucím, a ženin úsměv na okamžik zmizel. „A já bych vám nemohla pomoct?“ Ne, nemohla. „Víte, er… pan Robinson má právě zákazníka. Můžu vám zatím něco nabídnout? Kapučíno? Sušenky?“

Pan Robinson, kulatý žoviální muž s řídkou šedivou přehazovačkou a pečlivě upravenou bradkou, byl samý úsměv a potřásání rukou, než zjistil, že Logan a Rennie jsou od policie. Poté chvíli zůstal jako opařený, žmoulal si ruce a pak se zeptal: „Stalo se něco?“

Logan nasadil odzbrojující úsměv. „Nic takového, pane, chci s vámi mluvit o vozu, který jste minulý týden prodal jistému panu Neilu Ritchiemu. Poslední model –“

„Audi. Ano, audi. Luxusní model, klimatizace, stahovací střecha, satelitní navigace „Kdy si vůz vyzvedl?“

Pan Robinson spustil: Já… ne, ne, ne, to nepřipadá v úvahu. Nesmím probírat podrobnosti o našich klientech. Naše firma si zakládá na tom, že –“

Je to důležité.“

Je mi líto, ale na tohle je určitě potřeba nějaké povolení –“

Logan vytáhl z kapsy dva složené listy papíru a zvedl je. Já mám povolení.“ Žádné neměl – to, co držel, byly vytištěné portréty Kylie a jejího pasáka, ale to Robinson netušil. Tlusťoch zbledl a Logan papíry rychle schoval, aby je nechtěl ukázat. „Podle dokladů o registraci vůz koupil minulé pondělí. Kdy si ho vyzvedl?“

Po mnoha vytáčkách a mumlání jim vedoucí autosalonu vysvětlil, že pan Ritchie si bohužel vůz nemohl vyzvednout v pondělí, protože došlo k nešťastnému incidentu s rackem, po němž museli přestříkat kapotu. Logan v duchu zaklel – to znamená, že Ritchie nemohl – „Ovšem,“

Robinson se pyšně usmál, „přesto jsme vůz panu Ritchiemu dokázali už v úterý doručit domů, spolu s láhví Veuve Clicquot jako omluvu za to zdržení.“ Holly McEwanová zmizela teprve po jedenácté v úterý v noci – Ritchie měl tedy spoustu času vzít auto, sbalit Holly na ulici, dovézt ji do tyrebaggerského lesa a tam ji umlátit. A to znamenalo, že v tom Ritchie přece jen lítá.

„Potřebujeme výpověď toho, kdo mu auto dovezl.“

Vedoucí se podíval přes sklo ven a ukázal na korektně vyhlížejícího muže v šedém obleku, který mluvil s obézní paní ve svítivě žlutém svetříku. „Bohužel, teď má jednání se zákaznicí. Mohl bych vám zatím nabídnout kapučíno nebo sušenky?“

S kávou a sušenkami si sedli ke vchodu a dívali se na přední parkoviště, právě spadly první kapky deště a pokropily všechna drahá auta, která venku stála. Muž v šedém obleku dovedl paní ve svetříku k prodejnímu pultu, kde kolem ní poskakoval, lichotil jí, jak fantastický má vkus, zatímco ona skládala závratně vysokou zálohu na nové BMW, a pak ji pod firemním deštníkem doprovodil k jejímu autu. Rennie ho zmáčkl, jakmile se vrátil. Ano, vezl auto panu Ritchiemu – zavezl mu ho v úterý po práci. Nějaký racek se mu vydělal na kapotu a pak v tom ještě chvíli tancoval. Poničil lak. Logan nechal konstábla, aby s ním sepsal výpověď, a sám si znovu začal lámat hlavu Steelovou. Možná to dělá, aby ho trápila, vyčkává s pomstou, aby ho pěkně podusila… ale to mu na Steelovou nesedělo; od té spíš mohl čekat kopanec do koulí.

Skleněné dveře se otevřely a do autosalonu vešel povědomý muž; zabraný do rozhovoru s nějakou nesympatickou osobou. Když si radní Marshall všiml Logana stojícího u okna, ztuhl mu úsměv. Prodavačka proplula řadou drahých vozů jako žralok, byla samý úsměv a švitořila, jak ráda zase pana radního vidí a jak to dnes paní Marshallové sluší. Což byla do očí bijící lež – táhlo jí na padesátku a byla širší než delší. Hlasem jak zubařská vrtačka prodavačce vysvětlovala, že chtějí vyměnit svou dodávku, protože měla menší nehodu, že ano, Andrewe? Bůh ví, jaké mívala vlasy, když byla mladší, teď jí ovšem na hlavě trčela trvalá rudější než hasičská stříkačka. Logan chápal, proč se ji pan radní tolik snažil vyměnit za mladší model. Nerad si přiznával, že Steelová má možná pravdu a někdy nejde jednoduše říct „vinen“ – „nevinen“. V tomhle případě by patrně skotské právo vyneslo verdikt – „nedostatek důkazů“.

„Tak co?“ zeptala se Steelová, když se vrátili na stanici. Seděla za stolem zavaleným papíry, nohy na hromadě hlášení, sako přehozené přes opěradlo židle, aby každý viděl, že se neobtěžuje žehlit blůzy.

„Vůz mu přivezli v úterý po šesté hodině, kdy se autosalon zavírá, takže ho mohl mít tak v půl, nejpozději ve tři čtvrtě na sedm.“

„Výborně. Máte výpověď?“

„Jo.“

„Dobře, můžete ji přepsat a Rennie zatím skočí pro kafe.“

Rennie se zašklebil. „Zase? Proč vždycky musím –“

„To je rozkaz, konstáble.“ Mrkla na něj. „A stejně vždycky čmajznete čokoládovou sušenku.“ Rennie se chystal dál protestovat, ale Steelová mu řekla, ať už kouká mazat, a když s remcáním odcházel chodbou, ještě za ním houkla: „A umyjte ty zatracený hrnky!“ Když zmizel, otevřela okno a řekla Loganovi, aby zavřel dveře, že si chce zakouřit. Kouř se linul ven do šedivého nedělního rána – a mizel pod uhlově šedým nebem. „Tak co?“ vyzvala ho Steelová a sloupla si ze rtu smítko tabáku. „Nechcete mi něco říct?“

Už je to tady. Logan se zhluboka nadechl a omluvil se, že ji práskl detektivu inspektorovi Inschovi. Steelová ho beze slova poslouchala a mlčky kouřila jako sopka před výbuchem. „Abyste věděl,“ řekla, když skončil, „mluvila jsem s oddělením stížností. Přimluvila jsem se za vás a oni vás nechali plavat jen s napomenutím. O tom s Inschem jsem ještě nevěděla.“

Logan sebou škubnul. Proč sakra nedržel zobák? „Nechtěl jsem dělat problémy. Já

„Teď už je celkem jedno, co jste chtěl, viďte, seržante? Podstatný je, co jste udělal. To by měl vědět i takovej blbec jako vy.“

Logan se naježil. „Ale o radním Marshallovi jsem mu neřekl!“

„No to je od vás moc hezký

„To si pište, že je! Co by na to inspekce řekla, kdyby zjistila, že ho vydíráte?“

Steelová ztuhla, oči ledové a tvrdé. „Prosím?“

Teď už nemohl couvnout. „To, že jste si ty jeho ‚prohřešky‘ nechala pro sebe, ho určitě muselo stát balík.“

Steelová na něj zírala, svaly na čelisti jí jen hrály. Já od toho chlapa nevzala ani mizerný penny. Chcete vědět, co je moje ‚cena‘? Chcete? Nesmí na nás kydat hnůj v novinách a vykládat, že grampianská policie je samej grázl. Mr jinýho!“

Bože, to by vysvětlovalo náhlou změnu Marshallova stylu. Logan otevřel ústa, aby se omluvil, ale Steelová ho předběhla. „A teď koukejte vypadnout, ať už vás tu nevidím, než udělám něco, čeho budete litovat!“

Detektiv inspektor Insch seděl na svém obvyklém místě, když se Logan přikradl do kanceláře, kde se řešil případ žhářství. Vedle oken visela nová nástěnka, plná fotografií Karla Pearsona. Na jedné se usmíval na fotbalovém zápase a vedle visela montáž toho, co z něj zbylo v jeho bytě v šestém patře v Seatonu. „Ehm, pane,“ oslovil ho Logan, a odvracel oči od barevných detailů Karlových varlat, „mohl bych si s vámi promluvit o detektivu inspektorovi Steelové?“ Inschova tvář zbrunátněla, ale Logan rychle pokračoval: „Chtěl jsem vědět, co jste včera udělal… kvůli tomu, že propustili ty podezřelé po výslechu?“

„Do toho vám nic není!“ Insch vylovil sáček šumivých rybiček, naházel si pár žlutých bonbonů do pusy a začal je zuřivě žvýkat. „Steelová chytila sériovýho vraha a v očích našeho milovanýho vrchního superintendanta jí nemůže nic ublížit.“

„Aha.“ Logana ani nepřekvapilo, že Steelová slízla všechnu smetanu za Neila Ritchieho. „Takže je necháte předvést? Kudlu a toho jeho kumpána?“

„Na základě čeho? Že jsou z Edinburghu a vypadají podezřele? Myslíte, že mi výdaj zatykač bez jedinýho zatracenýho důkazu?“ Nasupeně dojedl poslední rybičku ze sáčku, zmačkal ho do koule a hodil do nejbližšího koše. „Dneska dopoledne už jsem tady dvakrát měl toho nafrněnýho chytráka Bushela, mermomocí chce dělat profil Karlova vraha. Ten mizernej brejlatej patolízal…“ Insch si odfrkl. Jenže náš vrchní konstábl je evidentně nadšenej, že starýmu tlusťochovi Inschovi ‚pomáhá‘ taková kapacita! Jak? Jak by nám asi ty jeho bláboly, že ty požáry jsou sexuálně motivovaný, mohly pomoct chytit pachatele? Máme dát inzerát do novin? ‚Hledáme narušeného bělocha mužského pohlaví mezi dvaceti a třiceti, který se zabývá zapalováním domů i s jejich obyvateli a masturbuje, zatímco se lidi uvnitř škvíří – pro dlouhodobý závazek k potěšení Jejího Veličenstva. Jen vážní psychopati; jinak nevolejte.‘ Copak vážně věří, že by tohle mohlo fungovat?“ Zamračil se. „Jo, a než zapomenu: máme výsledky DNA z těch jeho kapesníků – oba jsou stejný. Nechám je prověřit v databázi, jestli ho tam nemáme, ale budeme si muset pěkně počkat, kvůli těm znásilněním v Dundee.“

„A co způsob provedení? Ten je dost neobvyklý.“

„To je nápad, seržante. Nenapadlo mě prověřovat něco tak okatýho.“ Zpražil Logana pohledem. „Myslíte, že jsem spadl z Marsu? Hergot, samozřejmě že jsem to prověřil. Při třech dalších požárech s oběťma na životech byly taky zašroubovaný dveře – Lothian and Borders nám poslali protokoly z vyšetřování.“

„A nemají aspoň tušení, kdo to byl?“

Insch se na něj znovu zamračil. „To nevím, zapomněl jsem se zeptat. Proč, myslíte, že by to mohlo bejt důležitý?“

„No dobře, dobře, nemusíte mi hned utrhnout hlavu; chci vám jenom pomoct.“

Insch si prošacoval kapsy saka, ale nic nenašel. Vzdychl: Já vím, mám akorát vztek, protože se nic neděje. Někdo nám pálí lidi zaživa a já nemám ani páru, jak ho zastavit.“ Inspektor se svezl z desky stolu. „Kdyby se někdo ptal, šel jsem si něco koupit. Čeká na mě pořádnej pytel citrónových šumáků.“

Logan se díval za odcházejícím inspektorem. U Insche se tedy neschová, než se Steelová uklidní. Nejlepší bude se ztratit. Vzal si služební auto a vyrazil do poledního provozu, právě když na ulici dopadly první kapky deště. Logan si v rádiu naladil Northsound dvě, a hudba začala svádět marnou bitvu s vuííí-vžuuum stěračů. Jel víceméně nazdařbůh a snažil se vymyslet, co bude zbytek dne dělat. Teď, když je Steelová naštvaná, vyšetřování vražd prostitutek nepřichází v úvahu.

S Kudlou Sutherlandem a jeho kumpánem nic dělat nemohl – i kdyby Jamieho McKinnona přinutili vypovídat o tom, jak do něj násilím vpravili drogy, určitě nebude před soudem svědčit proti dvěma gorilám Řezníka Malka. To by se rovnou mohl svlíknout, obalit si ptáka do slaniny a jít tancovat do klece plné vzteklých rotvajlerů. Takže buď ten pohřešovaný, nebo nic. Alespoň má do čeho píchnout. Už mluvil s jeho manželkou a kolegy, takže zbývala ta tanečnice u tyče a sousedka. Strip bar měl blíž.

Z Union Street prudce klesá k Bridge Street dlážděná ulička. Windmill Brae je sídlem nočních klubů, barů a dějištěm pátečních pěstních soubojů. Klub U Tajnýho Logan našel až na úpatí kopce; ve výlohách měli ne zrovna diskrétní desky se siluetami nahých žen, co měly veřejnost chránit před pohledem na prostopášnosti, které se odehrávaly uvnitř. Logan zaparkoval na dvojité žluté čáře. Dveře byly otevřené, mezi pokladnou, kde se kupovaly lístky, a úzkým chodníkem stál kbelík s mopem. Voda v kbelíku páchla dezinfekcí, která měla přebít čpavý pach včerejších zvratků.

Uvnitř to vypadalo přesně tak, jak Logan čekal: dlouhá temná místnost se třemi úrovněmi, po jedné straně bar a taneční parket se čtyřmi kovovými tyčemi a na protější stěně zrcadla odshora až dolů. Aby kunčofti o nic nepřišli. Zbývající prostor vyplňovaly kulaté stolky se zvednutými židlemi, mezi nimiž se proplétala uhrovitá dívka s čisticím strojem. Hlasité hub-hub-hub stroje občas přerušilo kovové zařinčení, když najela na opěrnou tyč stolků. Za barem se objevil mohutný muž, v ruce měl láhev čisticího prostředku a snažil se překřičet hluk: „Kolikrát ti mám říkat, abys s tou mašinou dávala bacha? Kurva, to neni závodní auťák!“ Pak si všiml Logana, který stál ve dveřích, a houkl na něj: „Máme zavřeno!“

„To vidím.“ Logan mu ukázal průkaz. „Detektiv seržant McRae. Pracuje tady tanečnice jménem Hayley?“

Muž se ani nepohnul. „Proč – co provedla?“

Logan přešel přes mokrou podlahu a opřel se o bar. „Nic neprovedla. Jenom chci vědět, kdy jste ji viděl naposledy.“

„No, přijde na to.“

„Na co?“

„Podle toho, proč to chcete vědět.“

Logan mu ukázal fotku, kterou paní Cruickshanková přiložila k hlášení o pohřešované osobě. „Tenhle muž je od středy odpoledne pohřešovaný. Někdo mi řekl, že s Hayley chodil. Potřebuju zjistit, jestli neví, kde je.“

„Ha, tak to máte smůlu. Ve středu večer nepřišla do práce. A od tý doby se tu neukázala.“

„Ve středu?“

Jo. Dělá to každejch pár měsíců. Sotva našetří prachy, zmizí někam na Ibizu nebo do jiný turistický díry. Najde si na internetu zájezd na poslední chvíli a beze slova vypadne. Dozvíme se to, až když ta mrcha pošle pohled.“

„Takže u ní není nic neobvyklého, že takhle zmizí?“

„Někdy s sebou bere ještě další naši holku, někdy jede se svým chlapem, podle toho, s kým chrápe.“

Logan znovu zvedl fotografii, kterou držel v ruce. „Poznáváte ho?“

Muž se na snímek podíval. „No jo: Gav. Ten sem chodí skoro vždycky, když Hayley tancuje. Pár měsíců s ním spí.“

Logan fotografii schoval. Vypadalo to, že Gavin Cruickshank je ještě větší mizera, než si o něm myslel – pláchl si s nějakou striptérkou na Ibizu. „Máte Hayleyinu adresu?“

„Ukažte mi ještě jednou ten průkaz.“ Logan mu průkaz podal a muž na něj chvíli civěl. „Dobře,“ řekl po chvíli, zalovil pod pultem a vyndal krabici s pohlednicemi. „Tohle jsem zrovna dal natisknout. Jsou to naše nejlepší holky. Budem je před zavíračkou rozdávat po hospodách, aby se kunčofti nažhavili a zachtělo se jim holky na klín.“ Obrátil vrchní pohlednici, napsal na ni adresu a telefonní číslo a podal mu ji přes bar. Na fotografii byla velmi pohledná asi pětadvacetiletá dívka s pronikavýma hnědýma očima, sexy úsměvem, dlouhými hnědými vlasy, v černých kožených bikinách, lesklých kozačkách po kolena a s křížkem vykládaným diamanty, který se jí houpal na piercingu v pupíku. Nejdřív Ailsa, pak ta recepční ze ScotiaLift a teď tahle. Jak to sakra ten chlap dělá?

Muž za barem se zazubil. Je to kus, co? Tu by člověk nevyhodil z postele za to, že prdí, že ne?“

Venku se mezitím rozpršelo a Logan musel do auta doběhnout. Podle adresy na pohledu bydlela Hayley v bytě na konci Seaforth Road. Logan si od toho moc nesliboval, ale stejně tam zamířil a za chvíli už se v lijáku posouval zácpou. Zatímco popojížděl po mokré silnici a uvažoval, jestli ta včerejší noc znamená, že se mezi nimi s Jackie všechno urovnalo, rádio si tiše brblalo pro sebe. Prožili hezký večer, dobré jídlo, dobré pití a potom to bylo taky zatraceně dobré. Začaly zprávy a Logan zesílil rádio, poslechl si příspěvek o autonehodě v Torry, o tom, že na pondělní zasedání stavebního odboru je naplánovaná další protestní akce, a hlavní zprávu dne: někdo policii pomáhá s vyšetřováním vraždy několika prostitutek. Věřte nevěřte, v rádiu promluvil radní Marshall, který hlásal do světa, že grampianská policie odvádí skvělou práci a že tedy zase můžeme klidně spát. Vida, jak zabralo to, že ho Steelová maličko vydírala.

Hayleyin byt byl ve druhém patře třípatrového žulového činžáku. Z pokoje měla parádní výhled na rozlehlý hřbitov svaté Trojice a na hnědý stadion Pittodrie – kde povětšinou hrál otřesný aberdeenský fotbalový klub pochmurně vykukující vzadu. Nádhera.

Logan vystoupil z auta a zazvonil. Nikdo se neozval, což ostatně čekal. Zkusil tedy sousední byty; od středy dopoledne Hayley nikdo neviděl. Rozhodl se, že odpoledne zavolá na místní letiště, jestli nemají nějaký záznam, že s Gavinem minulý týden vypadli do teplých krajů. A kdyby tam nic nezjistil, ještě mu zbývalo Inverness, Edinburgh, Glasgow, Prestwick…

Ať jeli kamkoli, brzy se zase objeví. Celí opálení a vyčerpaní z přemíry sexu, a ta jeho chuděra zatím sedí doma a dělá si starosti. To je hnus. Logan nechtěl být tím, kdo paní Cruickshankové řekne, že její dokonalý manžel je nejspíš na dovolené a šuká tam s jinou ženskou. Možná by za ní měl poslat nějakou milou kolegyni.

Stačil jen otočit auto, když mu zazvonil mobil: detektiv konstábl Rennie volal místo Steelové – která na něj očividně pořád měla takový vztek, že s ním ani nemohla mluvit. Jamie McKinnon je mrtev.

31

Logan měl vyzvednout detektiva konstábla Rennieho na velitelství a pak jet do vězení. Vyslechnout svědky a zajistit, aby vyšetřování proběhlo podle předpisů. Pořád lilo, déšť mu bubnoval do střechy auta, ještě když zastavil před zadním vchodem stanice a zavolal konstáblovi na mobil, aby věděl, že na něj čeká. O dvě minuty později Rennie žuchnul na sedadlo spolujezdce a oklepal se: „To je ale počasí, co?“ Prohrábl si rukou vlasy a oklepl si vodu pod nohy. „Tady, to je pro vás.“ Rennie mu podal několik žlutých papírů se vzkazy, na každém byla poznámka o tom, že volala paní Cruickshanková a chtěla vědět, jestli už našli jejího manžela. Od včerejška musela volat nejmíň desetkrát. Logan si papírky strčil do kapsy; bude to muset počkat, než se vrátí z vězení.

Rennie cestou po Market Street a kolem přístavu mlčel, ale Logan viděl, že ho po očku pozoruje. „No tak, ven s tím.“

Rennie zrudl. „Nezlobte se, pane, jenom by mě zajímalo, co jste provedl, že jste detektiva inspektora Steelovou tak naštval.“

„Proč?“

„No…“ Rennie svraštil čelo, určitě hledal nějaký taktní způsob, jak její slova přetlumočit. „Chtěla, abych vám vyřídil že: ‚tohle nesmíte podělat, jinak si vás podá‘. Namouduši, musel jsem jí přísahat, že vám to přesně takhle řeknu.“ Znovu se po Loganovi podíval. „Nezlobte se…“

„Chápu.“ Bůhvíproč ho to vůbec překvapilo – co je horší než rozběsněná fúrie? „Povězte mi o Jamiem. Co se vlastně stalo?“

„Včera ráno ho propustili z nemocnice – šel před soud za přechovávání drog a pak rovnou zpátky do Craiginches. Před půl hodinou ho našli na vězeňským dvoře. Podle všeho šlo o předávkování.“

„Ve vězení? A jak se mu to sakra povedlo?“

Rennie pokrčil rameny. „Víte, jak to dneska chodí. Když to hodně chtěj, tak si to seženou.“

„Ale z nemocnice si to přinést nemohl, ne?“

„Ne. To jsem kontroloval. Od chvíle, co mu v prdeli našli drogy, se nesměl sám ani vykadit. To musí bejt parádní práce, co? Stát v koutě a čekat, až se nějakej šmejd vykadí, hlídat, aby něco nevytáhl z mísy a nenacpal si to zase do díry.“

Logan zajel na parkoviště před věznicí, mezi hlídkový vůz a povědomý luxusní mercedes. „Kristepane…,“ ulevil si, když Isobelino auto uviděl. Tohle mu ještě scházelo, další buzerace.

Našli ji v nejzazším koutě vězeňského dvora, oblečenou – jako všichni ostatní – v lichotivé bílé papírové kombinéze, skrčenou nad ostatky Jamieho McKinnona. Vypadala vyčerpaně. Technici nad tělem postavili improvizovaný přístřešek, natáhli provazy od jedné sedmimetrové zdi ke druhé a přes ně přehodili modré igelitové plachty. Snažili se tělo Jamieho McKinnona chránit před nejhoršími přívaly deště.

Mrtvý ležel na boku, jednu ruku zkroucenou za záda, druhou si zakrýval obličej. Obvazy na jeho zmrzačených prstech byly špinavé a potřísněné zvratky. Levé koleno měl přitažené k hrudníku, pravá noha mířila k východu. „Takže,“ obrátila se Isobel na kriminalistu s velkým digitálním fotoaparátem. „Všechno mi vyfoťte. Hlavně ruce a chodidla.“ Zvedla hlavu a uviděla Logana, právě když se sehnul a schoval pod igelit. Zamračila se na něj. „Až to tu bude vyfocené, odvezte ho do pitevny.“ Fotograf se dal do práce; ozývalo se zlověstné cvakání blesku, který pokaždé ozářil kapky deště padající k zemi. Isobel vstala, vzala kufřík a zamířila k východu v doprovodu hory svalů v uniformě vězeňské stráže. Ten chlap měl nejspíš dohlédnout, aby nevběhla mezi vězně a některého neztloukla.

„Isobel,“ oslovil ji Logan, když kolem něj procházela.

„Ano?“ Dívala se přímo před sebe. Vypadala opravdu strašně: oteklé zarudlé oči, jako kdyby týden nespala.

„Potřebuju vědět, co se stalo.“

Isobel našpulila rty, podívala se na hodinky a pak zpátky na Jamieho McKinnona. „Je mrtvý. Nejspíš šlo o předávkování, ale to nepotvrdím, dokud neprovedu pitvu. Předběžnou zprávu dostaneš hned po jejím skončení.“ Její hlas zněl ještě mrazivěji a odměřeněji než obvykle.

„A do té doby mě laskavě omluv, mám na práci důležitější věci.“ Nečekala na jeho odpověď a odkráčela, papírová kombinéza na ní cestou přes dvůr hlasitě šustila.

„Aj aj“, neodpustil si Rennie, „někdo tu není v náladě.“ Vzali si dvě kombinézy a nasoukali se do nich, zatímco technici dokončili fotografování a připravili vak na tělo.

„Máme ještě chvíli počkat?“ zeptal se hlavní technik, jemuž se na šedém kníru třpytily kapičky deště. „Ale moc času vám dopřát nemůžu, ten déšť nadělá strašnou spoušť s důkazy.“ Strčil si vak pod paži a šel se s kolegy schoulit ke zdi, kde na ně nepršelo.

Logan si dřepl vedle Jamieho. Modřiny od minule vybledly, ale na jejich místě se objevily nové. Ať se tu odehrálo cokoli, bylo jasné, že to Jamie pěkně schytal. Ve vlasech a na svetru měl zvratky, jejich čpavý zápach se pomalu mísil se zápachem čerstvé moči. „Takže,“ řekl Rennie, který následoval Logana a také si přidřepl vedle těla, „podle čeho soudí, že šlo o předávkování?“

„To myslíte vážně?“

Rennie se na něj nechápavě podíval. „Proč? Kvůli tomu, že to byl dealer a bral…,“ najednou zmlkl, protože uviděl, co mu Logan ukazuje: malou plastovou stříkačku, která Jamiemu trčela z ohbí levé paže. Ježíši, tak to je odporný!“

„Er… seržante?“ znovu ho oslovil Knírač, který svíral vak na tělo, jako kdyby šlo o horkou ohřívací láhev. „Už ho vážně musíme odvézt do pitevny.“ Logan jim v tom nebránil.

V administrativním křídle věznice seděla sociální pracovnice, která měla Jamieho případ na starosti, bůhví s kolika dalšími; hrbila se nad stolem a zuřivě si do notesu čmárala lebky se zkříženými hnáty. Byla v celém oddělení sama. Jestli na Logana působily chodby vězení depresivně a pochmurně, špeluňka vězeňských sociálních pracovníků, předělaná ze skladu barev, s blikajícími zářivkami, špinavými zažloutlými stropními panely, oloupanou malbou a sešlapaným kobercem, byla ještě daleko horší. Stěny lemovaly police se šanony a svazky papírů, které vyplňovaly prostor mezi vysokými zamřížovanými okny a plakátem s nápisem: NEMUSÍŠ BÝT BLÁZEN, ABYS TU PRACOVAL. Na něj někdo modrým fixem dopsal: POKUD TU NECHCEŠ ZAKOTVIT. Jediným projevem života byly skomírající pokojové rostliny, jejichž listy pomalu hnědly – nejspíš taky podlehly atmosféře zkázy a zmaru. Logan se posadil proti sociální pracovnici ke stolu a zeptal se jí na Jamieho McKinnona.

Žena vypadala unaveně, měla kruhy pod očima a špičku dlouhého úzkého nosu zarudlou, jako by léta nedělala nic, než smrkala. „Paráda, co? Jako kdybych už takhle neměla papírování až nad hlavu!“ Povzdech. A pak si přejela obličej rukama. „Nezlobte se, máme tu teď málo lidí – což je vlastně běžnej stav – jedna je na mateřský, dvě na nemocenský, jedna před čtyřma měsícema odešla a ještě pořád místo ní nikoho nevzali!“ Logan počítal stoly: bylo jich šest.

„Takže jste tu na všechno sama.“

„Já a ta malá Margaret, ale ta je většinou k ničemu.“ Hlasitě popotáhla, vylovila ze zásuvky velký pánský kapesník a dlouze se do něj vysmrkala. „Co chcete vědět?“

„Vypadá to, že se Jamie předávkoval: myslíte, že to udělal úmyslně?“ Celý její obličej se zakabonil. „Hlídali jsme ho přece jako kandidáta na sebevraždu! Ale nejsou lidi. Je nás jenom „Nechci nikoho obviňovat: jen mě zajímá, jestli si myslíte, že šlo o nehodu nebo o sebevraždu.“

Žena vzdychla, vypadala vyčerpaně a deprimovaně. „Prožíval těžký časy. Pořád dostával nářez – nevím proč, ale spousta chlapů tady na něj měla spadeno. A kromě toho měl na krku obvinění z vraždy svojí milenky, a přitom se musel smiřovat s její smrtí. A když jsem s ním naposledy mluvila, zrovna se dozvěděl, že s ním byla těhotná. Brečel jako želva…“ Pokrčila rameny. „Takže jo, myslím, že to je pravděpodobný. Co mohl ztratit? Jeho životní láskaje mrtvá, jeho nenarozený dítě taky a příštích třináct až dvacet let ho čeká jen každodenní nářez ve vězení.“

Logan zadumaně pokýval hlavou. „A co svědci? Stalo se to za bílého dne a on byl na dvoře, takže někdo musel něco vidět, ne?“

Tomu se žena od srdce zasmála. „To si snad děláte srandu! Svědci?! Tady? To bych chtěla vidět!“

„No, a co takhle bezpečnostní kamery? Ty –“

„Rozflákaný. Minulej čtvrtek je měl někdo přijít opravit, ale ještě nic. Fungují jenom uvnitř budovy, a půlka je taky na nic.“ Pokrčila rameny. „Víte, jak to chodí.“

„Začíná mi to být jasný.“ Tohle nikam nevedlo. Jamie se nějak dostal k drogám a ukončil svoje trápení. „Odkud měl ty drogy?“

„Divil byste se, co všechno se tady dá koupit. Děláme, co můžeme, aby se to sem nedostalo, ale oni si vždycky nějakej způsob najdou. Někdy to tady vypadá jako v apatyce.“

Logan seděl a díval se do stropu, přemýšlel, na co by se ještě zeptal. „Měl tu nějakou návštěvu, co přišel z nemocnice?“ Například dva pány z Edinburghu. Žena o nikom nevěděla, ale mohla to zjistit. Jeden krátký telefonát a odpověď zněla ano – včera večer: Jamieho přítelkyně. To nedávalo smysl a Logan jí to řekl. „Přítelkyně? Kde by sebral přítelkyni? Jeho lásku nedávno někdo umlátil.“

Návštěvní místnost naštěstí patřila k těm několika málo místům, kde kamery fungovaly. Logan a Rennie zasedli v kanceláři bezpečnostní služby před blikající monitor a hledali záznam ze včerejšího večera. Na obrazovce byla prázdná místnost, stoly s plastovými židlemi srovnané v řadách. Logan zmáčkl tlačítko rychlého přetáčení a přes obraz se začaly míhat vodorovné čáry. V koutě se jakoby kouzlem zjevil zřízenec a po něm se v záběru objevil první vězeň následovaný dalšími dvěma; rozsadili se ke stolkům co nejdál od sebe. Pruhování zmizelo a záznam se začal pohybovat normální rychlostí. Jamie McKinnon seděl vzadu vlevo, pod plakátem, který návštěvám říkal, co nesmějí vězňům dávat. A pak přišla přítelkyně, hopsla do záběru zády ke kameře. Logan ovšem poznal, kdo to je, ještě než jí uviděl do tváře: černá kožená bunda, otrhané džíny, růžové ježaté vlasy. Zapíchl prst do obrazovky: „Suzie McKinnonová, Jamieho sestra. Proč si mysleli, že to je přítelkyně Suzie se naklonila přes stůl a dala bratrovi dlouhý francouzák na otevřenou pusu. „Aha, už chápu.“

„Takže,“ řekl Rennie, když viděl, jak se pár oddělil a každý si otřel rty o rukáv, „ona mu tam strčila víc než jenom jazyk.“ Balíček s drogou předaný z úst do úst pod záminkou, že šlo o dlouhý, vášnivý polibek.

Logan přikývl. „Už to tak vypadá. Pojďte, stejně ji musíme navštívit. Je to nejbližší příbuzná.“

Suzie McKinnonová nebyla ve svém obvyklém lokále U Krále Edwarda s ostatními štamgasty – v tom lijáku zůstali i ti nejskalnější monarchističtí pijáci doma –, takže se vydali do Ferryhillu, kam ji sledovali minule. V dolním bytě svítilo světlo, linulo se do pochmurného odpoledne. Suzie byla doma.

„Fajn,“ řekl Logan a odepnul si pás. „Plán je takovýhle: já půjdu dovnitř a zaklepu. Rennie, vy počkáte před domem jako posledně, nechci, aby vyskočila z okna a zmizela v lijáku.“ Pak se otočil na policejního psychologa, jehož vyzvedli při malé zajížďce na stanici – téhož nervózního mladíka, kterého poslali k babičce Kennedyové. „Vy si vezmete zadní zahradu.“ Dveře do domu pořád nebyly zamčené, takže se Logan dostal dovnitř a sešel po zhasnutém schodišti k bytu v suterénu, pod nohama mu křupalo sklo z rozbité žárovky. Dveře McKinnonová bytu od jeho poslední návštěvy někdo vykopl – vedle zámku byl zřetelný otisk boty a dřevo kolem něj bylo popraskané a zprohýbané. Logan zaklepal a dveře se samy otevřely, zastavily se, až když se řetěz úplně napnul. Nad ním trčely ze dřeva třísky po vylomené zástrčce. Ze Škvíry vykoukla nervózní tvář, kdosi se na Logana jednou podíval a dal se na útěk. Suzie McKinnonová. Práskla za sebou dveřmi do obýváku; chtěla utéct oknem na ulici. Našel ji venku, jak zápasí s konstáblem Renniem, růžové vlasy připláclé k hlavě, bílý make-up rozmočený deštěm, jako kdyby jí tál obličej. Zakousla se do Rennieho paže s výkřikem: „Ty parchante!“, načež jeho stisk mírně povolil. Stačilo to, aby se mu Suzie vykroutila a kopla ho kolenem mezi nohy. Rennie zbledl, ale nepustil ji, cedil nadávky mezi zuby a ona se mu svíjela v náručí.

Logan ji popadl za ruku, než stihla zasadit další ránu, a řekl: Jamie je mrtvý.“ Suzie ztuhla a zůstala na něj nevěřícně zírat. Zblízka Logan viděl, že její make-up zakrýval víc než jen pihy. Když ho déšť omyl, objevily se modřiny a škrábance.

Chvíli pohybovala rty, až po chvíli konečně vyslovila: Jak?“

„Vypadá to na předávkování. Ale to budeme vědět jistě, až…“ Zarazil se, nechtěl jí vysvětlovat, co bude Isobel dělat s Jamieho tělem. „Až později. Dozvíme se to později. Pojďte, půjdeme dovnitř.“

Na dveřích byl ještě pořád řetěz, takže dovnitř museli vlézt oknem v obýváku a cestou nechali mokré stopy na odrbané pohovce. Chvíli pak stáli mlčky, Suzie si kousala nehty nalakované načerno a Rennie se odbelhal do kuchyně uvařit čaj; při tom neustále brblal, že má nakopnuté koule.

„Co to máte s dveřmi?“

Suzie zamhouřila oči, jako kdyby nechápala, na co se jí ptá. „Dveře? Aha, to…,“ pokrčila rameny a bolestivě sebou při tom trhla. „Zapomněla sem si klíče.“ Uhnula pohledem.

„A pak jste taky spadla ze schodů, co? To bude tím, že tam máte takovou tmu.“

Suzie zavřela oči a přikývla, z očí jí stékaly slzy po tvářích posetých modřinami. Logan vzdychl. „Oba dobře víme, že je to volovina. Někdo vykopl dveře a pak zkopal vás. A já bych vsadil boty, že vím, kdo to byl.“

„A fakticky se předávkoval?“

„Vypadá to tak. Jenom nevíme, jestli to udělal schválně nebo ne.“

„Pane bože.“ Suzie zabořila hlavu do dlaní, houpala se dopředu dozadu a tiše vzlykala. Já ho zabila!“

Logan ji nechal chvíli vybrečet. „Odkud jste to měla, Suzie?“

Ale už ho neposlouchala. „Bože, Jamie…“ Rvala si mokré růžové vlasy a oplakávala mrtvého bratra.

Teprve za deset minut si někdo vzpomněl, že na zahradě v tom lijáku ještě pořád čeká policejní psycholog.

32

Vraceli se zpátky do města, za volantem detektiv konstábl Rennie, který si každých třicet vteřin ohmatával rozkrok, jestli má všechno na svém místě. Logan se podmračeně díval z okénka na lidi a auta, které míjeli. Ještě že aspoň přestalo pršet, mezi mraky vykukovaly kousky modré oblohy a mokrý asfalt se leskl ve slunci. Rennie zastavil za velkým terénním BWM a čekal na zelenou. Další drahý bourák se značkou na objednávku – pěkně se to tu rozmohlo, jako nějaká nemoc. Logan se ještě víc zamračil. Drahý bourák, drahý bourák, co mu to jenom říká?

Padla zelená a terénní BMW prudce vyrazilo, Logan je sledoval, dokud nezahnulo doleva na Springbank Terrace. Žádná odpověď ho pořád nenapadala, a tak vzal telefon a zkontroloval si zprávy – měl jen jednu od Briana, Isobelina asistenta: pitva Jamieho McKinnona se odkládá na čtvrtou hodinu. Doktorka MacAlisterová se necítí dobře. Logan sklapl telefon, znovu se zamračeně zadíval z okénka a při tom si plastovým krytem mobilu poťukával o bradu. Isobel přece nikdy nedává najevo slabost: to musí být polomrtvá, když odložila pitvu. Čtyři hodiny… Teď táhlo na druhou. „Dobrá,“ řekl, dal si telefon zpátky do kapsy a vytáhl svazek lístků se vzkazy od paní Cruickshankové. „Máme pár hodin času, než začnou Jamieho porcovat. Takže mám pro vás takový bonus: jedeme do Westhillu.“

Westhill je rychle rostoucí předměstí sedm mil západně od Aberdeenu. Původně, než se celá oblast dostala do spárů developerů, tu stálo pár prasečáků, ale teď se zástavba táhla od hlavní silnice až nahoru na kopec a pažemi z červených cihel pomalu obtáčela golfové hřiště. Když Rennie usmlouval, že to vezme přes průmyslovou zónu, a konečně zamířil do Westhillu, už úplně přestalo pršet a všechno kolem se třpytilo v teplé sluneční záři. Na trávníku v Denman parku poskakovala a štěbetala pětice strak, promenovaly se sem tam jako obhájce před soudem. Pak projeli rušným obchodním centrem, nahoru a doleva – k Westfieldským zahradám, k domovu záletného Gavina Cruickshanka. Dům stál na konci ulice, zadní stranou k Westhillské akademii. Vpředu se skvěla upravená zahrádka s kulatými záhony růží, na jejichž žlutých a růžových květech se ve slunci třpytily kapky deště, garáž v domě, červené prosklené vstupní dveře a dřevěná cedulka s vyrytým nápisem ŠŤASTNÝ DOMOV CRUICKSHANKŮ. Všechny sloupy v ulici byly oblepené žlutými plakáty: rozmazaná fotka velkého labradora s nápisem: ZTRATIL SE ŠMUDLA!!! Jeho majitel podle adresy bydlel vedle šťastného domova Cruickshanků – měl stejný dům, ale zdaleka ne tak dobře udržovaný. Zahrada byla samý jetel a pampeliška a vstupní dveře potřebovaly nový nátěr. Dveře do garáže byly otevřené a za nimi stál prorezlý fiat obložený hromadami starých novin, plechovkami od barev, prázdnými lahvemi a troskami kola. Velký pultový mrazák byl v garáži to jediné, co vypadalo, že dosud funguje. „Tak o co teda jde?“ zeptal se Rennie, když zamykal auto.

Logan ukázal na šťastný domov Cruickshanků. „Manžel je od minulé středy nezvěstný. Ta chuděra si myslí, že s tím má něco společného jejich sousedka. Netuší, že jí její drahoušek zahýbá s půlkou města – včetně tanečnice z nočního klubu, která se jednou za čas sebere a beze slova zmizí na dovolenou.“

„Myslíte, že se na ni vykašlal?“

Logan vyndal z kapsy pohlednici z klubu a podal mu ji. „Co myslíte?“

Rennie přejel pohledem Hayleyino tělo v kožených bikinách. „Páni, to je kus! Ta by si mohla zatancovat na mojí tyči, kdykoli by se jí – hej!“ Logan mu fotku vytrhl.

Jdeme!“ zavelel a Rennie uraženě našpulil rty. „Nejdřív se zajdeme podívat k sousedce a pak tý paničce prozradíme, že její manžel je nevěrnej parchant.“

Když zmáčkli zvonek, ozvalo se jen kovové cvaknutí, takže museli klepat. Nakonec uslyšeli nadávky a za rýhovaným sklem se objevila postava, která jim otevřela se slovy: „Jestli zase dete něco somrovat, tak si mě nepřejte…“ Za dveřmi se objevila neupravená žena v županu a zůstala na ně zírat. „Do prdele, co zas?“ Měla zplihlé hnědé vlasy s šedivými kořínky, které jí visely kolem oválného obličeje s oteklými vaky pod očima a popraskanými žilkami na tvářích a na nose. „Už jsem to policajtům řekla, tu podělanou pojistku jsem posílala.“

„Kvůli tomu tady nejsme, paní…“

V očích se jí objevil strach, ale vzápětí nasadila vzdorovitý výraz. „Tak co teda chcete?“

„Minulé úterý došlo ke střetu mezi vámi a vaším sousedem panem Cruickshankem.“

„To říká kdo?“ Pomalu se snažila přibouchnout dveře.

„Chci, abyste mi k tomu něco řekla. A hned. Nebo vás zatknu a odvezu k nám na stanici.“ Logan na ni vrhl falešný úsměv. „Jak chcete.“

Žena zavřela oči a zaklela. „No jo, dobře.“ Otočila se, vrazila ruce do kapes županu, nasupeně zamířila dovnitř a nechala jim otevřené dveře. Následovali ji chodbou plnou krámů do kuchyně, odkud vedlo ušmudlané okno na čtverec ušlapané trávy poseté psími hračkami, lemovaný pásy udupané hlíny a plevele. V kuchyni se válely krabice od pizzy, plastové misky na jídlo dovezené z restaurace, ve kterých ještě plaval omastek, prázdné plechovky od piva, v koutě přetékal koš na špinavé prádlo a ze dřezu páchlo něco shnilého.

Na stole ležela hromádka neotevřených obálek s účty a Logan jednu z nich zvedl. Byla adresovaná paní Clair Pirieové a v plastovém okénku stálo, že jde o POSLEDNÍ UPOMÍNKU. Je doma pan Pirie, Clair?“

Žena mu obálku vytrhla z ruky a strčila ji do přeplněné zásuvky. „Do toho vám nic neni. Ten hajzl už dávno pláchnul.“

„Aha.“ Logan se díval, jak zapnula varnou konvici a vzala z talířku s hnědými kruhy zaschlý sáček čaje. „Pro nás ne, díky. Takže vy tu žijete sama?“

„Ne… jo, vlastně jo. Sama.“ Prolhaná potvora. Logan se opřel o pracovní plochu a mlčky se na ni díval, varná konvice zatím bublala a chrčela. „No tak jo,“ řekla po chvíli. Ježíši! Bydlel tu se mnou přítel, jasný? Chtěla sem ho tu přihlásit, ale rozešli sme se, jasný? Spokojenej? Ten hajzl mě nechal.“ Vyschlý sáček čaje putoval do špinavého hrnku, do kterého žena šplouchla vařící vodu.

„Povězte nám něco o vašich sousedech, Clair.“

„Ta ženská je vlezlá kráva – věší tu plakáty s cizíma psama, drzá mrcha!

A ten chlap je vůl. Věčně na nás žaluje. Idiot, nic mu není po chuti.“

„A proto jste ho praštila?“

Po tváři se jí mihl úsměv, který hned zmizel. „Von si začal. Přišel sem a votvíral si na mě hubu. Vůbec se neumí chovat!“ Otevřela lednici, vyndala krabici mléka a trochu si nalila do čaje. Do kuchyně zavanul příšerný smrad, plesnivý sýr nebo dávno prošlé maso. Ale Clair to ani nepřišlo.

„Slyšela jste, že je nezvěstný?“

Žena ztuhla, ruka se špinavým hrnkem jí zůstala viset u rtů. „Vážně?“

„Zmizel ve středu, den po tom, co jste ho napadla.“ Logan se jí díval do očí, něco tam rozhodně vyčetl. Jen přesně nevěděl co. „Zvláštní náhoda, že?“

Žena pokrčila rameny. Já s tim nemám nic společnýho. Stejně asi pláchnul s nějakou děvkou. A tu ufňukanou krávu opustil. Prostě ji nechal…“ Clair vylovila sáček z hrnku vidličkou a hodila ho do špinavého dřezu. „To přece vy mizerný chlapi děláte, ne?“

Venku na slunci se Rennie zhluboka nadechl. Ježíši!“ hekl a zamával si rukou před nosem. „To byl puch! Ani se nedivim, že jí utek manžel. Ta ženská je odporný čuně… Co je?“ Podíval se na Logana, který upřeně civěl na dům, odkud právě vyšli.

„Něco pro mě uděláte, jo? Zavoláte na stanici a řeknete, ať ji proklepnou: chci všechno, co na Clair Pirieovou mají.“

„Myslíte, že má s Cruickshankovým zmizením něco společnýho?“

„Ne. Já sázím na Ibizu, tanečnici Hayley a její kožený bikiny. Ale rozhodně něco tají.“

Zamířili o dům dál, ke Cruickshankovým. Ailsa se objevila v modrobílé pruhované zástěře a gumových rukavicích, blond vlasy stažené do culíku. Slušelo jí to. Když na schodech uviděla Logana, zbledla.

„Proboha!“ Spráskla ruce ve žlutých rukavicích, až guma zavrzala. „Něco se stalo!“

Logan se pokusil o dobrácký úsměv. „Všechno je v pořádku, paní Cruickshanková, nic se nestalo. Přišli jsme si jenom popovídat. Můžeme dál?“

„No jistě. Nezlobte se… Dáte si čaj? To není problém.“

Usadila je do naklizeného obýváku a šla postavit vodu na čaj. Jakmile zmizela, Rennie se naklonil a špitl Loganovi: „Páni, tak to vám schvaluju, pane“

„Dejte pokoj! Manžel té ženské je nezvěstný.“

„Já vím, ale jak to sakra můžete vydržet? Je božská! Já bych si dal říct! Vy ne?“

„Držte hubu – uslyší vás!“

Rennie se toužebně zadíval na dveře do kuchyně. „Něco vám povim, klidně by si ty rukavice mohla nechat a já bych –“

„Konstáble – varuju vás!“

Rennie se zadíval na koberec. „Promiňte, pane. To asi dělá ta rána do varlat, kolenní vasektomie od tý mrchy Suzie McKinnonový.“ Logan se musel usmát.

Ailsa Cruickshanková se vrátila a přinesla podnos se šálky čaje a čokoládové sušenky. Rennie se pro jednu natáhl a paní domu se usadila na kraj pohovky a jala se naklepávat polštář. Logan polkl, netěšil se na to, co mělo následovat. „Ehm…,“ spustil; nevěděl, jak jí říct, že její miláček Gavin si nejspíš užívá někde na dovolené s tanečnicí z klubu. „Chtěl jsem se zeptat, jestli se vám manžel neozval.“

Žena se s povzdechem nadechla a pomalu vydechla. „Ne. Neozval.“

„Aha…“ No tak dál: řekni jí to. „Ehm… když jste ohlásila, že je váš manžel nezvěstný, ptali se vás, jestli tu nechybí jeho osobní věci? Kartáček na zuby, oblečení, pas a podobně?“

„Snad si nemyslíte, že… myslíte, že by mě Gavin beze slova opustil? To nikdy!“

Logan se zakousl do rtu a přikývl. „Dobře. Ale raději bychom se tu porozhlídli. Můžeme?“

Ailsa je zavedla nahoru do ložnice, netušila, že když před nimi stoupala po schodech, Rennie měl oči přilepené na jejím zadku. Dům byl vymalovaný v jemných barvách, všechno pečlivě sladěné. Povlečení ladilo se záclonami, kobercem a polštářem na proutěném křesle v rohu. Jediné, co v pokoji bilo do očí, byla rozsáhlá sbírka detektivních románů – všechny byly její, jak jim vysvětlila s omluvným úsměvem, Gavin nerad četl. Chvíli hledala v zásuvce, až našla dva tmavě červené pasy EU. Jeden její a druhý Gavinův. Jeho kartáček byl pořád v koupelně. Břitva, voda po holení, krém na obličej a gel na vlasy stály v poličce. Ale to nic nedokazovalo. Vzhledem k tomu, jaký život Gavin Cruickshank vedl, bylo velmi pravděpodobné, že tatáž sbírka stojí vyrovnaná v koupelnách všech žen, se kterými spal. A mnoho lidí, kteří se zabývají obchodováním s ropou, má druhý pas; hodí se, když je třeba vyřídit vízum do Ázerbájdžánu, Angoly nebo Nigérie… takže tohle všechno nic nedokazovalo, jen Loganovi skýtalo šanci odložit nepříjemnou povinnost a Renniemu pohled na její pozadí, když je vodila z pokoje do pokoje. Zpátky dole v obýváku se Logan zhluboka nadechl a tu špatnou zprávu jí sdělil. Asi minutu stála jak opařená a pak jí začaly téct slzy. Logan a Rennie se odporoučeli.

Seděli v autě, Logan tiše nadával a Rennie se toužebně díval na její dům. „Vážně se tam nemám vrátit a trochu ji utěšit, pane? Nabídnout jí rámě, na kterým by se vyplakala…“ Když viděl, jak se Logan tváří, zmlkl. Odkašlal si a nastartoval vůz. Jak myslíte.“

Logan se naposledy ohlédl a viděl, jak ho z vedlejšího domu sledují podezřelá prasečí očka. Ta ženská rozhodně nemá čisté svědomí.

Logan dorazil na pitvu Jamieho McKinnona o šest minut dřív; v pitevně velitelství grampianské policie ho praštil přes nos nasládlý cibulovo-sýrový zápach. Čestný host už byl na místě, ležel na zádech uprostřed stolu, nahý jak ho pánbůh stvořil. Ale jinak nikde nikdo. Na Jamieho poslední představení se moc diváků nechystalo – šlo o obyčejnou feťáckou sebevraždu. Jelikož se oddělal ve vězení, museli postupovat podle předpisů a vyšetřovat to jako smrtelnou nehodu, ale veřejný skandál z toho nekoukal. Jamieho jediná žijící příbuzná byla jeho sestra, a jelikož právě ta mu drogu donesla, neměla si co stěžovat, že zemřel ve vazbě. Dnes tu tedy měl přihlížet jen Logan a detektiv konstábl Rennie, neohlásila se ani asistentka státní zástupkyně. A ten zatracený Rennie se někde zdržel. Za dvě minuty čtyři vešla do pitevny Isobel, vypadala jak spráskaný pes a vůbec se neobtěžovala skrývat zívnutí. Beze slova si začala mýt ruce v umyvadle.

Logan vzdychl. Proč by nemohl udělat vstřícný krok? „Máš za sebou náročnou noc?“

„Hm?“ Isobel zvedla hlavu, na tváři stejně nasupený výraz jako ráno. „Nechci o tom mluvit.“

„Dobře…“ To zase bude „zábavná“ pitva.

„Koukni, jestli to chceš vědět, Colin včera v noci nepřišel domů.“ Stáhla z role vedle umyvadla zelenou gumovou zástěru a oblékla si ji přes chirurgický plášť. Byla dost dlouhá, aby překryla i špičky jejích gumáků.

„Ale?“ Miller to musel pěkně schytat, když dneska dorazil. „A co si vymyslel za výmluvu?“

Isobel se ještě víc zamračila. Ještě jsem s ním nemluvila.“ Hodila na stůl vedle Jamieho těla tácek s chirurgickými nástroji. Jsou čtyři hodiny: kde sakra všichni jsou?“

Nejdřív se přihnal Isobelin asistent Brian, samá omluva, a vzápětí za ním detektiv konstábl Rennie. Doktor Fraser se dostavil jako poslední. O celých osm minut pozdě a tvářil se, jako by se nechumelilo. Řekl, že přišel už na třetí a mezitím mu do toho něco vlezlo, a jestli prý nevadí, když si u toho udělá papíry, že prý má dva měsíce skluz a potřebuje vyúčtovat peníze. Isobelino nasupené mlčení si vysvětlil jako souhlas, hodil si kufřík na vedlejší stůl a rozložil po lesklém ocelovém povrchu listy papírů a účtenky.

Isobel podrážděně vzdychla a zahájila předběžné ohledání. Diktovala popis jednotlivých částí těla, na němž našla stopy po více než desítce násilných činů. Nejčerstvější zhmožděniny nebyly ani tak staré, aby se náležitě zbarvily. Vypadalo to, že kdosi Jamieho držel, aby ho někdo další mohl opakovaně tlouct do břicha. Měl dokonce drobné oděrky kolem úst, nejspíš způsobené rukou, která ho měla umlčet, aby nekřičel. Žádný div, že se ten nebožák zabil.

A pak přišlo na řadu otevření těla, ale Logan měl tentokrát pocit, že Isobel pracuje naprosto bez nadšení. Řezala do masa a orgánů lhostejně, jako duchem nepřítomná. Nejspíš myslela na to, co provede Colinovi, až se jí dostane do ruky. Právě když Isobel vyjímala obsah dutiny břišní, zazvonil v pitevně telefon. Brian ho šel zvednout, mluvil tlumeně a člověku na druhém konci drátu vysvětloval, že patoložka právě pracuje, ale jestli jí chtějí zavolat, za hodinu bude hotová. Odmlka. Pak přikryl mluvítko rukou a přihlouple se na Isobel zaculil. „Omlouvám se, paní doktorko, ale máte telefon.“

Isobel se zastavila, v rukou Jamieho játra, a pomalu procedila přes zaťaté zuby: „Nemám čas. Ať mi nechají vzkaz!“

Brianova tvář se zkroutila do líbezného úsměvu. „Bohužel, paní doktorko, prý to nepočká.“

Isobel tiše zaklela. „O co jde?“ Brian přispěchal s telefonem ke stolu a přiložil ho Isobel k uchu. Ta zatím odřízla poslední vlákno spojovací tkáně a vyzvedla játra. „Ano, tady doktorka MacAlisterová… Cože?… Ne, musíte mluvit nahlas.“ Jamieho játra byla tmavá, tmavě purpurová a visela jí v ruce v gumové rukavici jako obří slimák. „Cože mu je?“ Vytřeštila oči nad maskou. „Proboha!“ Játra pleskla na stůl a sklouzla na dlaždice u jejích nohou.

Isobel se obrátila a proběhla sterilním prostorem kolem lednic, cestou shazovala zakrvácené rukavice, masku i zástěru. Logan vyrazil za ní a dohnal ji, když vybíhala schody na zadní rampu. „Isobel? Isobel!“ Namířila klíč na velký mercedes a skočila za volant, ještě pořád oblečená do krví potřísněného zeleného stejnokroje. Logan chytil dvířka za kliku, než je stačila přibouchnout. „Isobel, počkej! Co se stalo?“

„MUSÍM JET!“ Přibouchla dveře, sešlápla plyn k podlaze a prudce vyrazila, až za ní na asfaltu zůstaly dvě černé šmouhy.

„Fajn,“ zamumlal si pro sebe Logan, když se její auto vyřítilo dolů z rampy a zmizelo za rohem. „Jak chceš.“

33

Doktor Fraser se v pitevně pomalu soukal do zelené operační soupravy a Brian omýval prach z jater Jamieho McKinnona. „Netušíte, co to mělo znamenat?“ zeptal se Logan Briana, který otíral fialový orgán do papírové utěrky.

„Netuším,“ odpověděl a položil tu věc na plechový tácek. „Volali z nemocnice, říkali, že je to naléhavé, ale víc nevím.“

„Tak panstvo,“ zavolal doktor Fraser a natáhl si rukavice, až to mlasklo. „Když dovolíte, trochu to zrychlíme. Ještě musím vyplnit ty zatracené papíry.“

Zbývající část pitvy proběhla jako v mlze, doktor Fraser řezal, vytahoval, vážil a prohlížel Jamieho vnitřní orgány a odebíral vzorky tkání, které měl Brian uschovat do malých nádobek s formalinem. Zanedlouho už Brian ukládal Jamieho vnitřnosti zpátky, kam patřily, a zkušenou rukou zašíval tělo.

„No,“ prohlásil doktor Fraser, když si z rukou sroloval rukavice a zahodil je do koše na odpadky. „Než vám dám rozhřešení, budu si muset poslechnout nahrávku Ledové královny, ale vypadá to, že tady náš chlapec nakonec nezemřel na předávkování. Jo, pravda, ten moula do sebe napumpoval tolik toho svinstva, že to nemohl přežít, ale zabila ho drcená mrkev.“ Logan se zatvářil nechápavě. „Řekl bych,“ vysvětloval Fraser, když kolem nich Jamieho vezli do lednice, „že byl zfetovaný už před tím, a to účinek dávky ještě znásobilo. Heroin, a ne málo. Ještě má v krvi spoustu diamorfinu; váš mladíček si toho dal tolik, že to tělo nestačilo vstřebat. Upadl do bezvědomí a udusil se zvratky. Klasická smrt rockových hvězd.“

Logan smutně pokýval hlavou. To vysvětlovalo, proč našli tělo se stříkačkou zabodnutou do žíly. Jinak by se předávkování heroinem projevilo až pár hodin po injekci. A pak si Logan vzpomněl na čerstvé modřiny: na ruku obtisknutou kolem Jamieho úst, na stopy na zápěstí, za která ho drželi, a tloukli… Nebo ho možná jen přidrželi, někdo mu zacpal pusu, aby nevolal o pomoc, a někdo jiný mu zatím zabodl do ruky stříkačku a řekl: „Řezník Malk nemá rád práskače!“ Logan se oklepal. Přesně styl Kudly Sutherlanda. „Je možné, že si to neudělal sám?“

Patolog se zamyslel, zelené kalhoty spuštěné na půl žerdi. „Nevzpomínám si, že by Isobel něco takového naznačila…“ Chvíli váhal a pak řekl Brianovi, aby Jamieho ještě jednou vytáhl z lednice: čekalo je ještě nějaké řezání a párání.

Doktoru Fraserovi trvalo dvanáct a půl minuty, než rozhodl, zda si Jamie aplikoval smrtící dávku sám nebo ne. V záhybu jeho paže našel několik starších vpichů. Kůži tam měl hrubou a posetou pupínky a uprostřed byl černý flíček se světle fialovým okrajem. Jamie byl jen příležitostný feťák, ale určitě dobře věděl, že jehla se nevráží skrz žílu a sval až do kosti. Doktor Frazer chvíli lovil v ráně pinzetou, až vyndal kousíček kovu, který odpovídal špičce jehly zapíchnuté v Jamieho ruce. Vpich byl jen jeden, vysvětloval, protože tu zlomenou jehlu z rány jen povytáhli a pak zapíchli pořádně. Doktor Fraser se zastyděl, že si toho napoprvé nevšiml; myslel si, že Isobel už vpich prohlédla, ale ta si ho očividně nechávala na konec.

Logan ho uklidnil, aby si tím nelámal hlavu, a další půldruhé hodiny strávil vyplňováním protokolů a formulářů v počítači, jako vždy, když dojde k podezřelému úmrtí. A pak to všechno vytiskl. Chystal se počkat, až v kanceláři detektiva inspektora Steelové nikdo nebude, nenápadně tam vklouznout a celou tu hromádku jí položit na stůl. Vyhnout se neodvratné konfrontaci. Cestou nahoru po schodech ho však přemohly výčitky svědomí: Jamieho McKinnona někdo zavraždil, a ať se to Loganovi líbí nebo ne, musí postupovat podle předpisů. S povzdechem dusal ke kanceláři své nadřízené. Vládl tam chaos: haldy protokolů, fronta uniformovaných strážníků, kteří chtěli podat hlášení, nástěnky s mapami lesů a parků počmáraných červenými a modrými fixy, vyzvánějící telefony a spousta překřikujících se lidí. A v oku tornáda trůnila detektiv inspektor Steelová. Logan se zhluboka nadechl, předběhl frontu a strčil jí přímo pod nos hrst papírů. Steelová mu je vyškubla a přelétla očima prvních pár stránek, hlasitě při tom nadávala: Jakýpak podezření z vraždy? Ten šmejd se přece zabil sám!“

„Vypadá to, že mu někdo pomohl.“

„Krucinál, to mi ještě scházelo, další zatracený vyšetřování vraždy!“ Svraštila obličej, vrásky se jí rozbíhaly do všech stran od nakrčeného nosu. „A navíc v Craiginches! Do hajzlu! Copak tam nám někdo něco řekne?! To už rovnou můžeme vyslýchat chodník. Je to naprostá ztráta času…“ Steelová si chvíli kousala vnitřek jedné tváře a pak zařvala přes celou kancelář: „Rennie! Pohněte zadkem a přijďte sem!“

„Ano?“

„Rozhodla jsem se, že vám dám šanci něco zvorat na vlastní pěst!“ Strčila Loganovo hlášení konstáblovi do ruky. „Přečtete si to, pak pojedete do Craiginches a najdete mi toho, kdo zabil Jamieho McKinnona. Zejtra touhle dobou chci mít na stole písemný doznání a balíček Embassy Regals!“

Po Rennieho tváři přeběhl zděšený výraz: „Madam?“

Steelová ho praštila do ramene, až sebou škubl. „Věřím vám. A teď koukejte mazat – mám hromadu práce.“ Rennie ji poslechl a cestou nevěřícně kroutil hlavou.

„Ehm…,“ ozval se Logan, ačkoli věděl, že tím se pravděpodobně u Steelové zapíše ještě hůř. „Myslíte, že je to moudré? Je přece jenom konstábl a …

„A vy jste jenom podlá krysa a stejně vás nechávám hrát si na policajta, ne?“ Logan sklapl. Steelová skočila ze stolu, zabořila ruce do kapes a chvíli v nich lovila, až nahmatala zmačkané cigarety. „Co tak přinejhorším může udělat? Nikdo se nepřizná, že něco viděl; vsadím se, že nikdo nebude svědčit. A Rennie se aspoň něco přiučí. Na tom už není co podělat. A řekněme si to na rovinu: ten grázl Jamie McKinnon stejně nikomu chybět nebude.“ Když viděla znechucený výraz na Loganově tváři, odfrkla si. „A nedívejte se na mě takhle – byl to hajzl. Vzpomínáte si na Rosie Williamsovou? Možná ji McKinnon nezabil, ale zřídil ji tak, že ho vyhodila. A vážně si myslíte, že si dal pár piv a vylil si na ní vztek? Podívejte se na jeho rejstřík: McKinnon rád chlastal a tloukl ženský. A takový hajzlové si koledujou.“ Její hlas byl nevýrazný a zahořklý. „A teď mě laskavě omluvte, seržante, některý z nás čeká skutečná policejní práce.“

„Podlá krysa…“ Logan si cestou ze schodů mumlal pro sebe. Steelová nějak rychle zapomněla, že to byl on, kdo si všiml auta, ve kterém seděla ta mrtvá prostitutka. Že nebýt jeho, detektiv inspektor Steelová by ve vazbě neměla žádného podezřelého… Copak mohl za to, že Insch vykopal válečnou sekeru? Kdyby se chovala jako pořádný detektiv a řekla Inschovi, že mají Kudlu a jeho kumpána ve vazbě, nemuselo to takhle dopadnout. Zatracená Steelová a to její věčné intrikaření, aby shrábla všechnu slávu.

Dole chvíli stál a díval se zadním vchodem na světle šedivé nebe, po kterém plula oblaka. Jackie se nevrátí dřív než o půlnoci, takže jediné, na co se večer může těšit, je prázdný byt, koupené jídlo a láhev vína. Možná dvě láhve. Dietu už dávno nedržel. Mohl by začít od příštího pondělí, až se trochu uklidní situace. Ale to si sliboval už tři měsíce a pořád nic… Bylo na čase jít domů.

Došel sotva k obchodu s nápoji, když mu začal zvonit mobil. Kristepane, co zase?

Depresivně povědomý nasupený hlas ve sluchátku zavrčel: „Kam jste sakra zmizel?“

Logan zaúpěl. Ta příšerná, příšerná Steelová! „Už mi padla, jsem na cestě domů.“

„Nebuďte jak malej. Na světě jsou důležitější věci než pivo a kozy. Pátrací tým číslo tři mi zrovna hlásil, že něco našli.“

„Holly McEwanovou?“ Takže tělo čtvrté oběti.

„Ne. Kufr: červenej, a smrdí jako mrtvej pes v sauně.“ Chvíli bylo ticho a pak Steelová tichým hlasem dodala: „Koukejte sebou hodit, ať jste co nejdřív zpátky na stanici – máme na hraní rozřezaný tělo.“

34

Znovu les v Garlogie. Logan zaparkoval špinavé auto na palouk asi sto metrů od přeplněného odpočívadla. Cestou řídil a Steelová mlčela a kouřila. Detektiv konstábl Rennie si vyhrabal místečko v hromadě starých krabic od pizzy a obalů od chipsů naházených na zadním sedadle – ten křáp od Operace Popelka ještě nikdo neuklidil, přičemž pod nohama narazil na hromadu nechutných pornočasopisů. Rennie projevil neobyčejnou sílu charakteru a časopisy ignoroval. Místo toho četl Loganovo hlášení o zavraždění Jamieho McKinnona; už se nemohl dočkat, až tady budou hotoví a on pojede do vězení vyslechnout svědky.

Inspektor Steelová beze slova vystoupila z auta a dočvachtala mokrou trávou zpátky k odpočívadlu, protáhla se kolem aut a dodávek zaparkovaných u kraje. Nikdo tam nechyběl: uprostřed rozježděného bláta stálo auto psovodů, vedle nich minibus výjezdovky a auto, které patrně patřilo doktoru Wilsonovi. Logan byl poprvé rád, že pracuje se Steelovou, a ne s Inschem. Ještě si ovšem pamatoval na poslední setkání Steelové s policejním lékařem, takže nechtěl být u toho, až na sebe ti dva narazí.

Čekal u kraje paseky, než Rennie vyloví z kufru náruč gumových rukavic a sáčků na důkazy, které si nacpal do kapes. Pak zamkl auto a spustil na Rennieho, co tu vlastně dělá. „Steelová přece chtěla, abyste vyšetřil smrt Jamieho McKinnona.“

Detektiv konstábl Rennie nasadil tentýž nervózní úsměv jako před chvílí na stanici. „Inspektor Steelová říká, že se musím naučit řešit několik úkolů najednou. Moc lidem by to prý nesvěřila, jenom vám a mně, pane.“ Logan se trpce usmál. Neřekl by, že Steelová k němu zrovna teď překypuje „důvěrou“.

Zámek na závoře na začátku lesní cesty byl uražený a v hlíně se zřetelně rýsoval čerstvý otisk pneumatik. Uniformovaný strážník si prohlédl jejich služební průkazy a ukázal jim, kudy mají jít. Cesta byla samý výmol a bláto; po obou stranách rostl vřes a Rennieho s Loganem, kteří se snažili jít po kraji, šimraly růžové a bílé vlnící se větvičky. Napravo se tyčily temně zelené kopce janovce, jejichž hnědé, suché nažky chrastily ve větru jako hnízdo jedovatých hadů, a na druhé straně vysoké borovice, pod nimiž se táhl koberec jehličí, černého, jak bylo po deštích nasáklé, z něhož sem tam vykukovaly červené houby a jasně zelené listy kapradí. „Půjdete tam zítra?“ zapředl řeč Rennie, zatímco se brouzdali mokrou trávou.

„Zítra?“

„Přece na pohřeb. Trevora Maitlanda.“

Krucinál. Logan sebou trhl; úplně na to zapomněl. Hergot, copak tam může přijít a podívat se Maitlandově vdově do očí? A co jí má říct – mrzí mě, že jsem udělal blbost a vašeho manžela kvůli tomu zabili? To bude skvělá útěcha. Jak dopadla ta prohlídka u Pirieový?“ zeptal se, aby změnil téma.

„Eh? Jo, tohle…“ Rennie zavrtěl hlavou. „Bože, to je ale ježibaba! Cruickshankovi na ni od Vánoc podali asi dvacet stížností. Většinou kvůli opilství a urážkám. Snažili se ji dokonce nechat prohlásit za nesvéprávnou, ale to se zatím nepovedlo. Před třemi měsíci ji chytili při řízení v opilosti – pan Cruickshank upozornil policii – loni ji soudili za napadení, má dva záznamy za držení drog, ale dostala jenom varování. Prý byla zapletená do nějakých kšeftů s dětským pornem, samé anonymní stížnosti, ale na stanici ve Westhillu poznali ten hlas

„Zase Gavin Cruickshank?“

„Bingo.“ Vystoupali na vrcholek kopce a na druhé straně začali klesat dolů, pořád sledovali rozježděné stopy pneumatik. Je toho ještě spousta, ale v zásadě je to hnusná baba a pan Cruickshank na ni měl spadeno od chvíle, co se tam nastěhovala. Poslední stížnost podal v úterý večer, když mu jednu vrazila.“

Logan si zabručel pod vousy. Už se Ailse nedivil, že tu ženskou podezírala, že má se zmizením jejího manžela něco společného. Motiv by rozhodně měla. Tedy, jestli si Gavin neužívá někde na pláži se sexy tanečnicí, zatímco tu jeho žena umírá strachy.

„A co Ritchie, ten vrah ze Shore Lane?“

Rennie pokrčil rameny. „Na to se musíte zeptat inspektora Steelový. Nechává si to pro sebe.“

Celá ona. Nechce se dělit o sebemenší odlesk slávy…

Les se najednou rozestoupil a cesta klesla do mokrého dolíku. Dál dodávka kriminalistů nedojela. Stála opuštěná uprostřed cesty, zadní kola zabořená do mazlavého, hnědého bahna, po stranách čerstvé cákance. Nahoru ke stromům se táhla modrobílá policejní páska a Logan s Renniem se vydali podél ní. Po dvou stech metrech došli ke kordonu na okraji místa činu. Otrávená policistka s tvrdými deskami je nejdřív přinutila převléknout se do igelitových kombinéz a návleků a teprve pak je pustila dál. Technici vztyčili na kraji paseky přístřešek z modré igelitové plachty, kterou přivázali ke stromům. Přímo uprostřed improvizovaného stanu ležel červený látkový kufr, stejný jako minule, zaklíněný pod vyvráceným kmenem, částečně zakrytý vrstvou jehličí a hlíny a zamaskovaný listy kapradí. „To nechápu,“ zamumlal Logan, který se díval, jak si jeden technik ke kufru dřepl a začal opatrně hrnout jehličí a hlínu do igelitového pytle na důkazy. „Proč si někdo koupí svítivě červený kufr, když ho chce schovat v lese? Ten přece vždycky bude odněkud čouhat jak bolavý palec, ne? Proč si nekoupil zelený nebo černý? Proč červený?“

Rennie pokrčil rameny. „Že by chtěl, aby se našel?“

„Tak proč se s ním tahal doprostřed lesa a schovával ho pod vyvrácený strom? Proč ho zasypával listím a tak?“

Rennie chvíli přemýšlel a pak řekl: „Možná chtěl, aby šel snadno najít, ale aby to vypadalo, že bylo těžký ho najít, aby ho někdo našel, ale myslel si, že ho najít neměl, ačkoli kdyby ten, kdo ho sem dal, nechtěl, nikdo by ho nenašel.“

Logan se na něj podíval. „Mělo to smysl, když jste to měl v hlavě? Protože cestou se někam vytratil.“

Doktor Fraser už byl na místě, kufřík měl položený vedle sebe na srolované plachtě, opíral se o strom a četl noviny; čekal, až technici odeberou vzorky, udělají fotky a videozáznam, sejmou otisky… Najednou zvedl hlavu od přílohy pro zahrádkáře v P&J a usmál se. „Vítám vás, pánové,“ napodobil britský přízvuk, „večer jako stvořený pro staré dobré šťourání se v mrtvolách, že?“

Logan ukázal na hemžící se kriminalisty. „Už tu byla státní zástupkyně?“ Doktor Fraser zavrtěl hlavou: zatím jenom my pěšáci. Nedorazila ani detektiv inspektor Steelová, která měla přijít dávno před Renniem a Loganem. Někde poblíž čekal doktor Wilson, ale ten protiva byl od jisté doby permanentně špatně naladěný, takže se patolog neobtěžoval se s ním bavit a šel si do lesa zatelefonovat. Na cestě, po které přišli, se ozval praskot a dupot a z křoví se vynořila detektiv inspektor Steelová, tvářila se trochu rozpačitě a tahala se vzadu za kombinézu.

„Volání přírody. Na nic se neptejte,“ řekla a po cestičce vyšlapané techniky rychle obešla padlý strom. „Tak co?“ houkla na doktora Frasera, když se druhou stranou vrátila. „Budete tu celej den stát a číst noviny, nebo taky začnete něco dělat?“

Nervózní technik odstranil zámek kufru a uložil ho do sáčku na důkazy. „Poslyšte,“ prohlásila Steelová, když se doktor Fraser ke kufru přiblížil, „jestli to je kokršpaněl, všichni budeme za idioty.“

Fraser kufr otevřel.

Zápach nebyl zdaleka tak strašný jako z rozřezaného labradora, ale stejně se jim všem obrátil žaludek. V kaluži zapáchající tekutiny ležel velký, šedobílý kus masa. Kokršpaněl to rozhodně nebyl. Na prsou měl vytetovaný nápis AILSA.

Rennie se řítil s pedálem plynu sešlápnutým až k podlaze po okresních silničkách směrem k Westhillu a Logan se zatím pokoušel dovolat úředníkovi z Organizace na ochranu zvířat, který s nimi řešil psí mrtvolu. Když procházel seznam ztracených černých labradorů, mluvil s paní Clair Pirieovou? Ne, nemluvil, protože paní Clair Pirieová ztrátu psa nehlásila. Detektiv inspektor Steelová seděla vpředu na sedadle spolujezdce rozesmátá od ucha k uchu. Státní zástupkyně byla nadšená – okamžitě začala pracovat na povolení k prohlídce i na zatykači. Slíbila, že než Steelová dorazí do Westhillu, pošle je faxem na místní policejní stanici. Alfa dva devět jela za nimi, ale očividně měla co dělat, aby Renniemu stačila.

Státní zástupkyně splnila, co slíbila, takže o dvanáct minut později už Rennie zastavil před domem Clair Pirieové ve Westfield Gardens. Alfa dva devět pro jistotu parkovala za rohem na příjezdové cestě k Westhillské akademii. Sousední dům patřící Cruickshankovým byl ponořený ve tmě, na cestě neparkovalo žádné auto a telefon Loganovi nebrali. Ale v obýváku Clair Pirieové běžela televize, která vrhala mihotavé modravé stíny na tapety.

„Tak,“ řekla Steelová a natáhla ruku k Renniemu. „Zatykač.“ Konstábl jí podal několik nafaxovaných dokumentů se všemi náležitostmi a podpisy. Jdeme na to.“

Rennie nejdřív vyzkoušel rozbitý zvonek a pak zaklepal na vstupní dveře, o krok poodstoupil a čekal. Steelová za ním rozčileně přešlapovala z nohy na nohu, jako malé dítě ve frontě na zmrzlinu. Po chvíli Clair Pirieová s brbláním a nadáváním otevřela, uviděla na prahu stát Rennieho a zas dveře přibouchla. „Vypadněte!“ zakřičela přes rýhované sklo, „nejsem doma!“

Steelová odstrčila Rennieho z cesty a přilepila se na zavřené dveře. „Sakra, nedělejte blbosti. Koukejte otevřít, nebo nechám ty dveře vykopnout!“

„To nemůžete!“

„Že ne?“ Steelová vyndala z kapsy povolení a přitiskla ho na sklo. „Clair Pirieová: mám tady povolení k domovní prohlídce. Buďto můžete… Hergot!“ Mohutná silueta za sklem zmizela. Steelová chmátla po vysílačce. „Hoďte sebou, chce pláchnout!“ vykřikla a plácla Rennieho do ramene. „Co tady sakra stojíte? Vyrazte to!“

Detektiv konstábl Rennie kopl botou do dřeva a dveře povolily. Na konci chodby bylo vidět okno v kuchyni a tím do zahrady, kde se jim naskytl dokonalý pohled na zadek paní Pirieové, která právě přelézala plot. Nahoře zůstalo velké pozadí trčet a pak se Pirieová po zádech svalila do zanedbaného záhonu – kam hned po ní doskočil uniformovaný strážník z Alfa dva devět.

Detektiv inspektor Steelová si zamnula ruce a zazubila se. „Výborně!“

Dodávka techniků přijela v devět dvacet, jakmile skončili v Garlogie. Tělesné pozůstatky Gavina Cruickshanka byly právě na cestě do pitevny. Prohlídka začala v koupelně: vana je totiž oblíbené místo na rozřezávání mrtvol. Lidé se vždycky snaží, aby moc nenašpinili. Steelová svěřila paní Pirieovou do laskavé péče konstábla Rennieho a šla se s Loganem podívat nahoru, jak pracuje tým techniků. Chtěla je povzbudit, aby něco našli.

V koupelně byl strašný nepořádek: v koutě ležela hromada špinavých ručníků, vedle toalety se válely zaprášené obaly od tamponů, na držáčku přidělaném ke sprše plavaly zbytky starých mýdel. V rohu nad skřínkou se zrcadlem rozprostřela chapadla plíseň a vodní kámen udělal z kdysi růžových kachliček šedé. Velmi útulné. „To je ale špindíra…“ Technik s knírkem klečel vedle vany a vytíral vatovým tamponem odpadní otvor. Vytáhl ho obalený chlupy.

Vana nevypadala, že v ní někdo rozporcoval tělo, ale když udělali test na přítomnost krve, přístroj se rozsvítil jak vánoční stromek. Povlak z usazeného hemoglobinu se našel v odpadu, v přepadu i pod madly za poškrábanými chromovými chrániči.

Detektiv inspektor Steelová vyrazila nadšený pokřik a seběhla po schodech do obýváku, kde se paní Pirieová nervózně vrtěla na květovaném gauči. „Tak víte, co je novýho?“ houkla Steelová a zazubila se Clair Pirieové do obličeje: Jste v prdeli!“

Detektiv inspektor Steelová se rozhodla Clair Pirieovou vyslechnout sama. Logan sice identifikoval tělo a přivedl je na stopu podezřelé, ale přesto s ním Steelová nemluvila. Měl tedy s Renniem zůstat na místě a postarat se, aby technici dodělali, co bylo potřeba, zatímco se šéfová vracela na stanici a chystala se znovu slíznout všechnu smetanu. Jako obvykle.

Pátrací tým začal s prohlídkou od půdy, a jelikož Logan s Renniem nechtěli jen sedět a čekat, dali se do prohledávání obýváku. Kromě pár švábů pod pohovkou, která byla slabě cítit hašišem, nic nenašli. Technici se přesunuli do kuchyně a Logan tedy prošel nezamčenými propojovacími dveřmi do garáže. Když chtěli zavřít rezavá sklápěcí vrata, aby dovnitř neviděl dav čumilů, kteří se shlukli na ulici, sotva Steelová Clair Pirieovou odvezla, museli se do vrzajícího a skřípějícího plechu oba opřít vší silou. Prvního redaktora poslal Evening Express, ale naštěstí se zatím neobjevily televizní kamery. Kupodivu tam nebylo ani stopy po Colinu Millerovi; ten byl většinou na místě činu, sotva jej policie označila plastovou páskou.

Rennie se prohraboval hromadou krámů naházených u zadní stěny garáže a Logan zamířil k pultovému mrazáku. Byl léta nemytý, zasedlý, s podezřelými hnědými fleky na povrchu. Když se Loganovi na druhý pokus povedlo otevřít víko, na podlahu garáže vypadla tlustá vrstva ledu a námrazy. Na rozdíl od mrazáku v Kudlově domě byl tenhle plný záhadných balíčků masa a dávno zapomenuté mražené kukuřice. Když byl Logan asi ve třetině, prsty celé zmrzlé, detektiv konstábl Rennie na něj zavolal, že pod haldou starých novin něco našel. Byl to vykosťovací nůž, dvaceticentimetrový s jedním ostřím – se zoubkem pod rukojetí, skoro po celé délce rovný, až u špičky zahnutý.

Logan vyndal mobil a zavolal Steelové, a zatímco telefon vyzváněl, prošel zpátky do domu. Hovor spadl do hlasové schránky a Logan jí nechal vzkaz o nalezeném noži. Nůž plus tělo a krev v koupelně znamenaly, že se z toho Pirieová nikdy nevykroutí. Tu už nevyseká ani Slizák Sandy. Pak zkusil zavolat Jackie, doufal, že stráví pár minut něčím jiným než hovory o práci nebo o přiblblých seriálech s Renniem. Jackie telefon nevzala, a tak vytočil Colina Millera, usadil se u kuchyňského stolu a díval se francouzským oknem na nehybnou siluetu Westhillské akademie osvětlenou řadou pouličních lamp. Telefon vyzváněl a vyzváněl a pak Loganovi zapraskal v uchu Colinův glasgowský přízvuk, který mu sdělil, že když nechá číslo, jméno a krátký vzkaz, reportér mu zavolá zpátky. „Coline, tady je Logan. Chtěl jsem vědět, jestli ještě žiješ, když jsi Isobel tak rozčilil, ty mizero. Já Na zahradě se rozsvítil obdélník světla. Ailsa Cruickshanková byla doma. „Sakra.“ Logan zavěsil. Nikdo ji ještě nekontaktoval; nevěděla, že je její manžel mrtev. A když Steelová odjela, byla řada na Loganovi.

S povzdechem se vydal do vedlejšího domu a co nejšetrněji jí tu smutnou zprávu sdělil. Vzal s sebou kolegyni, aby Ailse poskytla morální oporu. Její manžel přece jen není někde na pláži s mladou tanečnicí; jeho ostatky leží v pitevně. Logan nevěděl, co je horší – zjistit, že je váš manžel prolhaný nevěrný parchant, nebo rozřezaná mrtvola.

35

Na stanici panovala vážná, ale optimistická atmosféra. Detektiv inspektor Steelová zatím z Pirieové nedostala přiznání, ale bylo to jen otázkou času. Půl jedenácté a polovina týmu už seděla v hospodě. Hostinec U Archibalda Simpsona jen pár kroků či zavrávorání od vrchního velitelství byl oblíbený lokál, kam chodili policisti po službě spláchnout denní starosti. První rundu zaplatila státní zástupkyně, která je pochválila za to, jak bleskurychle přivezli podezřelou do vazby, a prohlásila, že si Clair Pirieová posedí hodně, hodně dlouho. Zvedla půllitr a Logan, Rennie a Rachael Tullochová si s ní trochu rozpačitě přiťukli; snažili se sami sebe přesvědčit, že si nepřipadají trapně. Poté odešla, ale její asistentka zůstala, tvář celou rozzářenou, jelikož už v sobě měla druhé pivo. Pak byl na řadě Rennie a hovor se pomalu začal vzdalovat od práce. Když se Logan potácivě odlepil od baru se dvěma ležáky a velkým ginem s tonikem, začínal vidět trochu rozostřeně – což byl následek tří piv nalačno a toho, že se čtrnáct dní pořádně nevyspal. Rachael u stolu právě vykládala vtip o dvou jeptiškách na výletě v Mini Metru, ale místo pointy se strašlivě rozhihňala. Pak dal Rennie k lepšímu vtip o jeptiškách na exkurzi v továrně na kondomy a Logan se bál, že se asistentka státní zástupkyně počurá smíchy. Řvala smíchy a plácla Logana po stehně; a než si otřela uslzené oči, nechala mu tam ruku chvíli ležet…

Nakonec se krátce po půlnoci doplazil domů, oblečení shodil v předsíni, kde se rychle svlékal cestou na toaletu. Vrávoravě se vymočil, vyčistil si zuby a vypil litr vody. Dopotácel se do postele, schoulil se pod deku a za pár minut chrápal. Ani neslyšel, jak Jackie za půl hodiny přišla z práce.

***

Hudba, která vítala smuteční hosty pomalu zaplňující kostel, měla nejspíš působit konejšivě, ale tiché varhanní chorály byly spíš skličující. Logan seděl vzadu a snažil se netvářit tak strašně, jak se cítil. Pondělní ráno přilétlo na křídlech kocoviny provázené silnou nevolností. Zatím nezvracel, ale to ještě pořád mohlo přijít. Půl deváté ráno je na pohřeb moc brzy.

Když chrčivě doznělo Pole svá ořeme a zaséváme, Jackie zvedla hlavu od zpěvníku. „Slušná účast.“ Kostel byl plný – jednou z výhod toho, že se poslední rozloučení konalo v tak nekřesťanskou hodinu, bylo, že rovnou z práce přišla celá noční směna. Konstábl Trevor Maitland strávil na nočních směnách mnoho času, a tmavé dřevěné lavice kostela v Rubislaw zaplnili jeho kolegové, přátelé, příbuzní a člověk, který ho nechal zastřelit. Najednou všichni ztichli, to když farář přistoupil k pultu, aby jim poděkoval, že přišli.

Bohoslužba byla snad ještě depresivnější, než Logan čekal. Při chvalořečení, oslavných ódách na charakter nebožtíka, se mu zvedal žaludek. Pak vstal vrchní konstábl a pronesl řeč o tom, jak je život policistů nebezpečný a jak statečný je každý, kdo si toto povolání zvolí. A také o tom, že nemenší oběti přinášejí jejich statečné rodiny, přičemž Maitlandova vdova tiše plakala. Pak spustila hudba, Whitney Houstonová cvrlikala své I will always love you, a zaměstnanci pohřebního ústavu mezitím nakladli věnce a kytice na rakev a odnesli ji ven do pohřebního vozu.

Skvělý začátek týdne.

Když se Logan vrátil na velitelství, se špínou za nehty, jak nabral hrst hlíny a hodil ji na naleštěnou mahagonovou rakev, v kanceláři detektiva inspektora Steelové všichni sršeli energií: včera objevili tělo v kufru a už měli ve vazbě podezřelou. Dnes byly pátrací týmy opět v terénu a pečlivě pročesávaly okolí Tyrebaggeru, Garlogie a Hazleheadu. Šlo o pořádný kus lesa, ale postupovali rychle; mapy pověšené na stěnách se zaplňovaly přeškrtnutými poli. Ještě tak dva dny a budou hotovi. Pak začnou prohledávat další území ze seznamu inspektora Steelové, dokud nebude Holly McEwanová ležet v jednom z Isobeliných chladicích boxů. Někdo pověsil na nástěnku ranní vydání Press and Journal, který z titulní strany hlásal: VRAŽEDKYNĚ TĚLA Z KUFRU ZATČENA!, a k tomu připojil fotografii policejního kordonu v lese v Garlogie a přílohu s detektivem inspektorem Steelovou – kterou naštěstí vyfotili v den, kdy nevypadala, jako kdyby si její vlasy vzalo do parády hejno racku. Podle příběhu, který patřil k nesrozumitelnému nadpisu, vyřešila detektiv inspektor Roberta Steelová jeden z nejsložitějších případů v historii skotského práva. Otiskli dokonce citát radního Andrewa Marshalla, který prohlásil, že Steelová je chloubou policejního sboru a že pro Aberdeen je ctí mít v řadách ochránců zákona člověka, jako je ona. O Loganovi a Renniem se ani slovem nezmínili.

Logan si něco zabručel pod vousy a unaveně klesl na židli proti strážníkovi, který měl chod kanceláře na starost – dozvěděl se od něho, že Steelová ještě pořád vyslýchá Clair Pirieovou a nepřeje si být rušena. Logan zaklel. Zatracená baba! Chvíli se rozhlížel, kde by mohl být užitečný, ale žádný úkol na něj nečekal. Pátrací týmy hledaly tělo ztracené prostitutky, Steelová vyslýchala „vražedkyni těla“… Zbýval už jen Inschův žhář nebo vrah Jamieho McKinnona. A Logan už téměř jistě věděl, kdo se postaral, aby Jamie skončil jako rocková hvězda: Brendan Kudla Sutherland. Teď, když byl McKinnon mrtvý, měli po případu s drogami. Bez dalších svědků a důkazů s tím státní zástupkyně ani nepůjde před soud – nestálo by to za to.

Jestli tedy chtějí Kudlu na něco dostat, bude to muset být smrt Jamieho McKinnona. Mezi ním a Karlem Pearsonem neexistovaly žádné vazby – rozhodně nic, co by u soudu obstálo –, ale kdyby Logan dokázal, že si Kudla objednal McKinnonovu vraždu, to by pak byla jiná!

Rennie nacouval do kanceláře s podnosem plným hrnků s kávou a talířem čokoládových sušenek. Na talířku vedle hrnku, který postavil před Logana, leželo linecké kolečko a několik aspirinů. „Vypadáte, že by vám bodly,“ řekl a šel se posadit ke svému stolu, aby dočetl protokol z pitvy Jamieho McKinnona – včera to pro všechny ty zmatky a návštěvu hospody nestihl. Je to dobrák, řekl si Logan, když zapil dva prášky proti bolesti hlavy. Rennie si pořád stěžoval, že všem musí vařit kafe, ale přesto ho vždycky udělal pořádně a nezapomněl ani na sušenky. Očividně nepochopil, že dokud se bude takhle snažit, Steelová ho nepřestane využívat jako svačináře. Kdyby Rennie nechtěl… Najednou Loganovi něco došlo. Stejně jako když za Steelovou řeší její případy, je v jejím nejlepším zájmu se ho nezbavovat. Nikdy mu nepřizná zásluhy, aby mohl vypadnout z její party budižkničemu. Celou tu dobu Jackie tvrdil, že tohle je jeho jediná šance, jak se té manipulativní vrásčité čarodějnice zbavit, a zatím dělal všechno pro to, aby se stal nepostradatelným. „Krucinál!“ Insch mu jasně řekl, že největší šanci vypadnout od těch ztroskotanců má, když začne dělat na jeho případu žhářství. A poslechl ho? Ne. Od rána do večera se dřel, aby mohla být Steelová slavná.

„Všechno v pořádku, pane?“

Logan zvedl hlavu a viděl, jak se na něj mladý strážník upřeně dívá. „Ne, to teda není!“ S námahou se zvedl. Jdu ven. Kdyby mě někdo sháněl, nevíte, kde jsem.“

Strážník se zatvářil zmateně. „Vždyť já nevím, kde jste… pane.“ Ale to už byl Logan pryč.

Nechal si přidělit auto; značka mu nic neříkala, ale když vyšel na zadní parkoviště, čekal na něj zasviněný vrak ze včerejška. Odpadků v něm dokonce ještě přibylo a uvnitř to páchlo zkaženým jídlem a cigaretovým kouřem.

Když Logan nasupeně zahazoval hromadu papírů do drátěného odpadkového koše za dveřmi, na parkovišti zastavil hlídkový vůz. Zezadu vystoupil povědomý muž: kamarád detektiva inspektora Steelové z protidrogového, ten s velkýma rukama. Zvedl hlavu, uviděl Logana a kývl mu na pozdrav, ale pak se otočil zpátky k autu, aby pomohl vystoupit starší ženě. Babičce Grahama Kennedyho, pěkně vyděšené. Té chuděře nejspíš zase vykradli a zdemolovali byt. „V pořádku, paní Kennedyová?“ zeptal se Logan, který se vracel pro další náruč krabic od pizzy, mastných kartonů se zaschlým sýrem.

Ani se na něj nepodívala, ale detektiv Velká ruka se zazubil. „No, jí dneska moc do zpěvu nebude. Starý babky by neměly šéfovat drogovýmu gangu a používat děti jako dealery. Nemám pravdu, paní Kennedyová?“ Žádná odpověď. „Dva malý smradi pro ni vozili sestřičku v kočárku nacpaným drogama. Tvářilo se to tak krásně nevinně. Na půdě měla hydroponickou pěstírnu a vymakanou chemickou laboratoř – pěstovala marihuanu a vyráběla PCP. Měla vlastní drogovej kartel. Že jo?“ Stará paní nehnula ani brvou a zírala do země. „Bez komentáře, co? No, uvidíme, jestli se rozpovídáte po důkladný osobní prohlídce.“ Zavedl stařenu zadním vchodem do budovy, policistka, která předtím řídila, za nimi nesla velký igelitový pytel s medvídkem s jedním uchem skoro ukousaným. Logan zůstal na parkovišti sám, s mastnými zapáchajícími krabicemi.

„Do hajzlu!“ Že ho to sakra nenapadlo! Vždyť to měl celou dobu přímo na očích! Bože, vždyť u ní v lednici našel celý pytel trávy! „Do hajzlu!“ Zahodil krabice do koše a hnal se k autu. Ti malí prckové, co se jí ochomýtali kolem domu, čekali, až zmizí policajti a oni budou moci vyrazit za svým drogovým byznysem. „Do hajzlu!“ Ty báchorky o učitelce chemie! Ta zamčená půda! Vnuk drogový dealer! Všechno to věděl, ale nedokázal si dát jednu k jedné! „DO HAJZLU!“ S nadáváním naházel do koše poslední krabice, o dva kroky couvl a pořádně ho nakopl. Pak odkulhal zpátky do auta, vyndal mobil a řekl Renniemu, aby okamžitě přiklusal dolů: vyrážejí do terénu.

Když zastavili před vězením Craiginches, slunce už pálilo a na nebi nebyl jediný mráček, jen na horizontu se držel opar z ranní mlhy. Ale vězeňskými zdmi jako by léto neproniklo. U radiátoru v recepci se krčil muž v ušmudlaných montérkách, mlátil do kovových žeber francouzákem a nadávkami a násilím se je snažil probrat k životu. „Tak,“ řekl Logan, když unavená úřednice za pultem odešla shánět seznam vězňů, kteří měli být venku na dvoře, když se Jamie předávkoval. „Uděláme to takhle – vy povedete vyšetřování a já vás budu sledovat. Když se budu chtít na něco zeptat, ozvu se, ale jinak to nechám na vás, jasný?“ Logan se pro změnu rozhodl dělat flašinetáře, a ne opici.

Rennie pokrčil rameny a přikývl. Dostal šanci se blýsknout… Proběhly čtyři výslechy a po pachateli McKinnonovy vraždy ani stopy. Nikdo nic neviděl. Jaké překvapení! Když se za čtvrtým vězněm zavřely dveře, Logan zívl. K jeho překvapení se ukázalo, že Rennie si při výsleších vede celkem dobře; musel se mu do nich vložit jen dvakrát, aby si něco ujasnil, a to jen poprvé – pak už konstábl jeho doplňující otázky každému položil sám.

Ale pořád se nehnuli z místa.

Logan znovu nasupeně pročítal seznam, který jim dali – na dvoře bylo ve chvíli, kdy Jamieho McKinnona někdo srazil na zem, někdo další mu držel pusu, aby nemohl křičet, a třetí mu vrazil do ruky stříkačku, dvacet sedm lidí. Jak to, že nikdo nic neviděl?

„Er, pane?“ Zvedl oči a viděl, jak sebou Rennie si je na židli. „Nemohli bysme si udělat přestávku? Jinak prasknu.“

„Dobrý nápad. Přestávka na močení a na čaj.“

Rennie kývl a zatvářil se rezignovaně. „Rozkaz. Takže dva čaje, mlíko a bez cukru.“ A Logan si vzpomněl na okamžik svého prozření.

„Ne, víte co? Tentokrát udělám čaj já.“

Kuchyňka pro personál byla špeluňka se stěnami zažloutlými od kouře, na stěně cedule DĚKUJEME, ŽE NEKOUŘÍTE, kam někdo černým fixem přemaloval cigaretu v červeném kolečku tak, že vypadala jako penis, z jehož špičky kape sperma, a před NEKOUŘÍTE připsal SI HO. Nádhera.

Logan nalil vodu do konvice a zapnul ji. Ve skřínce nenašel žádné čisté hrnky, ale za krabici zažloutlých filtru do kávovaru si někdo schoval žloutkové věnečky, kterých si nabral plnou hrst. Z chodby za rohem se ozvalo hlasité kýchnutí a Logan si stačil nacpat věnečky do kapes, než se dveře do kuchyňky otevřely. Byla to sociální pracovnice od minule a pořád vypadala, že umírá na rýmu. Logan vykouzlil úsměv. „Dobrý den, zrovna tu hledám nějaký čistý hrnky,“ řekl, aby zamaskoval pravý důvod, proč v kredenci hrabal.

„Tady? Ani náhodou.“ Vysmrkala se do zapraného kapesníku a drcla do rachotící konvice. „Budete si je muset umejt.“ A tak Logan našel dva hrníčky, které nevypadaly, že se v nich nedávno vařily pomyje, a vypláchl je horkou vodou.

„Pořád jste tu sama?“ snažil se zapříst rozhovor, než se mu uvaří voda.

Jak jinak.“ Žena si nasypala do velkého hrnku hromadu instantní kávy. „Margaret dneska nemohla přijít. Margaret dostala chřipku.“ Po kávě následovala nezdravá hromádka cukru. „Spíš má kocovinu, koza jedna!“

„Tak co?“ zeptala se, když se spolu vraceli chodbou. „Dozvěděl jste se něco zajímavýho?“

„Vzpomínáte si na Jamieho McKinnona?“

„Kristepane, jak bych na něj mohla zapomenout? Kvůli jeho sebevraždě tu bylo to příšerný vyšetřování!“ Zamračila se, popotáhla a nasadila ukňouraný tón. „ ‚Proč jste ho líp nehlídali? Jak jste mohli dopustit, aby spáchal sebevraždu ve vězení? Jak se dostal k drogám?‘ Jestli vám to pomůže, podle nás ho někdo zabil. Vyslechneme všechny, kdo byli v tu dobu na dvoře.“

To ji rozesmálo. „Tak hodně štěstí – budete ho potřebovat!“ Došli k výslechové místnosti. „No,“ řekla, „musím jít vyplňovat hlášení. Kvůli Jamiemu McKinnonovi musíme u každýho parchanta, co tu máme, znovu prověřit, jestli nemá sebevražedný sklony.“ Další trpký úsměv. „A myslíte, že si někdo všimne, že dělám práci za celý oddělení? Ani náhodou!“

Logan něco zamručel a zamračil se ještě víc, stejně jako ona. „To mi povídejte,“ houkl. Ta zatracená Steelová a její… něco ho napadlo. „A co Neil Ritchie? Ten nemá sebevražedný sklony?“

Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla. „Ritchie…? Jo, ten vrah ze Shore Lane? To si pište! Je to úplná troska. Jeden mrtvej ve vazbě za tejden úplně stačí!“

Na Loganově tváři se objevil potutelný úsměv. Detektiv inspektor Steelová z Ritchieho nedostala přiznání, ale ta si nevidí na špičku nosu. Kdyby Ritchie zazpíval jemu, museli by ho nechat odejít z té její party ztroskotanců. „A mohl bych si s ním promluvit?“

Žena pokrčila rameny. „Proč by ne? To snad nikomu nemůže vadit.“ Ne, pomyslel si Logan, to nemůže nikomu vadit.

36

Neil Ritchie se houpal na rozvrzané plastové židli dopředu dozadu; byla z něj troska: shrbený, pod rudýma očima temně fialové kruhy, rozcuchané vlasy. Stěnami výslechové místnosti pronikaly zvuky každodenního provozu přeplněné věznice a v koutě bezmocně rachotil stařičký litinový radiátor. A to vše nahrávali budoucím generacím na pásek, který tiše bzučel v magnetofonu. Před třesoucím se mužem stál hrnek čaje a kradená sušenka, které Logan původně nesl Renniemu, vězeň se však ničeho z toho nedotkl. „Tak co?“ zeptal se Logan a naklonil se na židli dopředu, schválně tak Ritchieho napodobil. Jak se cítíte, Neile?“

Muž civěl na čaj, díval se, jak se na něm pomalu tvoří slabý povlak. Jeho hlas bylo sotva slyšet. „Oni… mě dali do cely se zločincem. Někoho pobodal. Řekl mi, že někoho pobodal…“ Neilu Ritchiemu se zkroutila tvář, jak zadržoval slzy. ‚Já sem nepatřím! Nic jsem neudělal!“

Přesně tentýž trik zkoušel na detektiva inspektora Steelovou, tvrdil, že je naprosto nevinný, a opakoval to pořád dokola. Logan měl co dělat, aby na tváři udržel milý úsměv. „A co Holly McEwanová, Neile? Její vlas se našel ve vašem autě, na sedadle spolujezdce. Jak se tam dostal, Neile? Pomozte mi, vysvětlete mi, jak se tam dostal, a třeba pak dokážu pomoct já vám. Vezl jste ji někam?“

„Ne!“ vyrazil kvílivě. „Nikdy jsem s těma ženskýma nic neměl – slíbil jsem to Suzanne. Už nikdy! Nikdy!“

„Ale její vlas se našel ve vašem autě, Neile.“ Logan se na židli opřel, napil se vlažného čaje a prodlužoval mlčení.

Ritchie se proti němu u stolu třásl. „Řekl jsem jí – té policistce – řekl jsem jí, že se to muselo stát, než jsem to auto dostal!“ Jeho uslzené oči se upřeně zadívaly do Loganových. „Svezl ji někdo jiný! Já jsem to nebyl… já jsem to nebyl…“

„Vaše auto je úplně nové, Neile. Ze salonu vám ho přivezli v sedm hodin, ten večer, co Holly zmizela: máme videozáznam, jak jede ve vašem autě o pět a půl hodin později.“

„Ne! Ne! To… to auto přivezli až ráno! Vzbudil jsem se a stálo před garáží, měli ho přivézt v úterý večer – musel jsem k nim jet na motorce. Chtěl jsem si stěžovat, ale nechali mi vzkaz s omluvou a láhev šampaňského…“

Samé lži. Logan seděl opřený a poslouchal Ritchieho, který vykládal, jak si nerad stěžuje, takový dobrák, pasivně agresivní zrůda. Těžko si dovedl představit, že tahle třesoucí se troska zabila tři ženy. Natož aby zmlátil Agnes Walkerovou. „Co se stalo s vaším starým autem, Neile?“ zeptal se, aby zkrátil Ritchieho nekonečné skuhrání. Vsadil by se, že bylo plné forenzních důkazů. „Když jste koupil to audi – co se stalo s vaším starým autem?“

Muž se na něj nechápavě podíval. Já… jsem žádné neměl. Už léta. Jezdil jsem na motorce. To zatracený audi jsem koupil jenom kvůli Suzanne, pořád mi vyčítala, že jsem nedospěl…“ Vzlyk. „Bože, proč jsem ji vůbec poslouchal?“

Logan se narovnal a upřeně se na něj zadíval. Pak po dlouhém přemýšlení tiše hlesl: „A sakra.“

O pět minut později Logan vpadl do místnosti, kde Rennie vedl výslech, a řekl mu, aby okamžitě všeho nechal. Konstábl nevěřícně mlaskl, ukázal na umaštěné individuum sedící naproti němu a řekl: „Ale já jsem v půli výslechu…“

Logan zakroutil hlavou. „Už ne. Nejste. A vůbec,“ řekl a ještě jednou si vězně prohlédl, „tady Dobytek Duncan není váš člověk. Ten by neublížil ani mouše, viď, Dunky?“ Muž se nervózně usmál, zamumlal cosi na omluvu, a zatímco Logan popoháněl Rennieho, aby byli co nejdřív venku, ruce mu zajely pod stůl.

„Ale

„Žádný ale. Dunky si ho určitě zase honil, takže neviděl napravo nalevo. Viď, Dunky?“ Dobytek Duncan Dundas plaše přikývl, ramena se mu třásla, jak si pod stolem dělal dobře. Radši rychle vypadli, než stačil skončit.

„Ale já to nechápu!“ vzdoroval Rennie cestou k autu. „Co se děje?“

„Někdo udělal pěknej průser, to se děje.“ Logan ukázal palcem přes rameno tam, odkud vyšli. „To zbrusu nový auto, co si Neil Ritchie koupil? Bylo první, co si po létech pořídil; normálně jezdí na motorce, jeho žena v malým renaultu.“

„No a?“

„Cuchta Agnes: její spolubydlící říkala, že ten, kdo ji zmlátil, měl velký nový BMW. Myslíte, že by si ho spletla s renaultem clio?“

Rennie chvíli přemýšlel. „A do prdele.“

„Moje řeč.“

„Takže jsme zpátky tam, kde jsme byli.“

„Ne,“ Logan se znovu zazubil. „Nejsme. Zdaleka ne!“

Prosklený autosalon Wellington Executive Motors zářil na slunci a ještě víc se blýskaly naleštěné drahé vozy vystavené kolem. Když vešli do předváděcí místnosti, uvítal je stejný Vivaldi jako posledně, ale recepční si tentokrát držela odstup: minule se evidentně poučila, že Rennie a Logan sem nepřišli utratit peníze.

Pan Robinson, vedoucí, neměl radost, že je zase vidí. Rychle je odvedl do své kanceláře, než mohli odradit některého z platících zákazníků. „Co zase máte?“ Zatáhl žaluzie, aby nebyli z předváděcí místnosti vidět.

„Vaši zaměstnanci,“ zeptal se Logan, „mají přístup k autům? Mimo pracovní dobu?“

Pan Robinson si olízl ret a několikrát řekl: „Ehm…“ Pak konečně začal: „Nabádáme naše prodejce, aby v předváděcích vozech jezdili a studovali manuály, aby mohli zákazníkům odpovídat na otázky.“ Nervózně se usmál. „Všechno to je součástí filozofie firmy Wellington Executive –“

„Ten člověk, který přivezl auto Neilu Ritchiemu…“ Logan se podíval do zápisníku na jméno. „Michael Dunbar – v čem jezdí?“

„Ten, ehm…“Na Robinsonově kulatém čele vyskočily krůpěje potu. „To bych se musel podívat.“

„Prosím vás. A zjistěte mi všechna auta, ve kterých jezdil za poslední dva měsíce. A taky chci vidět jeho osobní spis.“ Logan seděl v pohodlném koženém křesle vyhrazeném pro významné klienty a usmíval se, zatímco panu Robinsonovi začaly po skráních a po čelistech stékat korálky potu. „A ano, kapučíno si dáme moc rádi.“

Podle záznamů autosalonu měl Michael Dunbar každý týden přidělený jiný vůz: lexus, porsche, mercedes, ale ten týden, kdy došlo k napadení Agnes Walkerové, jezdil ve stříbrném BMW. „No,“ zeptal se Logan, „a kdepak je dneska?“

Pan Robinson si nervózně prohrábl prameny prořídlých vlasů přehozených přes holou lebku. Já nechápu, jak vám to pomůže. Nikdo z našich zaměstnanců by rozhodně „Kde je?“

„On, ehm… ráno volal, že mu není dobře. Migréna. Michael na ně občas trpí, od té doby, co se rozvedl…“

Logan si na stěně prohlédl rozpisy služeb za minulých čtrnáct dní. „Koukám, že minulou středu byl taky nemocný.“ Den po tom, co zmizela Holly McEwanová. „Taky migréna?“ Pan Robinson přikývl. Logan se ještě jednou podíval na rozpis: pokaždé když byla unesena a zavražděna jedna z prostitutek, Michael Dunbar se den nato omluvil z práce. A dneska zase zůstal doma s migrénou. To nejspíš znamenalo další mrtvolu.

V garáži hraje rádio Klasik lamento z opery Aeneas a Dido. Každé slovo Janet Bakerové zůstává viset ve vzduchu jako pohasínající klenot. Za tichého pobrukování sbalí hadici vysavače a odnáší přístroj zpět do domu, vrací jej do komody pod schody. Od té doby, co Tracy… Od ROZVODU udržuje dům v naprostém pořádku. Všechno je na svém místě.

Je to velký dům – dost velký pro muže, ženu a tři děti. A dost velký, aby mu teď, když je tu sám, připadal prázdný a tísnivý. S povzdechem si opře hlavu o stěnu a zavře oči, splývá s prázdnotou svého domu.

S jeho smutkem.

V garáži právě vrcholí pěvecký výstup a hned po něm následuje protivná reklama na dvojitá skla, která krásný dojem úplně zkazí. Muž se zamračí, vrátí se a rádio vypne.

Auto, které stojí v garáži, je teď čisté jako jeho dům: nablýskané, luxusní BMW kupé, stříbrné v černé kůži s palubní deskou z ořechu. Velmi stylové, a ještě tři dny jeho. Potom možná zkusí lexus, něco s velkým úložným prostorem… Tentokrát měl co dělat, aby tam náklad vtěsnal. Opatrně zavře kufr BMW, aby se igelit nezachytil o zámek. Později se pojede svézt na nějaké pěkné odlehlé místo, kde ho nikdo neuvidí.

Naposledy se podívá na auto a pak se vrátí zpátky do domu.

Sklep je větší, než vypadá. Před ROZVODEM byla tahle místnost plná věcí: nerozbalených svatebních darů, starých hraček, krabic od bot plných fotek, kusů nábytku, který Tracy zdědila po rodičích… Ale teď už ne. Když Tracy odešla, všechno vyházel. Teď je sklep prázdný a mrtvý, dvakrát denně zametený a obden vytřený. Čistota je důležitá. Čistota je vždycky důležitá. Nerad by něco chytil.

Uslyší nahoře zvonek a zvedne oči ke stropu. Když si ho nebude všímat, možná… Ale zvonek se ozývá znovu, studený a prázdný zvuk ve studeném a prázdném domě. Vzdychne, ale zapne si kalhoty. Může se kdykoli vrátit. Nemá kam spěchat.

Než vystoupá po schodech ze sklepa a zamkne za sebou dveře, znovu se rozezní zvonek. „No jo, no jo, už jdu.“ Projde chodbou, na chvíli se zastaví před zrcadlem a nasadí migrénový výraz pro případ, že to je někdo z práce, kdo se jde zeptat, jestli něco nepotřebuje. Jsou k němu slušní. Ale když otevře dveře – a útrpně zamžourá do odpoledního světla, jako kdyby se mu měla rozskočit hlava –, stojí za nimi neznámý muž v šedém obleku, kterému by prospěla čistírna. Toho už určitě někde viděl…

„Pan Dunbar?“ zeptá se ten muž s mrazivým úsměvem a ukáže mu nějaký průkaz. „Detektiv seržant McRae. Pozvete mě dál?“

37

V kufru zbrusu nového BMW v garáži Michaela Dunbara našli mrtvolu. Byla to žena, nahá, zabalená v průhledném igelitovém pytli, údy studené a ztuhlé. Tělo měla potlučené a samou modřinu. Na hlavě modrý sáček do mrazáku.

„Kristepane,“ hlesl Rennie, natáhl se do otevřeného kufru a přes průhledný igelit šťouchl do bledé studené pokožky. Je úplně tuhá…“

Logan se otočil a zadíval se na mlčící postavu Michaela Dunbara. Byl to nevýrazný muž kolem třiceti v dokonale nažehlených béžových plátěných kalhotách a džínové košili. Nad podlouhlou, čerstvě oholenou tváří seděl upravený účes. Vrah. „No, pane Dunbare,“ sykl Logan se stěží potlačovaným vztekem. „Mohl byste nám vysvětlit, proč máte v kufru auta mrtvou nahou ženu?“ Dunbar se zakousl do rtu a zavrtěl hlavou. „Aha,“ řekl Logan. „Tak víte co? Ono je celkem jedno, jestli nám to řeknete nebo ne. Chytili jsme vás takřka při činu. Až vám tu uděláme domovní prohlídku, všichni pojedeme k nám na stanici. A tam vám sejmeme otisky a odebereme vzorky DNA a naši technici budou mít spoustu důkazů, že máte na svědomí i ty druhé dvě mrtvé ženy.“

„Vy…“ Dunbarovy vykulené oči sjely z Loganova obličeje k otevřenému kufru auta a jeho studenému mrtvému obsahu. Já, já nikam nepojedu. Chci mluvit s právníkem.“

„To je mi jasný.“ Logan se otočil a viděl, že Rennie s otevřenou pusou ještě pořád zírá do kufru. „Rennie, vyndejte telefon – chci tu mít doktora, patologa a státní zástupkyni, a chci je tu hned!“ Rennie odlepil oči od umlácené mrtvoly a vyndal z kapsy mobil. Logan zatím podezřelého vedl předsíní, kam shora zaléhal rámus postupující domovní prohlídky. Čtyři strážníci už obraceli dům naruby.

Ozvalo se zabušení na dveře a do předsíně vešel povědomý šedý knír a jeho majitel s velkou bednou plnou vybavení. „Kde nás chcete?“ Logan je poslal do garáže, aby začali mrtvolou v kufru, a pak, když kolem něj procházela řada techniků v bílých kombinézách, dělal, že neslyší, jak si pohvizdují Haj hou, haj hou do práce jdem za sebou…

Když mu zmizela z očí poslední šedá bedna, šel se Logan porozhlédnout po přízemí a Dunbara táhl za sebou. Velký obývák vyzdobený fotkami Dunbara, ženy a tří dětí – dvou chlapců a děvčátka; koberec bez poskvrnky a krb bez ozdob. Kuchyně také svítila čistotou, byla dostatečně prostorná, aby se do ní vešel snídaňový bar a jídelní stůl. Komora vedle kuchyně: mrazák plný hotových jídel, myčka, dřez, police. Z předsíně vedly ještě jedny dveře, ale když se je Logan pokusil otevřít, byly zamčené. „Kam to vede?“ Dunbar se mu nepodíval do očí. Logan ho bodl prstem do prsou. „Dejte mi klíče.“

„To… to nesmíte! Chci právníka. Nemůžete sem přijít a takhle se chovat. Tohle je můj dům!“

„Ale můžu: mám povolení k prohlídce.“ Rachael Tullochová je zařídila v rekordním čase. „Tak dejte sem ty klíče!“

Já… mně není dobře, musím si lehnout…“

„Dejte sem ty zatracený klíče!“

Dunbar třesoucí se rukou vytáhl z kapsy svazek klíčů. Logan po nich chňapl a jeden po druhém zkoušel v bytelném zámku, dokud se neozvalo cvaknutí, po němž dveře povolily. Dřevěné schodiště mizelo dole ve tmě. Logan otočil vypínačem a prostor pod schodištěm zalilo matné světlo.

„Rennie!“ zakřičel do garáže, odkud se okamžitě přiřítil konstábl s mobilem ještě pořád u ucha; zrovna komusi vysvětloval, že patologa potřebují teď, a ne až příští týden. Logan Dunbara strčil konstáblovi.

„Co s ním mám dělat?“

„Kupte mu večeři a vemte ho na tancovačku. Co byste s ním asi hergot mohl dělat? Hlídejte ho!“ Logan se otočil a zamířil ke schodišti, ale hned ho mrzelo, jak na konstábla vyjel. Zastavil se, omluvil se a řekl Renniemu, že může jít s ním, pokud při tom Dunbara pohlídá, aby náhodou nesletěl ze schodů.

Dřevěné schodiště do sklepa bylo z obou stran chráněné sádrokartonem a neohoblovanými prkny a mezi stropními nosníky visely svazky šedých drátů. A pak se Logan ocitl v samotném sklepě, pod nohama mu šustily igelitové plachty, a hned uviděl, co se tam dole skrývá. „Krucinál!“

Rennie: „Co? Co to je?“

Dunbar: „Mně je opravdu zle. Musím si lehnout…“

Podlahu pokrývaly průhledné igelity, které ve světle holé žárovky vypadaly jako vlny na temném jezeře. Igelity sahaly až na zadní stěnu a byly poslepované spoustou izolepy. Měly zabránit tomu, aby nahá žena – ležící na zádech s doširoka roztaženýma nohama, bledou kůží posetou fialovo-žlutými modřinami, obličej oteklý k nepoznání a zakrvácený, ruce svázané nad hlavou a připevněné ke stěně dvoucentimetrovým šroubem – nenadělala skvrny.

Nehýbala se.

Logan za sebou uslyšel zašustění a zalapání po dechu – pak Dunbar znovu řekl: „Mně je opravdu špatně…“

Logan ho popadl za límec a smýkl s ním o holou stěnu. „Ty hnusný zvrhlý prase!“ Dunbar vytřeštil oči, čišel z nich strach, a Logan se zarazil. Pustil jeho košili a ucouvl. Dunbar mu za to nestál. Nestál za to… Ale Logan měl skutečně chuť vymlátit z něj duši.

Celý roztřesený vynaloženým úsilím se otočil a pomalu vstoupil na igelity; opatrně zamířil ke zbitému tělu, cítil, jak mu igelit klouže a šustí pod nohama, a nechtěl poničit stopy. Coby první policista na místě činu měl povinnost se přesvědčit, zda oběť nepotřebuje lékařskou péči, ačkoli bylo naprosto jasné, že je mrtvá. Kristepane, ta chuděra vypadala, jako kdyby ji přejeli kombajnem. Neměla na těle ani centimetr bez modřiny nebo otoku. Možná by Michael Dunbar přece jenom měl z těch schodů spadnout. Logan si se znechuceným výrazem natáhl nové gumové rukavice a posadil se vedle těla, pokoušel se ve zmlácených ostatcích poznat některou z žen, které potkal na svých pochůzkách po vykřičené čtvrti a které mu za prachy nabízely svá těla. Jenže tuhle místo prachů čekala smrt z rukou –

Mezi jejími oteklými rty se nafoukla a praskla bublina. Ta nebožačka byla naživu!

Výslechová místnost číslo čtyři páchla špínou a to nebylo Michaelu Dunbarovi po chuti. Seděl na okraji židle a snažil se moc nevrtět, zatímco Rennie na Loganův rozkaz založil pásku do magnetofonu a ujal se úvodního slova. Dunbara přivezli na stanici, kde prošel obvyklým procesem při zadržení, a strčili ho do výslechové místnosti, aniž by o tom informovali detektiva inspektora Steelovou: podle Tlusťocha Garyho ještě pořád, vyslýchala Clair Pirieovou a nikdo ji nesměl rušit. Nato Gary mrknul a řekl: Jestli mi rozumíte…“ Což v podstatě znamenalo, že je na Loganově straně.

„Takže, Michaele, nebo vám můžu říkat Mikey?“ zeptal se Logan a opřel se na židli.

„Michael. Prosím. Michael, ne Mikey.“

„Dobře, takže Michaele.“ Logan se na něj usmál. „Povězte nám hezky všechno, co víte o těch dvou ženách, které jsme dneska našli u vás doma. Můžete začít třeba s tou, co je ještě naživu.“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ prohlásil Dunbar, který tupě zíral na magnetofon, díval se, jak se za sklem otáčejí cívky.

„Nebuďte hloupý, Michaele: našli jsme je ve vašem domě! A vy jste tam byl, vzpomínáte?“

Dunbar se dlouze a roztřeseně nadechl. „Opravdu mi není dobře.“

„Neříkejte? Náš doktor tvrdí, že vám nic není. Na rozdíl od té chuděry, kterou jsme našli u vás ve sklepě – fraktura lebky, zlomené ruce, nohy, žebra, prsty, vnitřní krvácení… můžete mě klidně doplnit.“

„Zahýbala mi.“ Pronesl monotónním hlasem. „Ona…,“ zavřel oči a zhluboka se nadechl, zadržel dech a vypustil dlouhý třaslavý výdech. Jmenoval se Kevin a byl to účetní. Já… já jsem jednou večer přišel domů a oni zrovna ŠOUSTALI v naší posteli a děti se dole dívaly na Sponge Boba. Ani neviděli, že tam jsem.“ Trpký smích, který skončil utřenou slzou. „Tak jsem se pomstil: šel jsem ven, sbalil jsem v doku první šerednou šlapku a vojel jsem ji. A pak jsem šel domů a vojel jsem Tracy. Stejně, jako ji vojel von…“

„Ale ona na to přišla, co?“

Znovu trpký smích. „Za tři dny mi začal z ptáka téct žlutej hnis a močil jsem ostnatej drát. Samozřejmě to chytila. A ten její miláček Kevin taky!“ Tentokrát byl smích opravdovější. „To měla za to, mrcha nevěrná!“ Dunbar na chvíli zmlkl a díval se, jak se potichu točí pásek. „Opustila mě. Sebrala děti a všechny svoje věci a odešla…“

Logan vyndal několik fotografií a jednu opřel o magnetofon přímo před Dunbara: nahá žena ležící na zádech uprostřed temné ulice. „Povězte mi o Rosie Williamsové.“ Dunbar uhnul očima, aby se nemusel na zmlácené tělo dívat, ale Logan před něj položil další snímek. Nahá žena ležící na boku v mokrém jehličí. „Ne? Tak co Michelle Woodová?“ Další fotografie: tělo zabalené v igelitu v kufru auta. „Nebo Holly McEwanová? Ne? A co tahle?“ Rozbitý obličej celý od krve vyfocený před hodinou, zatímco čekali, až přijede sanitka. Poslední fotografie byla z policejního archivu: Cuchta Agnes Walkerová, zepředu a z profilu. Dunbar ztuhnul.

Logan na vytištěnou fotografii poklepal prstem. „Tahle byla první, co?“

„Špinavá děvka…,“ zamumlal Dunbar sotva slyšitelně.

Dlouhé mlčení přerušované jen monotónním vrčením točící se pásky v magnetofonu a vrzavými kroky na linoleu na chodbě.

„Tiffany. Ta ve sklepě. Řekla, že se jmenuje Tiffany. Sbalil jsem ji včera v noci na tu nablýskanou káru a zavezl jsem ji na pláž do Balmedie.“ Při té vzpomínce se jeho rty nepatrně usmály. „Zaplatil jsem jí, aby mi ho vykouřila, a když skončila, vzal jsem ji kladivem přes hlavu. Strčil jsem ji do kufru. Odvezl domů. Zatáhl jsem ji do sklepa a svázal. Líp jsem si to načasovat nemoh, víte?“ Naklonil se dopředu a ta slova zašeptal. „Protože ta předešlá byla mrtvá.“

V Loganově žaludku jako by se usadilo něco studeného. „Ta předešlá byla mrtvá?“

„Mrtvá. Vydržela celý tři dny. Víte, když jsem se zbavil těch prvních dvou, řekl jsem si: co se sakra honím? Co kdybych si ji vzal domů: ať pořádně zaplatí za to, že mě nakazila tou hnusnou chorobou. Dám si na čas. Ať zaplatí za to, že mě opustila…“

Rennie zbledl v obličeji. „Proboha živýho!“

A Dunbar pokračoval. Teď, když se stavidla otevřela, chtěl jim vyprávět všechno. Do posledního nechutného detailu jim popsal, jak ty ženy zbil, pak znásilnil a pak znovu zbil. Jak jim dupal po žebrech a lámal nohy a ruce, aby zaplatily za to, co udělaly s jeho manželstvím, jeho rodinou, dětmi a jeho životem. Jak je svlékl, aby se nenašly důkazy. A jak se zbavoval těl, když byla moc studená na hraní…

Když skončili, Logan se vypotácel na chodbu a tam zůstal stát opřený o stěnu, zatímco Rennie Dunbara odvedl dolů do cely pro zadržené. Na vraha ze Shore Lane čekal ráno v devět hodin soudce, který mu zamítne kauci a pošle ho do Craiginches, kde bude čekat na soud. A vzhledem k tomu, že se přiznal a že měli spoustu forenzních důkazů, nečekal ho žádný jiný verdikt než vinen. A všechno proběhlo naprosto předpisově.

Logan se s hlubokým povzdechem narovnal právě včas, aby viděl, jak se chodbou blíží detektiv inspektor Steelová, šíleně rozzuřená. „Kde je?“ vyhrkla a zastavila před ním.

„Kdo?“

Steelová se ještě víc zamračila. „Vy zatraceně dobře víte ,Kdo‘. Ten parchant, kterýho jste sem přitáhli bez mýho svolení „Nechtěla jste, aby vás někdo rušil při výslechu Clair Pirieový „Nechte si ty KECY! Moc dobře víte, že bych ten zasranej výslech přerušila!“ Zapíchla mu do prsou kostnatý prst, tvrdý jak kámen. „Vyslechl jste Ritchieho bez mýho svolení. Jak si to vůbec dovolujete?!“

Logan se proti ní pořádně postavil a napřímil. „Ten chlap se přiznal! Čtyři vraždy a dva pokusy. Já jsem ho vyslechl, protože vy jste nechtěla, aby vás někdo rušil, a přiznal se.“

„Co to tady plácáte? Udělal jste to za mýma zádama, vy „Dělal jsem jenom svoji práci!“

„Vaše práce je dělat to, co vám řeknu já, vy podlejzavej podrazáku Já?“ Logan nevěřil vlastním uším. „A co vy? Vzpomínáte si na dnešní P&J? ‚Detektiv inspektor Steelová vyřešila jeden z nejsložitějších případů ve skotské –’„

„Já nepíšu tiskový zprávy, a vy to moc dobře víte!“ Předtím na sebe křičeli na celou chodbu, ale najednou Steelová vyndala ze saka obálku, odtrhla jí kraj a mrazivým šepotem sykla: „Víte, co to je?“ Vytáhla list papíru. „To je doporučující dopis, kterej jsem na vás a Rennieho napsala vrchnímu konstáblovi.“ Roztrhala papír na kousky a hodila mu je do obličeje. „Věřte mi, seržante: ještě jednou mě podrazíte, a osobně vás zrychtuju tak, že nebudete vědět, jestli si máte držet koule nebo brečet.“ Otočila se na podpatku a odklusala, a Loganovi nezbylo než roztrhaný papír sebrat.

38

Měli slavit, ale Logan neměl na oslavy náladu. Nejmíň pětkrát mu začal zvonit telefon, ale vždycky když se podíval, uviděl na displeji, že mu volá Steelová – nejspíš ho chtěla ještě jednou seřvat a tak nechal hovor několikrát spadnout do hlasové schránky, až to posléze vzdal a telefon vypnul. Měl po šichtě: jestli na něj chce Steelová řvát, může to udělat v pracovní době. Momentálně se cítil moc provinile na to, aby s ní mohl mluvit, zvlášť poté, co si dal deset minut práce a slepil dohromady kousky roztrhaného dopisu – vychválila je s Renniem až do nebe.

Půl osmé a detektiv konstábl Rennie se vrátil od baru s pitím: gin s tonikem pro Rachael, pintu Stelly pro Logana a pro sebe, vodku s džusem, pintu ležáku a dva rumy s kolou pro čtyři členy pátracího týmu, kteří udělali u Michaela Dunbara domovní prohlídku. Rennie pronesl improvizovanou řeč o tom, jak jsou všichni skvělí, že Dunbara chytili, než znovu vraždil, a zakončil ji přípitkem na detektiva seržanta Logana McRae, bez něhož by nic z toho nebylo možné.

Následoval jásot a ťukání sklenicemi. Rachael se naklonila přes Logana a říkala jedné kolegyni, kolik jí dalo práce sehnat tak rychle povolení k prohlídce a zatykač, ale prý to udělala, protože ví, jak je Logan chytrý. Dva velké případy vyřešené v právě tolika dnech: nejdřív ten trup v kufru a teď vrah ze Shore Lane. Očividně není nic, co by nedokázal.

Doktor Fraser přišel právě na druhou rundu. Vypadal vyčerpaně a hned do sebe obrátil značnou část svého guinnesse, vzdychl a otřel si z kníru bílou pěnu. „Bože, tohle jsem potřeboval.“

„Náročnej den?“

Doktor Fraser přikývl a znovu si pořádně přihnul. „To nemáte ani páru. Teď, když je Isobel mimo hru, jsem na všechno sám. A víte, jak to tu vypadá: odevšud se hrnou mrtvoly. Víte, kolik jsem tenhle týden rozřezal feťáků? Povzdech. Jo, a než zapomenu, to páchnoucí tělo, které jste mi včera poslali: stejné bodné rány a žaludek plný antidepresiv jako u té shnilé psí mrtvoly.“ Opřel se a zamyšleně nakrčil čelo: „Teď mi došlo, že každá rozložená hnijící mrtvola, kterou jsem za posledních šest měsíců řezal, byla vaše, je vám to jasný? Takže tímhle vás oficiálně škrtám ze seznamu lidí, kterým pitevna pošle vánoční pohled!“

„Neříkejte, že to neděláte rád,“ zaculil se Logan. „A proč vlastně máte všechny pitvy vy? Kde je Isobel?“

Patolog pokrčil rameny a dopil pivo. „To netuším. Dneska nepřišla. Zkoušel jsem jí volat, ale nebrala telefon. Mezi námi, už pár týdnů se chovala jako šílená fúrie, takže bych se nedivil, kdyby ji šoupli do blázince. Třeba sedí v pěkně vypolstrovaný cele s hromadou pastelek, který může okusovat.“

Veselá nálada se pomalu vytrácela, když se najednou objevil někdo z protidrogového a řekl jim, že detektiv inspektor Steelová chytila skutečnýbo vraha ze Shore Lane. Rennie se vymrštil a začal hulákat, kdo hergot řekl, že detektiv inspektor Steelová někoho chytila! „To jsme byli my!“ vykřikl a praštil se do prsou. „My toho parchanta chytili, ne Steelová! Ta u toho ani nebyla!“ Logan jen zamručel. Ještě se nedostal k tomu, aby Renniemu řekl o tom doporučujícím dopise.

Čtvrtá runda byla na Logana. Přišoural se ke stolu s tácem plným sklenic a něčeho k zakousnutí: pro normální lidi křupky a pro doktora Frasera škvarky. Právě rozdával drinky, když kdosi zaklel, chytil ho za rukáv a ukázal na televizi připevněnou v rohu pod stropem. Z obrazovky na něj zírala detektiv inspektor Steelová, tvářila se vážně a cosi říkala do kamery, slova však zanikla v hospodském ruchu. Její hrubou tvář ozařovaly blesky fotoaparátů. Pak si sedla a kamera zabrala vrchního konstábla, který pronesl jakousi řeč. A pak přišly archivní záběry Shore Lane a fotografie obětí před tím, než na ně dopadla pěst Michaela Dunbara.

Logan zavřel oči a sprostě si ulevil. Tímhle totálně podělal šanci získat uznání za to, že vyřešil vraždu muže z kufru, a po té jejich slovní přestřelce na chodbě mu Steelová nepřizná ani zásluhy na odhalení vraha ze Shore Lane. Takže mu nezbývalo než se pořádně opít.

Logan se vypotácel z taxíku a zůstal stát, nepadl dopředu ani dozadu, ale vrávoral na místě, zatímco rezavý ford udělal uprostřed ulice otočku a odjel. Nasupeně se za ním otočil a sledoval, jak zadní světla mizejí za roh. Do hajzlu. Chtěl mu říct, aby počkal. Zhluboka se nadechl, zastrčil si košili do kalhot a odhodlaně vykročil ke vchodu do domu doktorky Isobel MacAlisterové. Miller taky míval byt v téhle čtvrti, ale prodal ho a přestěhoval se k Ledové královně. „Ať spolu žijou šťastně až do smrti,“ zamumlal Logan do mohutného rododendronu, který vykoukl ze stínu; tmavě zelené listy se mu v zapadajícím slunci leskly jak čerstvá játra. Opřel se o zvonek a zpoza leptaného skla se ozvalo velice konzervativní bing-bong. Rubislaw Den je nóbl čtvrť, ze všeho tam koukají prachy. Třípatrové žulové paláce nemalé ceny, které se v rodinách dědí z generace na generaci. Právníci, bankéři, šéfové těžebních společností. Lidi, co jezdí čtyřikrát ročně na zahraniční dovolenou a posílají děti do soukromých škol. Logan se znovu opřel o zvonek.

Nad dveřmi svítilo světlo. Určitě jsou doma.

Dřepl si, aby nakoukl dovnitř škvírou na dopisy, ale přepadl na zadek. Právě když se snažil vyhrabat zpátky, se za sklem po straně dveří objevil stín a ozval se nervózní hlas: „Kdo je to?“

„Isobel? To jsem já,“ houkl, ale pak ještě pro jistotu dodal: „Logan.“ To, že spolu přežili pokus o vraždu a sedm měsíců sdíleli postel, ještě neznamená, že si ho musí pamatovat.

Dveře se neotevřely. Jsi sám?“

Jestli jsem sám?“ Logan udělal krok zpátky a málem sletěl ze schodů. „No, pořád bydlím s konstábl Watsonovou, ale zdá se mi, že po mně jede ta nová asistentka…“ Zazubil se. Dvě ženský. Hahá! „Může si jít Colin se mnou hrát?“

Dveře se pootevřely a vykoukla z nich ustaraná tvář. Isobel vypadala příšerně: bledá, vyčerpaná, pod očima fialové kruhy, od obočí ke koutkům úst se jí táhly hluboké vrásky. „Ty jsi opilý.“

Logan zasalutoval. „A ty si hraješ s mrtvolama a necháváš si za to platit. Ale já to respektuju. Kde je Colin?“

„Ty to nevíš?“

„Co nevím?“

Colin Miller ležel v posteli schoulený do klubíčka, popelavý a rozklepaný, ruce v bílých obvazech. Loganovi stačil jeden pohled na Millerovu skrčenou postavu a hned vystřízlivěl. „Co se ti proboha stalo?“

Miller zvedl oči a zůstal na něj zírat. Tvář měl oteklou a zhmožděnou, od levé tváře přes bradu se mu táhly temně fialové, zeleně prokvetlé modřiny a nos měl křivější než před pár dny. „Mně? Co se mi stalo? Já ti řeknu, co se mi kurva stalo! Ty ses mi stal, TY IDIOTE!“ Logan sebou škubl. „Ale já… jsem nic neudělal.“

„Musel sis hrát na velkýho detektiva, co? Musel jsi strkat ten svůj zasranej nos, kams neměl, co?“ Miller pomalu vstával z postele a dával si při tom záležet, aby se neopřel o zavázané ruce. „On tě poznal, ty zasranej kreténe! V tý hospodě ses kolem něj motal, i když jsem ti řekl, abys to nedělal, a von tě poznal, kurva“ Miller s napřaženýma rukama přiskočil k Loganovi, až se mu nahé nohy zabořily do měkkého modrého koberce. „Pak jsi ho zašil a on věděl, že jsem ho prásknul já! Protože jsi tam byl, ty zasranej idiote!“

„Coline, já

„USEKL MI ZKURVENÝ PRSTY!“ Teď už reportér brečel, obličej pod modřinami brunátný, ze zkřivených rtů mu lítaly sliny a odhalovaly se díry po vymlácených zubech. „Moje prsty…“ Miller zabořil hlavu do tuhých obvazů na rukou a rozvzlykal se. „Moje prsty.“

Seděli v kuchyni, na stole otevřenou láhev Bowmore a tři skleničky, i když Colin chyběl. Oknem dopadaly do kuchyně poslední večerní paprsky a zabarvovaly lakované dřevo do okrova, a když slunce zapadlo, světle fialové stíny potemněly na tmavě modré. Isobel seděla schoulená na židli proti němu, rukou svírala vyprázdněnou sklenku, do které jí Logan nalil dalšího panáka whisky. Sám ovšem pil jen vodu. „Co se stalo?“

Isobel se pořádně napila, polkla lahodný nápoj a lehce se oklepala. „Říkal, že ho chytili před domem. Strčili ho do auta a zavezli někam do lesa. Přivázali ho k židli a usekali mu prsty, jeden článek po druhém, nůžkama na drůbež.“ Její hlas byl tichý, nevzrušený, jako když nahrávala pitevní protokol na magnetofon. „Levá ruka: malíček, distální, střední a proximální článek; prostředníček, distální a střední článek. Pravá ruka: distální článek z malíčku, všechny kosti z prsteníčku. Všechny prsty mu stříhali v mezičlánkových kloubech. Kost po kosti.“ Znovu se dlouze napila a skoro skleničku vyprázdnila. „Nechali… nechali ho na odpočívadle. Zavolali z jeho mobilu sanitku a nechali ho tam.“ Otřásla se. „Lékařům se podařilo přišít tři články. Nevědí, jestli se chytí nebo ne.“

Logan jí znovu dolil sklenku. „To mě moc mrzí.“ Miller měl pravdu: všechno to byla jeho vina.

Isobel se na něj podívala, jako kdyby ho viděla poprvé, pak vstala a šla k ledničce, odkud vyndala modrou plastovou dózu a položila ji na stůl mezi ně. Logan opatrně sundal víko a zamračeně se podíval dovnitř: malé šedobílé válečky, jako albínské minipárečky. A pak na jednom rozeznal nehet.

Ježíši!“

Isobel se ani nepohnula. „Pod narkózou to vyzvracel.“

„Vyzvracel…? On je snědl?“ Ticho. Logan zavřel krabici víkem. „Isobel, rozhodně jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo, já –“

„Ne? Ale jak vidíš, dopadlo.“ Poslední paprsky zmizely za žulovou zdí a kuchyně se ponořila do tísnivého šera.

„Najdi je a vyřiď si to s nima. Rozumíš?“

„Bude Colin svědčit?“

„Řekli mu, že jestli půjde na policii, vrátí se a dodělají ho.“ Nalila si další drink, ale ruka se jí třásla tak, že whisky rozlila po stole. Jeho do toho netahej. Najdi je a vyřiď si to s nima!“

„Ale –“

Je to tvůj přítel! Dlužíš mu to. A mně taky!“

Nazpátek si Logan nevzal taxík. Šel zešeřelými ulicemi pěšky a přemýšlel. Colin Miller kvůli němu přišel o půlku prstů. Reportér měl pravdu: neměl do toho strkat nos. Nemohl nechat Colina s Kudlou v té hospodě samotné, musel vyčmuchat, co se děje. Kousek před ním se ozval opilecký zpěv a z Windmill Inn se vyrojila parta spoře oděných dívek, které z plných plic nesrozumitelně hulákaly, objímaly kandelábry a hvízdaly na projíždějící auta.

Co má sakra s Kudlou a tím jeho kumpánem dělat? „Najdi je a vyřiď si to s nima.“ Jo, Isobel se to lehko řekne, ale on je přece policajt. Nemůže se u nich jen tak zjevit a odprásknout je – tohle je Aberdeen, a ne New York. Jestli Colin Miller odmítne svědčit, Logan toho moc nezmůže…

Pokud je ovšem nechytí při něčem jiném. Jenže tím by Isobel taky neuspokojil: ona nestojí o spravedlnost, touží po pomstě. Bude se ovšem muset spokojit s tím, co je v jeho silách. Logan vyndal telefon a znovu ho zapnul: tři zprávy, všechny od detektiva inspektora Steelové. Ignoroval je a začal vyťukávat číslo.

39

„Víš jistě, že děláme dobře?“ zeptala se Jackie už asi po miliónté za poslední půlhodinu. V autě, které stálo na neosvětleném kousku ulice mezi dvěma lampami v tiché ulici s rodinnými domy, byla nepříjemná zima. Logan znovu odpověděl, že neví, a dál předním sklem zíral na dům Brendana Kudly Sutherlanda. Neoficiální sledování v tajně vypůjčeném hlídkovém voze? Samozřejmě že nedělali dobře. Jackie navíc měla být ještě dvaatřicet minut ve službě.

Ze zadního sedadla se ozvalo tiché zaúpění, detektiv konstábl Rennie se vztyčil a chytil se za hlavu. Jak vám je?“ zeptal se Logan, který ve zpětném zrcátku viděl konstáblův zelený obličej.

„Děsně…– Rennie zavřel jedno oko a druhým se snažil zaostřit na protější dům. „Kde sakra trčí Steve?“

Jackie se na sedadle pootočila. „Nech ho na pokoji, jo? Ten aspoň nikde nechlastá!“

Jéžiš, špatně ses vyspala?“

Logan zaskřípěl zuby. „Mohli byste zmlknout?!“ Zamračil se do zpětného zrcátka a Rennie omluvně zvedl ruce. Ve špinavém vauxhallu znovu zavládlo ticho: Jackie klimbala, Rennie se chvíli prohraboval svinstvem na zadním sedadle, až vytáhl jeden z pornočasopisů radního Marshalla a začal si ho ve slabém světle nedaleké pouliční lampy prohlížet. Tvářil se pobaveně.

Logan se otočil, vytrhl časopis Renniemu z ruky a za svou námahu si vyslechl: „Hej, já to čet!“

„Kde jste to sakra sebral?“

Rennie pokrčil rameny. „Bylo to tady vzadu, pod krabicema z Burger King a KFC.“ Logan zavrtěl hlavou a hodil časopis po konstáblovi. Nemohl věřit vlastním očím: tohle přece nebylo ani stejné auto, ve kterém v docích hlídkovali. Takže pornokolekce radního Marshalla koluje po celém aberdeenském okrsku – policisti a policistky od Stonehavenu po Fraseburg se hihňají nad pánským análním fetišem. To je výkvět!

Je ti doufám jasný, že se musím o půlnoci odhlásit ze služby,“ řekla Jackie a nakukovala Renniemu přes rameno.

„Víte co, až dorazí Jacobs, oba se můžete vrátit na stanici, nahlásit se a pak se vrátit, jasný?“

‚A co uděláš, jestli Sutherland vyjde z domu, když tady nebudeme?“

„Budu ho sledovat.“

Jackie si odfrkla. „Nemůžeš ho sledovat, protože jsi pil. A tady ten neandertálec taky.“

„Třeba budeme mít štěstí a… ale, máme společnost.“ Ulicí se blížila světla a za chvíli na protější straně zastavilo auto. Chvíli se nic nedělo a pak světla zhasla. V Kudlově domě se nic nepohnulo. Ze starého otřískaného fiatu se vynořila postava – konstábl Steve Jacobs, ještě v uniformě – s náručí plnou sáčků s jídlem. Nasedl dozadu vedle Rennieho.

„Dobrej večír,“ pronesl a otevřel velký kbelík se smaženým kuřetem. „Přinesl jsem aspirin, pak to rodinný balení a – hej, počkej, až na tobě bude řada!“ Rennie už se obsloužil. „Už jste mluvil s detektivem Steelovou?“ zeptal se Steve, když Loganovi podával sáček s hranolky. „Říkala, že je to důležitý: něco s tiskovkou.“

„Viděli jsme to v hospodě,“ zamumlal Rennie s plnou pusou kuřete. „Ta drzá ženská si přivlastnila všechnu slávu.“ Logan ve tmě zrudnul, ale neřekl ani slovo. Při jídle auto znovu zmlklo, bylo slyšet jen žvýkání a mlaskání a šumění koly, kterou si mezi sebou podávali. Postupně všichni vrátili prázdné pytlíky, krabičky, ubrousky a kosti zpátky do kbelíku, který si konstábl Steve strčil pod nohy mezi ostatní odpadky.

OK co teď?“ zeptal se Rennie, když spláchl Steveův aspirin omaštěnou kolou.

Jackie se podívala na hodinky. „Teď se musíme odhlásit.“

„To je dobrý,“ řekl Steve, „přemluvil jsem Tlusťocha Garyho, aby to udělal za nás. Stálo mě to tři marsky, ale celou noc už jsme volný.“

Pak chvíli hráli „odplivni si nebo polkni“, tedy kromě Logana za volantem; tomu se při téhle hře vybavily Colinovy useknuté prsty. Potom následovala hluboká filozofická debata o tom, jestli jsou lepší tanga nebo kalhotky do pasu, a pak Rennie zahájil dlouhý monolog o minulých a současných zloduších z EastEnders, do něhož Steve chvílemi vpadl se zajímavými náměty na rozhovor typu: „Kdo by vyhrál zápas nahotinek v bahně, Marge Simpsonová nebo Wilma Flintstoneová?“, což odstartovalo další kolo „odplivni si nebo polkni“. Ale nakonec znovu zavládlo ticho a nuda.

Půl druhé a obývák Kudly Sutherlanda zůstával ponořený ve tmě. Logan se na sedadle protáhl, až mu prasklo v zádech, a postěžoval si, že už tu takhle sedí dvě a půl hodiny. Alkoholové opojení bylo dávno to tam, zbyla mu jen bolest hlavy a kocovina. Zezadu se ozývalo tiché chrápání, ale Jackie si vpředu listovala časopisem radního Marshalla, obracela stránky a nastavovala je tak, aby zachytila co nejvíc nažloutlého pouličního světla. „Tak si říkám,“ začal Logan, zrovna když se v prvním patře domu, který sledovali, rozsvítilo světlo, „že to možná přece jenom nebyl dobrej nápad.“

Jackie odlepila oči od obrázku, který musel být fotomontáž. „Neříkal jsi, že to je jediný způsob, jak můžeme Kudlu a jeho kumpána při něčem načapat?“

Logan pokrčil rameny a opřel hlavu o zamlžené okýnko. „Nevím,“ povzdechl si. „Upřímně řečeno, já už nevím vůbec nic…“ Zhluboka se nadechl a řekl jí o Colinu Millerovi, popsal, co se stalo, tak, jak mu to vylíčila Isobel. A všechno to byla jeho vina.

„Prosím tě, to nemyslíš vážně!“ Jackie se podívala na zadní sedadlo, kde se k sobě Rennie se Stevem choulili jako štěňata a sladce spali – a tiše sykla: „Jak by to mohla být tvoje vina? Ty jsi přece Millerovi prsty neusekal, nebo jo?“ Natáhla se a chytila ho za ruku. Jsi dobrej policajt, Logane, chytil jsi Dunbara a Pirieovou – ta stará kráva Steelová by oba ty případy podělala, tak jako podělá všechno, na co sáhne. To, co se stalo Millerovi, byla prostě smůla.“ Když neodpověděl, stiskla mu ruku. „Víš co, zabalíme to: zítra si promluvíme s Inschem a dáme je sledovat. Ta svraštělá mrcha tě nikdy za nic nepochválí, ale Insch je jinej. Vyřeš ten případ Karla Pearsona a uvidíš, že tě od Steelový dostane. Takhle!“ Luskla prsty a chrápání vzadu naráz ustalo.

Rozespalý Steve nakoukl dopředu a zeptal se, co se děje. Logan mu užuž chtěl říct, že jedou domů, když se nad vchodem do Kudlova domu rozsvítilo světlo a do noci vyšla temná postava s velkou taškou přes rameno. „Bacha,“ sykl Logan, „něco se děje…“ Mhouřil oči a proklínal se, že Steveovi neřekl o dalekohled s nočním viděním. Postava prošla pod pouliční lampou: černý kabát, černě kalhoty, černá pletená čepice, dlouhé černé vlasy a knír. Kudlův kumpán – Kripl – došel na konec ulice a zahnul na Countesswells Avenue.

„Paráda!“ zahlaholila Jackie radostně, že se pro změnu začíná něco dít. „Tak jedeme!“ Logan ji zarazil, než stačila otočit klíčkem. „To nemůžeme. Co Kudla?“

„Co je s ním? Kripl jde do akce, jeho kámoš ne. Musíme sebou hodit, nebo ho ztratíme!“

„Dobře, dobře…“ Logan svraštil čelo a rychle si v hlavě přehrával různé scénáře. „Ty si vezmi Rennieho a sledujte ho, Steve a já tu zůstaneme a budeme hlídat dům.“

Teď se pro změnu zamračila Jackie. „A proč mám Rennieho? Proč si nemůžu vzít Stevea?“

„Protože Rennie a já jsme pili, vzpomínáš si? Nemůžeme řídit.“

„Tak se mnou pojeď ty“

„A tyhle dva mám nechat hlídat dům? Radši bych měl v každým týmu jednu rozumnou osobu, když dovolíš.“

Konstáblu Steveovi klesla čelist. Já to slyšel.“

„Bez urážky.“ Logan pomalu otevřel dveře a vyklouzl do noci. „A teď sebou koukejte hodit.“ O deset vteřin později stáli skrčení ve stínu a sledovali, jak Jackie odjíždí za Kudlovým kamarádem Kriplem s rozespalým Renniem rozvaleným na zadním sedadle.

„Ehm… pane, vážně myslíte, že mají toho prasáka sledovat sami?“ zeptal se Steve, když nasedli do jeho auta.

„Klid, nejspíš si ho šel jen vyhonit někam na hřiště. A vůbec,“ Logan ukázal na dům, kde se za oknem v prvním patře mihl stín, „jestli se někoho máme bát, tak spíš toho hajzla nahoře. Aspoň podle Colina Millera.

Byla temná a klidná noc, tak to měl rád. Dnešní noc byla výjimečná, takové se do deníčku zapisují červeným písmem. S tichým chichotáním přešel ulici a pak čím dál rychleji pospíchal kolem hřišť; – vychutnával si při tom střídání světla a tmy mezi pouličními lampami. Airyhall Avenue lemovaly výstavné rodinné domy. matky, otcové, dvě celé čtyři děti. Šťastné rodinky zalezlé v postelích se svými šťastnými rodinnými sny, které ráno čeká další krásný rodinný den. Navzdory chladu se už začínal potit v podpaží a přehodil si těžkou tašku z jednoho ramene na druhé. Dneska večer se pobaví; má rád práci, při které si užije trochu rozkoše. A tentokrát se na něj Brendan nebude zlobit. Už žádný monokl. Stejně brzy odjedou z Aberdeenu zpátky domů, do Edinburghu. Při té představě se usmál. Tady nahoře je nevyzpytatelné počasí: jednu chvíli pálí slunce a za chvíli lije. A někdy obojí najednou.

Na konci ulice zastavil, aby se trochu rozkoukal, a srdce se mu rozbušilo o něco rychleji, když na protější straně uviděl nápis: DĚTSKÝ DOMOV AIRYHALL. Zašel moc daleko, neměl tudy chodit. Měl se držet ulice, po které šel… domov byl menší než ten, kde kdysi žil, kde byl TEN CHLAP, ten chlap, kterého kvůli němu Brendan pobodal, ale to neznamenalo, že z něj nešel strach.

Lehce se otřásl, obrátil se a zamířil opačným směrem, zpátky k centru města, co nejdál od toho domu. Jen jednou se po velké budově a jejích spících, tichých obyvatelích otočil přes rameno.

Trvalo mu deset minut, než obešel hřbitovní zeď na Springfield Road – když ten nápis uviděl, začal si pískat melodii ze Simpsonových pak zahnul na Seafield Road a po té došel až na křižovatku s Anderson Drive. Zastavil se pod lampou a tašku položil na travnatý ostrůvek. Proč s sebou bral tolik věcí? Vylovil Brendanovy pokyny – mapku, která začínala nálepkou smajlíka, od níž vedly šipky k lebce se zkříženými hnáty obklopené plameny. K domu, který zdemolovali, protože ta bába nebyla doma. Dneska večer takovou kliku mít nebude.

Tichým hukotem nočního provozu se rozlehlo kvílení sirény a jemu se na chvíli zastavilo srdce. Kolem projel bílý hlídkový vůz s blikajícím modrým majákem; prořítil se křižovatkou, aniž přibrzdil, a zmizel do noci. Jeho nehledali.

Se zářivým úsměvem zvedl tašku, rozhlédl se na obě strany, přešel ulici a spěchal zpátky do centra.

„Tak co?“ zeptal se Rennie, když přelézal ze zadního sedadla a málem šlápl Jackie, která se snažila zařadit rychlost, na zlomenou ruku. „Myslíš, že něco chystá?“

„Nestrkej mi prdel pod nos a koukej si sednout!“ odsekla. Ježíši, klidně bych zastavila! Stačilo říct!“

„Nechtěl jsem, abys ho ztratila.“

Jak bych ho hergot mohla ztratit, jde pěšky – myslíš, že by nám utekl?!“

„No jo, no jo sakra, tak promiň.“ Rennie si zacvakl pás a nasupeně se zadíval dopředu na postavu, která se dvě stě metrů před nimi pachtila po chodníku s těžkou taškou přes rameno. „Hele, od tý doby, co sis zlomila tu ruku, se s tebou nedá vydržet.“ „Já jsem si tu ruku nezlomila, abys věděl. Zlomil mi ji někdo jinej!“

„To je fuk: stejně jsi nesnesitelná!“

Jackie otevřela pusu a zas ji zavřela, odfrkla si a pokrčila rameny. Měla-li být k sobě upřímná, musela mu dát za pravdu. „Jo,“ utrousila po chvíli, „myslím, že něco chystá. Kdyby neměl nic za lubem, asi bysme ho nesledovali.“ Zajela autem na stranu a vypnula světla, chtěla, aby se k nim jejich člověk víc přiblížil.

„Tak co má podle tebe za lubem? Černý oblečení, taška: že by šel něco vykrást?“

„Ne – proč by tahal tu těžkou tašku, to už by pak nic neunesl. Možná v ní táhne drogy. Roznáší to dealerům.“ Když si Jackie myslela, že je Kudlův kumpán dost daleko, aby si nevšiml, že ho sledují, rozsvítila a vyjela na ztichlou ulici, pomalu projela kolem hřišť přes křižovatku na Union Grove.

„Víš,“ řekl Rennie, „že tady dneska sebrali jednu starou ženskou? Využívala malý děti jako dealery. PCP a konopí, crack a bůhvíco ještě.“

Jo? Tak možná že náš chlapík chce pokračovat tam, kde přestala.“ Rennie se zazubil. „Zvláštní vydání, čtěte! Policisti po službě zašili edinburskýho narkobarona!“

Jackie se na něj usmála. „To bych klidně přežila.“

40

Kripl zastavil uprostřed Union Grove před omšelým činžákem a rozhlédl se po ulici, jestli se někdo nedívá. Jackie zapnula rádio, naplno je zesílila – noční DJ na Rádiu 1 v těch hodinách nad ránem pouštěl taneční hudbu, která duněla celým autem – a projela kolem s očima upřenýma před sebe, muže s velkou taškou plnou drog si vůbec nevšímala. Nejspíš to zabralo: Rennie se otočil a přikrčil, sledoval Kripla ve zpětném zrcátku na své straně, takže viděl, jak vytáhl z kapsy klíč a otevřel si dům. Rennie praštil do palubní desky. Je tam!“

„Fajn.“ Jackie vypnula rádio, otočila auto, pomalu se vrátila k činžáku a zaparkovala o pár vchodů dál.

„A co teď?“

„Teď budeme čekat.“ V autě se rozhostilo ticho, které po chvíli přerušil Rennie, když si začal pobrukovat písničku ze seriálu Emmerdale. „Ehm… Jackie?“ řekl, když dozpíval. „Neměli bysme ho chytit, dokud má ty drogy u sebe? Rozumíš, copak ho můžeme zatknout, až je nebude mít?“

Jackie se zašklebila a zaúpěla. Rennie měl pravdu. Otevřela dveře a vystoupila z auta do tiché ulice pohroužené do noci, v uniformě grampianské policie vypadala opravdu nenápadně. „No tak pojď, na co čekáš?“

V domě byla tma, nesvítilo ani světlo na chodbě, které by proniklo sklem nad okopanými společnými dveřmi. Ale to nebylo žádné překvapení, koneckonců táhlo na druhou hodinu ranní, a to jsou všichni v posteli a spí. Všichni kromě Kripla a toho, s kým se měl setkat. Jackie se zamračila na zašlou žulu. „Ta ženská, kterou zatkli kvůli drogám: myslíš, že je to tenhle dům?“ Rennie jen pokrčil rameny, a tak Jackie zapnula vysílačku, která jí visela na rameni, a požádala stálou službu o adresu staré paní, kterou zatkli za to, že šéfovala drogovému kartelu předškoláků. Ve sluchátku zapraskal povědomý hlas a Jackie ztišila hlasitost, aby Kripla nevyplašili. Byl to seržant Eric Mitchell a ptal se, proč to chce vědět a jak to, že používá policejní vysílačku, když má mít po službě? „No, víte…,“ vykoktala Jackie a rychle se snažila vymyslet nějakou diplomatickou lež. „Vezla jsem detektiva konstábla Rennieho domů a cestou jsme viděli podezřelé individuum vcházet do jednoho domu na Union Grove.“ Znělo to, jako kdyby svědčila u soudu proti nějakému zlodějíčkovi, ale zpátky už to vzít nemohla. „Chtěla bych vědět, jestli je to ta adresa, protože jsem v tom podezřelém poznala člověka, který už byl zatčený kvůli obchodování s drogama.“

„To jste si nacvičovala?“ zeptal se hlas ve sluchátku. „Protože to muselo dát pěknou fušku.“

„Podívejte, je to podezřelý individuum, má velkou tašku a my si myslíme, že je plná drog. Tak dáte mi tu adresu nebo ne?“ Chvíli to trvalo, ale nakonec jim seržant Mitchell potvrdil, že zatčená má bydliště v domě, před kterým Jackie stojí. V žádném případě nemůže jít o náhodu.

„Mám vám poslat posily?“

„Ne, to zvládneme. Ale připravte nám doporučující dopisy, jo?“

Seržant Mitchell slíbil, že uvidí, co se dá dělat.

Vchod do domu nebyl zamčený, Kripl za sebou jen přibouchl, takže se snadno dostali do uzounké chodby a šustivě prošli po kokosové rohoži. Byla tam tma, která ještě zhoustla, když Rennie zavřel. Jediné světlo teď dovnitř pronikalo rýhovaným sklem nade dveřmi, ale od žluté záře z ulice stejně nebylo nic vidět. Na konci uzavíraly chodbičku další dřevěné dveře a za těmi nebylo nic než tma. Jackie cosi přejelo po vlasech, až málem vykřikla leknutím, ale pak si uvědomila, že to byla Rennieho ruka, kterou šátral ve tmě. „Co to hergot děláš?“ sykla.

„Hledám vypínač,“ šeptl.

„Zbláznil ses, idiote? To chceš, aby všichni věděli, že jsme tady?“

Je tu tma jak v ranci.“

„Tak zavři klapačku a poslouchej!“

Ticho. Pak pomalu rozeznávali tiché supění a občasné heknutí, přicházející odněkud shora. Jackie popadla Rennieho za rameno a strkala ho ke schodům. Doplížili se na první odpočívadlo a v záhybu, kde velkým oknem z barevných skel pronikalo slabé světlo, se zastavili. Nebylo to moc, ale lepší než nic. Jackie zvedla hlavu, aby odhadla, odkud zvuky přicházely, a najednou to uviděla: nahoře nad schodištěm kužel baterky a silueta muže – byl přikrčený a dělal něco podezřelého.

Jackie vystoupila o něco výš, skoro do prvního poschodí, když vtom jí pod rukou zavrzalo zábradlí. Hekání nahoře utichlo. Teď slyšela jen krev, která jí pulzovala v uších. A pak kužel baterky dopadl na schody za nimi a sjel po nich nahoru, takže zachytil Rennieho v plné kráse. Někdo vykřikl: „Kurva!“ a pak se rozpoutalo peklo.

Nad hlavami jim proletěla skleněná láhev, ze které na zeď vystříkalo cosi, co páchlo po benzinu. Jackie se zhluboka nadechla a z plných plic zakřičela: „POLICIE! ANI HNOUT!“ Ale hned musela uskočit stranou, když se nad ní o zábradlí roztříštila další láhev a postříkala benzinem schodiště a koberec.

Rennie vykřikl bolestí a ve tmě do ní vrazil, až se oba svalili na odpočívadlo. A pak se schody rozduněly: Kripl se řítil dolů na ně. Jackie se pokusila vstát, ale Rennie ležel rozpláclý na ní a sypal ze sebe nadávky. Jackie ho praštila a zakřičela: „Slez ze mě, ty blbče!“

Dup dup dup a Kripl byl v prvním patře, a už proletěl kolem nich. Jackie natáhla nohu a špičkou boty ho nakopla do čéšky. Bolestivé zaúpění vzápětí pohltily duté rány, dunění a hekání, jak se Kripl po hlavě řítil ze schodů.

„Dělej!“ Jackie Rennieho znovu udeřila, načež se konečně postavil, ale vysypal při tom ze sebe celou snůšku sprostých slov. Jackie se taky vyhrabala na nohy a hned se vrhla dolů ze schodů na objemnou postavu, která se rýsovala proti oknu na odpočívadle. Vrazila do něj, právě když se pokoušel vstát, takže oba přistáli v koutě za hlasitého rachotu skleněných lahví. Prásk – Jackie narazila hlavou o zeď, až jí v očích zajiskřily žluté ohňostroje. Zavrávorala, v uších jí zvonilo, uklouzla na horním schodu a narazila do zábradlí, zrovna když se Kripl vztyčil na nohy. Jackie naslepo vykopla, ale minula cíl – na rozdíl od Kripla: jeho těžká bota ji nabrala do žeber, až nadskočila a zády dopadla na dřevěnou hranu schodu. Bože, ta bolest! Zatnula svaly, připravená na další kopanec, ale žádný nepřišel. Kripl utíkal.

Najednou ji oslepilo pronikavé světlo, jako kdyby někdo zapnul slunce, a všechno začalo bolestivě nabývat jasných obrysů. Přimhouřenýma očima se podívala nahoru a uviděla Rennieho, který se na odpočívadle opíral o stěnu s jednou zakrvácenou rukou na vypínači, a pořád pěkně od plic nadával.

Na schodech pod nimi se znovu ozval dupot: Kripl už byl skoro dole. Jackie se s námahou postavila, ale hned se musela přikrčit, když na stěně vedle ní explodovala další láhev, ze které se do všech stran rozstříkl benzin. „TY HAJZLE!“ Vyrazila, ale najednou strnula, když uviděla, co drží Kripl v ruce: zapalovač Zippo. A ona měla vlasy samý benzin!

Z rány na Kriplově čele se řinula krev, tekla mu kolem nosu a mizela v kníru. Krátce se zazubil a pak všechno zachvátily plameny.

„Kristepane, to je nuda.“ Konstábl Steve se opřel o volant otřískaného fiatu. S rukama založenýma na volantu si teatrálně vzdychl a zeptal se: „Vyplivni nebo polkni?“ Logan řekl ne. „Radši bych umřel?“ Zase ne. „Slovní fotbal?“

„Ne. Nechci hrát žádný hry, jasný?“

Jen si chci zkrátit čekání…“ Celé dvě minuty pak seděli mlčky, než konstábl řekl: „Slyšel jste o tom frajerovi Karen?“

Logan svraštil čelo. „A kdo je sakra Karen?“

„No přece Karen Buchanová! Konstábl. Asi takhle vysoká…? Byla se mnou, když jsme našli Rosie Williamsovou.“

Svraštělé čelo se zamračilo. „Jo tahle.“

„Jo.“ Steve se naklonil a klesl hlasem na konspirační šepot, i když byli v autě sami dva a na ulici ani živáčka. „Mezi námi, povídá se, že její frajer – konstábl Robert Tailor – si chodí užívat do doků.“

Na Loganově tváři se mihl škodolibý úsměv. „To jí patří.“

„Jo, je to kráva. Představte si, že ho tam viděli. Viděli ho, jak si to s nima rozdává! Chápete to? Říkal jsem Jackie, že…“ Steve pokračoval dál, ale Logan ho přestal vnímat, zíral oknem na temný, tichý dům.

Je to od nich hezký, že mu pomáhají, ale stejně to je jenom příšerný plýtvání časem. Ještě půl hodiny a zabalí to. Zítra si promluví s Inschem a – světlo nad Kudlovými dveřmi se rozsvítilo.

„…a ona na to: ‚Ten je ale nenápadnej!‘, a já povídám“ Steve si dál mlel svou, a tak ho Logan rýpl do žeber. „Au! Za co?“

„Něco se děje.“ Logan ukázal na dům, z něhož se vyřítil Kudla Sutherland s mobilním telefonem přitisknutým k uchu. Šel rovnou ke stříbrnému mercedesu zaparkovanému před domem a skočil za volant. Auto s řevem vyjelo na ulici a rychle se řítilo pryč. Konstábl Steve vztekle zaklel, probral otřískaný fiat k životu a rozjel se za Kudlou, snažil se přitom nebýt nápadný.

„Co ho to tak najednou popadlo?“ zeptal se Steve, když Kudla projel křižovatkou na Springfield Road na červenou.

„Netuším…“ Ale ať to bylo cokoli, nic dobrého z toho nekoukalo.

Schodištěm se blížily modré plameny, skákaly z jednoho schodu na druhý po benzinem nasáklém koberci. Jackie se otočila a rozběhla se, musela ohni utéct. Tam, kde se roztříštila poslední benzinová bomba, se stěna za ní rozsvítila mihotající žlutí a po dalším úseku schodiště začala kroužit černá chapadla kouře, který se valil ke stropu. Prudce zastavila na odpočívadle v prvním patře, kde Rennie bušil do dveří nejbližšího bytu a křičel: „Proboha otevřete!“

„Vykopni to!“ zařvala Jackie. Rennie o dva kroky ucouvl a botou vrazil do dřeva: rám se celý otřásl, ale dveře nepovolily. „Ještě!“ Tentokrát se dveře rozletěly dovnitř i s vyrvanou půlkou rámu. Shora se najednou přivalila vlna horka a ze stropu odpočívadla začala odpadávat barva a shora prosakoval roztavený koberec. Schodiště okamžitě zahalil kouř – hustá, černá, dusivá mračna páchnoucí benzinem a spáleným nylonem. Vběhli do bytu. Uvnitř někdo pořád dokola ječel: „Zloději!“ A vtom se probral k životu detektor kouře a tím peklem se kromě křiku, nadávek a praskotu plamenů rozezněla ječivá siréna.

Jackie strhla z ramene vysílačku, zakřičela do ní, aby jim poslali hasiče a záchranku, a při tom za Renniem proběhla nejbližšími dveřmi. Jekot přešel v nesrozumitelný křik. Ložnice s manželskou postelí: stará paní pod peřinou přetaženou přes hlavu, zuby na nočním stolku; starý pán už stál na nohou, z poklopce pruhovaného pyžama mu vykukovalo svraštělé přirození, a zuřivě mával vycházkovou holí.

Rennie za nimi zabouchl dveře. Jsme policajti, pitomče! Je tady ještě někdo?“ Starý pán položil provizorní kyj a zavrtěl hlavou. JK. co sousední byt?“

„Scottovi.“ Odkašlal si; do ložnice už pronikl kouř. „Mají malou dcerku a psa…“

Rennie zaklel. „Rychle otevřete okno!“ zavelel a ukázal na ně. „Vyhoďte ven matrace a oba vyskočte. Konstábl Watsonová vám pomůže.“ Otočil se – zachytil Jackiin pohled, právě když do vysílačky odříkávala popis útočníka, nařizovala jim, aby toho hajzla chytili a vymlátili z něj duši – pak otevřel dveře ložnice, vyběhl na chodbu a zabouchl za sebou dveře.

Jackie došlo, co má v úmyslu, až když bylo pozdě. „Rennie! Rennie, ty idiote jeden!“ Nebyl čas. Musela doufat, že kolega ví, co dělá. Přiskočila k oknu zalepenému nátěrem, s nímž se starý pán pokoušel lomcovat, škubla za kliku a několikrát s ní trhla, až konečně rám zaskřípěl jak artritický kloub a povolil. Dvojitá matrace vyletěla ven, ve vzduchu se dvakrát přetočila a deka se obmotala kolem talíře satelitu. Starý pán se váhavě zadíval na obdélník z pěny a pér. I když bydleli jen v prvním patře, byla to pěkná výška. Jackie ho popadla za paži a dostrkala k otevřenému oknu. „Rychle, musíte skočit první. Já vám podám vaši paní a vy ji chytíte, jasný?“ Už musela křičet, praskot ohně přehlušil všechno kromě kvílení požárního detektoru. Muž zaváhal a Jackie znovu vykoukla přes římsu okna na zmačkanou matraci ležící pět metrů pod nimi. „Nemáte se čeho bát,“ lhala. „To zvládnete.“

„Hergot, nepoučujte mě…“ Bázlivě vylezl z okna, spustil se co nejníž a teprve pak se pustil, tři metry, které zbývaly k zemi, letěl a dole za hlasitého nadávání dopadl ve spleti údů na matraci. Stará paní byla mnohem nervóznější a daleko těžší, ale Jackie se ji podařilo vystrkat z okna; dole dopadla na manžela, kterého málem rozdrtila.

V domě něco explodovalo, až se dveře ložnice otřásly. Zvenčí se ozvalo vzdálené kvílení sirén. Jackie zatajila dech a skočila.

41

Když Brendan Sutherland dojel na Union Grove, bylo jasné, že je blízko cíle. Stříbrný mercedes zpomalil a jel skoro krokem, jako by něco hledal. Konstábl Steve taky zpomalil a snažil se mezi auty udržovat stálý odstup. V dálce byla slyšet siréna. A pak na nebi uviděli oranžovou záři. Někde hořelo.

Najednou mercedes zabrzdil uprostřed ulice a z chodníku k němu rychle zamířila shrbená mužská postava – kulhala a táhla za sebou těžkou tašku. Muž nasedl do auta, chvíli se nic nedělo a pak Kudla šlápl na plyn a vyrazil. „Do hajzlu…“ Logan vytáhl mobil a zavolal Jackie. Měl strach. Jackie přece Kripla sledovala, a ten je najednou tady, vypadá jako po boji a po Jackie a Renniem nikde ani stopy. „Tak sakra dělej, zvedni ten zatracenej telefon!“ Když po dvanáctém zazvonění hovor spadl do hlasové schránky, Logan zaklel a vytočil číslo znovu.

Steve se pověsil na Kudlu a sledoval ho po Union Grove směrem ke křižovatce s Holburn Street. „Do prdele!“ Vytřeštěně zíral předním sklem: ze střechy činžáku před nimi Šlehaly plameny, do noci vyletovaly spršky kroužících jisker a po nebi se šířil oblak hustého, černého kouře, který vypadal jako modřina – dvě horní poschodí byla v plamenech. Kudla pomalu projel kolem.

Logan znovu zaklel, jelikož mu Jackiin záznamník právě sdělil, že Jackie je tak zatraceně nedostižná, že nemůže vzít telefon, a aby nechal vzkaz. Zavěsil a dal opakovat vytáčení. Popadl Steveovi z ramene vysílačku, zapnul ji a dožadoval se, aby ho spojili s konstáblem Watsonovou, ale dozvěděl se, že má vyčkat. Watsonová se ozvala od velkého požáru a teď na výzvy nereaguje. Logan zařval: „Zastav!“ a konstábl Steve šlápl na brzdy. Logan vyrazil z auta, rozběhl se k hořícímu domu a ze všech sil Jackie volal. Jekot sirén byl však silnější.

Na chodníku se krčil hlouček lidí nad ležící postavou, někdo jí dával umělé dýchání a ostatní křičeli a ječeli.

„JACKIE?!“

Zvedl se k němu špinavý odřený obličej. Byl to detektiv konstábl Rennie; to on prováděl dýchání z úst do úst. Obětí byla žena ve středním věku ve vytahaném tričku s nápisem Aberdeen University, které měla vykasané, takže jí pod ním koukaly šedivé kalhotky a rosolovité břicho. „Támhle,“ ukázal Rennie na postavu schoulenou před domem, kam z nebe dopadaly žhavé uhlíky jak jiskřivý sníh.

„Jackie?“

Byla sehnutá nad nehybným tělem zlatého retrívra ležícího na boku v kaluži čehosi tmavého, co mu pomalu vytékalo z hlavy, a něžně ho hladila po srsti. Jeden uhlík přistál psovi na boku a Logan ucítil spálené chlupy. Klekl si vedle Jackie a jemně ji vzal za ruku. Jackie? Jsi v pořádku?“ Měla špinavý obličej a bílou košili od uniformy. Nepodívala se na něj, jen psovi ze srsti smetla doutnající uhlík.

„Když ho Rennie házel z okna, vrtěl ocasem,“ řekla jen. Na zemi asi metr od ní ležela zánovní dvojitá matrace.

„Pojď,“ řekl Logan a pomohl jí vstát. „Tady to není bezpečné.“

Opatrně ji odváděl na chodník a ona se ještě za psem otáčela, ale když přímo před ní prudce zabrzdila Alfa tři šest, úplně se probrala. Vzápětí před domem zastavil hasičský vůz, ze kterého se na ulici vyvalila posádka se spoustou vybavení, a nedaleko už ječely sirény dalších. „On utekl!“ snažila se Jackie překřičet rámus. „Byl to ten Kudlův kumpán! Celý to tu polil benzinem!“ Kolem proběhl hasič a rozmotával za sebou hadici. „Utekl!“

Já vím: Kudla ho vyzvedl. Sledovali jsme je a –“

„Nesmíte ho nechat utéct! Ten hajzl nám pláchne!“ Popadla Logana za límec a táhla ho ke Steveovu otřískanému starému fiatu, Rennieho nechala, aby si s požárem poradil sám. „Dělej!“ zakřičela na Stevea, skočila na sedadlo vedle něj a Logan se rychle nasoukal dozadu. Jeď!“

Steve sešlápl plyn a auto vyrazilo, na konci ulice potkali sanitku, která se stejně rychle řítila opačným směrem. „Doprava nebo doleva?“ Logan neměl ani páru a přiznal to. „Fajn,“ vyhrkl Steve a soustředěně přimhouřil oči, „tak doprava…“ Přiřítil se na křižovatku a zahnul dolů po Holburn Street. V dálce svítila červená zadní světla; jinak nikde žádné auto. Když mercedes dohnali, byl skoro na kruhovém objezdu Garthdee, klidně si to šinul padesátkou. Steve se kolem něj prohnal v protisměru – stařičký motor fiatu řval jako rozzuřený fén – a sešlápl brzdy. Auto s kvílením kol vytočilo piruetu a zatarasilo ulici, takže mercedes musel prudce zabrzdit, až se mu zapnulo ABS, a udělal na asfaltu gumovou morseovku. Jackie vyskočila z auta první, s Loganem a Stevem v těsném závěsu. Práskla mercedesu obuškem do okna jak baseballovou pálkou, až se sklo rozsypalo na jemnou pavučinu. Když se napřahovala k další ráně, rozletěly se dveře spolucestujícího a vyskočil z nich Kripl. Něco držel v ruce – Logan ještě stačil zařvat – „ZBRAŇ!“, ale vtom už se ozvala rána a konstábl Steve padl jako podťatý a začal křičet.

Logan a Jackie se vrhli k zemi. Další rána udělala díru do asfaltu vedle Loganovy nohy, takže se rychle odplazil dozadu a mezi ním a střelcem teď stál mrňavý fiat. Další rána šla do kapoty a následující do karoserie, a celou tu dobu konstábl Steve nepřestával ječet. Zakvílení gum a mercedes couvl, zastavil a pak v oblaku šedého kouře vyrazil dopředu a málem při tom přejel Jackie. Poslední štěknutí pistole donutilo Logana odplazit se z cesty a auto bylo pryč. Rozsvítila se mu brzdová světla a bokem se vřítilo na kruhový objezd Garthdee, až mu od zadních litinových kol odletěla sprška jisker, jak přeletělo betonovou zábranu, a pak už přejelo most a zmizelo do noci.

Konstábl Steve ležel na zádech uprostřed silnice, bledý jako stěna, z pravé strany prsou se mu šířila velká rudá skvrna a mezi rty se mu dělaly krvavé bubliny a pěna. Jackie k němu přiběhla, podívala se na díru v jeho hrudníku, tiše zaklela a vší silou se o ránu opřela: snažila se zastavit krvácení. Logan zavolal záchranku. Při troše štěstí bude Steve naživu, až dorazí.

Jackie zvedla oči od Steveovy bledé tváře: „Co to hergot bylo?“ Konstáblův křik přešel v sípavé přerývané dýchání, ze kterého mu na bradu vytékalo víc a víc krve.

Logan si klekl vedle Jackie. Jak mu je?“

Podívala se na něj, rukáv nasáklý tmavou krví. Jak by mu asi mohlo být?“ Steve zasténal a z úst se mu vyhrnula krev. Jackie se ji pokoušela otřít, ale krev se z úst řinula dál.

„Kurva, Steve, opovaž se mi tu umřít! Jestli mě tu necháš s tím idiotem Simonem Renniem, tak tě zabiju!“

„To snad…“ Logan se zarazil a zaklel.

„Co je?“

„Teď mi to došlo. Všechno: je to boj o území. Řezník Malk chce ovládnout Aberdeen. Poslal sem Kudlu, aby pronikl na místní trh – zjistili, že Karl Pearson je dealer, a tak toho nebožáka chytili a mučili, dokud jim neprozradil jména svých kumpánů. A ty pak Kripl upálil zaživa. A totéž udělal s Kennedyovou babičkou.“ Ukázal na Holburn Street, kde na obloze planula oranžová záře. „Snažili se ji zastrašit, ale nezabralo to, takže byla na řadě. Pánbů ví, jak do toho zapadá ten druhý dům – možná taky patřili mezi dealery, takže je vypálili. Kudla a jeho kumpán se zbavovali konkurence.“ Vyndal mobil, zavolal na stanici a řekl jim, aby okamžitě poslali několik hlídkových vozů.

Jackie posunula ruce, kterýma se opírala o Steveův zdvihající se hrudník, aby co nejvíc zatlačila na látku prosáklou krví. „Kde sakra je ta sanitka?“

„Za chvíli tu budou, všechno bude v pořádku,“ lhal a snažil se, aby jeho slova zněla pevně – celá tahle akce byl jeden velký průser.

Jak to zvládá?“

„Zvládáš to skvěle, viď, Steve?“ Její veselost byla stejně křečovitá jako úsměv. Steve se jen třásl a krvácel.

Logan zaslechl sirénu sanitky a prudce otočil hlavu. „No konečně!“ Chytil Stevea za studenou zakrvácenou, třesoucí se ruku. „Neboj se, už to nebude dlouho trvat: budeš v pořádku.“ Ale Steve měl rozostřený pohled a dýchal se stále větší námahou a bolestí. Krvavá pěna už mu nevycházela z úst: teď bublala Jackie mezi prsty.

42

Studené modré světlo majáku sanitky klouzalo po asfaltu a odráželo se od oken zaparkovaných aut a domů na Holburn Street. Závěsy se hýbaly od chvíle, kdy zazněl první výstřel, ale teď už obyvatelé stáli za okny osvětlenými lampičkami z ložnic a zírali dolů na stojící auto, sanitku a umírajícího policistu.

Jackie seděla na prostřelené kapotě fiatu a odháněla ruku záchranáře, kterou jí jezdil před očima, aby zjistil, jestli nemá otřes mozku. „Mně nic není! Tak už mi kurva dejte pokoj!“

Stevea rychle připoutali na nosítka, do ruky mu napíchli kapačku, na tvář nasadili kyslíkovou masku a na prsa přiložili masivní tlakový obvaz. Rychle ho naložili do sanitky, zabouchli za ním dveře a pak se znovu rozhoukala siréna, řidič sešlápl plyn a nejrychlejší cestou vyrazil k Aberdeenské královské nemocnici.

Logan ještě domlouval s velitelstvím, aby dali na všechny silnice na jih od Aberdeenu zátarasy. Kudla se při první příležitosti zbaví auta – stříbrný mercedes s rozbitým předním sklem není zrovna nenápadný – takže všechny týmy měly hledat dva vysoké muže s edinburským přízvukem, jednoho s blond vlasy nakrátko a druhého s dlouhými tmavými vlasy a knírem. Oba budou nejspíš ozbrojení a jsou extrémně nebezpeční. Pak zavěsil a zavolal detektivu inspektorovi Inschovi – se Steelovou teď mluvit nechtěl. Potřeboval, aby mu pomohl někdo, komu mohl důvěřovat.

„Dovolal ses?“ zeptala se Jackie, když skončil.

„Neměl radost, že ho budím v půl druhý ráno, ale už je na cestě.“ Logan si unavenýma rukama promnul obličej. Hladina adrenalinu, kterou mu zvedla střelba, pomalu klesala, zbývala jen únava a nevolnost. „Zavolá vrchnímu konstáblovi a řekne mu o Steveovi.“ Bože, to bude virvál. Další postřelený policajt v ulicích Aberdeenu – budou muset uspořádat tiskovku, schůzky, porady, seznamovat tisk s průběhem vyšetřování, další tiskovky… ale nic z toho konstáblovi Steveu Jacobsovi nepomůže. „Co říkal ten doktor ze záchranky?“

„Nic moc. Celou dobu nadával…“ Jackie svěsila hlavu a vzdychla. „Hajzl jeden!“

Logan musel souhlasit. Ještě potřebujeme…,“ zarazil se v půli věty, když noc proťalo další kvílení sirény. „Už jsou tu.“ Na protější straně ulice zastavila Alfa dvě sedm, ze které vystoupili dva uniformovaní konstáblové a zajímali se, co se stalo. Mlčky zírali na krvavou skvrnu na asfaltu, zatímco je Logan zasvětil do situace, a pak jim nařídil, aby uzavřeli ulici a zavolali techniky. Celé místo činu se muselo zdokumentovat a zaevidovat.

Zpráva se rychle šířila. V následujících třech minutách dorazily další tři vozy, policisti a policistky, kteří se doslechli o postřelení konstábla Stevea, byli pobledlí a šokovaní. Všichni, až na konstábla Buchanovou, která měla výraz zadostiučinění „já to říkala“ a každému, kdo ji poslouchal, vykládala, že přesně totéž se stalo konstáblu Maitlandovi a jestli to není OBROVSKÁ náhoda, že v obou případech akci velel detektiv seržant McRae! Logan byl ovšem moc unavený a naštvaný, aby ji ignoroval. „Vy!“ zakřičel. „Hněte zadkem a nastupte sem!“

Konstábl Buchanová se napřímila, přešla ulici a zadívala se na něj ošklivýma, studenýma očima. „Ano… seržante?“

Logan ji šťouchl do ramene. „Chtěla jste mi něco říct? No prosím, konstáble. Mluvte, ať si to poslechnu. Pěkně nahlas, aby všichni slyšeli, co říkáte!“ Zírala na něj se staženou tváří a našpulenými rty. Logan chvíli mlčel a pak tiše zavrčel. „To, že vám starej zahýbá, neznamená, že si budete vylévat zlost na mně. Rozumíte?“

Žena zrudla. „To s tím vůbec… on mi ne… já

„Steve Jacobs je můj kamarád a já teď chci hlavně chytit toho hajzla, co mu to udělal, takže nemíním ztrácet čas s VÁMA!“

„Ale já“

„Padejte zpátky do auta a už tam zůstaňte!“

Konstábl Buchanová se otočila, rozhlédla se, jestli se jí někdo zastane, ale všichni najednou měli na práci něco jiného. Obrátila se zpátky a tam ji čekal Loganův zlostný pohled. „Nařizuju vám, abyste opustila moje místo činu, konstáble. A můžete čekat písemnou stížnost na svoje chování a přístup!“ Naklonil se tak, že se skoro dotýkali obličeji. „A teď mi zmizte z očí!“

Jak to, že po nich není ani stopa? Kde teda jsou?“ Logan rázoval po silnici sem tam a nevšímal si, co se kolem děje, takže se mu technici, kteří se snažili vyfotit nábojnice a krvavé skvrny, museli vyhýbat. „Zastavují každý auto?“ Žena, na kterou křičel do telefonu, ho ujistila, že ano, a také prý všem prohledávají kufry, protože, ač je to k nevíře, tuhle práci nedělají poprvé! Logan se omluvil a zavěsil. Takhle se nikam nedostanou. Všechny hlavní silnice byly zablokované, stejně jako většina menších silnic. A to v zemědělském kraji, kde se silničky křižují a spojují malé farmy a vesnice, nebyl jednoduchý úkol. Směrem na jih vedly stovky možných únikových cest, pokud člověk věděl, kam jede. Ale šance, že by se městský kluk z Edinburghu jako Kudla vyznal v cestách Dolního Deeside, byla mizivá.

„Tak kde sakra jsou?“ Logan přestal rázovat, zastavil a zadíval se na Jackie – seděla schoulená na sedadle prázdného hlídkového vozu, pusu pootevřenou a tiše chrápala. Byla špinavá, obličej černý od sazí, na tvářích šmouhy Steveovy krve, další krev na uniformě, na čele nad levým okem, kde narazila do zdi, bouli jak vejce. Logan vzdychl: dnes večer už nic nezmůžou. Kudlu a jeho kumpána buď chytí u zátarasů, nebo ne. A jestli ujedou až do Edinburghu, sebere je policie Lothian and Borders a dovezou je do Aberdeenu na výslech a k soudu. Kudla to tentokrát pěkně podělal: podílel se na střelbě na policisty a nechal na místě svědky. Z toho ho nevyseká ani Řezník Malk.

„Co se hergot stalo?“ křičel Kudla, oběma rukama svíral volant a třásl se vzteky. „Dal jsem ti jeden posranej jednoduchej úkol…“ Pustil volant a praštil postavu, která se krčila na sedadle spolujezdce, až zavyla bolestí. „Kde se tam kurva vzali ty policajti?“

Já nevím, nevím!“ Vzlykající Greg si přikryl hlavu pažemi, ale Kudla ho praštil znovu, i když věděl, že ho to bude za chvíli mrzet. Jako vždycky. Pak zaklel, zahnul s dodávkou do tiché slepé ulice, vypnul motor a mlčel, v autě se ozývalo jen postupně utichající cvakání a šplouchání. Svůj mercedes měl opravdu rád a teď z něj zbyl jen vrak, ohořelý a opuštěný na polní cestě v Jižním Deeside.

Kudla zatnul zuby, zhluboka se nadechl a počítal do deseti. Nebyla to Gregova vina… „Dobrý,“ řekl nakonec, „promiň, že jsem tě praštil. Nebylo to ode mě hezký. Měl jsem vztek, ale neměl jsem si ho vylejvat na tobě.“ Natáhl ruku a poklepal svého pasažéra po rameni. „Můžeš mi teda už konečně říct, co se stalo?“

Greg se zavrtěl na sedadle a otřel si nos do rukávu. Já jsem… byl jsem v tom domě a všechno šlo hladce: zašrouboval jsem tý bábě dveře a polil jsem je benzinem, ale pak jsem něco uslyšel na schodech! Byli dva a křičeli na mě a já se snažil utéct, ale jeden mě praštil do kolena, a to fakt bolelo, a ta ženská se na mě vrhla a kopala mě a mlátila a kousala a já jsem ji taky kopnul a utekl jsem a podpálil jsem schodiště a utekl jsem ven a zavolal jsem ti…“

Kudla ho poklepal po koleni. „Udělal jsi to dobře, Gregu, moc dobře.“ A Greg se rozzářil, celý šťastný, že už se na něj Kudla nezlobí. Jak věděli, že jsi tam? Sledovali tě dovnitř?“

„Díval jsem se! Ale nikoho jsem neviděl.“

Kudla se zamračil. Zase ten hajzl McRae – poznal ho, když vyskočil z auta, těsně před tím, než ta svině rozbila okno mercedesu. Ten parchant McRae. Přes rty mu přeběhl lehký úsměv. Policajti čekají, že pojede na jih: že co nejdřív vypadne z Aberdeenu a vrátí se na domácí půdu. Ale oni teď pojedou na sever, kolem Inverness, pak podél západního pobřeží, kolem Oban, přes Glasgow a zpátky do Edinburghu. Když na to šlápne, může být zítra před zavíračkou barů doma. Ale nejdřív si musí něco vyřídit.

Vyřídit si účty.

43

Když dorazil detektiv inspektor Insch, vypadal, jako by ho někdo vytáhl z postele v půl druhé ráno. Mlčky vyslechl Loganův popis událostí od chvíle, kdy Jackie oznámila požár, až po současnou blokádu silnic. Pak si hodil do pusy lékořicový bonbon a zamyšleně ho žvýkal, na velké holé hlavě se mu při tom odráželo světlo policejního reflektoru. „Dobrá,“ prohlásil nakonec. „Seberte se a jeďte domů.“ Ukázal na Jackie pochrupující na předním sedadle hlídkového vozu. A Rip Van Winkla vezměte s sebou. Sejdeme se zítra ve dvanáct. Ta střelba se musí vyšetřit.“ Další lékorka zmizela v jeho puse. „Budou se vás ptát, co jste tu všichni dělali.“

Logan se začervenal. „Aha, jo, no, víte“ Insch ho zarazil mávnutím ruky, ve tváři měl chladný a neproniknutelný výraz. „Ne. Nechci to vědět. Ale modlete se, aby do sebe ty vaše báchorky zapadaly. Konstábla Maitlanda zastřelili při výkonu služby, ale jestli tohle byla nějaká podělaná polooficiální operace, jste v prdeli.“

Hlídkový vůz je vysadil na Union Grove, aby mohli odvézt auto, kterým jela Jackie, zpátky na stanici. Z domu Kennedyovy babičky toho moc nezůstalo: dvě horní poschodí prakticky zmizela, zbyly po nich jen žulové stěny a černé trámy, střecha byla zborcená. To, že starou paní zatkli za obchodování s drogami, bylo nejspíš to nejlepší, co ji mohlo potkat, jinak by už byla mrtvá.

Logan si sedl za volant, ale Jackie ho zahnala na místo spolujezdce. Řídit rozhodně nebude. „Ale už je to dávno a „To je mi fuk. Přece nechceš, aby tě chytili s alkoholem za volantem. Už takhle jsme v pěkným maléru.“ Nastartovala auto, chvíli bojovala s pásem a přitom, když zapínala přezku, sykla bolestí. „Ví Insch, že jsi chlastal?“

„Snad ne… Aspoň nic neříkal.“

„To je dobře.“ Vyjela na silnici a zamířila domů. „A co jsi mu řekl?“

„Všechno… Teda, všechno kromě toho, že Colin přišel o prsty a že jsme hlídali Kudlův dům bez povolení. To by se mu asi nelíbilo.“

Jackie zaúpěla a zahnula na Holburn Street. Jak jsme se proboha na něco takovýho mohli nechat ukecat?“

Logan by se nejradši vsákl do sedadla. „Díky,“ hlesl, „ne že bych neměl dostatečný výčitky svědomí.“ Zapnul policejní vysílačku a snažil se zachytit nějaké zprávy o silničních zátarasech nebo něco nového o Steveovi. Nic. Vyndal telefon a zavolal do nemocnice. Konstábla Jacobse právě operují a jeho stav je kritický. Za pár hodin budou vědět víc.

Logan nechal klesnout hlavu na chladné sklo bočního okýnka. Parádní den: ráno byl na pohřbu člověka, kterého kvůli němu zastřelili; odpoledne chytil sériového vraha; večer za to sklidil ovace někdo jiný; a teď měl na triku dalšího postřeleného. Skvělý, skvělý, skvělý, skvělý den! A kromě všeho toho zjistil, že kvůli němu jeho kamarádovi usekali prsty. Už se nedivil, že skončil v týmu mamlasů detektiva inspektora Steelové: patří tam. A když už si na Steelovou vzpomněl, rozhodl se vyžrat si nepříjemnosti až do dna… vyndal telefon, aby si poslechl její vzkazy, a čím víc jich slyšel, tím víc se propadal do deprese: Logane, kde sakra jste? Za půl hodiny je tiskovka – koukejte přijít!“ Píííp. „To jsem zase já – trucujete nebo co? Kurva, koukejte pohnout zadkem, vrchní konstábl chce, abyste promluvil nebo co.“ Píííp. „Deset minut – kde jste? Koukněte, všechno jsem vám odpustila, jasný? Tak se koukejte vrátit!“ Píííp. „Ježíši, Logane: proč jste kurva taková fajnovka! Hoďte sebou!“ Píííp. A tak dále a tak dále. Poslední vzkaz byl strohý. „Doufám, že budete mít dobrou výmluvu, proč jste nepřišel!“ Vůbec se ho nesnažila připravit o zásluhy, naopak, chtěla mu dopřát jeho chvíli slávy. „Paráda.“ Všechny vzkazy vymazal. Teď už bylo stejně pozdě, podělal to, tak jako všechno ostatní.

Pořád nevěděl, co si počne s Millerem. Jestli Kudlu nechytí, Isobel mu nedá pokoj: bude mu otloukat o hlavu, že měl něco udělat a proč je ještě nikdo nechytil a co jestli se vrátí… Logan zkroutil tvář a nadával, nadával a nadával. „Otoč to!“

„Cože?“ Jackie ukázala na křižovatku před nimi. Jsme skoro doma.“

„Otoč to!“

Teatrálně vzdychla a otočila auto do protisměru Union Street. „Kam to bude, můj pane?“

„Co když Kudla nejel na jih? Co když tu má nevyřízené účty?“

Teď pro změnu zaklela Jackie. „Prsty Colina Millera.“

„Přesně tak. Kudla ví, že po něm jdeme, a určitě si myslí, že je to Colinova práce.“

Jackie sešlápla plyn, prudce vyrazila po Union Street, křižovatku s Union Terrace projela na červenou a před Music Hall taktak stihla oranžovou. Po obou stranách se míhaly opuštěné obchody a zhasnuté domy. „Zavoláš pro posily nebo co?“

Logan se chytil palubní desky, jak Jackie s autem přeletěla křižovatku na konci Holburn Street a zahnula k Albyn Place. „A co jestli se pletu?“

„Tak budeš vypadat jako pitomec. A co když máš pravdu?“

„Miller nechce, aby o těch jeho prstech někdo věděl, on –“

„S tím běž do hajzlu! Steve taky nechce ležet ve špitále s prostřeleným hrudníkem! Kdyby se ten přivandrovalec ozval dřív, mohli jsme mít Kudlu ve vazbě a nemuseli jsme se od něj nechat postřílet!“

Jackie měla pravdu. Logan vyndal telefon a zavolal na stanici – se zavřenýma očima, protože Jackie se právě řítila po kruhovém objezdu na Queen Victoria –, kde mu řekli, že nemají nikoho k dispozici: všichni lidé ve službě hlídají zátarasy. Logan si sprostě ulevil, zavěsil a zavolal na mobil detektiva inspektora Insche. Je ti jasný, že mě za tohle vyrazí?“ zeptal se, když telefon vyzváněl. „Inspektore? Tady je Logan – potřebuju posily.“

„Posily? Na co hergot potřebujete posily?“ Logan mu řekl o Millerových prstech a o Kudlově výhrůžce, že se vrátí, jestli bude Miller znovu mluvit s policií. „Myslíte, že je tak blbej, aby se tam vracel? Zešílel jste? Ten prchá domů s ocasem mezi nohama!“

„A co když ne?“

Insch nejdřív brblal, ale pak slíbil, že uvidí, co se dá dělat, a zavěsil.

Jackie zpomalila na normální rychlost a zahnula na Forest Road, bránu do čtvrti aberdeenských pracháčů. „Tak co?“ zeptala se.

„Možná.“

„Možná? Co to je za odpověď?“

„Taková, jakou jsem dostal, jasný?“ Ukázal na vjezd do Rubislaw Den North. „Chceš zahnout doleva tady nebo až za rohem?“

Na ulici byl klid. Po chodníku tančily flíčky světla, jak žluté pouliční lampy prozařovaly pohupující se koruny mohutných, vzrostlých buků. Dům stál o něco dál nahoře, stejně temný a tichý jako zbytek ulice. Logan poklepal na boční okýnko. „Tady zastav.“

Jackie se vmáčkla mezi rezavý modrý tranzit a nablýskané porsche. „Fajn,“ řekla a zatáhla skřípějící ruční brzdu. Jakej máš plán?“

„Vyklouznout ven a očíhnout dům. Když se nic nebude dít, vrátit se a počkat v autě.“

„Výborně. Přesně tohle jsem potřebovala. Další hodiny trčet zavřená v týhle mizerný rachotině!“

Vystoupili na noční ulici a prošli kolem špinavé dodávky. Logan po chvíli zastavil, zamračeně se obrátil a zeptal se Jackie, jestli jí ten tranzit není povědomý. „To myslíš vážně?“ odpověděla a obrátila se k autu zády. „Takových otřískaných tranzitů jezdí po městě spousty. Myslela jsem, že spěcháme, ne?“

Logan došel po cestičce k Isobelinu domu, přitiskl ruce na okno pracovny a nakoukl do temné místnosti. V obýváku to bylo stejné. Zezadu se k domu dostat nedalo.

„Co teď?“ zeptala se Jackie.

„Můžu zkusit zazvonit.“ Logan zmáčkl tlačítko a z hloubi domu zaznělo povědomé bing-bong. Čekali a čekali a pak Logan znovu zkusil zvonek. Obě auta měli před domem: museli být doma, bylo půl čtvrté ráno! Jackie nakoukla otvorem na dopisy. Je tam jako po vymření.“

„Zdá se mi to,“ zeptal se Logan, „nebo se ti to taky přestává líbit?“

„Že by oba umřeli? Říkal jsi, že doktorka MacAlisterová pěkně nasávala, když jsi tu byl – Miller bere léky proti bolesti…“

Logan ustoupil a zadíval se na temný dům. „Co se může stát, když tam vlezeme a nic jim nebude?“

„Dostaneš pojeb za pokus o vloupání.“

„To bych nesměl mít klíč…“ Nadzvedl květináč se sedmikráskami vedle dveří a chvíli pod ním šátral, ale nahmatal jen hlínu a mravence. Zkusil to na druhé straně. Nic. „Sakra, tady nechávala náhradní klíč!“

„Pod květináčem vedle dveří? Proč si rovnou nepověsila na branku ceduli: Jsem pitomá, klidně mě přijďte vykrást?“

„Máš baterku?“ Jackie měla, ještě pořád byla v uniformě, propocené, zakrvácené a nasáklé benzinem, jehož zápach skoro přebila spálenina. Právě když ji Loganovi podávala, v chodbě se rozsvítilo a prosklenými tabulkami dveří proniklo světlo.

„No konečně!“ procedila Jackie mezi zuby, než cvakla západka, zarachotil řetěz a dveře se dokořán otevřely.

Zevnitř vykoukla Isobel. Vypadala příšerně, vlasy na jedné straně připláclé a jinde rozježené. Oči podlité krví a na tváři čerstvý škrábanec. Na sobě měla modré pyžamo s tučňáky – jaksi nepatřičné. „Co chcete?“ Její slova zahalily výpary z whisky.

Logan přistoupil blíž ke dveřím. „Isobel, je všechno v pořádku? Co to máš na tváři?“

Isobel vylétla ruka ke škrábanci, pokusila se o úsměv. „Možná… jsem upadla, když jsem zvracela.“ Ustoupila a natáhla k němu ruku. „Pojď, pojď dál, i s tvojí krásnou Daphne.“ Prstem ukázala na konstábla Watsonovou. „Někde tady mám pernod, vím, že ho oba milujete.“

Logan otevřel pusu, chtěl říct: „Dobře víš, že pernod nesnáším,“ ale Isobel už vrávoravě mířila do obýváku.

„Daphne?“ sykla Jackie. Logan pokrčil rameny, Isobel se zřejmě zřídila víc, než si myslel. Ale ona nikdy neuměla pít. Prošli za ní domem až dozadu do kuchyně. Všechna světla tam byla rozsvícená a na barové židli u snídaňového pultu seděl spoutaný nahý Colin, pusu rozevřenou roubíkem a v místě, kde míval levou bradavku, mu zela krvácející rána.

V chodbě za nimi se ozval šramot; Logan se otočil a zjistil, že se dívá do hlavně pistole. Byl to Kripl, půlku obličeje pokrytou zaschlou krví. Ukázal Loganovi, aby prošel dveřmi dozadu do kuchyně.

„Detektiv seržant McRae,“ řekl povědomý hlas s edinburským přízvukem, když se za nimi zavřely dveře. „To je ale milý překvapení!“

44

Kudla se pomalu přiloudal za Colina Millera. Reportér byl bledý a zpocený, třásl se a sténal přes roubík. Kudla vytáhl kombinačky, na gumových rukavicích se mu vyjímal tmavý plast rukojeti. „Takže,“ řekl s rozzářeným úsměvem a Colin se rozkřičel. „Detektive seržante McRae, chtěl bych, abyste tady se slečnou… omlouvám se, drahoušku, ale nevím, jak se jmenuješ.“ Jackie jen zděšeně zírala na pistoli v Kriplově ruce. „No? Ztratila jsi řeč? To nevadí: chci, abyste si oba pěkně sedli a pak si promluvíme o tom, co bude dál, jasný?“

Kripl ukázal na prázdnou židli u kuchyňského stolu a Logan se na ni neochotně usadil; měl co dělat, aby sebou neškubl, když se mu do ucha zapíchla hlaveň pistole. Pak Isobel dostala příkaz, aby mu připoutala ruce k židli svorkami na kabely, které ležely na baru. Přidělala je co nejvolněji, nechala Loganovi dost místa, aby mohl ruce vyvlíknout. Kripl však popadl konce svorky a škubl za plast tak prudce, až Logan sykl bolestí.

Jackie potácivě zacouvala do rohu, kde stála police na víno, ruce přitisknuté k ústům, v očích slzy a pořád dokola naříkala: „Proboha, ne, proboha, ne…“

„Začneme,“ řekl Kudla, popadl Colina za levou paži, zvedl ji a zkroutil mu zápěstí, aby s ním nemohl pohnout. Z Colinových rukou zmizely obvazy, takže byly vidět krvavé kusy masa čerstvě přišité k oteklým promodralým pahýlům. V místech, kde měl přišité dva články prstu, mu ze zarudlé kůže trčely stehy. Kudla rozevřel kleště a sevřel jimi jeden sešitý kloub. „Aby všichni věděli, že to není žádná hra…“ S heknutím škubl kleštěmi a utrhl Colinovi nedávno přišitý prst z ruky. Z kostrbaté rány začala prýštit čerstvá krev a Colin se přes roubík rozeřval. Kudla s úsměvem došel k odpadkovému koši, sešlápl pedál a hodil článek prstu mezi skořápky od vajec. „Tohle nic nebylo, až budu muset vzít nůžky, nadělá to daleko víc svinstva.“

Isobel seděla u stolu vedle Logana, skelný pohled, bledá jako stěna, a když jí Kripl přidělal ruce k židli jako Loganovi, začaly se jí z očí řinout slzy.

„Tohle byl jenom jeden článek. Colin má ještě pořád čtyři celý prsty, oba palce, pahejly…“ Kudla pohyboval rty, jak v duchu počítal. „To máme třiadvacet článků! Bože, to může trvat hodiny, co?“

Logan se snažil mluvit klidným a vyrovnaným hlasem, a skoro se mu to dařilo. „Tohle nikam nevede, Kudlo. Co kdybyste „Ne: jsem Brendan, žádnej Kudla. BRENDAN!“ Kudla kývl a Logan dostal ze strany ránu do hlavy něčím tvrdým, lebkou mu projela prudká bolest a po tváři mu začala stékat krev. „‚Kudla‘ je dětinská přezdívka, nezdá se vám?“ Sutherland si narovnal kravatu a znovu nasadil úsměv. „Na rozdíl od zažitých názorů, mučení a nesmyslný násilí přinášejí ovoce. Víte, až tady najdou zbytky vašich těl, tak budou vědět, že s náma neni žádná prdel! Všechny ty šmejdský feťáky a šlapky to pěkně vyděsí. Strach je nejlepší motivace.“

„Takhle si vynucuješ poslušnost od toho svýho Kripla, co?“ procedil Logan sevřenými zuby. „Občas ho zmlátíš, co? Abys mu ty jeho pedofilský choutky vymlátil z hlavy?“

„NENÍ TO ŽÁDNEJ PEDOFIL!“ Kudla přiskočil a praštil Logana pěstí do obličeje, až se mu v hlavě zatmělo. „Rozuměl jsi? Víckrát ti to nebudu opakovat!“

Logan se s židlí zhoupl dopředu, z úst mu tekla krev a okraje místnosti pulzovaly do rytmu bušení v jeho hlavě. Možná přece jen nebyl dobrý nápad Kudlu rozzuřit. Edinburský grázl popadl Logana za vlasy, trhl mu hlavou dozadu a zařval mu do obličeje: „Chceš vidět pedofila? Zkus strávit dětství v zasraným dětským domově! Zkus strávit šest let v polepšovně!“

Jackie se choulila v koutě vedle Shirazu a Zinfandelu a čím dál hlasitěji vzlykala, až její naříkání přešlo v nepřetržitý křik. „Paneboženepaneboženepaneboženepanebožene…“ Kolena měla skrčená až u těla, zlomenou rukou si kryla obličej, sádru pod nánosem sazí a krve konstábla Jacobse skoro k nepoznání.

„Proboha živýho…“ Kudla se k ní znechuceně obrátil zády. „Gregu, prosím tě, udělej něco s tou hysterkou.“

Ve chvíli, kdy Greg k Jackie přistoupil, zvedl pistoli jako obušek a chystal se jí rozrazit hlavu, z Loganových roztržených rtů vyletělo „Ne!“. A v tutéž chvíli konstábl Watsonová vší silou praštila Kripla pěstí mezi nohy. Kripl otevřel pusu, zalapal po dechu, ale Jackie už vystřelila nohou a kopla ho do čéšky, až upadl na zem. Se zavrčením po něm skočila a začala ho znovu a znovu mlátit sádrou do obličeje. Kudla zařval a skočil po ní, ale Jackie byla rychlejší a stačila se odvalit těsně před tím, než vyšší muž vrazil do regálu s vínem, z něhož vyletělo několik láhví. Ale to už stála na nohou, v pravé ruce pistoli, z levačky jí visely cáry omlácené sádry potřísněné čerstvou rudou krví. Kripl se nehýbal.

Celé to trvalo jen několik vteřin.

Jackie se usmála, po hysterii najednou nebylo ani stopy. „Ženský, co? Nedá se jim věřit.“

Kudla si olízl rty a přejel pohledem z hlavně pistole na zakrvácenou postavu svého přítele. „Gregu?“

„Na zem – ruce za hlavu a zkřížit nohy!“

Kudla se po kolenou doplazil ke Kriplovi a sáhl na jeho bezvládné tělo. „Gregu, co je ti?“

„Řekla jsem ruce za hlavu!“

„Potřebujeme sanitku! On nedejchá!“

„Fajn!“ Jackie kopla Kripla do nohy. „Postřelil mi kamaráda!“

Logan vyplivl z pusy krev a trhnul sebou. Jackie, musíme mu zavolat sanitku.“

„Cože? A proč?“ Obrátila na něj zlostí zkřivenou tvář. „Proč má tenhle šmejd žít, když Steve umírá?“

„Ani jeden z nich by neměl žít!“ Byla to Isobel, které rozrušením přeskakoval hlas. „Podívejte, co udělali! Zatknete je – a co?“ chrlila ze sebe čím dál hlasitěji. „Půjdou před soud a dostanou tak čtrnáct let? Za sedm let a možná i dřív budou venku za dobrý chování! Myslíš, že se ty hajzlové nevrátí? Zabijte je!“

Logan se obrátil a zůstal na ni vytřeštěně zírat. „Nemůžeš je jenom tak zabít – nejsou to přece zvířata, jsou to lidský bytosti!“

„Ne, nejsou.“ Jackie se nohou opřela Kudlovi o kříž a kopla do něj, až přepadl přes tělo svého kamaráda. Zvedla zbraň, prohlédla si ji a odjistila.

JACKIE, NE!“

„Gregu?“ Kudla byl zpátky na kolenou. „Tak dělej, Gregu, dejchej!“

„Střílej!“ naléhala Isobel, tvář ošklivě zkroucenou. „Nikdo to nezjistí. Colin má známého na prasečí farmě – můžeme se zbavit těl! Když to neuděláte, vrátí se!“

JACKIE!“

Jackie přiložila pistoli ke Kudlovu týlu.

45

O dva dny později.

„Kolik z toho je pravda?“ zeptal se Insch a hodil Loganovi hlášení zpátky přes stůl. Padesát stránek lží a polopravd vytištěných dnes dopoledne, když se vrátil z nemocnice. Za oknem inspektorovy kanceláře slunce laskalo město, poslední letní paprsky rozzářily i masivní prosklený náhrobek St. Nicholas House. Podle předpovědi je už brzy čeká jen temno a zkáza. Díky, Aberdeene, a dobrou noc…

„Všechno. Do posledního slova.“

Insch se na něj podíval, mlčel a vyčkával, až Logan vyplní nepříjemné ticho něčím, co by ho usvědčilo. Logan však měl svou oteklou pusu na zámek. Ještě po dvou dnech na něm byly znát stopy Kudlovy rány. „Fajn,“ řekl inspektor nakonec. „Asi vás bude zajímat, že laborka poslala zprávu o kulce, kterou vyndali z konstábla Jacobse – věřte nevěřte, je stejná jako ta, kterou zabili konstábla Maitlanda. Stejné rýhy. Stejný střelec.“

Stejný střelec? Logan zavřel oči a zaúpěl. „Ta dodávka!“

Insch se zarazil a nechápavě se na něj podíval. Jaká dodávka?“

„Před Millerovým domem: otřískaný modrý tranzit. Stejný jako ten, co přijel ke skladišti, kde zastřelili Maitlanda. Já věděl, že už jsem tu dodávku někde viděl.“ Zaklel a zadíval se do stropu. V tom skladišti žádné kradené zboží neschovávali; bylo to místo, odkud Kudla distribuoval drogy. Miller řekl, že dostal tip od Grahama Kennedyho, že prý je ten sklad plný kradené elektroniky, ale Kennedy se jenom chtěl zbavit konkurence. Měli tam přijet, najít drogy a zatknout ty nový hochy z Edinburghu. Kdyby to vyšlo, bylo by to fajn, ale to se bohužel nepovedlo: Kudla a jeho lidi utekli. A navíc mu to vrátili, až na to, že Kudla se neobtěžoval žádným anonymním tipem, řešil to rovnou únosem, mučením a masovou vraždou. Jo, není nad lidi, co svou práci berou vážně! Logan znovu zaklel.

Je vám něco, seržante?“

„Ani ne, pane.“

Insch kývl a s hlasitým zavrzáním zvedl své mohutné tělo ze židle, zmuchlal prázdný sáček od želé medvídků a hodil ho do koše. „Pojďte, vyšetřování toho střílení začíná až ve čtyři, to si ještě stihnete dát toast se slaninou a šálek čaje.“

Loganovi se sevřel žaludek. „Ne, díky, na slaninu teď vážně nemám chuť.“ Pořád musel myslet na Millerova přítele a jeho prasata. „Když dovolíte, potřebuju si něco zařídit.“

Vyzvedl si vůz a šel hledat někoho v uniformě, koho by mohl vzít s sebou. U zadního vchodu stála konstábl Buchanová, kouřila cigaretu a kousala si nehty. Vypadala, že od té doby, co ji přede dvěma dny vyhodil ze svého místa činu, nezamhouřila oko. Je půl desátý, tak co tady ještě děláte?“ zeptal se a žena sebou trhla. „Myslel jsem, že noční končí v sedm.“

Podívala se na zem pod svýma nohama a pokrčila rameny. „Vzala jsem službu navíc. Nemohla bych jít domů a čekat, až zavolá inspekce. Lezla bych po stěnách…“

„Pojďte,“ řekl a hodil jí klíčky. „Budete řídit.“ Dojeli až do Hazleheadu, když jí povolily nervy a vyhrkla, kdy už na ni podá tu stížnost.

„Doufám, že víte, že jste se chovala jako slepice,“ řekl Logan, když se kolem přestaly míhat činžáky a jejich auto vjelo do otevřené krajiny. Buchanová se napřímila v zádech, ale ani necekla. „Kdybych mohl vrátit čas a zařídit, aby Maitlanda a Stevea nepostřehli,“ řekl, „udělal bych to. Nikdy jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo.“ Nalevo zahýbala ulice ke krematoriu, které stálo ukryté na kopci mezi stromy. Logan vzdychl. „Žádnou stížnost nepodám. Dám vám ještě šanci.“ Buchanová se na něj po očku nevěřícně podívala. „Proč?“

„Protože…,“ odmlčel se, „protože každej potřebuje druhou šanci.“ Nebo v jeho případě ještě třetí a čtvrtou. S detektivem inspektorem Steelovou se ještě pořád neusmířil – a titulky v dnešních ranních novinách mu rozhodně nepomohly…

V autě znovu zavládlo ticho. Mlčeli ještě na křižovatce v Kingswells i za ní. Až do Westhillu je teď ze všech stran obklopovala pole a jen sem tam se mihla nějaká samota; tráva se ve slunci smaragdově leskla. Tohle měl na Aberdeenu moc rád, ať člověk bydlel kdekoli, za patnáct minut byl v přírodě. Tedy pokud nebyla špička. Já…“ Konstábl Buchanová si odkašlala. „Nejdřív jsem si myslela, že má ženskou, ale…“ Hluboký nádech a pak sprška slov: „Ale myslím, že spí s těma ženskýma z doků. S prostitutkama. A vyhrožuje jim, že když Logan zvedl ruku. „To je dobrý, nemusíte mi nic říkat.“ Už mu to došlo: proto Michelle Woodová a Kylie neměly záznam v rejstříku, a proto mu ta litevská školačka nabídla číslo zadarmo – protože je policajt.

„Už jsem toho hajzla vyhodila.“

„Dobře.“

Ailsa stála u okna v kuchyni a dívala se, jak si na hřišti hrají děti: mladší pobíhaly kolem dokola jako splašené a starší se povalovaly na trávníku a nasávaly do sebe slunce. Ta příšerná ženská odvedle seděla ve vazbě bez možnosti propuštění na kauci. Ráno to psali v novinách. Bez možnosti propuštění na kauci. A pak ji odsoudí za děsivou vraždu Gavina Cruickshanka. Na titulní straně Press and Journal dokonce otiskli fotku s její ošklivou, nenávistí zkřivenou tváří, když ji odváděli z budovy soudu. Samozřejmě že Gavinova smrt nebyla tak důležitá jako místní sexuální skandál – Gavin vydal jen na tři sloupky u dolního okraje, ale stačilo to, aby všichni věděli, jaká je Clair Pirieová, ta pekelná sousedka, mrcha. Ailsa se dlouze, rozechvěle nadechla. Bože, ještě že už je od ní pokoj.

Děti se jí rozmazaly, kousla se do rtu, aby zadržela příval slz. Nechtěla brečet, nebude zase – ze rtů se jí vydral vzlyk. Tiché zanaříkání, plné bolesti. Gavin…

Stála u dřezu a plakala, oplakávala své manželství a manžela a venku si hrály děti. Děti, které spolu nikdy nebudou mít.

Sevřela okraj dřezu, prudce se předklonila a začala zvracet, potřísnila nablýskanou nerezovou ocel ovocným mušli, dávila a dávila, až už jí v žaludku nic nezbývalo.

Když byla nahoře v koupelně, kde si chtěla umýt obličej, někdo zazvonil. Asi zase novináři. Reportéři jí volali ve dne v noci, klepali jí na dveře, chtěli těma svýma nemytýma rukama uchvátit příběh nešťastné vdovy. Jako by neprožívala dost bolesti a utrpení i bez toho, aby jí někdo sypal sůl do ran. „Pant Cruickshanková, je pravda, že měl váš manžel poměr?“ – „Pant Cruickshanková, už našli hlavu vašeho manžela?“– „Paní Cruickshanková, jaký je to pocit, že vám sousedka rozřezala milovaného manžela?“

Znovu se ozval zvonek a tentokrát se přidalo i volání: „Paní Cruickshanková, tady je detektiv seržant McRae. Můžete mi prosím otevřít?“

Vypláchla si ústa pastou na zuby – vykloktala si a vyplivla pěnu, aby přebila hořkou pachuť mentolem – a běžela dolů otevřít.

Detektiv seržant McRae stál na horním schodu s nezúčastněně se tvářící policistkou. „Můžeme dál?“

Logan za ní vešel do kuchyně, kde bylo okno otevřené dokořán, přes ulici tam pronikalo veselé dětské výskaní a ve vzduchu se vznášela chemická květinová vůně osvěžovače, která měla zamaskovat kyselý zápach zvratků. Na stole leželo ranní vydání P&J, kde titulní straně dominovala slova: MĚSTSKÝ RADNÍ MĚL POHLAVNÍ STYK S TŘINÁCTILETOU PROSTITUTKOU! Tenhle titulek nepatřil mezi Millerovy nejlepší, ale když člověku chybí půlka prstů, špatně se mu píše. Logan přelétl článek očima, než Ailsa Cruickshanková uvařila čaj. O šéfovi stavebního odboru tam nebyla ani zmínka, stejně jako o firmě McLennan Homes, a informace prý získali od jistého detektiva inspektora od mravnostní policie, který si nepřeje být jmenován… ale i to stačilo, aby radního Marshalla zbavili funkce a aby ho vyšetřovala grampianská policie. Detektiv inspektor Steelová málem pukla vzteky.

Na stole jemně cinkly tři křehké šálky a talíř čokoládových sušenek. Ailsa se usadila na židli a zvědavě se na Logana zadívala.

„Paní Cruickshanková,“ řekl a pokusil se co nejlíp vyjádřit, co měl na srdci, „několik dní mi nejde do hlavy jedna věc…“

„Ano?“

„V ostatcích vašeho manžela se našlo velké množství antidepresiv.“

Ailsa se zatvářila překvapeně. „Ale Gavin neměl deprese – to by mi řekl! A určitě bych si toho všimla!“

„Takže si musím klást otázku, jak to, že v sobě měl tolik prášků?“

Ailsa zapíchla prst do fotografie Clair Pirieové u dolního okraje titulní strany P&J. „Možná ho donutila, aby je snědl. Rozdrtila je a s něčím smíchala?“

„Vy máte ráda detektivky, viďte, paní Cruickshanková? Když jsme tu byli poprvé, ukazovala jste nám svou sbírku, vzpomínáte? A máte na konci ráda rozuzlení, kdy detektiv konečně odhalí všechny lži a dopadne skutečného pachatele?“

Já… já vám nerozumím.“ Paní Cruickshanková položila šálek. „Co tím chcete říct?“

Logan se jí podíval do očí. „To přece sama víte.“

Ailsa si přesedla na židli proti němu, najednou byla bledá a němě na něj zírala. Čas se natahoval jako žvýkačka. Otevřela ústa, polkla a zkusila to znovu. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Proč by vrah použil svítivě červený kufr, kdyby chtěl tělo schovat v lese? Leda by si přál, aby ho někdo našel! Proč rozřezat tělo, ale nechat v kufru trup s vytetovaným jménem manželky oběti? I kdybych to tetování neviděl na jeho fotce se slečnama z Hooters, prošli bychom databázi a vaše jméno by nám vyskočilo z hlášení o pohřešování Gavina. Gavina, který měl čirou náhodou tři různé románky. A ještě ke všemu vaše sousedka, které se už léta snažíte zbavit, věčně nechává otevřená vrata do garáže a většinu života tráví tím, že prospává kocovinu na zahradě. Jak těžké by bylo tam vklouznout, umazat vanu Gavinovou krví a schovat v garáži nůž?“

„To je nesmysl!“

„Myslíte? Jedním tahem jste se zbavila nevěrného manžela a té čarodějnice odvedle.“ Logan se usmál. „Ale ty prášky, to byla chyba: měla jste ho něčím praštit po hlavě. Jak by ho asi Pirieová přinutila sníst půl lahvičky antidepresiv? Že by mu upekla dort s nápisem ‚mrzí mě, že jsem vám dala pěstí‘?“

„Vždyť volal do kanceláře –“

„Poslal textovku. To už nemusel žít, mohla jste ji poslat z jeho telefonu. A Hayley taky nejela na dovolenou, co? Zabila jste ji a někde jste ukryla tělo, ale to se stejně nakonec najde, tělo se vždycky objeví.“

Ailsa vstala, židle za ní zarachotila na dlaždicích. „Chci mluvit se svým právníkem.“

Logan zavrtěl hlavou. „Čtete moc detektivek, paní Cruickshanková. Tady jsme ve Skotsku: právníka dostanete, až vám to dovolíme, dřív ne.“

Vyšetřování postřelení policisty bylo přerušeno v půl šesté večer a mělo pokračovat v osm hodin ráno. Když se Logan vypotácel ze zasedací místnosti, venku čekala Jackie. Zlomenou ruku měla ve zbrusu nové sádře – provokativně čisté po špinavých cárech, co zbyly z té předchozí, kterou jí v úterý nad ránem odstranili v nemocnici. „Tak co?“ zeptala se. „Co říkali?“

Logan se křečovitě usmál. „Konstábl Maitland umřel při výkonu služby za nepředvídatelných okolností. Zítra se sejdeme, abychom z toho vyvodili poučení.“

„Vidíš? Říkala jsem ti, že to bude dobrý.“ Rychle se rozhlédla po chodbě, jestli se někdo nedívá, a políbila ho.

„Au!“ Logan ucukl a sáhl si na nateklý ret. „Pomalu, nezapomeň, že se mi viklá zub!“

„Mlč, ty bábovko.“ Znovu ho dlouze a vroucně políbila. „Pojď,“ řekla, když se konečně nadechli, „slíbila jsem Steveovi, že mu přineseme buchty a pornoskládačku.“

Jackie?“ hlesl Logan, když scházeli po schodech. „Myslíš, že bys Kudlu vážně dokázala zastřelit? Opravdu bys to udělala?“

Jackie se usmála. „To si piš“