Stuart MacBride

Zjizvená tvář

1

Nahoře na kopci zastavila. Stála pod pouliční lampou na jedné noze a třela si kotník, jako by nebyla zvyklá nosit vysoké podpatky. Číslo sedm: holka z Torry, která se potácela domů z nočního tahu, jehly a minisukni jak šlapka, přestože byl únor a v Aberdeenu mrzlo až praštělo. Docela pěkná. Hnědé vlnité vlasy, pršák, hezké nohy, dlouhé a sexy. Takové se mu líbí. Těšil se, až se pod ním budou zmítat, až té děvce bude dávat co proto. Až jí ukáže, kdo je tu pánem.

Narovnala se, znovu zavrávorala a něco si v alkoholickém opojení zamumlala. Opilé ženské má rád: ne tak opilé, aby nevěděly, co se s nimi děje, jen tak akorát, aby se nemohly bránit. A pořádně si ho prohlédnout.

Odporné děvky.

Minula budovu NorFish, kde ji na chvíli ozářily reflektory nákladního auta s návěsem, pak přes kruhový objezd na kočičí hlavy Victoria Bridge a po něm přes tichou řeku Dee do Torry. Chvíli počkal, předstíral, že si zavazuje tkaničku, dokud nedošla až skoro na druhou stranu. Tahle část města nebylo jeho obvyklé loviště, takže musel být opatrný. A dát si pozor, jestli se někdo nedívá. Usmál se: na temné, šedivé ulici nebylo ani živáčka, kromě něho a šťastné Sedmičky.

Rychle popoběhl až těsně za ni. Byl ve formě, vůbec se v teplákové soupravě Aberdeenského fotbalového klubu, doplněné černým kulichem a černými teniskami, nezapotil. Kdo by věnoval pozornost muži, který si šel zaběhat?

Torry bylo tu temnou únorovou noc pochmurné, žulové budovy skoro zčernalé špínou omývalo světlo pouličních lamp žluté jako moč. Ta ženská tam dokonale zapadala: laciné hadříky, laciná černá kožená bunda, laciné boty, laciný parfém. Sprostá holka. Usmál se a sáhl si na kapsu s nožem. Je načase, aby ta čubka dostala, co jí patří.

Žena zamířila doleva po dlouhé zahnuté Victoria Road, ze které zabočila do malé uličky plné továren na zpracování ryb. Nejspíš zkratka k její odporné špeluňce nebo k domku, kde bydlí s tátou a mámou. Muž se ušklíbl, přál by jí, aby žila s rodiči, až s ní bude hotov, určitě se s někým bude potřebovat podělit o svou bolest. A bude to velká bolest.

Ulice byla opuštěná, jen před velkoobchodem s orientálním zbožím parkoval tirák. Všude samé sklady, tiché, temné a v noci zavřené. Nikdo je neuvidí a nezavolá pomoc.

Ta žena, Sedmička, minula kontejner s kovovými odřezky a on rychle popoběhl, aby ji dohnal. Na studeném betonovém chodníku se rozléhal klapot podpatků, ale jeho tenisky slyšet nebyly. Pak velké plastové popelnice přetékající vyhozenými rybími hlavami a kostmi, přikryté špinavými paletami, aby se do nich nedostali racci. Už byl blízko.

Vyndal nůž a jednou rukou se začal přes tepláky třít, potřeboval erekci pro štěstí. Každý detail už byl zřetelný a jasný, jako cákanec krve na bledé, bílé kůži.

V poslední chvíli se otočila, vytřeštila na něj oči, pak uviděla nůž, a leknutím ze sebe nevypravila ani hlásek. Tak tahle se mu povedla. Sedmička bude muset dělat věci, o kterých se jí nesnilo ani v těch nejdivočejších snech. Ta –

V tu chvíli její paže vystřelila a vyrazila mu nůž z ruky, pak ho popadla za mikinu a nakopla kolenem do rozkroku, až ho nadzvedla ze země.

Sotva vyjekl, hned mu zavřela pusu ranou pěstí. Zařval bolestí, uviděl černé soustředné kruhy a povolila pod ním kolena. Chodník byl studený a tvrdý, když na něj dopadl, stočil se do klubíčka kolem svých rozdrcených varlat a rozvzlykal se.

*

„Ježíši…“ Detektiv konstábl Rennie se podíval na muže, který se svíjel na rozpraskaném chodníku mezi kalužemi páchnoucími rybinou. „Myslím, žes mu rozkopla kulky. Slyšel jsem, jak luply.“

„On to přežije.“ Konstábl Jackie Watsonová muže přinutila, aby si lehl na obličej, a za zády mu nasadila náramky. Hekal a fňukal. Jackie se usmála. „Dobře ti tak, ty odporná zrůdo…“ Podívala se na Rennieho. „Dívá se někdo?“ Když Rennie zavrtěl hlavou, Jackie muže nakopla do žeber. „To máš za Christine, Lauru, Gail, Sarah, Jennifer, Joanne a Sandru!“

„Ježíši, Jackie!“ Rennie ji popadl za ruku, než to stačila udělat znovu. „Co kdyby tě někdo viděl?“

„Říkal jsi, že se nikdo nedívá.“

„No jo, ale –“

„Tak o co jde?“ Stála a vrhala nenávistné pohledy na muže v teplákách AFC. „Tak dělej, brouku, vyskoč!“

Ani se nepohnul. „Panebože…“ Jackie ho popadla za ucho a prudce jím škubla, až se zvedl. „Rennie, chceš taky…?“ Ale detektiv konstábl Rennie se právě vysílačkou dovolal na stanici, hlásil, že operace Cukrátko dopadla dobře, toho grázla chytili.

2

Aberdeenská královská nemocnice se rozlézala jako betonový tumor. Čtyři roky byl klid, ale teď začala, znovu růst a zamořovala okolní území novými křídly z betonu a oceli. A pokaždé, když ji detektiv inspektor Logan McRae uviděl, polilo ho horko.

Potlačil zívnutí, zmačkal tenký plastový kelímek z automatu na kávu a zahodil ho do koše a teprve pak prošel hnědými lítačkami do chodby, kde to páchlo dezinfekcí, formalinem a smrtí.

Nemocniční márnice byla mnohem větší než ta na grampianském policejním ředitelství a působila daleko veseleji. Z malého rádia v rohu rozlehlé hnědé místnosti proudily hity doktora Hooka, hudba skoro pohltila zvuk tekoucí vody, která bublavě stékala do odpadu pod jedním z operačním stolů. Žena v zelené gumové zástěře, chirurgické roušce a bílých holinkách právě vracela orgány nějaké staré paní zpátky na místo za zvuků When You are in Love with a Beautiful Women.

Loganův muž neznámé totožnosti ležel na zádech na vozíku, zavřené oči přelepené páskou, kůži bílou jak voskový papír. Všechny hadičky mu nechali zavedené do těla na nezbytnou pitvu: tělo teď vypadalo opuštěné. Muž mezi dvaceti a třiceti, krátké blond vlasy, štíhlý, ale svalnatý, jako kdyby byl závislý na posilovně. Dolní končetiny a břicho měl celé červené, táhla se mu přes ně dlouhá řada spěšných stehů tam, kde ho zašili, když ho lékař konečně prohlásil za mrtvého. Smrt: jedna, grampianští zdravotníci: nula.

Žena, která nadívala tělo staré paní, zvedla hlavu, a uviděla, jak se Logan sklání nad nahým nebožtíkem. „Policie?“ Když přikývl, stáhla si masku a zpod čepce jí unikly neposlušné rezavé kudrny. „Myslela jsem si to. Ještě jsme ho nedali do vaku.“ Oznámila mu, co sám viděl. Že teď už z těla těžko získají nějaké užitečné forenzní stopy. Teď, když je kontaminovali v čekárně na pohotovosti, na vyšetřovně a na operačním sále.

„To nevadí. Já počkám.“

„Dobře.“ Žena nadzvedla hrudní koš mrtvé stařeny, vložila do něj orgány a jala se zašívat otvor.

Logan ji chvíli sledoval a pak se zeptal: „A nemohla byste se mrknout tady na toho neznámýho?“

„To určitě! Víte vůbec, co by mi provedla naše hormonama zmítaná fúrie, kdyby zjistila, že si nějaká mrzká asistentka hrála s jejím tělem, než se dostalo do jejích ledových spárů?“

„Já po vás přece nechci, abyste provedla pitvu.“ Pokrčil rameny. „Jenom na něj mrkněte.“ Vykouzlil svůj nejsladší úsměv. „Jinak budeme muset počkat až do zítřka odpoledne. Čím dřív to budeme vědět, tím dřív můžeme chytit toho, kdo mu to provedl. No tak, jenom ohledání, nikdo se to nedozví.“

Žena našpulila rty, svraštila čelo, vzdychla a pak řekla: „Dobře, ale jestli někomu řeknete, že jsem to udělala, skončíte tady v tom mrazáku, rozumíte?“

Logan se zazubil. „Mlčím jako hrob.“

„Dobře, dejte mi pět minut, ještě to tady musím došít, a uvidíme, co se dá dělat…“ O deset minut později byla stará paní zašitá a zpátky v zásuvce chladničky. Asistentka si natáhla čisté rukavice. „Tak co víme?“

„Někdo ho přivezl autem na pohotovost, zabaleného v dece.“ Logan zvedl igelitku plnou zakrváceného oblečení, kterou mu dali nahoře. „Uděláme rozbor jeho oblečení, ale možná ho někdo srazil a ujel. Řidič přejede nějakýho chudáka, lekne se, hodí ho do kufru a nechá ho v nemocnici.“ Sledoval, jak asistentka patologa šťouchá do studeného masa a při tom si do rytmu hudby mumlá „srazil a ujel“.

„To bych neřekla.“ Zavrtěla po chvíli hlavou, až jí rezavá lokna poskočila. „Podívejte –“ zahákla prst do koutku mužových úst a odtáhla tvář, aby Logan viděl zuby ještě zakousnuté do ventilační trubice, „řezáky, špičáky i stoličky má ulámané, ale na nose ani na bradě nemá žádné jizvy.“ Loganovi se rozproudila krev rychleji.

„Víte to jistě?“

„Jo. A na těle má drobné popáleniny. Vidíte?“ Kolečka zanícené rudé kůže, některá se žlutými puchýři uprostřed. Bože.

„Co dál?“

„Oděrky na kůži, zhmožděniny… Řekla bych, že ho někdo zmlátil… další stopy má na zápěstí. Jako kdyby byl k něčemu přivázaný. Na provaz je to moc široké. Pásek? Něco takového.“

Tohle Loganovi scházelo. Další tělo, které někdo spoutal a mučil. Právě se chtěl zeptat, jestli nechybějí nějaké prsty, když mu podala rukavice a řekla, aby jí pomohl tělo obrátit. Od kříže až ke kotníkům byl pokrytý zaschlou sraženou krví.

Asistentka si pomalu prohlížela jeho kůži a přitom ukazovala na další spáleniny a modřiny. Nakonec roztáhla mrtvému půlky, které vydaly mlaskavý zvuk. „A sakra.“ O krok ucouvla, zamrkala a znovu se zadívala na mužův zadek. Z rádia se linulo Jestli jsem řekl, že máš krásné tělo, můžeš mi to vyčítat? „Jestli tohle byla autonehoda, tak jedině, že by mu někdo chtěl do zadku zaparkovat transit.“ Narovnala se a stáhla si gumové rukavice. „A jestli chcete vědět víc, budete se muset zeptat patoložky, protože já ho otevírat nebudu.“

Grampianské policejní ředitelství nepatřilo k nejhezčím budovám v Aberdeenu: sedmiposchoďová kostka z šedého betonu se skleněnými pruhy, jak ošklivá přerostlá lékorka –, která v mizerném pouličním osvětlení působila zažloutle.

Od recepce se nesl rozhořčený křik, takže se jí Logan rozhodl vyhnout. Stačil mu jeden pohled prosklenými dveřmi: mohutná paní s šedivými vlasy spílala Tlusťochovi Garymu na recepci, jak jsou policajti neschopní, hloupí a předpojatí. Z plných plic ječela: „VŠICHNI BYSTE SE MĚLI STYDĚT!“ Logan šel raději po schodech.

Kantýna byla po půlnoci úplně pustá. Loganovi, který pojídal krémovou rajskou polévku a snažil se nemyslet na roztržený zadek svého nebožtíka, dělalo společnost jen cinkání nádobí z kuchyně a tichá hudba z noční stanice.

Právě dojídal, když se k pultu přišourala povědomá postava a požádala o tři kávy - jednu s plivancem. Konstábl Jackie Watsonová, už se převlékla z kostýmu návnady na násilníky, který měla ten večer na sobě, do standardní černé uniformy a vlasy si svázala do předpisového uzlu. Nevypadala moc nadšeně. Logan se za ni připlížil, popadl ji v pase a udělal: „Baf!“

Jackie ani nehnula brvou. „Viděla jsem tvůj odraz v přepážce.“

„Tak jak to šlo?“

Jackie se podívala přes přepážku na staříka, který se točil kolem kávovaru. „Jak dlouho mu asi bude trvat, než udělá tři pitomý kafe?“

„Takhle skvěle?“

Pokrčila rameny. „Za tu dobu bych snad doplavala do Brazílie a natrhala si ty pitomý zrna sama!“

Když konečně tři kávy dorazily, Logan ji doprovodil do výslechové místnosti číslo čtyři. „Na,“ řekla a podala mu dva papírové kelímky, „podrž to.“ Sundala z třetího kelímku víčko, natáhla slinu a odplivla si do zpěněné hnědé tekutiny. Pak víčko zaklopila a zaklepala kelímkem.

„Jackie! To přece –“

„Sleduj.“ Vzala si od něj zbývající kávy a vrazila do výslechovky. Za krátkou chvíli, kdy bylo otevřeno, Logan zahlédl mohutnou, nasupenou postavu detektiva inspektora Insche opřeného o stěnu, s pažemi založenými na prsou a vzteklým výrazem, ale pak za sebou Jackie bokem zabouchla.

Logan chtěl zjistit, co se děje, a tak zamířil do sledovací místnosti. Byla mrňavá a ošuntělá, jen pár plastových židlí, otlučený stůl a několik videomonitorů. Někdo už tam seděl, šťoural se v uchu okousaným koncem staré propisky: detektiv konstábl Simon Rennie. Vytáhl propisku, prohlédl si špičku a znovu ji strčil do ucha a pořádně zakroutil.

„Jestli hledáš mozek, zkus to radši spodem,“ zahučel Logan a svalil se na židli vedle něho.

Rennie se na něj zazubil: „A co ten tvůj nebožtík?“

„Mrtvej. A co ten váš grázl?“

Rennie poklepal na monitor před sebou propiskou vytaženou z ucha: „Poznáváš ho?“

Logan se naklonil dopředu a zadíval se na poskakující obraz: vyšetřovací místnost číslo čtyři, temeno Jackiiny hlavy, poškrábaný umakartový stůl a pak obviněný. „Krucinál, není to –“

„Je. Rob Macintyre. Alias Zlatej hoch.“ Rennie se s povzdechem opřel. „Doufám, že víš, co to znamená?“

„Že v sobotu nemá Aberdeen šanci?“

„Jo, a ještě ke všemu hrajeme s tím podělaným Falkirkem. To bude ale trapas!“ Zabořil hlavu do dlaní. „Falkirk!“

Robert Macintyre, nejlepší útočník Aberdeenského fotbalového klubu za poslední léta. „Co to má s obličejem?“ Mužův horní ret byl nateklý a rozšklebený.

„Jackie. A z koulí mu nadělala fašírku.“ Chvíli seděli mlčky a sledovali, jak se muž na monitoru nervózně vrtí a občas se napije kávy ochucené Jackiiným plivancem. Nebyl to žádný fešák, jednadvacet let, odstávající uši, malá brada, tmavé vlasy na ježka a jedno černé obočí přes celý hubený obličej, jenže tenhle mizera dokázal běhat jako blesk a střílet góly z půlky hřiště.

„Už to vyklopil? Vyznal se ze všech hříchů?“

Rennie si odfrkl. „Ne. A jeho jeden povolenej telefonát? Chtěl, abysme zavolali mámě. Přiřítila se sem jako fúrie a řvala jak na lesy. Ta baba je jako rotvajler na steroidech. No jo, ženská z Tony se prostě nezapře.“

Logan zesílil zvuk, ale stejně nic neslyšel. Detektiv inspektor Insch zřejmě zkoušel své pověstné mlčení: nechával obviněnému dlouhé pauzy, aby mohl vpadnout do výslechu a všechno vyklopit; dobře věděl, že většina lidí neudrží ve stresové situaci jazyk za zuby. Ale to o Macintyreovi neplatilo. Toho jako by nic nerozházelo. Jen rozdrcená varlata.

Najednou zaburácel Inschův hlas a začal se praskavě linout z reproduktorů. „Dám vám ještě jednu šanci, Robe: povězte nám o těch znásilněních, nebo vás přibijeme ke zdi. Je to na vás. Když s námi budete mluvit, před porotou vám to přilepší. Dejte najevo lítost a možná dostanete nižší trest. Když ne, budou si myslet, že jste mizernej parchant, co znásilňuje mladý ženy, a pošlou vás na doživotí za mříže.“ Další typická pauza.

„Koukejte,“ řekl Macintyre po chvíli, naklonil se dopředu, škubl sebou a zase se pomalu opřel, jednu ruku pod stolem. Ještě nebyl hvězdou dost dlouho na to, aby ztratil aberdeenský přízvuk, takže natahoval všechny samohlásky. „Řeknu vám to ještě jednou, pomalu, abyste tomu rozuměl, jo? Šel jsem si jenom zaběhat. Abych měl v sobotu na zápase formu. Nikoho jsem neznásilnil.“

Jackie stačila říct: „Měl nůž –“ ale Insch ji okřikl, aby mlčela. Objevil se v záběru a zakryl Macintyrea před kamerou, stál pěstmi opřený o desku stolu a na holé lebce se mu odráželo světlo zářivek.

„Ale ano, Robe, sledoval jsi je, skočil jsi na ně, zmlátil je, znásilnil a pořezal jim tváře –“

„Já to nebyl!“

„A bral sis trofeje, ty prasáku: řetízky, náušnice, dokonce i kalhotky! Až ti prohledáme dům, všechno to najdeme!“

„Nic jsem neudělal, jasný? Už si to konečně zapište do tý svý tlustý palice! NIKOHO JSEM NEZNÁSILNIL!“

„Tak ty si vážně myslíš, že ti to projde? Nepotřebujeme tvoje přiznání, máme toho na tebe dost –“

„Víte co? Už mám spolupráce spolicií dost. Chci mluvit se svým právníkem!“

„Tohle už jsme probírali. Právníka dostaneš, až řeknu, dřív ne.“

„Jo? Tak to klidně pošlete pro další kafe, protože ze mě už nic nedostanete.“

A nedostali.

3

Zatčení Roba Macintyrea přišlo příliš pozdě, takže se nedostalo do prvního vydání aberdeenského deníku Press and Journal, ale mluvilo se o něm v příspěvku ze Skotska v ranních televizních zprávách. Reportérka s vážnou tváří stála ve tmě před fotbalovým stadionem Pittodrie a mluvila s hloučkem roztřesených fanoušků. Vyptávala se, co si myslí o zatčení slavného útočníka, alias surového násilníka. Bůhví, jak se o něm BBC tak rychle dozvěděla.

Fanoušci, oblečení do jasně červených napodobenin fotbalového dresu AFC, stáli za svým hrdinou jako jeden muž. Macintyre je dobrý chlap; nic takového by neudělal; ušili to na něj schválně, klub ho potřebuje. A pak záběr na požár domu v Dundee. Logan seděl v hale, zíval, pil čaj a poslouchal, jak nějaký křivohubý polda z Tayside lidem vykládá, že mají pravidelně kontrolovat baterie v protipožárním alarmu. A pak cestování, počasí a zpátky do londýnského studia.

Zprávy z celé země se vmáčkly do osmi minut.

Pitva Loganova neznámého měla začít až v deset, takže za tři hodiny –, ale předtím ho čekala hromada papírů.

Dopil čaj a šel se obléknout.

V pitevně na policejním ředitelství bylo patrné úsilí o antiseptičnost. Stěny a podlahu pokrývaly zářivě bílé dlaždice, pod nablýskanými odsávači se leskly vydrhnuté operační stoly a celou místnost lemovaly dokonale čisté pracovní plochy. Než Logan vešel do sterilního prostředí, převlékl se do povinné bílé kombinézy s kapuci a nazul si modré návleky. Čestný host už čekal natažený naznak v celé své voskově krvavé kráse a policejní fotograf, který všechno dokumentoval, kolem něj cvakal a blýskal jeden snímek za druhým, zatímco další technik pomocí lepicí pásky snímal všechny stopy, které na těle našel. Zpomalený tanec doplněný diskotékovým stroboskopem.

Doktor Fraser se krčil nad vedlejším stolem, na nerezové oceli před sebou rozložený výtisk P&J. Zvedl oči, uviděl vcházet Logana a zeptal se ho na slovo na osm, které začíná na V.

„Netuším. Kdo vede vyšetřování?“

Patolog vzdychl a začal okusovat konec pera. „Bůh ví; já tu dneska jenom asistuju. Někde tu je státní zástupkyně, můžete se zeptat jí, jestli chcete. Mně nikdo nic neřekne.“

Logan ten pocit znal.

Státní zástupkyni našel v promítací místnosti, přecházela sem tam a Logan si nejdřív myslel, že si povídá pro sebe, až pak si všiml, že má na uchu malý mikrofon. „Ne,“ prohlásila a vyťukala cosi do palmtopu, „musíme mít jistotu, že je ten případ neprůstřelný. Jedu se opalovat a nehodlám tam nic řešit. A co ty vloupačky v Bridge of Don…?“ Dál už ji neposlouchal.

Odpověď brzy vešla do dveří pitevny, tahala za rozkrok bílé kombinézy a chrchlala, jako kdyby měla vykašlat plíce. Detektiv inspektor Steelová, jejich hlavní vyšetřovatel. Stopětasedmdesáticentimetrová vrásčitá postarší pohroma čpějící cigaretovým kouřem a Chanelem číslo pět. „Lazare!“ vykřikla, sotva Logana uviděla, „Není na vás tahle mrtvola trochu moc čerstvá? Myslela jsem, že máte radši pěkně uleželý!“

Logan se nedal vyprovokovat. „Našli ho včera večer před pohotovostí, silně krvácel. Žádní svědci. Stalo se mu něco hrozného se zadkem.“

„Neříkejte?“ Steelová vytáhla obočí. „Nějaká ošklivá nemoc nebo ‚luxoval jsem nahej a upad jsem na sochu královny Viktorie?‘“

„Královna Viktorie.“

Steelová moudře pokývala hlavou. „Jo, mně bylo hned divný, že mi to dali. Tak můžeme začít? Potřebuju si dát cígo.“

Doktor Fraser zvedl oči od své křížovky, vytáhl pero z pusy a položil inspektorce stejnou otázku jako předtím Loganovi. Steelová naklonila hlavu na stranu, chvíli o tom přemýšlela, mračila se a pak řekla: „Vyřízený?“

„Ne, uprostřed je S. Čekáme na doktorku MacAlisterovou.“

Detektiv inspektor Steelová znovu pokývala hlavou. „Aha, tak to nás zase čeká moc zábavná pitva.“ Vzdychla. „Do toho, Lazare. Spusťte.“ Logan ji tedy seznámil s výpověďmi, které pořídil, zatímco byla oběť na operačním sále, a pak se zprávou, kterou s tělem poslali z nemocnice. „A co kamery?“ zeptala se, když skončil.

„Nic, co by se dalo použít. Značky toho auta jsou nečitelné, nejspíš něčím překryté, a řidič měl na hlavě kapuci a kšiltovku.“

„Jasnej grázl. A značka toho auta?“

„Volvo, starý kombík.“

Steelová si dlouze a vlhce odfrkla. „Takže žádná bmkačka. No, možná nám madam Smrt něco poví, jestli sem ovšem vůbec někdy dorazí!“ Uběhlo deset minut a inspektorka Steelová hrozila, že začne zpívat Na co čekáme?

Doktorka Isobel MacAlisterová se konečně přihnala do pitevny v deset dvacet, celá uřícená. Ignorovala Steelovou, která zatleskala a vykřikla „zde již kráčí!“, a začala se převlékat. Do kombinézy jí museli pomoct a zelená gumová zástěra jí těsně obepínala obrovské břicho.

„Takže,“ řekla a zmáčkla diktafon, „máme tu muže neznámé totožnosti, věk mezi pětadvaceti a třiceti…“

Logan si pomyslel, že na těhotnou patoložku při práci je opravdu zvláštní pohled. Ještě podivnější byl pocit, že kdyby se byla situace vyvinula jinak, mohlo být to, co jí roste v děloze, jeho. Jenže už se stalo. Místo aby se tedy dmul otcovskou pýchou, stál a sledoval, jak Isobel řeže další mrtvé tělo, se střídavými pocity lítosti a značné úlevy. A nakonec ho přemohla nevolnost, to když požádala asistentku, aby z mrtvoly vyzvedla urogenitální trakt.

Pitvu zakončili čajem a sušenkami v kanceláři, kde Isobel seděla za svým stolem a stěžovala si na strašné horko, i když venku panovalo typické únorové počasí a na okna bubnovaly přívaly deště.

„Vypadá to, že do něj opakovaně vráželi něco pěkně velkého,“ řekla a podívala se do poznámek, „průměr deset až třináct centimetrů a délka nejméně pětatřicet centimetrů. Má rozsáhlé poranění svěrače a tlusté střevo na několika místech protržené. Ztratil příliš mnoho krve, klesl mu tlak a došlo k zástavě srdce. Příčinou smrti je prudký šok. V nemocnici už mu nemohli pomoct.“ Pokusila se poposednout blíž ke stolu, ale překáželo jí vzedmuté břicho. „Některé spáleniny na těle mají na sobě voskovou krustu, ale také má asi půl tuctu spálenin od cigaret. Zhmožděniny jsou většinou povrchové.“

Detektiv inspektor Steelová si podala čokoládový piškot a s plnou pusou zamumlala: „A co ty ligatury?“

„Vypadá to na široké kožené řemeny s kovovými přezkami. Na okrajích má rozsáhlé odřeniny, takže nejspíš hodně bojoval.“

Steelová si odfrkla, až od ní odletěla sprška drobků. „A vy byste se nebránila? Kdyby vám někdo obrátil prdel naruby?“

Isobel ji mlčky zpražila ledovým pohledem. „Musím počkat na výsledky toxikologie,“ řekla po chvíli, „ale v žaludku jsem našla značné množství alkoholu a taky natrávených prášků.“

„Takže ten, kdo mu to udělal, ho nejdřív nacamral a zdrogoval, pak ho k něčemu připoutal a ukopal ho holinou. A pak že romantici už vymřeli!“

Isobelin výraz ochladl ještě o dvacet stupňů. „Chcete se s námi podělit ještě o nějaké další senzační postřehy, inspektorko?“ Steelová se na ni jen zazubila a slupla další piškot. Pak státní zástupkyně potvrdila, že budou případ posuzovat jako vraždu, načež jim začala líčit, že ji čeká dovolená na Seychelách. Zatímco se bude slunit a popíjet koktejly, zastoupí ji její asistentka. Varovala je, aby tu dívku netýrali, nebo si to s nimi po návratu vyřídí, a zapíchla pronikavý pohled do Steelové. Ta předstírala, že vůbec neví, o čem to mluví.

„Krucinál!“ Ulevila si Steelová, když vyběhli schody z pitevny na zadní parkoviště a brodili se po kotníky hlubokými kalužemi k zadnímu vchodu. „Proč nemůžou otevřít spojovací dveře, když takhle chčije?“ Z márnice do hlavní budovy vedla jen jedna vnitřní chodba, ale ta byla vyhrazená pro pozůstalé po obětech a vrchního konstábla. Nižší šarže musely čelit nepřízni počasí.

Oklepala se jako teriér a prohrábla si neposlušné vlasy, ze kterých ocákla vodu na linoleum. Ve třiačtyřiceti vypadala na pětašedesát, vrásčitý, špičatý obličej, povislý krk jako krůta, účes, kterým děsila důchodkyně, a prsty zažloutlé od nikotinu. „Dělejte,“ pobídla ho, když spěchala k zadnímu výtahu, „můžete skočit pro čaj, než si zakouřím. A taky bagety se šunkou, mám hlad jako vlk. Ta blbá pitva trvala věčnost.“

Logan nacouval do kanceláře Steelové, v náručí dva šálky čaje postavené na alobalových balíčcích a papírové obálce. Inspektorka stála zády ke dveřím, dívala se z otevřeného okna, mezi prsty kouřící cigaretu, naprosto ignorovala zákaz kouření na pracovišti, a do deště se od ní táhl nahořklý zápach bensonek. „Víte,“ řekla, když Logan pustil dveře, aby se zavřely, a položil svačinu na stůl, „někdy mě pěkně sere, že ten tlusťoch Insch vyžere všechny velký případy: všechny ostře sledovaný věci, jako tu sérii znásilnění.“ Vybalila bagetu z alobalu a jedla, kouřila a mluvila zároveň. „Ale pak vidím ten vopruz a říkám si: díky bohu!“

Logan si stoupl vedle ní k oknu. Dole na parkovišti stálo několik přenosových vozů na živé vysílání. Pod deštníky se v prudkém lijáku choulil hlouček kameramanů a reportérů, záblesky z fotoaparátů chvílemi ozařovaly beton a žulu jako blesky. „Rob Macintyre.“

„Jo. Roby, Boby ‚Zlatej hoch‘ Macintyre. To si Insch nemohl najít jinýho pachatele těch svejch znásilnění? Ten zkurvenej Macintyre je místní hrdina!“ Uhryzla si pořádný kus bagety, až jí tmavě šedý kostým vpředu zasypala lavina bílé mouky. „Povídám vám, že z toho bude pěknej mediální průšvih. Agent toho parchanta se může přetrhnout, aby co nejvíc lidí vyřvávalo do světa, jak je to skvělej chlap a že by v životě neproved nic tak ohavnýho jako znásilnit ženskou s nožem v ruce…“ Naposledy si potáhla z cigarety a špačka cvrnkla do deště. Logan si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že mířila na toho chlápka ze Sky News. Bohužel stáli moc vysoko, takže nepoznal, jestli ho trefila.

Znovu si kousla a zamyšleně přežvykovala. „My máme pěknou, pikantní vraždu a Inschovi teče do bot.“ Pak pokrčila rameny. „Ale hlavně, že to nejsme my, co?“

„Řeknu tiskovýmu oddělení, aby vytiskli nějaký plakáty ‚Neznáte tohoto muže?‘ s naším nebožtíkem,“ řekl Logan, „a přinesl jsem z laborky rozbor jeho oblečení.“

Dlouhá odmlka a pak: „No tak mi sakra řekněte, co tam píšou! Nevidíte, že mám spoustu práce?“ Usadila se za otřískaným stolem, hodila si nohy nahoru, zapálila si další cigaretu a vyfoukla do stropu obláček kouře.

„Dobře.“ Logan otevřel obálku a prolistoval v ní papíry, aby co nejrychleji dospěl k závěru. „Bla, bla, bla, tady je to: podle nich patří krev na oblečení i na dece stejné osobě, krevní skupiny souhlasí, ale DNA jim úplně neseděla, takže pro jistotu poslali vzorky do Dundee. Ale jsou si skoro jistý, že je všechna ta krev jeho.“

„Géniové.“ Steelová obrátila oči v sloup. „Je tam vůbec něco, co ještě nevíme?“

„Mají vlákna z deky, do které byl zabalený, takže až budeme mít podezřelého, můžou to porovnat s –“

„Jo, ale vůbec nám nepomůžou zjistit, kdo to byl!“

„Zajímavý je seznam jeho šatů.“ Logan jí zprávu podal a Steelová ji s našpulenými rty přečetla jednou a pak znovu.

„Tak povídejte, slečno Marplová,“ prohlásila, když zprávu přelouskla potřetí, „ohromte mě svou genialitou!“

„Kalhoty, mikina a deka. Žádné ponožky, spodní prádlo ani bunda. Žádné osobní věci, klíče, mince ani špinavej kapesník. Byl nahej a někdo ho co nejrychleji oblíkl, vysypal mu kapsy a strčil ho do auta a –“

„Proboha živýho.“ Steelová po něm mrskla zprávu přes stůl. „Jasně že byl nahej, přece někoho nesvážete a neušukáte k smrti oblečenýho, nebo jo?“

„No, to asi ne…“

Chvíli se dívala, jak se ošívá, a pak se zasmála: „Vidíte, za tohle mě tak dobře platěj!“

„Zkrátka,“ Logan cítil, jak začíná rudnout, „vrah ho nejspíš zabalil do deky, aby neměl na sedadlech v autě krev, ale stejně musela prosáknout. Zadní sedadlo bude pěkně nacucaný.“

„Což je nám prd platný, dokud ten auťák nenajdeme. Zkuste se v laborce zeptat, jestli by nemohli něco udělat s tou značkou zachycenou kamerou. A svolejte poradu: pár tuctů uniforem, pár lidí z kriminálky, znáte to. A budeme potřebovat někoho, kdo zpracuje údaje z Holmese, a kancelář a…“ Steelová se zamračila. „Zapomněla jsem na něco?“

Logan vzdychl, jako obvykle oddře všechnu práci. „Tiskový prohlášení.“

„Bingo!“ Rozzářila se šéfová. „Tiskový prohlášení. A když už budete v tom, zařiďte, aby nám taky dali prostor ve zprávách, strčíme tam fotku oběti a vy požádáte lidi, aby nám volali, a já si zatím pokecám s tou kočkou, co hlásí počasí…“ Steelová se zasněně zadívala do dálky a zase se vrátila do reality. „Musím někam zavolat.“ Udělala rukou gesto, aby vypadl. „Běžte, kšá, padejte, tak šup! Zmizte!“

Logan vzal nedopitý čaj a šel si po svých.

4

Třiadvacátá hodina, parkoviště za Brimmond Hill. Alfa devět šest zabrzdila mezi dvěma hlubokými výmoly plnými vody, stěrače v prudkém lijáku puštěné naplno. Vrcholek kopce se ztrácel v mraku, hlodáše, vřes a kapradí ohýbaly přívaly vody. Řidič zatáhl ruční brzdu. „Tak kdo?“

„Kámen, nůžky, papír?“

„Dobře… raz, dva, tři… kurva.“ Zamračeně se podíval přes přední sklo do deště. „Tři pokusy?“

„Ne.“

„No jo, dobře… krucinál…“ Řidič pootevřel dveře a nepřetržité tlumené drmolení vysílačky přehlušil rachot lijáku. Strážník přes sebe přehodil nepromokavou bundu, ohrnul si límec, stáhl si čepici přes uši, vyskočil z auta a s hlasitým nadáváním kličkoval mezi loužemi k ohořelému autu stojícímu opodál.

Okénko hlídkového vozu sjelo dolů a strážník na sedadle spolujezdce zavolal: „Tak co?“

Řidič rozsvítil baterku a prohlížel si ohořelý vrak. Z auta toho moc nezbylo: kostra sedadel s připečenými šedočernými škvarky, místo palubní desky jen kus zkrouceného plechu, seškvařená guma místo pneumatik. Všechno sklo bylo pryč. Pro jistotu posvítil baterkou dovnitř. Jestli tam kdysi něco bylo, nezůstala po tom ani stopa. „Nic. Jenom starý otřískaný volvo, který už nikdo nemá rád.“

Když Logan všechno zařídil a vrátil se za Steelovou, našel ji zase u okna v její kanceláři, hluboko pod sebou sledovala hlouček novinářů a televizních kamer. „Porada je ve čtyři,“ ohlásil jí a sedl si do ošoupané židle pro návštěvy. „Máte šestnáct uniforem, šest lidí z kriminálky a asi osm z administrativy. A technikům jsem řekl, ať na počítači udělají pěknej portrét s otevřenýma očima, aby nevypadal tak mrtvej.“ Logan zívl, ale Steelová si toho nejspíš nevšimla, zapálila si další cigaretu a šla k oknu vyfukovat kouř do deště. „Tisková zpráva bude hotová asi…“ podíval se do poznámek, „v pět, ale do zpráv se dneska nevejdete. Všechny teď zajímá hlavně Rob Macintyre.“

Steelová kývla. „V bedně není místo pro dva aberdeenský případy, co? Škoda…,“ vzdychla. „Těšila jsem se, že tý slečně z počasí ukážu, jak vypadá vlhká fronta… Dole je pěknej cirkus, možná se něco semele. Nechcete se tam mrknout? Třeba se nám poštěstí, že ten protivnej tlustej parchant Insch někoho napálí pěstí!“

Na skutečné mediální šílenství bylo moc mokro; všichni se krčili pod deštníky, kamery, mikrofony a digitální diktafony namířené na parkoviště ředitelství, kde právě zastavilo černé nablýskané BMW a do deště a palby otázek vystoupil nějaký nadutý parchant. Sandy Moir-Farquharson, proslulý obhájce: vysoký, dobře oblečený, s prošedivělými vlasy, orlím nosem a asistentem, který nad ním držel paraple. Zezadu vystoupil Rob Macintyre a přiskočil k němu, zubil se od ucha k uchu, i s opuchlým rtem, památkou na Jackie, v drahém, tmavě šedém obleku. V uchu se mu ve světle reflektorů třpytila jeho typická rubínová pecka. Bylo do očí bijící, že kopíruje jiné, mnohem slavnější fotbalisty z anglické ligy, až na to, že Macintyreova náušnice byla rudá, což je barva Aberdeenského fotbalového týmu. Nakonec se z auta vynořila mohutná šedovlasá žena s vítězoslavným, spokojeným úsměvem, ta, která večer předtím křičela na Tlusťocha Garyho.

Logan, stojící pod deštníkem, který sebral v oddělení ztrát a nálezů, se nasupeně šklebil. „Tohle nevypadá dobře.“

Detektiv inspektor Steelová si odfrkla, paže založené na prsou, rty pevně sevřené. „Jako vždycky, když se objeví ten podělanej slizák Sandy.“

Právník zvedl ruce a hlouček reportérů zmlkl. „Mám to potěšení vám sdělit, že soudce souhlasil s tím, aby můj klient, pan Macintyre, měl příležitost bránit se proti oněm směšným obviněním před soudem.“

„Paráda,“ Steelová zalovila v kapsách a vytáhla balíček cigaret, „my na toho hajzla podáme žalobu a on dělá, že to celý byl jejich nápad!“

„Nevina pana Macintyrea,“ pokračoval právník, „bude bezpochyby prokázána a grampianská policie bude muset ukončit svou nenávistnou kampaň, jíž se jednou provždy snaží zničit jeho dobrou pověst. Máme dojem, že někdo tam nahoře,“ ukázal na černobílý kvádr ředitelství, který se tyčil nad nimi, „si velmi nepřeje, aby Aberdeen vyhrál skotskou první ligu!“ Nato dokonce následoval smích. A pak přišly otázky, na něž odpovídal Sandy Moir-Farquharson ještě dřív, než jeho klient stačil otevřít pusu: „Budete v sobotu hrát proti Falkirku?“ „Co tomu říká vaše snoubenka?“ „Je pravda, že vám nabídli přestup do Manchester United?“ Jen jedna reportérka se zeptala, co Macintyre říká na to, že to není poprvé, co byl obviněn ze znásilnění, ale Sandy ji ignoroval a radši odpověděl na mnohem milejší otázku o Macintyreově blížící se svatbě. Jediná osoba, která otázku zaznamenala, byla Macintyreova matka, a ta pak až do konce tiskové konference vrhala na ženu, jež si dovolila vyrukovat se synovou minulostí, nenávistné pohledy.

Právník odpověděl ještě na pár otázek a odvedl usměvavého Macintyrea a jeho matku zpátky do čekajícího BMW. Pak zmizeli v mlze blesků. Detektiv inspektor Steelová se ušklíbla a odplivla si do deště. „Odporná veš. A to jsme si předtím říkali, že má Insch mizernou náladu. Teď bude vzteky bez sebe.“ Zapálila si cigaretu, jejíž kouř se držel v deštníku. „Á, my o vlku…“

Insch si to šinul po Queen Street, vracel se od soudu, na čele ošklivou, hlubokou vrásku a tlusté tělo taktak zakryté obrovským golfovým deštníkem. Najednou k němu kdosi přistoupil, hubený, vousatý, brýle, vypadal rozzuřený, a inspektor se zarazil, popadl dotyčného za paži a strkal ho k hlavnímu vchodu na ředitelství. Logan zaslechl jen: „Je to on, co? Proč ho sakra nezavřete? Co je to s váma –“ a pak zaklaply dveře.

Steelová ještě zůstala venku, chtěla dokouřit, ale Logan už měl dost deště, a tak raději šel dohlédnout, jestli je na poradu všechno připravené. Prohnal se kolem Insche a rozzuřeného muže se sklopenou hlavou, nehodlal se do ničeho plést. Zvlášť když slyšel inspektora slibovat, že Macintyre bude sedět, až zčerná.

Čtyři hodiny a zasedačku už zaplnili muži a ženy v uniformách, hrstka detektivů konstáblů v oblecích a obtloustlý detektiv seržant, který pojídal chipsy se sýrem a cibulí. Po detektivu inspektorovi Steelové pořád nebylo ani stopy, a tak se Logan ujal slova. Následovalo představovaní a pak seznámení s fakty. Právě se chystal pustit záznam z bezpečnostní kamery, když vešla se zástupcem vrchního konstábla v patách. Logan se přemohl, aby se netvářil naštvaně, a požádal jednoho detektiva, aby zhasl. „Tak,“ řekl, a když se Steelová se zástupcem usadili, zmáčkl „play“, „tohle kamera zaznamenala včera ve dvacet dva dvanáct.“

Za jeho hlavou se rozsvítilo velké plátno a vzápětí se na něm objevil příjezd na pohotovost. Přede dveřmi stála záchranka, zhasnutá světla a nikde nikdo. Pak před ní zastavilo otřískané volvo kombi a jedním kolem najelo na obrubník. Z řidiče za volantem byla vidět jen nezřetelná šmouha. Šmouha si odepnula pás, otevřela dveře a vyskočila ven. Logan zmáčkl tlačítko „pause“ a všechno se zastavilo. „Modré džíny, černé tenisky, šedá mikina s kapucí, tmavě zelená kšiltovka.“ Obličej nebyl vidět, zakrýval ho kšilt.

„Poznávací značka auta byla úmyslně zakrytá, asi lepicí páskou, takže toho moc nemáme. Dal jsem vyhlásit pátrání po modrém nebo zeleném volvu kombi: podrobnosti najdete ve svých deskách.“ Odmlčel se a rozhlédl se po místnosti, chtěl se setkat pohledem s co nejvíce lidmi. „Zadní sedadlo je nasáklé krví, takže vrah se pokusí buď vozidlo ukrýt, nebo se ho zbavit. Musíme ho najít dřív!“

Znovu zmáčkl „play“ a postava v kapuci rychle oběhla předek volva, otevřela dveře na druhé straně auta a vytáhla ze zadního sedadla umírajícího muže. Pak rychle skočila zpátky za volant a ujížděla pryč.

„Tohle,“ řekl Logan, když naskočil rozmazaný obraz s bílými čarami, „je záznam z kamery u bezpečnostní závory…“ Obraz se ustálil na záběru svítivě oranžové budky se starým hlídačem, který si četl noviny. Zvedl hlavu, usmál se, a když volvo zpomalilo, zamával. Řidič stáhl okénko a vsunul lístek do automatu. Po chvíli se závora zvedla, volvo projelo a hlídač se znovu začetl do novin.

„Takže máme svědka. Když nalistujete poslední stránku ve svých deskách, uvidíte elektronický portrét pachatele.“ Logan vypnul video a pustil projektor. Na obrazovce za ním se objevil portrét: kulatý obličej, velký knír, brýle a pečivě sestřižená bradka. „Podle našeho hlídače má podezřelý irský přízvuk –“ Jedna policistka zvedla ruku. „Ano?“

„Severní, nebo jižní Irsko?“

„Říkal, že mluvil jako ten velebníček z Otce Teda, takže jižní. Náš podezřelý s hlídačem klidně prohodil pár slov o počasí, i když zrovna před pohotovostí vyhodil umírajícího člověka.“

Logan zmáčkl tlačítko a portrét vystřídala fotografie obličeje jejich mrtvého pořízené při pitvě. „Tohle je naše oběť. A tohle s ním vrah udělal…“ Klik, a všichni v zasedačce nadskočili.

Když Logan zakončil poradu rozdáním úkolů jednotlivým týmům, detektiv inspektor se zaskřípěním odstrčila židli a řekla, že k nim chce promluvit zástupce vrchního konstábla. „Nuže,“ začal zástupce s křečovitým úsměvem na tváři, „jak víte, naší prioritou je zdraví zaměstnanců.“

Když konečně všichni odešli, Steelová se svalila na židli v první řadě, zvrátila hlavu a zadívala se na blikající zářivky. „Bože, ten chlap je otravnej.“

„Musel jsem začít bez vás.“

Steelová přikývla. „Viděla jsem. Jste dobrej. Třída. Byla bych přišla včas, ale ten mizernej parchant čekal před záchodem. Úchyl. Musela jsem mu říct, co chceme dělat.“ Zasunula ruku pod sako a poškrabala se v podpaží. „Leží mu na srdci zdraví zaměstnanců… S tou jejich pitomou akcí ‚buď fiť mi můžou tak akorát políbit prdel!“

Logan už měl posbírané papíry. „Čím chcete začít?“

Steelová se podívala na hodinky, zamyslela se a pak řekla: „Nejdřív bílý víno. Pak hranolky a cigáro. Už skoro padla.“

„Ale –“

„Koukněte, ráno bude ta fotka oběti a portrét vraha v novinách. V tuhle hodinu už mají všichni zubaři zavřeno, takže nemůžeme prohledávat jejich záznamy. Dneska teda rozhodně nezjistíme, kdo to je.

Potřebujeme jenom připravit kancelář, a to může udělat sekretářka. A my dva jdeme na pivo.“

„Ale –“

„To je rozkaz, seržante.“

„Tak dobře.“

Než začali u Archibalda Simpsona provozovat hospodu, bývala tam banka. Obrovská žulová budova na východním konci Union Street, korintské sloupy, portiko, zdobené stropy, naleštěné mosazné zábradlí a lustry a laciné pivo. Stála za rohem od ředitelství, takže se z ní stal oblíbený lokál, kam chodili policajti spláchnout celodenní plahočení.

Steelová poslala Logana pro první rundu a zaujala své oblíbené místo v uličce, v koutě pod televizí, kam už nesahala podlaha s bankovní mozaikou. Jedno velké bílé víno, dvě porce hranolek a pintu Stelly. Logan by se nejradši viděl doma v posteli, ale kdyby to udělal, Steelová by se urazila a hodila by na něj všechny otravné povinnosti. A tak zůstal, klábosil o práci a poslouchal její skuhrání, jaké má strašné případy, například ten mrtvý tulák, kterého našli v Duthie Parku, umřel přirozenou smrtí, ale nikdo toho zatracenýho vandráka nezná, a pak ta série vloupání v Tillydrone, Bridge of Don a v Rosemountu. A ten chlap, co vystavuje nádobíčko na Guild Street. Než donesli hranolky, stěžovala si na svou přítelkyni Susan, která ji prý pořád přemlouvá, aby si pořídily kočku, ale Steelová dobře ví, že je to jenom předehra k tomu, aby ji ukecala na dítě, jenže na takový závazek ona ještě není zralá.

Dali si další pití a dovnitř začala proudit denní směna, hospoda se pomalu plnila policisty a policistkami. Logan jich většinu znal jménem, tedy až na pár těch mladších –, ale nahou viděl jenom jednu: konstábla Jackie Watsonovou, která se k nim právě hrnula s pivem, nasupenou tváří a brambůrky s rajčatovou příchutí.

Žuchla sebou vedle Logana a začala jim nabízet brambůrky. „Ježíši, to byl zase podělanej den!“

„Taky tě zdravím,“ zazubil se Logan. Měl v sobě už dvě piva nalačno. „Před soudem jsme viděli Slizáka Sandyho.“

Jackie se ještě víc zamračila. „Ten hajzl. Jak to, že každej blbej případ, se kterým má něco společnýho, má tiskovku na schodech před ředitelstvím? Víš o někom jiným, kdo tohle má?“

Logan pokrčil rameny. „Je to mediální děvka.“

„Jo,“ přitakala Steelová a dopila víno, „je to děvka, ale vždycky vyjebá on s náma. Dá si někdo další?“ Poslechla si objednávky a odpotácela se k baru; Logan s Jackie u stolu osaměli.

„Představ si, že měl tu drzost říct, že jsem toho jeho hnusnýho zvrhlýho klienta napadla, když ležel v poutech na zemi!“ Jackie šlehaly z očí blesky. „A víš, co tvrdí? Že si byl venku zaběhat. A chtěl se mě ‚zeptat na cestu‘.“ Dokonce udělala rukama ironické uvozovky. „S nožem. Chápeš to?“

Logan radši neodpovídal. Jen seděl a přikyvoval. Nechal ji vypovídat. „A ty zatracený média! Podle nich už ho prohlásili za nevinnýho! Hajzlové. A ty zasraný pátrací týmy by nenašly ani vlastní prdel, i kdyby měly mapu a obě ruce! Prohledali Macintyreovi celej dům a nic, ani jediná trofej! Žádný kalhotky, šperky, nic! Vůbec nic!“ Jackie pokračovala, ale Logan ji přestal vnímat. Potřebovala jen vypustit páru, dostat to ze sebe ven.

Jackie ještě pořád remcala, když se k nim vrátila detektiv inspektor Steelová s plnýma rukama sklenic. Postavila je na stůl a omluvně řekla: „Zapomněla jsem, co kdo chtěl, tak jsem vzala whisky.“

A tak se pomalu, ale jistě všichni zpili do němoty.

5

Středeční porada v půl osmé ráno byla mnohem bolestnější než ta úterní, ale tentokrát se Logan mohl schoulit na židli v poslední řadě. Úkoly ten den rozdávala kocovinou zmučená Steelová, takže její závěrečný pokřik „na nás si žádnej sráč nepřijde“ nevyzněl moc přesvědčivě, ačkoli se k ní přidal celý tým, jako by se všichni snažili, aby se Loganovi rozskočila hlava.

Po třetím kafi se pomalu začal probírat z mrákot, ale pak se zas k smrti nudil. V kanceláři to vřelo, všichni byli ještě celí žhaví a odhodlaní co nejrychleji případ vyřešit. Stěny zakrývaly mapy, nástěnky a fotky z pitvy. Místní noviny byly plné spekulací o Robovi Macintyreovi, ale přesto se jejich mrtvola dostala na titulní stranu P&J. Otiskli fotku z márnice, počítačový portrét vraha a příběh, ze kterého jaksi vyplývalo, že za všechno může grampianská policie.

Což nebylo žádné překvapení, vzhledem k tomu, kdo to psal: Colin Miller, hvězda deníku Press and Journal. Ten si člověka uměl podat.

Logan noviny s povzdechem sroloval a hodil do koše. Odezva byla zatím vlažná, volala jen asi desítka lidí, kteří tvrdili, že mrtvého poznali. Vraha nepoznal nikdo. Ale to se jistě změní, až se v poledních zprávách objeví tiskovka; pak začnou vyzvánět telefony. Televize pokaždé vytáhne z děr kdejakého cvoka. Ale člověk nikdy neví…

„Haj, Lazare.“

Logan zvedl hlavu a uviděl štíhlého muže v uniformě a s knírem jako Wyatt Earp. Seržant Eric Mitchell si ho prohlížel přes obroučky brýlí a culil se jako idiot. „Je tady ta tvoje?“

Logan nechápavě svraštil čelo. „Která?“

„Watsonová, ty vole. Je tady?“

„Má odpolední. Přijde až ve dvě.“

„Tak jí řekni, ať se radši hodí marod…“ Strčil Loganovi srolovaný Daily Mail, mrknul a loudavě odcházel. Vesele si při tom pískal.

Než se Logan stačil zeptat, co to má znamenat, detektiv inspektor Steelová mu přivalila na stůl hromadu papírů. „Jednou se z toho nesmyslu zblázním!“ Vztekle si rovnala ramínko podprsenky. „Sežeňte pár uniforem, ať to projdou, jo? Třeba v těch seznamech neřádů najdeme někoho, kdo odpovídá našemu popisu. A pak můžete jít prohledat ty zubařský kartotéky.“ Ramínko vzdala a zkusila si podprsenku popotáhnou zespodu. „A když už budete u toho –“

„No víte,“ přerušil ji Logan, „myslel jsem, že bych vyrazil ven a pokusil se prověřit totožnost naší oběti. Chápete: jít podřízeným příkladem.“ Což mělo navíc tu výhodu, že by zmizel Steelové z očí dřív, než by mu stačila naložit další nesmyslné úkoly.

Steelová se zamyslela, naklonila hlavu a zadívala se na Logana, jako kdyby se mu snažila číst myšlenky. „Dobře,“ řekla nakonec, „a můžete vzít…,“ pomalu se otočila a ukázala na konstábla, který v rohu cosi čmáral na nástěnku, „jo, Rickardse. Udělejte tomu prdelatýmu chudákovi radost a vytáhněte ho do světa. Třeba na chvíli přestane skuhrat. Je to –“

„Inspektorko?“ zavolala ji sekretářka a zamávala na ni dalšími papíry.

„Panebože,“ zaúpěla Steelová a pošeptala Loganovi „krejte mě, jo? Musím si dát cígo!“ Otočila se a řekla sekretářce, že má neodkladnou schůzku se zástupcem vrchního konstábla, ale tady detektiv seržant McRae to za ni vyřídí. A pak zmizela.

Logan s povzdechem papíry převzal.

Vzal si služební vůz, jeden z mnoha otřískaných vauxhallů z policejní flotily, a konstábla Rickardse nechal řídit, aby se mohl rozvalit na sedadle spolujezdce a klimbat. Konečně mu začínalo být líp. Po whisky přešli na vodku, pak začal Jackie balit nějaký směšný prcek a všichni se pobavili na jeho účet, a potom si dali další pivo, tequilu a pak… měl okno a pamatoval si až, jak stáli před bistrem s kebabem na Belmont Street. A když konečně dorazili domů, Jackie usnula na záchodě.

Logan si přejel rukou po obličeji, aby potlačil zívnutí, na tohle už je moc starý…

Včerejší déšť ustal a město po něm zůstalo jiskřivě čisté. Všechno se lesklo na nezvykle teplém únorovém slunci a ve světle šedé žule se třpytily kousíčky slídy. Rickards ho vezl po Union Street, měli namířeno k řadovému domku v Kincorthu, skrumáži nové zástavby na jižním okraji města, za nějakou starou paní, která tvrdila, že poznala jejich nebožtíka v novinách.

„Tak co,“ zeptal se Logan, když konstábl zahnul na most, pod nímž se po obou stranách třpytila voda jako diamanty, „byl jste před tejdnem u toho zátahu v bordelu v Kingswells?“

Rickards zamumlal cosi o týmové práci.

„Nějaká sadomaso kobka, co?“ zeptal se Logan a zadíval se na dvojici racků, kteří se prali o prázdný pytlík od chipsů. „Biče, řetězy, svorky na bradavky a tak dále?“

„Ehm… já… ano… to… ehm…“ Rickards zrudl, zahnutá čára zjizvené tkáně, která se mu klikatila uprostřed horního rtu, proti červené tváři zbělela; vypadal, jako kdyby mu někdo chtěl udělat zaječí pysk rozbitou láhví. Logan se usmál, konstábl zřejmě nebyl moc do větru. Překonal potřebu močit a znovu se zadíval okýnkem ven.

Dům té staré paní stál na konci Abbotswell Crescent; měl výhled na dálnici a továrny Craigshaw a Tullos. Nádhera. Navíc s Tony v pozadí, takže žádný hezký pohled, byť se slunce snažilo sebevíc.

O patnáct minut později, po dvou šálcích čaje a tácku sušenek byli zpátky v autě.

„Tak, to bysme měli.“ Logan tu špatnou zprávu zavolal detektivu inspektorovi Steelové a vysloužil si další dvě adresy: jednu v Mannofieldu a druhou v Mastricku. Ani jedna nebyla k ničemu.

Rickards se na sedadle vrtěl, jako kdyby ho kousalo spodní prádlo. „Tak co teď?“

Logan se podíval na hodinky: táhlo na jedenáctou. „Zpátky na stanici. Můžeme –“ Jeho mobilní telefon začal vydávat známou změť drnčení a hvízdání. „Moment.“ Vytáhl ho z kapsy. „Halo?“

„Kde sakra jste?“ Detektiv inspektor Steelová, zněla naštvaně.

„V Mastricku. Sama jste mě sem poslala, pamatujete?“

„Vážně? Aha… tak v tom případě, proč jste ještě neskončili?“

„Už jsme skončili. Zrovna jedeme nazpátek.“

„Dobře, ve dvanáct je tisková konference. Budeme v poledních zprávách. A když říkám ‚budeme myslím i vás. Tak ne abyste přišel pozdě. A cestou můžete zkusit ještě jednu adresu, volala nějaká ženská, že ten mrtvý bydlí vedle ní, u rodičů. A pamatujte si, jestli tu nebudete do dvanácti, tak vás zabiju!“

Logan si napsal adresu a s povzdechem zaklapl telefon. „Změna plánu, máme ještě jednu zastávku.“

Blackburn je spíš sídliště než běžná předměstská čtvrť: všemi směry se táhnou ulice řadových domků namačkaných na malinké pozemky, které stojí majlant, ale žije se v nich jako v kurníku. Adresa, kterou jim Steelová dala, byl předposlední dům v rozestavěné slepé ulici, kde ještě neměli ani pořádnou vozovku, jen tenkou vrstvu rozbitého asfaltu posetou výmoly se zaschlým blátem, a kde se přeřvávalo kvílení cirkulárek s rachocením bagrů a bušením sbíječek. Všechno pomalu mizelo pod světlým oblakem krémově zbarveného prachu.

Číslo sedm byla čtyřpokojová „vila“ postavená na poštovní známce. Logan poslal Rickardse zazvonit a zadíval se na zvlněné kopce na severu. Jak dlouho asi bude trvat, než je developeři také zastaví kobercem baráků?

Dveře otevřela zardělá paní ve vytahaném tričku a teplákách, s malým děckem posazeným na jednomu boku. „Dobrý den?“ Vypadala trochu nervózně.

Logan nasadil přátelský úsměv, ženino dítě na něj totiž zíralo s otevřenou pusou a vytřeštěnýma modrýma očima. „Paní…,“ podíval se do poznámek, „Brownová? Dobrý den. Ráno jste nám volala kvůli tomuhle muži?“ Logan jí podal fotku.

Žena přikývla. „Snad jo. Vypadá trochu jako syn těch lidí vedle. Myslím, že se jmenuje Jason.“ Batole se zavrtělo a žena ho posunula dopředu, takže jí teď sedělo na ohnuté paži, pevně se jí drželo za vlasy a pokukovalo po policajtovi před jejich domem. „Hlídá jim dům, protože jsou na dovolené.“

„Jste si jistá, že je to on?“ Logan jí fotku podal a žena se zakousla do dolního rtu.

„Já… No vypadá jako on…“ Nervózní zahihňání. „Ptala jsem se Paula, a taky říkal, že by to mohl být on.“

„Kdy jste Jasona viděli naposledy?“

Žena pokrčila rameny. „Teď je tu dost zmatek. Před pár dny?“

„Dobře.“ Logan si vzal fotku zpátky a dítě začalo ječet. „Jak se Jason jmenuje příjmením?“ Pokusil se je překřičet.

„Nezlobte se, nastěhovali jsme se před třemi týdny, všechno máme v krabicích.“ Natřásala dítě a konejšila je: „Kdo je mámin velkej kluk?“ Pak řekla: „Možná to budou vědět v kanceláři stavbyvedoucího.“

„Díky za pomoc.“

Logan s Rickardsem šli vedle, zkusili zvonek, nakoukli oknem dovnitř, nablýskaný obývák s nevkusným nábytkem a obrazy na stěnách, a pak dům obešli dozadu. Zahrada byla jedno bahniště poseté travním semenem, uprostřed něhož trčel osamělý zkroucený stromek jak hnědá anténa a nad ním visela žlutá šňůra na prádlo. V garáži taky nic nebylo, jen černý flek od motorového oleje.

Rickards se vrátil na rozestavěnou ulici a zadíval se do prázdných oken domu. „Co myslíte?“

„To samý, co všechny ty ostatní blbý telefony, který jsme dneska měli, k ničemu.“ Logan si sedl do auta a zkontroloval čas. „Ježíši, za pět minut tři čtvrtě na dvanáct! Dělejte, musíme sebou hodit. Jestli přijedeme pozdě, Steelová nás zabije!“

6

Zpátky na stanici to stihli o vlásek. Zasedací místnost už se skoro zaplnila: televizní kamery, reportéři a fotografové si vytyčovali teritorium mezi řadami skládacích židlí; všechny oči byly upřené na vyvýšené pódium se stolkem. „Už jsem myslela, že nedorazíte!“

Logan se otočil, těsně za ním stála Steelová s krabičkou cigaret v ruce; žmoulala ji a otáčela jako růženec. „Zjistili jste na tý poslední adrese něco?“

„Nic.“

„Hergot.“ Krabička cigaret se znovu párkrát zatočila.

„Problém?“

Steelová zavrtěla hlavou a nenápadně se podívala přes rameno na čím dál větší houf reportérů. „Ale, šiklo by se to vyřešit co nejrychlejc. Příčinu smrti držíme pod pokličkou, ale sám víte, jak to tady chodí: dřív nebo pozdějc někdo plácne nějakou blbost.“ Zmlkla a pátravě se na Logana zadívala. „Ale tohle vy samozřejmě znáte.“

„Jaký tohle máte na mysli?“

„Ale nic, nic.“ O krok ustoupila a usmála se. „Koho vůbec zajímá, co píše Daily Mail, že jo? Kurňa, támhle je zástupce vrchního konstábla…“ Logan se díval, jak odchází, a lámal si hlavu, co tím sakra mohla myslet.

Tiskovka začala přesně ve dvanáct hodin, a když zástupce vrchního konstábla spustil své „děkuji vám všem, že jste přišli“, Logan mu přestal věnovat pozornost. Věděl, že ho nebudou potřebovat, dokud nepřijdou na řadu otázky, a možná ani potom. Začal tedy očima pátrat po hloučcích reportérů, jestli někoho z nich nepozná. Colin Miller seděl ve třetí řadě, tvářil se jako vlhký prd a mumlal do digitálního diktafonu. Nejspíš se v ranním vydání P&J zase chystal nakopat grampianské policii zadek. Pár dalších znal z předchozích tiskovek a některé poznával z televize, ale přesto nemohl odtrhnout oči od Millera, od jeho kyselého výrazu a černých kožených rukavic. Nevypadal jako šťastný nastávající otec. Reportér zvedl oči od svého diktafonu a viděl, že ho Logan pozoruje. Vrhl po něm zlostný pohled, pořád byl přesvědčený, že kvůli němu přišel o prsty, jako by to byl Logan, kdo se oháněl nůžkami na drůbež… Zástupce vrchního konstábla zahájil diskusi a výměna pohledů skončila.

Po tiskovce Logan spěchal do kanceláře. Steelová byla už druhý člověk, který dělal tajemné narážky na Daily Mail, a Logan chtěl vědět proč. Výtisk, který po něm Eric hodil, ještě pořád ležel tam, kde ho nechal, a tak ho rychle prolistoval; hledal titulek DETEKTIV SERŽANT LOGAN McRAE SE ZASE VYZNAMENAL!, ale nic podobného nenašel. Zato našel článek přes půl strany s titulkem POLICEJNÍ ŠTVANICE NA ABERDEENSKÉHO ÚTOČNÍKA! s velkou fotografií Macintyreova ošklivého obličeje a článkem mapujícím jeho meteorický vzestup ke slávě; vyšetřování grampianské policie v něm podávali jako součást „kampaně, která má ochromit Aberdeenský fotbalový klub, jenž má jedinečnou šanci vyhrát skotskou ligu“.

„Macintyre (21)“, psaly noviny, „je jasný cíl pro zoufalé ženy: mladý, úspěšný, bohatý a stoupající na vrchol!“ Ale tenhle článek Steelová ani Eric na mysli neměli.

Šlo o citát, velká bílá písmena na jasně červeném pozadí: SAMOZŘEJMÉ, ŽE JE VINEN, K****, TEN p******* MĚ NAPADL! přisuzovaný konstáblu Jackie Watsonové (28), k němuž patřilo ještě pár dalších vět v článku o tom, jak „by h*****, jako je on, měli zavřít, až zčerná“. Logan zaúpěl. Už chápal, proč Eric řekl, že by se Jackie měla hodit marod, určitě po ní půjdou, jakmile se objeví v práci. Podíval se na hodiny nahoře na stěně. Takže asi za patnáct minut. „Kurva!“

Vytočil číslo domů a modlil se, aby Jackie zastihl. Ještě neodešla.

Zvedla telefon s naštvaným: „Co je?“

Pozdě. „Takže už jsi viděla noviny?“

„ Viděla jsem náš obývák! Vypadá, jako kdyby tu bouchnul granát!“

„Panebože… Hele, pamatuješ si, že jsi mluvila s nějakým reportérem?“

„Cože? Za chvíli musím jít do…“

„Je to v Daily Mail: ‚Samozřejmě, že je vinen, kurva! Ten parchant mě napadl!‘ Říká ti to něco?“

Na druhém konci drátu bylo chvíli ticho a pak přišly nadávky. Spousta nadávek. „Ten hajzl mi neřek, že je novinář!“

„Kdo?“

„Ten slizkej parchant včera v hospodě, pamatuješ? Jak jsem ti říkala, že mi koupil panáka. Byl samý Já vás viděl v televizi‘ a, policajtky dělají fantastickou práci!‘ a ‚dáte mi telefonní číslo?’Hajzl!“

„Víš, co tě teď čeká, viď?“

„Hrabě Drákula!“

„Erik si myslí, že by ses měla hodit marod.“

Jackie se zasmála. Krátce a suše. „A co by mi asi bylo platný to odkládat?“

„Asi nic.“

„Tak copak to máme?“ Detektiv inspektor Steelová si stoupla Loganovi za záda a podívala se do hlášení, které držel v ruce; táhly z ní cigarety a extra silné mentolky.

Logan vzdychl a začal odpočítávat na prstech. „Volalo šedesát lidí, že vědí, kdo je naše oběť, ale zatím nic nesedí. Máme sedm týmů, které to prověřují. A pokud jde o toho podezřelýho, na seznamu sexuálních deviantů je pět mužů, který odpovídají jeho popisu: dva pachatelé znásilnění, jeden pedofil, exhibicionista a chlap, co sexuálně obtěžoval kněze.“

„Jo?“ Steelová se zasmála. „Asi chtěl vyzkoušet něco jinýho než chlapečky ze sboru, co?“

„Ale neřekl bych, že to bude někdo z nich: ten exhibouš se na nic nezmůže, pro pedofily byla oběť moc stará; ti dva znásilňovali jenom ženy, a toho, co je na kněze, zrovna pustili z Peterheadu, takže je pod dohledem kurátora. A podle něj v době, kdy naši oběť přivezli před nemocnici, seděl v hostelu.“

Steelová chvíli nepřítomně civěla a pak řekla: „Radši je stejně vyslechněte. I toho pedofila. Když nic jinýho, aspoň budu vypadat, že něco dělám.“ Steelová klesla hlasem, až skoro šeptala. „Už jste to slyšel o Watsonový?“

„Ne.“ Jakmile Jackie přišla do práce, odvedli ji rovnou na oddělení inspekce.

„Škoda, že nemůžete toho svýho glasgowskýho pisálka přimět, aby ji přikryl.“ Ale doba, kdy Colin Miller prokazoval Loganovi drobné služby, už dávno skončila.

„Takže vy chcete, abych nechal ty chlapy sebrat?“

Znovu se zamyslela a pak: „Ne, zajedeme za nima. Když nebudu dneska dopoledne v kanceláři, nemůžou mě poslat na prohlídku na to jejich přiblblý buď fit!“ Párkrát zatočila v ruce krabičkou cigaret. „Budu to co nejdýl odkládat, a třeba na mě zapomenou.“

První násilník Steelovou namíchl po čtvrt hodině. V dalším domě se k Loganovi naklonila už po sedmi minutách a zašeptala: „Co kdybysme z něj nechtíc vymlátili duši?“ Ani exhibicionista jim moc nepomohl, zvlášť po tom, co na něj Steelová, sotva otevřel dveře, houkla: „Tak se ukaž!“ Iain Watt byl patrně vyšší, než vypadal: nahrbený obtloustlý třicátník s prořídlými hnědými vlasy v propínacím svetru. Archetypální pan Nikdo, žijící ve velkém prázdném domě na Don Street s výhledem na hlavní trasu mezi kolejemi a menzou, po které proudili studenti Aberdeenské univerzity. Právě když se Steelová podívala z okna v hale, kolem si to štrádoval hlouček dívek, dlouhovlasých a krásně zaoblených. Logan by přísahal, že slyšel, jak vzdychla.

„Tak co, jak to děláš?“ zeptala se, když studentky konečně zmizely za rohem. „Vidíš, jak se blíží, vyběhneš ven a ukážeš jim svýho ztopořenýho ptáka? Je to tak?“

„Já…“ Watt se vyhýbal jejímu pohledu, jen se upřeně díval na bělostnou ovčí kožešinu uprostřed místnosti. „Chodím na terapie… beru prášky.“

„Jo? Takže už ti nestojí, jo?“ Zatáhla závěsy a v místnosti se setmělo, dovnitř pronikal jen proužek světla, které dopadalo na Wattovu pleš. „Jestli uslyším, že tady někdo ukazuje nádobíčko, tak už žádný prášky potřebovat nebudeš. Jednou provždycky tě vyléčím špičkou boty! Rozumíš?“

Muž zrudl, hlavu pořád skloněnou. „Já už… už necítím potřebu. Chodím na terapie.“

„Jo, to už jsi říkal.“ Chvíli stála mlčky. „Tak proč jsi to teda udělal?“

Logan viděl, jak muži vyskočily na čele perličky potu. Nikdo nepromluvil a krůpěje se spojily a začaly Wattovi stékat po skráních. „Já…“ polkl nasucho, „já nevím, o čem to mluvíte.“

„Ale my víme.“ Steelová mluvila tiše, téměř soucitně.

„Já…“ Jeho oči těkaly mezi dveřmi a ovčí kožešinou. „Ale já.“

„No tak, nenuť mě spustit po zlým.“

Muž zabořil obličej do dlaní a rozvzlykal se. „Já to nechtěl udělat!“

Logan vrhl na Steelovou pátravý pohled, ale ta jen pokrčila rameny. Neměla tušení, k čemu se ten člověk přiznal. „Nechcete nám to říct pěkně od začátku, Iaine?“ zeptal se Logan. „Uvidíte, že se vám uleví, když se někomu svěříte.“

Watt se pomalu narovnal, kousal si dolní ret, po tváři mu stékaly slzy a sople a mísily se s potem. Jeho oblá ramena se chvěla, když je vedl kuchyní a pořád dokola fňukal: „Já nechtěl, nechtěl jsem…“ A Logan se začal upřímně bát, co Watt provedl.

Přihrblý muž se natáhl k zásuvce v kuchyni, ale Logan byl rychlejší. Popadl Watta za ruku. Co kdyby byla plná nožů? „Víte co,“ řekl klidným, tichým hlasem, „já vám to podám. Vy kousek ustupte… tak fajn.“ Logan si z kapsy saka vyndal gumové rukavice a natáhl si je. Teprve pak zásuvku otevřel. Uvnitř našel svítilnu, balíček baterií a zakrvácené dámské kalhotky. Takové, jaké měla mít na sobě Laura Shandová, když ji údajně znásilnil Rob Macintyre. Takové, jaké si měl Rob Macintyre odnést jako trofej.

Detektiv inspektor Steelová vypustila to, co je v tu chvíli napadlo oba dva: „Do prdele!“

7

Na parkovišti už byl stín, únorové slunce zakrýval černošedý kvádr policejního ředitelství. Temný a studený. „To bude peklo,“ řekla Steelová, když jí Logan přišel říct, že Watt je připravený k výslechu. Vzdychla a vypustila oblak cigaretového kouře. „Uvidíte, že Insch bude řádit jak černá ruka… ačkoli,“ narovnala se a cvrnkla hořící vajgl pod BMW vrchního konstábla, „to vlastně není náš problém.“ Zamyšleně popotáhla a řekla Loganovi, aby vytáhl všechno, co mají na Lauru Shandovou, lékařské záznamy atd. Chtěla se před Wattovým výslechem seznámit s jeho obětí.

A proto Logan skončil před kanceláří detektiva inspektora Insche. V archivu mu řekli, že inspektor si veškeré dokumenty vzal, připravoval případ k soudu a snažil se všechno hodit na Roba Macintyrea. Logan se zhluboka nadechl a vešel.

Šlo o jednu z největších kanceláří v budově, ale teď zela prázdnotou; jen pár administrativních sil balilo pozůstatky operace Cukrátko do hnědých kartónových krabic. Museli uvolnit místo vyšetřování dalšího závažného případu. A tam, na kraji úpějícího stolu, trůnil detektiv inspektor Insch. Byl to obr: vysoký tlusťoch s lesklou holou hlavou a rukama jak lopaty, oblek na něm praskal ve švech. Házel si do pusy hrozinky v čokoládě a vypadal jako rozzuřená růžová housenka těsně před vylíhnutím.

Logan si odkašlal a spustil: „Promiňte, pane, potřeboval bych si půjčit složku Laury Shandový.“

Insch přestal přežvykovat a vrhl na Logana zlověstný pohled. „Jo?“ zavrčel hlubokým basem. „A proč?“

Bože, už je to tady… „Ehm, zatkli jsme muže, který tvrdí, že ji napadl,“ hlesl Logan a pro jistotu dodal, „pane“.

Inspektor sklouzl se stolu a zlostně si ho změřil. „Neblbněte, napadl ji Macintyre!“

„No jo…“ Rychle něco vymysli! „Tenhle člověk nejspíš lže; jenom potřebujeme mít jistotu. Rozumíte, chceme dokázat, že s tím nemá nic společnýho… což ani nemůže, jestli to byl Macintyre…,“ začínal blekotat, „takže, kdybyste mi mohl dát tu složku, pane, hned vás přestanu otravovat.“

„Kdo je to?“

Logan cítil, jak mu tuhne úsměv. „Iain Watt, je to exhibicionista. Asi z toho nic nebude…“ Viděl, jak se Inschovi ve zlostné prasečí tváři stáhly oči na černé uhlíky.

„To doufám!“ houkl inspektor, ale složku mu podal.

Loganovi cosi říkalo, aby se raději neptal, co inspekce provedla s Jackie.

Šest třicet osm a výslechová místnost číslo pět páchla strachem a potem. Iain Watt seděl na protější straně poškrábaného stolu, bílá kombinéza na něm při každém pohybu zašustila. Vrtěl se a ošíval, když Loganovi a detektivu inspektorovi Steelové vyprávěl, jak chodí na terapii, a jak si doktor Goulding myslí, že dělá vynikající pokroky… Na průhledný igelitový sáček na důkazy, který ležel před ním na stole, se ani nepodíval. Byly v něm kalhotky Laury Shandové: růžové s šedými prasátky, potřísněné hnědou zaschlou krví.

„Když teda děláš takový pokroky, jak to, že jsi měl v šuplíku tohle?“ zeptala se Steelová a šťouchla do sáčku.

„Já…“ Watt svěsil hlavu. „Někdy jsem se díval, jak se prochází. V Seaton Parku… já…“ Polkl nasucho. „Můžu dostat sklenici vody?“

„Ne. A koukej nám říct, co o ní víš!“

Ticho.

A pak: „Myslel jsem na to strašně dlouho.“

Zase ticho.

„Kurva, to je mi jasný!“

„Ne! Doktor Goulding mi pořád říkal, že musím mít kontakt se ženama, že mám navázat známost. Změnit způsob, jak o nich přemýšlím. Ne jenom… však víte…“ Zhluboka, třaslavě se nadechl. „Chtěl jsem ji jenom pozdravit. To je všechno. Jenom ‚ahoj‘ nebo třeba ‚to máme dneska hezky!‘ a ona by třeba odpověděla a popovídali bychom si a bylo by to úplně normální a…“ Wattovy oči sjely na zakrvácené prádlo. Olízl si rty. „Myslel jsem na to celé týdny. Doktor Goulding říkal, že musím udělat první krok. Zkoušel jsem si to před zrcadlem a všechno šlo skvěle…“

Další odmlka narušovaná jen kovovým vrčením pásek otáčejících se v magnetofonu a videu, které měly tuto chvíli zvěčnit pro příští generace. Logan se na židli předklonil. „Ale dopadlo to jinak, než jste měl v plánu, co Iaine?“

Watt potřásl hlavou. „Řekl jsem: ‚Dobrý den, to máme dneska hezky, co?‘ a ona neodpověděla. Šla dál. Jako kdybych tam vůbec nebyl…“

Steelová vzdychla. „A tak ses na ni vrhnul!“

„Ne! Ne, myslel jsem, že mě neslyšela. Nebo že jsem si omylem zapomněl zapnout poklopec. Omylem!“ Podíval se ze Steelové na Logana, chtěl v jejich tvářích vidět pochopení. „Ale, ale nezapomněl… nelíbil jsem se jí. Nechtěla se mnou mluvit. Oslovil jsem ji, jak mi radil doktor Goulding…“

Steelová se pokusila ještě jednou: „A pak jsi ji napadl.“

„Ne, šel jsem domů a dal jsem si toast s fazolema. A pak jsem si přečetl noviny. A tam psali o tom chlapovi, co přepadává ženy s nožem a pak… pak s nima má sex. Sex… a pomyslel jsem si… já jsem za ní šel a čekal jsem na ni… a ona ani neodpověděla na pozdrav.“

„Krucinál. Nemohl si to vymyslet?“ Detektiv inspektor Steelová stála u okna ve své kanceláři a kouřila. Venku zapadalo slunce: žulové věžičky Marischal College pozlacovalo třpytivým světlem, zatímco ze záhybů fasády už se plazil temně modrý stín, připravený ji celou pohltit.

„Volal jsem Lauře Shandové,“ ozval se Logan od stolu. „Přijde a provede formální identifikaci.“ Snažil se tvářit jakoby nic. „Řeknete to inspektoru Inschovi?“

„Co? Že jsme mu podělali případ?“ Steelová vzdychla a zadívala se na žhavý konec cigarety. „Už bych toho asi měla nechat. Jenomže…,“ dlouze si potáhla. „Ale hovno.“ Vyndala mobil, chvíli mačkala tlačítka a pak si ho přiložila k uchu. „Insch?… Jo, to jsem já, Steelová… Hm… Ne. Watt se k tomu přiznal. Macintyre Lauru neznásilnil… Halo? Inschi?“ Našpulila rty, mlaskavě telefon políbila a pak hovor ukončila. „Zavěsil.“

„Aha…“ Logan věděl, co přijde, a nechtěl být u toho. „Ehm, inspektorko, jestli mě nepotřebujete, už bych –“ Na chodbě se ozvala rána, jako kdyby někdo práskl dveřmi. „Víte,“ vstal a pomalu mířil k východu, „měl bych jít připravit tu identifikaci a –“ Pozdě.

Dveře se rozletěly: detektiv inspektor Insch vypadal velmi, velmi rozzlobeně, obličej měl celý rudý a napuchlý. Namířil na Steelovou tlustý prst. „Na co si to tu sakra hrajete?“

Steelová vzdychla, naposledy potáhla z cigarety a vyhodila ji z okna. „Dělám svou práci, jasný? A taky se mi nelíbí, že –“

„Neměla jste právo vyslýchat –“

„Watt se přiznal. Jeho verze odpovídá výpovědi Laury Shandové –“

„TAK TO LŽE!“ Do večerního světla se rozletěly bílé sliny.

„No tak, kurva, vzpamatujte se!“ Steelová se svalila na odřenou kancelářskou židli. „A zavřete ty zatracený dveře: chcete, aby celá stanice slyšela, že se chováte jako idiot?“

Insche to očividně stálo nemalé úsilí, ale přesto ještě celý rudý a roztřesený vzteky vešel a zavřel za sebou dveře. A uvěznil Logana uvnitř. „Napadlo vás vůbec“ procedil Insch mezi zuby, „že se ten váš exhibouš přiznal jenom proto, aby přilákal pozornost? Je to přece exhibicionista, ne?“

„Tak jak to, že všechno sedí? No?“ Steelová se naklonila dopředu a zamávala mu před nosem spisem Laury Shandové. „Ne jedna nebo dvě věci, všechno. A v šupleti v kuchyni měl její zakrvácený spoďáry!“

„Neříkejte? To se vám hodilo, co? Vy máte pachatele a celej můj případ je v háji! Zpochybníte znásilnění Laury Shandový a –“

„Hergot, neudělali jsme to schválně! Byla to náhoda, zkoušeli jsme na něj starý osvědčený ‚víme, že jste zlobil‘, a on nám na to skočil. Mohlo to bejt cokoli, odhalování, kradený rádia –“

„Shandovou znásilnil úplně stejně jako ostatní oběti!“

Steelové vyletěly ruce nad hlavu. „Přečetl si to v novinách! Muž plus nůž plus žena rovná se sex.“ Pak s důrazem na každé slovo zopakovala: „Měl, v šupleti, její, kalhotky! Znásilnil ji!“

„On…“ Insch se zamračil, „ho při tom musel vidět. Viděl, jak ji Macintyre znásilnil, a pak si vzal její kalhotky. Na památku –“

„Vzdejte to.“ Steelová vzdychla a přejela si unavenou rukou po vrásčité tváři. A změnila její tvar. „Prokristapána: Macintyre možná znásilnil ty ostatní, ale ne Lauru.“

„Ale –“

„NE! Už si to konečně zapište za ty svý tlustý uši: tuhle neznásilnil!“

Insch se k ní naklonil nad stůl a tichým, výhružným hlasem sykl: „S kým si sakra myslíte, že tu mluvíte?“

„S váma!“ Steelová odstrčila židli, vstala a přistoupila k Inschovi tak blízko, až se ho skoro dotýkala nosem. „Už měsíce jste protivnej jak činže! Nevím, co vás žere, ale není to moje vinal Tak si na nás přestaňte vylejvat zlost! Watt znásilnil Lauru Shandovou, A TEČKA!“

Insch na chvíli temně zrudl, ale pak se otočil na podpatku a zmizel; cestou za sebou práskl dveřmi, až se Loganovi otřásly vnitřnosti.

Celá budova se po Inschově výbuchu ponořila do hrozivého ticha. Když Logan opustil kancelář Steelové a vracel se do své kukaně ve společné místnosti detektivů, na chodbě se neozval ani šepot. Skoro dvacet minut mu trvalo, než přečetl e-maily a sestavil identifikační knihu, do které se měla podívat Laura Shandová, až dorazí, tvář Iaina Watta skrytá mezi jedenácti dalšími z databáze Skotské evidence trestaných osob. Šlo o pouhou formalitu: s přiznáním a forenzními důkazy, které měli, bylo jasné, že Watt pošupajdí rovnou do Peterheadu, ať ho identifikuje nebo ne.

Ale dál už to Logan opravdu odkládat nemohl: zavolal na recepci a zeptal se Tlusťocha Garyho, kde je Jackie.

„Netuším,“ zněla odpověď. „Hned jak přišla, mazala na inspekci, ale nemohli ji vyhodit ani suspendovat, to by mě tam museli zavolat jako zástupce odborů.“ Logan slyšel tiché polknutí, jako by Garyho vyrušil při pití čaje. „Asi ji jenom pokárali.“

„Jo… díky, Gary.“ Logan zavěsil a zkusil její mobil: vyzváněl a vyzváněl a pak hovor skočil do hlasové schránky. Ptát se na inspekci nemělo smysl, stejně by mu nic neřekli –, a tak se šel radši projít, toulal se po chodbách a vyptával se, jestli konstábla Watsonovou někdo neviděl.

Našel ji ve sklepě v archivu, kam se odkládají staré spisy, probírala se prastarými nevyřešenými případy a nadávala jako špaček, vedla nepřerušovaný monolog o tom, co se stane, až se jí dostane do ruky ten parchant z Daily Mail. Hodila na betonovou podlahu zaprášenou krabici, odtrhla z ní víko a zůstala zírat na její obsah.

Logan za sebou zavřel dveře a vešel dovnitř. „Ahoj!“ Jackie zvedla hlavu a sjela ho zlostným pohledem, až o pár kroků ucouvl a dal ruce nad hlavu, že se vzdává. „Hele, nevím, co jsem provedl, ale omlouvám se!“

Jackie se znovu vztekle zadívala do otevřené krabice. „Podívej, co je tu za svinstvo!“ Vytáhla stařičký svazek dokumentů stažených vetchou gumou, ze které se už začínaly loupat tvrdé hnědé šupiny. „Půlka těch krámů vůbec neodpovídá inventáři! Líný parchanti…“

„Jak je?“

Jackie pokrčila rameny a jala se psát seznam obsahu do velkého bloku. „Tak se podívej. Copak je tak těžký napsat, co v tý blbý krabici je?“

„Jackie?“

„Některý ty papíry jsou starý třicet, čtyřicet let! Proč to sakra nemohli rovnou udělat pořádně?“ Hodila hromadu spisů zpátky do krabice a práchnivá guma se rozletěla na tisíc kousků. „Zatracenej krám!“

„Jackie, to bude dobrý!“

„Vytáhni ty mizerný důchodce, ať si sem přijdou ten svůj bordel uklidit!“ Vyndala další spis a pokračovala v zapisování do bloku. „Kdyby to radši vyřešili! Komu sejde na tom, že před dvaceti lety zmlátili nějakýho grázla, toho, co mu to udělal, už asi stejně nechytíme, co?“ V koutcích očí se jí objevily slzy vzteku.

„Jackie!“

„Mluvili se mnou, jako s nějakým blbým usmrkancem! Chápeš to? Jako kdybych to udělala schválně! Jako s nějakou husou, která neumí držet jazyk za zuby!“

„Pojď ke mně.“ Logan jí pomohl vstát a objal ji v náručí.

8

Hovno spadlo do větráku už ve čtvrtek ráno, Logan to cítil, hned jak mu v sedm deset doručili jeho výtisk Press and Journal. ŘÍKAL JSEM, ŽE JSEM TO NEBYL JÁ! hlásal titulek nad fotografií ošklivé ušaté hlavy Roba Macintyrea. Logan si článek přečetl v kuchyni, na stole mu mezitím stydla káva. Následoval stručný popis, jak detektiv inspektor Steelová a místní „policejní hrdina“ detektiv seržant McRae obvinili z jednoho z řady znásilnění, která měl údajně spáchat Macintyre, známého sexuálního devianta, a fotbalista se tak ocitl mimo podezření. V novinách psali, že tým Macintyreových právníků se chystá podat žádost k nejvyššímu soudu, aby ho úplně zprostili obvinění. A na konci citovali Slizáka Sandyho, který všem vykládal, že jde o důkaz, že se jeho klient stal obětí cynické kampaně grampianské policie.

Logan se ani nemusel dívat na podpis, a hned věděl, kdo to psal: Colin Miller vrací úder. Poprvé si všiml, že uvozovky u slova „hrdina“, které Miller připojil pokaždé, když zmínil Loganovo jméno, znějí ironicky. S úšklebkem vylil zbytek své ranní kávy do dřezu a šel do práce.

Detektiv inspektor Steelová tam nebyla, a tak musel Logan zahájit ranní poradu bez ní. Znovu. Přišourala se pět minut před koncem s výmluvou, že se musela nejdřív stavit za zástupcem vrchního konstábla. Logan skončil a s očekáváním se na ni zadíval. „Chcete něco dodat, inspektore?“

„To si pište…“ Zvedla zaťatou pěst. „Na nás si žádnej sráč nepřijde!“ Ticho. „Tak dělejte, nikdo neodejde, dokud to neřeknete. Na nás si žádnej sráč nepřijde!“ A tentokrát se přidali všichni. Logan měl co dělat, aby nezaúpěl, když Steelová spustila to své: „Nahlas, neslyším vás!“ Konečně byla spokojená a všem řekla, aby zvedli zadky a padali do práce. Logan čekal, až všichni odejdou.

„Viděla jste ranní noviny?“

Steelová přikývla. „Proč myslíte, že mě volali do kanceláře vrchního konstábla? Žalobkyně si odešla na dovolenou s krásným neprůstřelným případem proti Macintyreovi a za čtyřiadvacet hodin se jim to celý rozpadlo.“

„Můžou ho usvědčit ještě z těch šesti dalších znásilnění.“

„Pche…“ Steelová vytáhla cigarety a zachmuřeně se na balíček zadívala. „Jo, ale to s Wattem porotu rozhodí: s Laurou Shandovou jsme se spletli, kdo ví, jestli jsme to nepodělali taky u těch ostatních? A Rob Macintyre tam celou dobu bude dřepět jako hnusnej anděl a Slizák Sandy mu bude pulírovat svatozář.“ Zavrtěla hlavou. „Víte, Insch je sice protivnej tlustej parchant, ale tenhle případ bych nepřála nikomu.“

Zvedla se ze židle, důkladně se protáhla a nakonec se zašklebila. „Kdyby se po mně někdo ptal, šla jsem si dát čouda. Máte dneska ráno něco?“

„V deset hodin přijde Laura Shandová na identifikaci. Jinak nic.“ Sotva ta slova vypustil, věděl, že udělal chybu. Steelová mu teď mohla něco naložit.

„Dobře, tak běžte popohnat kriminálku o výsledky z domovní prohlídky u Watta, jestli ten prasák nemá na svědomí i další oběti. A když už budete u toho, sežeňte další tipy na ten identikit. Někdo přece musí vědět, kdo to je!“ Na chvíli se zastavila a zamyšleně se poškrábala. „A popožeňte i tu línou veš, co má na starost ty zubařský záznamy; ať sebou kouká hodit. Tohle je vyšetřování vraždy, tak ať mi tady nechrápou!“

Konstábl Rickards, zodpovědný za koordinaci kontroly zubařských záznamů, seděl u malého stolu v rohu společné kanceláře zavalený hromadami papírů. Právě držel na uchu sluchátko a něco zapisoval do formuláře. Logan počkal, až zavěsí, a pak se zeptal: „Máte něco?“

Rickards se poškrábal na tváři a vzdychl: „Je to jako hledat jehlu v kupce sena. Většina těch zubařů má v archivu tak tři tisíce pacientů a inspektorka chce, abych prověřil všechny záznamy od Dundee až po Peterhead. Bude to trvat věčnost.“

„Vy to zvládnete.“ Logan se otočil a chtěl odejít, ale Rickards ho chytil za rukáv.

„Ehm, pane…,“ ztišil hlas, až skoro šeptal. „Přemýšlel jsem o té oběti…“ Nad bílým límečkem jeho policejní košile se objevil ruměnec a za chvíli měl celý obličej rudý jak vařenou šunku. „Neměl… neměl na zadku jizvu?“

Logan svraštil čelo. „Počkejte.“ Šel do skříně pro pitevní protokol a nalistoval v něm popis externího ohledání. Našel dva nákresy těla: zepředu a zezadu s vyznačenými spáleninami, řeznými ranami, stopami po skrčení, modřinami a jizvami.

„Tak co?“ zeptal se Rickards.

„Na levé nebo na pravé půlce?“

Konstábl se na chvíli zamyslel. „Na levé.“

„Tak tam jednu měl.“

„Pak asi vím, kdo to je.“

9

Detektiv inspektor Steelová měla nohy na stole, v ruce šálek s kávou a jak mluvila, mezi rty jí poskakovala nezapálená cigareta. „Jak to, že Rickards poznal prdel toho chlapa? Copak se znali?“

Logan zavrtěl hlavou. „Říkal, že ji viděl na videu zabaveným při tý razii v bordelu. Šel to najít do archivu.“

„Výborně. Není nic lepšího, než tvrdý porno po ránu, to člověka pěkně nastartuje!“

Sešli se v zasedacím sále, Rickards se potýkal s videopřehrávačem a Steelová si prohlížela obal. „James Bondáž?“ Aby přečetla drobná písmena na hřbetě, musela natáhnout ruku. „Hele, natáčeli to v Aberdeenu! Paráda! Netušila jsem, že máme vlastní pornoprůmysl!“

Konstábl, sedící v podřepu před televizí, která se právě rozsvítila, se usmál. „Pár filmů tu natočili. A nejsou špatný, když si odmyslíte ten přízvuk. Docela…“ Najednou zmlkl, to když se otočil a viděl, jak se Steelová tváří. V tu ránu celý zrudl. „Aspoň podle toho, co říkali ti chlapi, když jsme je zatýkali. Ehm…“ Odkašlal si a hlesl: „Tak to, ehm… můžeme spustit…“

„Tak dělejte.“ Steelová se usadila na kraj konferenčního stolu. Obrazovka mezitím zmodrala a pak se na ní objevilo protipirátské varování a upozornění, že Britská filmová rada tomuto filmu přidělila klasifikaci R18. Načež se na obrazovce rozzářilo logo produkční společnosti CROCODILDO FILMS LTD. a cosi, co by se dalo popsat jako rozverný ještěr na baterky. Logan se neubránil výbuchu smíchu. Pak přišly titulky doprovázené mizerně zamaskovanou napodobeninou znělky z Jamese Bonda.

Rickards zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání a všechno se začalo rychle posouvat dopředu: sportovní auto, dům, pláž, která vypadala jako Balmedie, lidé pobíhající čtyřiašedesátkrát rychleji, než je běžné. Najednou se po obrazovce rozlila růžová a inspektorka Steelová vykřikla: „Play! Zmáčkněte play!,“ ale Rickards ji neposlechl.

„Už to bude.“

„Ale já chci vidět tenhle kousek!“ Další auta, krásná vila, bruneta v bikinách, tlustý muž s kozí bradkou a zase růžová. „No tak, pusťte nám kousek!“

„Ještě… a tady to je!“ Rickards zmáčkl play a míhající se postavy se ustálily na cosi poměrně rozeznatelného. A hned měli jasno. Očividně šlo o parodii na staré známé téma „tajného agenta zajali a mučí ho, aby kápnul božskou, a pak ho nechají v klidu pláchnout“. Jen tentokrát ležel muž ve fraku na břiše připoutaný k luxusnímu masážnímu stolu, u něhož stála prsatá zrzka v gumovém oblečku jeptišky. A pak muž dostal výprask na zadek. „Tady…,“ řekl Rickards a zaťukal na obrazovku, když jeptiška strhla z Bonda kalhoty a trenýrky. „Ten její kumpán.“ Ze stínu se vynořila postava, muž kolem třicítky, krátké blond vlasy, tmavé brýle, oblečený jako kněz.

Muž si sundal brýle a řekl: „Nemá smysl zapírat, Bondáži, stejné nám všechno vyklopíte!“ Jeptiška ho přestala plácat a vzala do ruky svítivě modrý řemen. Rickards zmáčkl pauzu a film se zastavil. „Vidíte, vypadá přesně jako on!“ Zvedl jeden snímek mužovy tváře z pitevny. Logan musel uznat, že na tom něco je.

„A co ta jizva?“

Konstábl Rickards znovu zmáčkl rychlé přetáčení, k velké nevoli inspektorky Steelové. Růžová, zase růžová, pobíhající postavy a play: kněz-kumpán přirážející zezadu k jeptišce, na kterou zepředu doráží ztopořený pan Bondáž. Dovnitř, ven, dovnitř ven a stop. Na vystrčeném zadku byla dobře zřetelná zahnutá jizva. Rickards se na ně dychtivě otočil: „Tak, co na to říkáte?“

Logan se zadíval do pitevní zprávy oběti: mužova jizva byla identická s tou, která na ně právě svítila z obrazovky. „Určitě je to on.“

„Tak kdo to je?“

Logan by nevěřil, že je to možné, ale Rickards zrudl ještě víc a vypravil ze sebe: „V titulcích si říká Pták Ohnivák.“

„To mě podržte, Pták Ohnivák? No, tomu říkám jméno pro pornoherce. Že se rovnou nejmenuje Obrovskej Čurák?“ Steelová znovu zašilhala na obal od DVD. „Máte jejich adresu?“

Rickards přikývl, Steelová na něj chvíli civěla a pak vyhrkla: „Kurva, já nejsem jasnovidec! Kde to je?“ Když jí to Rickards řekl, usmála se. „Tak si to pěkně užijeme! Jedeme do studia!“

„Víte jistě, že jsme tu správně?“ Steelová ustoupila o dva kroky a zadívala se na staré skladiště schované v zastrčené pasáži za Hutcheon Street. Cedule na stěně hlásala Training Systems ClarkRig Ltd.

Konstábl Rickards se znovu podíval do poznámek. „Mělo by to být ono. Tady mají sídlo firmy.“

Uvnitř bylo plno zeleně v květináčích, zarámovaných fotek ropných plošin a lidí v ochranných oblecích. Na mahagonových podstavcích uprostřed místnosti stály dva prastaré projektory zamčené ve skleněných vitrínách jako na výstavě v technickém muzeu. Recepční, obtloustlá šedesátnice, položila výtisk časopisu Hello a usmála se na ně. „Přejete si?“ Zašvitořila, jako když něčí matka do telefonu nasadí nóbl tón.

Logan jí ukázal průkaz. „Potřebujeme si promluvit s někým…,“ zarazil se, dost dobře nevěděl, jak se jí zeptat na studio Crocodildo. Byla ten typ, který je okamžitě v šoku. „Ehm…“

„Ježišmarjá,“ zaúpěla Steelová a odstrčila ho stranou. „Chceme si s někým promluvit o tom pornu.“

„Prosím?“ hlesla recepční, nóbl tón byl ten tam. „Vydržte, zavolám šéfa.“ Vyťukala na klávesnici číslo; telefon chvíli vyzváněl a pak se z reproduktoru ozvalo zapraskání a ne právě nadšený hlas řekl: „Bože, co zas? Říkal jsem ti, že točíme!“

Recepční si odfrkla. „Alexandre Lloyde Clarku! Neopovažuj se takhle mluvit se svou matkou!“

Odmlka a pak netrpělivé: „Co pro tebe můžu udělat, mami?“

„Máš tu návštěvu.“

„Můžeš jim říct, ať vypadnou? Nemám čas. Jestli –“

Detektiv inspektor Steelová se naklonila přes stůl a zakřičela: „Tady je policie!“

Další odmlka. „Mami, ty to máš zase puštěný nahlas? Kolikrát ti mám říkat –“

„Potřebujeme s vámi mluvit, pane Clarku.“

„Kvůli tomu vloupání? Už bylo načase!“

Steelová se obrátila na Logana a tiše zopakovala „vloupání?“. Ale ten jen pokrčil rameny. „Ne, jde o –“

„Podívejte, přijďte zítra. Dneska nemám čas. Domluvte si schůzku. Já –“

Steelová ho utnula, než si recepční stačila vyndat zápisník. „Tak poslouchej, Slaďouši, buď budeš spolupracovat při vyšetřování, nebo tě za ty tvý pornoprasárny seberu rovnou! Můžeš si vybrat!“

„Do hajzlu! Tak jo, dobře, hned přijdu do kanceláře.“

Steelová se rozzářila. „Ne, zůstaň, kde jsi, my si tam pro tebe dojdeme.“

„Fajn, dobře, jak chcete…“ Dal jim adresu, kontejnerový sklad v Altens, a zavěsil.

Steelová byla samý úsměv. „Vždycky jsem chtěla vidět natáčení porna. Myslíte, že mě nechají podívat?“

Altens není dvakrát malebná čtvrť: řady industriálních staveb na okraji města, nevzhledné budovy ropných společností, skladiště, dodávky, které prodávají fast food, a zezadu otevřené kamiony s přívěsem, některé naložené vrtnými soupravami, jiné prázdné, až na smotané mastné lano. Filmaře našli za hromadou plechových kontejnerů, ve kterých se převáží zboží přes moře. Světla, kamery, ale jinak mrtvo.

„Kterej z vás je Clark?“ zakřičela Steelová. Skoro všichni ukázali na mohutného muže s prošedivělou bradkou v zateplené kostkované bundě a pletené čepici, který cosi popíjel z plastového kelímku a kolem komických hranatých brejliček mu stoupala pára. Nebyl tak tlustý jako detektiv inspektor Insch, ale neměl k tomu daleko. Muž ztuhnul, jako kdyby ho načapali, jak dělá něco nekalého, ale pak nasadil podlézavý úsměv.

„Zander Clark, se zet,“ řekl a natáhl ruku v rukavici. „Dobrý den, vy asi budete…?“

„Policie. Tak co…?“ Steelová si prohlédla kameru, světla a hlouček lidí sehnutých nad scénářem, „kdy začne šukačka?“

Zander vyprskl kávu. „Pst!“ Chytil Steelovou za paži a vedl ji stranou. „Natáčíme instruktážní film k bezpečnosti práce. Nechci, aby můj klient věděl, že bokem dělám i filmy pro dospělý.“

„Nejste na ně pyšnej, co? To chápu. Jeden jsem viděla.“ Vyndala DVD s Jamesem Bondážem.

„Naopak,“ prohlásil Zander a vztyčil se nad ni v plné výšce, což musel být přinejmenším metr devadesát, „moje filmy sbírají ceny po celý Evropě, abyste věděla. Ale nechci to míchat dohromady s další prací.“

„Máte strach, že by vás klient poslal do háje, kdyby zjistil, že točíte taky filmy o jeptiškách, co šukaj tajný agenty?“

Muž se zamračil, očividně se urazil. „Říkala jste, že se mnou potřebujete mluvit.“

„Jo.“ Znovu zvedla DVD. „Tenhle chlap, Pták Ohnivák, kdo to je?“

Zander jí vzal obal z ruky a zamžoural na něj.

„Jason,“ řekl po chvíli. „Jason Fettes. Dal jsem mu velkou šanci.“

„Vojet jeptišku?“

„Podívejte, máte nějakej problém? Erotický filmy jsou pro vás moc ‚reálný‘? To, že jste v životě neměla chlapa, ještě neznamená –“

Logan Zandera přerušil, jinak by nejspíš špatně dopadl. „Kdy jste naposledy viděl pana Fettese?“

Mohutný muž sjel Steelovou nasupeným pohledem a otočil se k ní zády. „Před pár tejdny: musel jsem ho zavolat na nějaký předělávky. Zvuk byl příšernej.“ Mávl směrem k vyzáblému muži s obrovským mikrofonem a znuděným výrazem. „Přísahámbohu, že toho třasořitku vyrazím, jestli nezačne makat.“

„Jason.“

„Jo, dobře, dobře. Jasně. Využíval jsem ho docela často. Hrál v seriálu s Jamesem Bondážem: S láskou guma, pár dílů o instalatérovi, to víte, bez toho to nejde. Klasika. Harriet Potterová a komora hříchu, Jamie a kouzelný klín a samozřejmě Krokodýl Robertek. Za toho jsem vyhrál nejlepší film na XRCO.“ Dmul se pýchou. „A bude hrát i v mým novým filmu: Vrtné nádobíčko. Je to o chlapovi, co vyšetřuje nehody na ropných plošinách, ale jednou vyjede na moře a tam zjistí, že se z minulosti vrátily vikinský amazonky a všichni chlapi na plošině s nima až do smrti musejí souložit. To bude paráda!“

„Aha…,“ utrousil Logan, a přitom se snažil zachovat vážnou tvář. „A máte Jasonovu adresu?“

„U sebe ne…“ Zamračil se. „Myslím, že bydlí v Cults… Ne, počkejte. On se přestěhoval. Do Blackburnu. Jeho rodiče si tam koupili řadovej domek.“

Logan měl co dělat, aby nezaklel.

„Takže vy chcete říct,“ sykla Steelová a s námahou se na předním sedadla otočila, aby na Logana viděla, „že jste u toho chlapa včera byli a nic jste nezjistili, vy volotrci?“

Rickards za volantem zrudl jak ředkvička, ale upřeně sledoval silnici a mlčel. Takže to bylo na Loganovi. „Není to naše vina! Ta ženská si ani nebyla jistá, jestli ho poznala. A vůbec, co to mělo znamenat? Nemusela jste na něj přece tak vyjet!“

„No jo,“ pokrčila rameny Steelová. „Když já byla celá nažhavená, že uvidím pořádnej sex, a oni tam místo toho žvaněj o vysokozdvižnej vozíkách!“ Otočila se zpátky čelem dopředu. „A navíc to byl odpornej tlustej debil: připomínal mi toho bručouna Insche.“

Když přijeli na nové sídliště, po modré obloze už nebylo ani stopy. Nad jejich hlavami visel poklop z temně šedého mraku a mezi rozestavěnými domy, jejichž krovy připomínaly dobře okousaná žebra, fičel ledový vítr. „Krucinál, to je kosa!“ zabručela Steelová, když vystoupila z auta na prašnou ulici. „Rickardsi, běžte zjistit, jestli sousedka náhodou toho kance Jasona od pondělí neviděla. Kdyby to nebyl on, vypadali bysme jako parta blbců.“

Když konstábl odběhl k sousedním dveřím, Steelová si zapálila cigaretu, vrazila ruce do kapes a loudavě zamířila k opuštěnému domu.

Vypadal stejně pustý a prázdný jako minule, ale Steelová se musela podívat do každého okna, takže nechala šlápoty v prázdných záhonech a otisky prstů na skle. Rickards se vrátil, zrovna když byli u garáže. Hlásil, že sousedka Jasona neviděla a zve je všechny na šálek čaje.

„To si dám líbit!“ houkla Steelová, naposledy si potáhla a típla cigaretu o světlé cihly. „Než mi tu umrzne prdel.“

Logan si to radši nepředstavoval. „Zajdu se podívat do kanceláře stavbyvedoucího, třeba budou…“ Nedokončil větu, protože na příjezdové cestě zastavil velký červený citroen plný kufrů a krabic.

Řidič vypnul motor, podíval se na Rickardse, který tam stál v uniformě, a vystoupil z auta se slovy: „A do hajzlu!“ Mohlo mu být lehce přes padesát a mezi řídkými prošedivělými vlasy prosvítala rudá kůže. „Zase ty sígři ze vsi, co? Říkal jsem stavbyvedoucímu, aby sem dali nějakou ochranku, ale myslíte, že mě poslechli? Ne! Sotva na dva tejdny vytáhneme paty… Co zase ty smradi provedli?“

Logan s Rickardsem se podívali na Steelovou. Šlo o jednu z mála situací, kdy nebyla vyšší hodnost výhodou. Pravidla zněla tak, že špatné zprávy sděluje nejvyšší velitel, který je po ruce. „Tak mluvte, seržante,“ zašeptala, „je to na vás. A buďte taktní, jo?“

Paráda. „Nejsme tu kvůli vandalství, pane.“ Logan vyndal z kapsy upravenou fotku z márnice a podal mu ji. „Poznáváte toho muže?“

Následoval hluboký povzdech a útrpné: „Co zase vyváděl?“

„Bohužel pro vás mám velmi špatnou zprávu.“

10

Konstábla Rickardse nechali v obýváku s Jasonovou matkou. Ta jen seděla na pohovce, tichá a nehybná, jakoby duchem nepřítomná. Pan Fettes si vedl o něco lépe: přecházel po kuchyni a omlouval se za ten zápach; mezitím kolem něj nadšeně obíhal malý teriér, který štěkal a vrtěl ocasem. Muž zvedl z podložky vedle pračky psovu misku a vypláchl ji pod kohoutkem. Při tom jim říkal, jaký je Jock hodný pejsek, když chodil jenom do kuchyně, přestože mohl podělat celý dům, kdyby chtěl. Je to šikula! Byl tu přece víc než dva dny sám, když ho Jason nepřišel nakrmit a vyvenčit. Když Jason… Otvírák na konzervy s rachotem upadl na zem. Pan Fettes se zhroutil a rozvzlykal se.

Detektiv inspektor Steelová vzala plačícího muže kolem ramen a dovedla ho k jedné z kuchyňských židlí. „Víte co, já toho prcka nakrmím, ano? Vy tu hezky seďte a potom uvařím čaj.“ Významně se podívala na Logana a bezhlasně vyslovila: „Běžte to tu omrknout.“

Jasonův pokoj v prvním poschodí našel snadno: pracovna propojená s ložnicí s počítačovým stolkem v rohu a knihovničkou z Ikey plnou sci-fi a fantasy. Na stěnách žádné plakáty, zato spousta zarámovaných fotografií, Jason s přáteli, Jason na pláži, Jason v Americe s hezkou tmavovláskou… neměl tam jedinou fotku, na které by nebyla jeho tvář. Asi se nechával zvěčnit pro příští generace. Logan si navlékl gumové rukavice a opatrně otevřel šatník. Šaty vypadaly, že byly drahé, ale lepší časy už měly za sebou.

V kapsách toho moc neměl: účtenky z Burger King, staré ubrousky počmárané téměř nečitelnými poznámkami, žmolky a pár rýhovaných kondomů. Logan zkusil prádelník: ponožky, spodní prádlo, kapesníky, další ponožky, stříbrný klíček, sbírka laciných pornočasopisů a několik dévédéček s Krokodýlem Robertkem. Logan je položil na počítačový stolek a nakoukl pod postel. Malé činky, plastová úložná krabice s tričky a podlouhlá plechová krabička. Na zámek. Klíček z šatníku do něj perfektně pasoval.

Logan se podíval dovnitř. A tiše hvízdl. Pak krabici znovu zamkl.

Na počítačovém stole byla hromádka cédéček a papírů. Leželo tam několik dopisů z herecké asociace Equity, kde Jasonovi s politováním sdělovali, že jeho žádost o členství zamítli, protože při natáčení „filmů pro dospělé“ nebyl zaměstnaný na řádnou smlouvu. Hromádka červeně zatržených inzerátů na casting vytržených z časopisu Stage. A úplně vespod parkovací lístek. Logan ho přelétl očima a chystal se ho vrátit na místo, když vtom si všiml poznávací značky. Byla moc stará na to, aby šlo o citroen zaparkovaný na cestě, a věděl, že v garáži žádné auto nestojí. Zavolal na dispečink, aby po něm vyhlásili pátrání. Na opačném konci linky se na chvíli rozhostilo mlčení provázené cvakáním klávesnice a pak se ozvalo: „Fajn, takže vyhlašujeme pátrání po modrém volvu kombi, poznávací značka –“

„Cože?“

„Ta značka patří modrému volvu kombi.“ –

Logan vzdychl. No ovšem.

Steelovou našel u zadního vchodu. Šla si ven zakouřit a při tom pozorovala nízké mraky. V chladném ranním vzduchu nebylo poznat, kdy jí jde od pusy pára a kdy kouř. Vypadala unaveně a staře. „Omlouvám se, Lazare. Nedokázala jsem těm lidem říct, že jejich kluk je mrtvej. To jsem pěknej detektiv inspektor, co?“ Vzdychla a znovu si potáhla. „Stosedmašedesátkrát. Tolikrát už jsem to někomu říkala. Zrovna jsem to počítala. Sto šedesát sedm lidí.“ Další vzdech. „Zatracená práce. Musíme bejt blázni…“

„Něco jsem našel v Jasonově pokoji. To auto, kterým ho přivezli, vypadá to, že bylo jeho.“

„Do hajzlu.“

„Jo. Má tam počítač. Řekl jsem panu Fettesovi, že ho budeme muset odvézt ještě s dalšíma věcma k nám do laborky na rozbor.“

„Chudák, neměl ani páru, že jejich mladej točí porno. To musí bejt pocit, co?“

„Má tu Rickards zůstat?“

„Co?“ Steelová zkrabatila čelo a po chvíli přemýšlení si znovu potáhla. „Radši ne. Není na to vyškolenej, bůhvíco by tu natropil. Zavolejte sem psychologa. Až dorazí, jedem zpátky na stanici.“

Na stanici se vraceli s Jasonovým počítačem, plechovou krabicí zpod postele a sbírkou pornočasopisů v kufru auta. Pan Fettes seděl vzadu s detektivem inspektorem Steelovou, jel formálně identifikovat synovo tělo. Dole v márnici se jednou podíval na Jasona a řekl: „Vypadá tak malý…“ a požádal, aby ho zavezli domů. Všechno sotva slyšitelným hlasem. Steelová zavolala hlídku Alfa šest, aby ho odvezli.

Kancelář nahoře byla skoro prázdná, jen pár konstáblů bralo telefony. Ostatní odešli do kantýny na oběd. Logan nechal všechno, co přivezli z Jasonova pokoje, zaevidovat a znovu si jeho věci odnesl, aby je pořádně prohlédl na denním světle u okna. Steelová sáhla rovnou po pornu, prohlížela si dévédéčka a teatrálně předčítala popisky na obalech. Pak přišly na řadu časopisy. Nebyla to žádná extra třída, ale za to pěkně explicitní. A ve všech vystupoval Jason Fettes.

„To mě podrž,“ ušklíbla se Steelová a zvedla dvoustranu s fotkou jejich oběti, dvěma neznámými ženami a mužem v gumové masce, „on má kolekci porna plnou svýho ksichtu. Narcisistní onanista, co?“ Vrátila časopis zpátky na hromádku. „Co je v tý krabici?“

Logan ji odemkl.

„To mě poser!“ Steelová sáhla dovnitř a vyndala gumový oblek s připevněnýma rukama, nohama, rukavicemi a vyšpulenou zadnicí, to vše v černém matu. Strčila prst v rukavici do díry v rozkroku. Stejná byla i zezadu. „Myslíte, že to koupil v Marks & Spencer?“ V krabici byla i stejná kukla s otvory na nos a oči a k tomu sbírka obušků, pálek, roubíků a podivných růžových věcí: většinou na baterky.

Logan si prohlédl obludný předmět ve tvaru houby. „Co je sakra tohle?“

„Špunt do zadku,“ odpověděla Steelová a Rickards, oba najednou. Načež konstábl opět zrudl.

„Fajn, Sherlocku,“ zazubila se na něj Steelová a vyndala z krabice černé plastové pouzdro, „když jste takovej odborník na sexuální úchylky, tak co je tohle?“ Otevřela je a uvnitř se objevila spleť drátů vycpávek a ovladač.

Rickards zrudl ještě o něco víc. „To je elektrostimulační souprava.“

„Jo?“ vyhrkla Steelová s nelíčeným zájmem.

„To… je… na zvýšení… ehm.“

„A je to dobrý?“ Vyndala ovladač a jala se mačkat tlačítka.

„No… to se takhle nedá říct… já…“

Logan přispěchal konstáblovi na pomoc. „Přinejmenším to vysvětluje ty stopy po poutech, které se našly na Jasonově těle.“

„Hm?“ Steelová vrátila ovladač zpátky do pouzdra a zaklapla je.

„No, pouta měl evidentně rád. Někdo ho zavezl domů, spoutal ho, ale zašlo to trochu daleko, ten chlap zpanikařil a vyhodil ho před špitálem. Byla to nehoda.“

„Nehoda? Jak můžete někoho nechtíc ušoustat?“,

„Vždyť víte, co jsou tyhle sadisti zač,“ odpověděl Logan a ukázal na obsah Jasonovy krabice. „Nejdřív si nasadí náramky, že si trochu naplácaj, a za chvíli už se bičujou, svazujou řetězem, dávají si na bradavky svorky a do zadku špunty.“ Možná se mu to zdálo, ale měl dojem, že se na něj Rickards zamračil. „A uvědomte si, že kdyby ho chtěli zabít, jsou přece lepší způsoby. Ten člověk už byl spoutaný a měl v puse roubík, tak proč ho jednoduše neuškrtili? Nebo mu přes hlavu nepřetáhli igelitku? A proč by ho pak vozili na pohotovost?“

Steelová vraštěla čelo, zjevně se snažila vymyslet alternativní scénář. „Krucinál,“ ulevila si nakonec. „Takže mám po vyšetřování krásný, pikantní vraždy.“ A odešla tu zprávu sdělit zástupci vrchního konstábla.

Konstábl Rickards počkal, až odešla, a teprve pak promluvil. „Víte, to, že byl Jason jiný, ještě neznamená, že to byl zvrhlík!“

Logan na něj vytřeštil oči. „Kristepane, vy k nim taky patříte? Taky se necháváte svazovat?“

„Já…“ Konstáblův obličej zalil ředkvičkově rudý ruměnec, mladík se otočil na podpatku a uraženě odešel, takže Logan musel sbalit Fettesovy věci sám.

„Tak se pěkně usaďte, panstvo!“ Steelová stála v čele zasedačky a výkvět aberdeenské policie si dělal pohodlí. „Už tedy známe totožnost oběti.“ Kývla na Logana a ten zmáčkl tlačítko. Za zády Steelové se na plátně objevila rozesmátá tvář vyfocená kdesi na pláži, kde bylo očividně daleko tepleji než na severovýchodě Skotska. „Jason Fettes, alias Pták Ohnivák.“ To vyvolalo výbuch smíchu, který inspektorka nechala v klidu doznít, a pak pokračovala. „Točil pornofilmy pro společnost Crocodildo Films, a díky tomu ho náš konstábl Rickards dokázal identifikovat.“

K Rickardsovi putovala snůška oplzlých pokřiků a obdivného hvízdotu, konstáblovi bylo očividně trapně. A zrudl ještě víc, když Steelová spustila o Jasonově výbavě. „Takže,“ řekla, když Logan klikl a celé plátno zaplnil gumový overal vyfocený na podlaze v kanceláři, „musíme se začít vyptávat v sexshopech a všude tam, kde se tahle parta schází. Například v Ellonu a ve Westhillu.“

Zatímco Steelová mluvila, Logan sledoval Rickardse: zdálo se, že se chystá něco říct, ale pak si to rozmyslel.

„Naše teorie: šlo o sexuální hrátky se špatným koncem, to znamená, že Fettes šel s tím člověkem domů dobrovolně. V domě oběti není žádná krev, takže museli jít do saďourskýho brlohu pana Kníratýho.“ Klik a objevil se počítačový portrét.

„Jsme si téměř jistí, že oběť kontaktoval na těchhle stránkách…“ Steelová chvíli počkala, aby jí Logan stačil, a za okamžik se za nimi rozsvítila černo-růžová webová stránka s názvem „BONDAGEOPOLIS!“. „Fettes tam měl inzerát, ajťáci našli kopii na jeho harddisku…“ Chvíli listovala papíry ve svých deskách a pak přečetla nahlas: „Opravdová pornohvězda hledá partnera podobojí: všechny chvaty povoleny!“

První zvedl ruku konstábl Rennie. „Co je to podobojí?“

„No,“ odpověděla Steelová, „zeptáme se našeho sexperta.“ Zapíchla pohled do Rickardse, který po chvíli spustil: „Je to SM termín. Člověk, který může být dominantní i submisivní. Nahoře i dole.“ A pak zase zrudl, jelikož celá místnost začala pokřikovat dvojsmyslné narážky.

„Fajn,“ inspektorka Steelová na zahanbeného konstábla spiklenecky mrkla, „to by mohlo stačit –“ Ale Rennieho ruka byla zase nahoře. „Co zas?“

„SM?“

„Sadomasochistický. A dávejte pozor, sakra. Jestli chcete demonstraci, zajděte si potom za konstáblem Rickardsem.“ Další salva smíchu. Po chvíli v místnosti zavládl pořádek, ale celou poradu provázelo chichotání a výbuchy tlumeného smíchu. Teď, když šlo spíš o nešťastnou náhodu než o vraždu, už smrt Jasona Fettese nebrali tak… vážně. Když Steelová poradu uzavřela, Rickards se hrnul ke dveřím jako první.

„Neměla byste se do něj tak navážet,“ řekl Logan, když odešli poslední lidé, „mám dojem, že mu to nepřipadalo dvakrát vtipný.“

„Prokristapána!“ Steelová protočila oči a vyndala si balíček cigaret, zaklepala jím a podívala se dovnitř. „Tady je to samá zatracená primadona! No dobře, dobře, promluvím si s ním. Můžu si nejdřív aspoň zakouřit?“

Když inspektorka Steelová odešla obětovat své plíce bohům nikotinu, Logan se vydal hledat Jackie a našel ji na stejném místě jako včera: pod vrstvou prachu v archivu dole v suterénu. „Jak to jde?“

Podívala se na něj a pokrčila rameny. „Stejná votrava, jinej den. Ty?“ „Musel jsem jedněm lidem říct, že jejich syna někdo zabil.“ „To je taky na hovno.“ Jackie si něco poznamenala do notesu a vrátila na polici několikerý desky. „Slyšel jsi to o Macintyreovi? Slizák Sandy mu vydupal předběžný slyšení. Že prej má ‚nový důkazy‘. Do zítra to musíme připravit.“ „Do zítra?“ „Do zítra.“ Jackie hodila další bednu na betonovou podlahu. „Neuvěřitelný, co? Celebritám prostě všechno projde.“ Sundala víko a pustila si je na nohy. „Hele, přísahám, že jestli z toho ten slizkej hajzl Macintyrea vyseká, udělám mu ze života peklo! A Macintyreovi taky.“

Logan jí věřil. „Chceš se jít večer někam najíst? Mohli bysme zkusit ten tapas bar na Union Street. Můžeme si trochu zvednout náladu a jít si domů zašpásovat.“

„Zvednout náladu? To myslíš vážně? Mně se nálada nezvedne; spíš se vožeru jako prase a pak chytím stihu.“ Zazubila se na něj. „Ale ten zbytek zní dobře.“

Ale tak daleko se Logan nedostal.

Když dorazil na místo a vypnul motor, bylo půl osmé a z nebe se valily přívaly deště jak ledové hřebíky, které poskakovaly na rozbitém asfaltu parkoviště a tvořily před světly aut mlhavé závoje. Slunce už dávno zapadlo a přišel studený, ponurý večer; nahoře se temně tyčil Brimmond Hill, ale jeho vrcholek naznačovala jen blikající červená světla na vysílači. I ten se však ztrácel v hustém lijáku. Na opačném konci parkovala Alfa dvě nula, jejíž deštěm rozmazaná modrobílá světla se líně otáčela.

Detektiv inspektor Steelová seděla na místě spolujezdce a poslouchala bubnování do střechy. „Zasraný úchyláci. Promokneme tu na kost…“ Vyndala z kapsy zmačkaný balíček cigaret a automaticky Loganovi nabídla, zapomněla, že přestal, a jednu si zapálila. Ukázala zapalovačem na spálený vrak mezi dvěma auty. „Určitě je to ono?“

Logan kývl, zakašlal a stáhl si okénko, aby vypustil kouř. Dovnitř proniklo vytrvalé bubnování deště dopadajícího na hlodáše, vřes a do vymletých děr. „Ty pitomci ho našli v úterý, ale nesecvaklo jim to, protože není modrý.“ Což byla pravda, protože ohořelý vrak měl šedohnědou barvu s černými šmouhami. „Teprve dneska odpoledne dali do počítače číslo karoserie, aby mohli majiteli poslat pokutu za to, že ho tu odstavil. A někdo poznal Fettesovo jméno.“

Steelová zaklela. „Hergot, mohli jsme ho identifikovat už před dvěma dny!“

Logan jen pokrčil rameny.

Z hlídkového vozu naproti někdo vystoupil, ohrnul si límec a rychle zamířil k nim, chráněný před deštěm jen špičatou čepicí. V tu chvíli na parkoviště vjel otřískaný bílý transit. Konstábl se sehnul a strčil hlavu do Loganova otevřeného okénka. „Máme místo činu ohradit, než dorazí technici?“ zeptal se zmoklý mladík.

Steelová na něj zamžourala přes oblak kouře. „A co by to mělo za smysl? Stejně už všechno spláchla voda! Proč jste nám to hergot neohlásili, když jste ten krám našli?“

Konstábl pokrčil rameny. „Na mě se nedívejte, já byl na nemocenský.“

„Fajn, tak běžte. A klidně si to ohraďte.“ Když odešel, zamračila se. „Stejně to bude houby platný: ten vrak vypadá jako spálená briketa! Umíte si představit, že by tohle přežil nějakej forenzní důkaz?“ Ukázala na proudy deště.

„Ne, neumím. Ale teď aspoň víme, že ho má na svědomí někdo místní.“

Steelová málem spolkla špačka. „Tak ven s tím, slečno Marplová, ať mě ohromíte.“

„To volvo našli v úterý večer, ne? To znamená, že se ho zbavili a zapálili ho v pondělí v noci nebo v úterý brzy ráno. A ten, kdo to udělal, se dostal domů bez auta.“

Steelová zabručela, že na tom něco je, Brimmond Hill sice nebyl konec světa, ale skoro, toho, kdo zapálil auto, kterým sem přijel, čekala dlouhá pomalá cesta zpátky do města. „Kingswells?“ Ten ležel na opačné straně kopce.

„Možná, ale kdybyste to tu neznala, srazila byste si vaz.“

„No jo,“ odpověděla. Z bílého transitu právě vystoupili tři nasupení technici a začali zápolit s modrým plastovým stanem, který se pokoušeli vztyčit nad spáleným vrakem. „Ale nemusel byste se tvářit tak hnusně samolibě, tohle nám stejně nic moc neřekne.“ Stáhla si okýnko a zahodila mrňavého špačka do deště. „Tak si říkám, jestli to celý není jenom ztráta času. Fettese přece nikdo neumlátil, ne? Potrpěl si na prasárny a vymklo se mu to z ruky. A odnesl to.“ Steelová zavřela oči, poškrábala se na špičce nosu a vzdychla. „Ten chudák mu to určitě neudělal schválně. Umíte si představit, co to je, mít tohle na svědomí?“

Chvíli mlčky sledovali, jak technici moknou, aby zachránili důkazy, které tam zřejmě vůbec nebyly.

„Ztráta času,“ odfrkla si Steelová po chvíli. „Vypadneme. Když něco najdou, zavolají nám.“

Nezavolali.

11

Ve tři čtvrtě na devět ráno bylo ještě příliš brzy na postávání před sexshopem na Crown Street a čekání, až otevřou. Ale Logan neměl na vybranou, Steelová nedala jinak. Seděla na místě spolujezdce, pojídala brambůrky s příchutí slaniny, na palubní desce před sebou plechovku Irn-Bru. Přes zmoklé přední sklo byly vidět jen matné obrysy šedivých činžáků tyčících se proti stejně šedivému nebi. Logan zívl, přikryl si ústa hřbetem ruky a pohodlně se na sedadle opřel; chystal se trochu si zdřímnout. Steelová ho šťouchla do ramene. „Sledujte,“ řekla a ukázala oknem na malého plešatého chlapíka s brýlemi, celého zachumlaného v šále, který držel svazek klíčů.

Obchod zvenku vypadal diskrétně, jen matná výloha s růžovým nápisem TAJNÉ CHVILKY. Plešatý muž se chvíli probíral klíči a pak si dřepl a odemkl visací zámek, aby mohl vytáhnout mříž. Počkali, až odemkl vchod, a teprve pak vystoupili do drobného mrholení.

Uvnitř byly Tajné chvilky plné polic s dévédéčky a tvarovanými gumovými pomůckami. Pan Pleska si právě svlékal kabát. „Otevíráme až v deset,“ řekl bez úsměvu.

„Takhle tu vítáte vážený zákazníky, Franku?“

„Ehm?“ Muž si sundal zamlžené brýle, otřel je cípem svetru a znovu si je nasadil. „Inspektorka Steelová! To je ale milý překvapení!“ Tentokrát se usmál a vycenil dokonalý sněhobílý chrup, jak čerstvě vybalený z krabice. Vrhl krátký pohled na Logana, znovu sjel na Steelovou a významně zašeptal: „To zboží nám ještě nedodali. Je vyprodané.“

Steelová zavrtěla hlavou. „Kvůli tomu tady nejsem, Franku. Potřebuju vědět, jestli jste neviděl tohohle chlapa.“ Počkala, až Logan vyndá kopii počítačového portrétu, kšiltovka, kulatý obličej, brýle, velký knír, bradka.

Plešatý muž si ho prohlédl a zeptal se: „Co proved?“ „Do toho vám nic není. Poznáváte ho? Bude z tý sadomaso party.“ Frank si portrét znovu prohlédl a vrátil ho Loganovi. „Ne. Ale pár jich sem chodí. Mám se vám poptat?“ „To nemůže škodit.“ Steelová se měla k odchodu, ale mezi dveřmi se zarazila a otočila se. „A zkuste toho dodavatele popohnat, jo? Jsem na sexuálním vrcholu, takže nechci plejtvat časem.“

Objeli pár dalších povolených sexshopů v Aberdeenu, ale pak museli rychle zpátky na ředitelství, kde měla Steelová schůzku s vrchním superintendantem, na kterou málem zapomněla. „Kdyby se někdo ptal,“ houkla na Logana, než vyskočila z auta, „byli jsme vyslýchat podezřelýho, jasný?“ A byla pryč, pelášila do budovy a cestou nadávala, že nemá čas ani na cigaretu.

Logan zaparkoval.

Nahoře v kanceláři všechno probíhalo jako obvykle, občas zavolal nějaký uvědomělý idiot a tvrdil, že viděl světle modré volvo kombi, nebo že poznal muže z počítačového portrétu, či aby udal alternativní totožnost Jasona Fettese. Jeden pár dokonce tvrdil, že ho ráno viděli nakupovat v Boots. A on přitom ležel u ledu v márnici.

Logan si sedl k sekretářce, vyzáblé čtyřicátnici, aby s ní prošel úkoly vygenerované programem HOLMES a rozdělil je volným konstáblům. Pak přečetl hlášení. A potom, jelikož neměl nic jiného na práci, šel se podívat dolů do archivu, jak se vede Jackie. Ale v suterénu ji nenašel.

Tlusťoch Gary v recepci se na Logana podíval, jako kdyby ho v dětství upustili na hlavu. „Je u soudu, ty pitomče, Macintyre má dneska to předběžný slyšení.“

„Do hajzlu.“ Úplně na to zapomněl.

„Když si pospíšíš, ještě stihneš svoji lásku podpořit.“ Gary namočil KitKat do obrovského hrnku čaje a vysrkl roztavenou čokoládu. „Erik říkal, že je další na řadě.“

V soudní síni číslo jedna bylo rušněji než obvykle, ochozy pro veřejnost byly plné lidí, kteří chtěli vidět, jak se Sandy Moir-Farquharson pokusí vysekat Macintyrea z obvinění ze znásilnění. Logan si tu vždycky připadal jako v obráceném kině: světle růžové stěny, balkony a lóže, místo plátna dřevěná tribuna se sloupy a portikem, a nad tím vším královský erb, který jako by dohlížel na to, co se dole děje. I když byl posetý gumičkami, které na něj nastříleli zezdola, když bylo v místnosti prázdno a nikdo se nedíval. Před lavicí stál oválný stupínek se soudním úředníkem a jeho asistentkou po jedné straně, čelem k nemytým masám, a obžalobou a obhajobou po druhé, čelem k maličkému soudci v taláru a hedvábné čapce.

Normálně by se celá tahle procedura odehrávala za zavřenými dveřmi v malé místnosti s vchodem zezadu, ale obhajoba žádala veřejné slyšení a soudce McRitchie, k velkému překvapení všech zúčastněných, souhlasil. Na stanici se šuškalo, že to souvisí s tím, že je letitý fanoušek Dons a rád by získal volňásky.

Když Logan vklouzl zadním vchodem do síně a sedl si na kraj řady hned za detektiva konstábla Rennieho, Slizák Sandy už byl ve svém živlu. Detektiv měl svůj „soudní“ oblek, ve kterém vypadal spíš jako obžalovaný než jako policejní svědek.

Logan se naklonil a zašeptal Renniemu do ucha: „Jak to jde?“

Rennie se otočil a zatvářil se sklíčeně. „Nic moc. Myslel jsem, že Insch Slizáka Sandyho roztrhne, když začal hřímat o policejní šikaně a zaujatosti.“

Logan ukázal na lavici, odkud Jackie probodávala dramaticky deklamujícího Slizáka Sandyho zuřivými pohledy. „A co ona?“

„No… nikoho nepraštila, zatím.“

„Aha.“

„Takže vidíte, Ctihodnosti,“ řekl právník nadšeně, „pokaždé, když grampianská policie mého klienta vyšetřovala, musela stáhnout žalobu, protože žádné ze zákeřných obvinění oněch žen se nezakládalo na pravdě. Můj klient lidi, jako je inspektor Insch, dráždí: nevinný člověk, na kterého nemůžou‚ hodit –“

Žalobkyně v tu ránu vyskočila. „Ctihodnosti, musím protestovat!“

Sandy ani nepočkal, až soudce rozhodne, jen nasadil úlisný úsměv a omluvil se: „Chtěl jsem jen říct, že každý z nás sice neseme svůj kříž, ale grampianská policie potřebuje obětního beránka…“

Logan se rozhlédl po síni. Nedalo mu moc práce najít mohutnou, nasupenou postavu detektiva inspektora Insche, který vypadal, že mu každou chvíli vybouchne hlava. Raději nechtěl vidět, jaké teď s Inschem bude pořízení. Rachael Tullochová, asistentka státní zástupkyně, která se právě slunila kdesi na Seychelách, nevypadala o moc veseleji; seděla u prostředního stolu vedle žalobkyně a zuřivě si zapisovala, zatímco se Moir-Farquharson naparoval.

Obhájce zvedl průhledný igelitový sáček na důkazy, aby každý viděl jeho obsah. „Můžete tenhle předmět identifikovat, konstáble Watsonová?“

Jackie přikývla. „To je nůž, kterým mě Macintyre napadl.“

Právník se usmál. „O tom rozhodne porota, konstáble. Vy říkáte, že vás tímhle nožem napadl, ale v laboratoři na něm nenašli jediný otisk mého klienta.“

„Měl rukavice.“

„Takže nemáte vůbec žádný důkaz, že tenhle nůž patří mému klientovi, nebo že ho vůbec někdy použil?“

„Napadl –“

„Prosím, odpovězte na otázku, konstáble.“

„My… nemáme žádný empirický důkaz, ale –“

„Nemáte žádný důkaz.“ Obrátil se čelem k soudci s úsměvem od ucha k uchu. „Nemají žádný důkaz, Ctihodnosti. Můj klient si šel zaběhat, aby se připravil na zítřejší zápas s Falkirkem, a zastavil tuhle ženu, aby se jí zeptal na cestu. Ona napadla jeho!“

„To je pěkná –“

„Konstáble!“ Soudce na ni mávl kladívkem. „Tohle je poslední varování!“

Jackie se sice dusila vzteky, ale sklapla.

„Děkuji, Ctihodnosti. Je pravda, že jste pana Macintyrea napadla, konstáble Watsonová? Málem jste ho zmrzačila, vyrazila jste mu dva zuby, a nepřestala jste, ani když ležel spoutaný na zemi?“

„Bl…“ V poslední chvíli se zarazila. „Zneškodnila jsem ho, to je celé.“

„Kopala jste ho do žeber! Je to na těchhle snímcích!“ Slizák Sandy na důkaz zvedl lesklé fotografie.

„Upadl. Zeptejte se konstábla Rennieho.“

„Je pravda, že jste už jednou dostala napomenutí za nepřiměřené použití síly, konstáble Watsonová?“ A tak to pokračovalo dalších pět minut: obhájce napadl Jackiinu věrohodnost jako svědka, v jeho podání vypadala jako obyčejný gauner s policejním odznakem. Když skončil, měla očividně sto chutí ho rozsápat.

„Ctihodnosti!“ Slizák Sandy předvedl pomalou piruetu a ukázal na fotbalistu, který seděl vzpřímený jako vzorný chlapec a držel se s matkou za ruku. „Robert Macintyre je vynikající člen této společnosti, pro mnoho lidí je hrdinou a velkou inspirací pro všechny děti, muž, který neúnavně pracuje pro místní dobročinné organizace. Všichni jsme slyšeli, jak konstábl Watsonová přiznala, že proti mému klientovi nemají žádné důkazy. Dokázal jsem vám, že obvinění od oněch takzvaných obětí jsou přinejmenším nevěrohodná. Nezapomeňme, že grampianská policie byla skálopevně přesvědčená, že Lauru Shandovou napadl Robert Macintyre, ovšem najednou se ukázalo, že se k tomuto činu přiznal někdo jiný. A teď to nejdůležitější: můj klient má alibi na každý večer, kdy mělo k oněm znásilněním dojít. Ctihodnosti, vzhledem ke všem těmto faktům se musím ptát, proč je vůbec můj klient takto zbytečně a zákeřně stíhán. Kancelář státního zástupce by měla stáhnout obžalobu a zbytečně neplýtvat penězi daňových poplatníků.“

Soudce našpulil rty, chvíli zadumaně mlčel a pak se zeptal asistentky státní zástupkyně, jestli k tomu chce něco říct. Rachael Tullochová nevypadala dvakrát nadšeně, když vstala a prohlásila, že to musí projednat s nadřízenými. Rusé vlasy stažené do přísného účesu se jí neposlušně rozvlnily, podobně jako případ, který se jí vymykal z rukou.

Soudce nasupeně vzdychl a ohlásil půlhodinovou přestávku.

Jackie sestoupila ze stupínku a celou dobu probodávala Slizáka Sandyho nenávistnými pohledy. Právník se k ní jen otočil zády a potřásl svému rozesmátému klientovi rukou. „Co je to za kecy?“ spustila, když dosedla zpátky na lavici obžaloby. „Kde sakra Macintyre sebral alibi?“

„Od svojí podělaný snoubenky,“ hlesla asistentka státní zástupkyně.

„Najednou odpřísáhla, že byl všechny ty večery s ní. Proč se takovýhle věci stávají vždycky, když je šéfka pryč?“

Jackie se zadívala na ušatého fotbalistu v drahém obleku. „Takže ono mu to projde, co?“ Ale nebyla to otázka.

Rachael Tullochová se zamračila a vyndala si mobilní telefon. „Dokud to mám na starost já, tak ne!“

Logan se svalil na židli u stolu proti inspektorce Steelové, která zuřivě ťukala do klávesnice počítače. „Tak už se sakra proberte,“ povzbuzovala ho. „Snad to není konec světa!“

Logan pokrčil rameny a zase se zadíval na šedivou žulovou stěnu Marischal College. Jemné mrholení přešlo ve vytrvalý déšť, který se odrážel od zubatých věžiček a bubnoval do černých asfaltových silnic a betonových chodníků. Pršelo na všechny stejně.

„Víte,“ Steelová se na chvíli přestala snažit, „pamatuju si, když byl Macintyre mladej kluk, ten parchant byl samej malér, ale jeho máma se ho vždycky zastávala.“ Nasadila aberdeenský přízvuk a řekla: „Kdepak, nemohl vám zapálit kůlnu, byl celou noc se mnou doma!‘“

„Žhářství a znásilnění jsou dvě různé věci. A tentokrát je to jeho snoubenka, a ne máma.“

„Jo, ale odněkud začít musíme, ne?“ Steelová spokojeně dopsala. „No, sice nám ubrali lidi, ale myslím, že to zvládneme, když se zaměříme na sadomaso komunitu a prodavače porna.“ Usmála se a hodila si nohy na stůl, až z něj sletěla hromádka papírů. „Povídám vám Lazare, z tohohle mám dobrej pocit. Brzo budou výsledky. Cejtím to v kostech.“

NÁSILÍ

O tři týdny později

12

Logan prudce zastavil a rozhlédl se po prázdné ulici. Nic než zaparkovaná auta, kontejner plný suti a déšť. Po Seanu Morrisonovi či po jeho partičce ani stopy. Sakra. Pomalu se obrátil a přemýšlel, kam mohl ten mrňavý zmetek zmizet. Sledoval ho celou cestu po North Silver Street; málem ho ztratil na Golden Square, kde nějaký idiot v minivanu zacouval a nepodíval se dozadu, a teď stál uprostřed Crimon Place, oblek vpředu celý zakrvácený, a Sean Morrison nikde.

Pravá strana ulice byla obydlená, na jednom konci byty a na druhém řadové domky, jejichž žulové stěny kontrastovaly s prosklenými betonovými kancelářskými budovami na opačné straně. Logan si byl poměrně jistý, že do žádného z domků Sean nevešel, a pochyboval, že by ho ve firmách naproti někdo přijal s otevřenou náručí. To by musel vypadat jinak.

Parkoviště před kostelem se táhlo až do Huntly Street, kam vedla i pěšina podél budovy GlobalSantaFe, ale Logan viděl, jak Sean utíká na Crimon Place, ten osmiletý skrček pelášil, až se za ním prášilo.

Takže zbývalo parkoviště King’s Gate na opačném konci, ale tam Sean nemohl tak rychle doběhnout. Musel se někde schovat.

Logan zaťal zuby, aby necítil bolest v boku, a znovu se rozběhl. Vyndal z kapsy mobil a zavolal posily. Telefon vyzváněl a vyzváněl a vyzváněl…

Promoklá, zadýchaná policistka na opačném konci ulice zastavila, obličej celý rudý a mokrý, do špičaté čepice a nepromokavé bundy jí bubnoval déšť.

Logan, který ještě pořád čekal, až na dispečinku zvednou telefon, zakřičel: „Vidíte ho?“

Žena zavrtěla hlavou. „Ne, někam… zmizel. Ten parchant umí běhat…“

Loganovi zachrastil do ucha hlas, dispečink hlásil, že mají rozbitou centrálu a, Logan muže v půli věty přerušil a houkl na něj, aby okamžitě poslali hlídku na Crimon Place. Po Seanu Morrisonovi jako by se slehla zem. Pak zaklapl telefon a vyběhl zpátky na ulici a zavolal na konstábla na konci ulice: „Prohlídněte ty auta!“ Logan čvachtal v loužích, hledal chlapce pod a mezi auty. Na ulici a chodník, BMW, porsche, otřískané fiesty a rovery se zatím řinul ledový déšť, který mu promáčel zakrvácený oblek a přilepil vlasy k lebce.

„Támhle!“ První ho zahlédla policistka. „Za tím kontejnerem!“ Sean Morrison, osm let, metr třicet, zakrvácený nos, na sobě džíny a červenou mikinu AFC, popadl z odpadků v kontejneru dřevěnou lať, dlouhou asi jako kriketová pálka, a když po něm konstábl sáhla, rozmáchl se a trefil ji rovnou do obličeje. Žena zachroptěla a upadla, obě nohy jí při tom vystřelily do vzduchu, kterým proletěla šarlatově rudá sprška a zazářila proti nízkým šedomodrým mrakům. Logan nejdřív ztuhl, stejně jako Sean; oba sledovali, jak žena dopadá na mokrý asfalt. Najednou se kluk otočil, podíval se na Logana a dal se na útěk.

Logan chvíli nevěděl, jestli má jít pomáhat kolegyni nebo chytat toho malého grázla, který ji přetáhl latí. Pak se sprintem rozběhl za chlapcem.

Sean Morrison byl poměrně rychlý, ale jeho nohy byly daleko kratší než Loganovy, a navíc pořád třímal dlouhou lať. Prudce zatočil doprava, sklouzl po mokrém asfaltu, až mu od módních tenisek odletěla sprška dešťové vody, přeskočil obrubník a s Loganem v patách pelášil za roh kolem Boys‘ Brigádě Batallion. Najednou se na místě zastavil a rozmáchl se latí.

Logan taktak stačil zvednout ruce a zakrýt si obličej, když dřevo dopadlo. Ale i tak se pod ním podlomily nohy, takže zavrávoral a upadl. Sotva lapal po dechu a zjizvené břicho měl v jednom ohni. A vtom Sean spustil, nadával mu do zasranejch sráčů a znovu se rozmáchl a praštil ho, tentokrát přes záda, pak vychrlil další nadávky, cosi o chcípácích, a znovu se rozmáchl latí. A prásk. Deštěm se rozlehl autoalarm. A Loganovu hlavu zasáhla teniska. Stačil se rychle schoulit, než schytal další kopanec, do žeber. Pak ten malý zmetek o tři kroky couvl a s rozběhem Logana nabral botou do zad.

Sean se právě chystal, že si to zopakuje, když kvílející alarm přehlušil rozzuřený hlas: „POĎ SEB TY BALEJ HAJZLE!“

Logan otevřel oči právě včas, aby viděl, jak se Sean Morrison chystá vzít do zaječích. „To teda ne!“ Natáhl ruku a popadl ho za kotník, takže sebou kluk plácl na chodník. Další nadávky. Logan se zvedl, chytil se za hlavu, zapotácel se a opřel se o alfu romeo s rozbitým předním sklem. V tu chvíli k nim policistka doběhla a prudce zastavila. S Loganem se všechno houpalo, nemohl pořádně zaostřit a v uších mu zvonilo.

Policistka měla obličej samou krev, oteklé oko, nos spláclý a celý nakřivo, a když Seana Morrisona popadla za kapuci a mrštila jím o zem, z nosních dírek jí lezly krvavé bubliny. „Báb tě, ty hajzle zasradej!“

Otočila se, zeptala se Logana, jestli je v pořádku, a vtom zbledla jako stěna. Prásk a Sean Morrison se zase chystal pláchnout. Osmiletý kluk se vyškrábal na nohy, zatímco konstábl zůstala s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou a z krku jí trčela rukojeť nože, přesně mezi neprůstřelnou vestou a klíční kostí. Třásly se jí ruce a po prsou se jí řinula jasně rudá krev, oči prosebně upřené na Logana… A pak se sesypala jako domeček z karet.

Logan ji chytil právě včas, aby si nerozrazila hlavu o chodník. Opatrně ji položil, strhl jí z ramene vysílačku a zakřičel do ní: „Zraněný policista! Roh Crimon Place a Skene Terrace! Opakuju! Zraněný policista!“

Položil si její hlavu na klín a poslouchal, jak sténá a naříká. Do kalhot se mu vsakovala čerstvá krev a Sean Morrison zatím utekl.

O čtyři hodiny později stál Logan před nemocniční pohotovostí a poslouchal ošetřovatele s chlupatým mateřským znaménkem, který mu sděloval, jaký je stav jeho kolegyně. Konstábl měla štěstí, nůž jen škrábl krkavici, o jeden milimetr vpravo a posledních šedesát vteřin jejího života by zůstalo nastříkaných na chodníku a na Loganovi. Její stav byl pořád vážný, ale stabilizovaný.

Venku přituhlo a déšť pomalu slábl; sněžit zatím nezačalo, ale nejspíš se k tomu schylovalo. Logan si vyndal mobilní telefon a znovu ho zapnul. Šest zpráv. První byla od Jackie, která se snažila neznít ustaraně, ale ptala se na jeho potyčku se Seanem Morrisonem. Další přišla od Rennieho, který mu sděloval, že ten starý muž, kterého hledali, byl spatřen v Turriff, a poslední od Tlusťocha Garryho, který se zajímal o zdravotní stav jejich kolegyně. Po Seanu Morrisonovi zjevně nebylo ani vidu, ani slechu. Zprávy od Steelové se Logan chystal rovnou smazat, ale pro jistotu si je přece jen poslechl.

První bylo její typické skuhrání: „Zase tu byl ten zatracenej zástupce vrchního konstábla! Prej jak to, že jsme ještě nikoho nezatkli za vraždu Jasona Fettese? Ty jeho mizerný rodiče si zase před novináři pouštěli hubu na špacír. Ježíši, copak se nesnažíme? Copak my můžeme za to, že měli syna sadomasochistickýho prasáka…?“ Následovalo nesrozumitelné mumlání. „A jak to, že jsme ještě nikoho nezatkli za ty vloupačky?“ Fňukání, fňukání, fňukání. „Povídám vám, jestli sem ten šišoun zase přijde, vrazím mu do krku ten Fettesův robertek! Uvidíme, jak se mu to bude líbit –“ Steelová lamentovala dál, ale Logan ji vymazal.

Druhá zpráva byla o něco novější: „Co to na mě sakra hrajete? Dyť je mu osm! Jak jste ho mohli nechat utéct? Co to sakra… Moment, mám někoho na druhý lince…“ a pak ticho. Pííííp. Nová zpráva: „Kde jsem to skončila? Aha, Osm! Do hajzlu…“ A zakašlání. „Teď volali z nemocnice o tom chlápkovi, kterýho ten váš malej grázl napadl. Má propíchnutou plíci. Nevypadá to s ním dobře. Ve tři čtvrtě na šest mám tiskovku, tak sebou koukejte hodit, ať jste zpátky na stanici!“ Píííp.

Logan zaúpěl. Příšerně ho bolela hlava, tam, kde ho Sean kopl, měl bolestivý otok. Žebra, po kterých mu šlapal, bolela a oblek měl ztvrdlý od zaschlé krve. Teď netoužil po ničem jiném, než jít domů a vzít si pár prášků, které mu dali po tom trapném vyšetření, „Takhle vás zřídil osmiletý kluk? Vážně? Hej, Maggie, pojď se na něco podívat!“, vlézt si pod horkou sprchu, schoulit se a litovat se, než se Jackie vrátí z práce. A pak se nechat politovat od ní. A místo toho měl být na tiskové konferenci, podíval se na hodinky, a už za půl hodiny! Vztekle nadával pod vousy, ale vydal se hledat jednoho z konstáblů, kteří tu někde hlídkovali, aby ho hodil na stanici.

*

Když se Logan dobelhal do zasedací místnosti, domácí už začínali být neklidní, řady kamer a lačné tváře z celostátních médií čekaly, až na stůl naservírují hlavní chod. „Kde sakra trčíte?“ Detektiv inspektor Steelová: v puse nezapálené cigáro a v ruce laciný zapalovač od benzinky, který zapalovala a zhasínala a zapalovala a zhasínala, a kolem ní pobíhal detektiv konstábl Rennie jako nervózní kokršpaněl.

„V nemocnici.“ Logan ukázal na její cigaretu. „Jestli si tam zapálíte, pěkně to od nich schytáte.“

„Ten idiot Jerry Cochrane nám umřel, takže teď každej vůl pod sluncem bude chtít vědět, co s tím uděláme!“ Vytáhla si cigaretu z úst a strčila ji zpátky do krabičky. A znovu ji vytáhla. „Kurva, proč museli dát tenhle blbej případ zrovna mně, proč ho nedostal ten tlusťoch Insch? Ten už je na mediální průsery zvyklej! Já už žádný další hrůzy nemůžu potřebovat…“ Najednou zmlkla, protože si konečně všimla, že Loganův oblek i košile jsou samá krev. „Do prdele! To jste se nemohl převlíct? Za sedm minut to začíná!“

„Byl jsem v nemocnici!“

„Do prdele! Kurva, kurva, kurva…“ Svraštěla čelo a zadívala se na konstábl Rennieho. „Takže, vy dva, najděte si klidnej kout a vyměňte si šaty. Máte stejnou velikost.“ Rennie se chystal něco namítat, ale Steelová ho předběhla: „Padejte!“

Ve výslechové místnosti číslo tři nikdo nebyl, takže šli tam, Logan si s bolestivými grimasami svlékl košili, sako a kalhoty a Rennie se mezitím svlékl do trenýrek s Fredem Flinstonem, podíval se na Loganova modrofialová žebra a zjizvené břicho a řekl: „Sakra, ty teda vypadáš!“

Logan neměl ani sílu se zamračit. „To ti pěkně děkuju.“

Do zasedačky se vrátil půl minuty před začátkem a dokulhal ke Steelové. „Už jste spokojená?“ zeptal se tónem, kterým jí dal jasně najevo, že on ne. Kdyby zprudka dosedl, měl velkou šanci, že ho vypůjčené kalhoty opustí. Steelová ho přelétla rychlým pohledem.

„To zvládnete. Ale mohl jste se učesat. Vypadáte jako roztrhaná matrace.“ Právě od ní to sedělo. Logan se to prsty pokusil napravit. Steelová pokývala hlavou. „Lepší. Stačil jste –“ Na opačném konci místnost se rozlétly dveře a dovnitř nakráčel vrchní konstábl. „Do hajzlu, je tady sám Bůh!“ Hluboký nádech. „Tak, pamatujte si: na nás si žádnej sráč nepřijde…“

Pult byl delší než obvykle, přichystaný tak, aby u něho bylo místo pro policejního psychologa a bledou osmašedesátiletou paní s oteklýma zarudlýma očima a třesoucíma se rukama: paní Cochranovou, manželku oběti. Logan počkal, až se posadí, a teprve pak zaujal místo vedle detektiva inspektora Steelové; opatrně dosedal, aby znovu nerozbouřil bolest žeber a neroztrhl Rennieho kalhoty.

„Takže,“ vrchní konstábl vstal, stříbrné vlasy se mu ve světle reflektorů leskly jak v reklamě na šampon, „dříve než začneme, chtěl bych vás na něco upozornit. Paní Cochranová dnes utrpěla strašný šok. Ztratila manžela, se kterým prožila téměř padesát let. Je zde, protože nám chce pomoct dopadnout pachatele. Ale jestli od někoho uslyším netaktní poznámku nebo nevhodnou otázku, popadnu ho za ucho a nechám ho vyvést! Je to jasné?“ Rozhostilo se trapné ticho. Vrchní konstábl pokýval hlavou. „Dobře.“ A znovu se posadil.

„Dnes ve dvanáct hodin jedenáct minut napadl gang dětí ve věku od šesti do devíti let těhotnou ženu, která nakupovala v St Nicholas Centre. Chtěli jí ukrást kabelku, ale žena se bránila, a tak ji surově napadli. Pan Cochrane jí přispěchal na pomoc…“

Dál už Logan neposlouchal, byl na místě činu mezi prvními, odskočil si do Markies pro sendvič a křupky k obědu. Uslyšel křik, proběhl mezi svetříky a kalhotami a dorazil do nákupního centra právě ve chvíli, kdy Sean Morrison sebral starému pánovi peněženku a prchal pryč. Zavolal posily a běžel k oběti, které se pokusil zastavit krvácení. Nařídil ochrance, aby bodnou ránu stlačili, než dorazí záchranka, a sám se rozběhl za těmi malými parchanty. Ale nechytil je.

Vyslechl, jak paní Cochranová ohnivě apeluje na každého, kdo ví, kde se vrazi jejího manžela skrývají, aby se přihlásil policii, a při tom jí v ostrém světle stékají slzy po bledých, vrásčitých tvářích. Nato jí vrchní konstábl poděkoval za odvahu a otevřel diskusi.

Většina otázek byla stejná jako obvykle: „Už máte podezřelé?“ „Chystáte se někoho zatknout?“ a pak se reportérka ze Sky News zeptala vrchního konstábla na soud s Iainem Wattem: obviní ho i z ostatních znásilnění, která údajně spáchal Rob Macintyre?

Vrchní konstábl na ni vrhl zlostný pohled, „Postrach žen ze Žulového města“, jak ho nazvala média, byl poněkud choulostivé téma. A tím tisková konference skončila.

13

Slunce tak pálilo, že jim proměnilo auto na mikrovlnnou troubu, ale když z něj Logan vystoupil do mrazivého únorového rána, bradavky se mu rázem nasměrovaly na sever. Příšerně ho bolela záda: v místech, kam ho nakopal Sean Morrison, se mu šířily modřiny jako zelený a fialový inkoust po mokrém pijáku. Od kruhového objezdu King’s Cross na Anderson Drive se dolů táhla King’s Gate až do míst, kde se natáčel film Beechgrove Garden, a z vrcholku kopce byl nádherný pohled na kousek Aberdeenu: ve slunci se leskla šedá žula, tmavé břidlicové střechy i kostelní věže a Severní moře se třpytilo jako obrovský, temně modrý safír, po němž se pomalu sunula na jih k přístavu svítivě oranžová nákladní loď. Škoda, že tak nechutně mrzlo.

„Proboha živýho!“ ulevila si detektiv inspektor Steelová, zadupala, vytáhla cigaretu a zapálila si; kouř okamžitě odfoukl ledový vítr, „v mý lednici je snad větší teplo než tady!“

Logan ji ignoroval, díval se dolů na ulici na dům Morrisonových –dvoupatrová žulová vila, před níž parkovalo BMW 4x4. Že ten odporný malý vrahoun pochází z takového prostředí, tedy rozhodně nečekal. Obě strany ulice lemovala zaparkovaná auta, ve většině z nich čekali znudění reportéři s připravenými kamerami a notebooky. Logana se Steelovou si zřejmě nikdo nevšiml. „Chcete, abych začal?“ zeptal se a jednou rukou si třel bolavá záda. Prášky proti bolesti, které mu včera dali, byly asi pětkrát slabší než ty, na které byl zvyklý, klidně si místo nich mohl vzít lentilky. Aspoň by mu chutnaly.

Steelová se třásla, ruce vražené v podpaží, a potahovala z cigarety jako šílená. „Počkejte chvíli… dneska mám první cigáro, a když mě to má zabít, chci si to pořádně vychutnat!“

Logan vzdychl a významně se podíval na hodinky. „Je skoro půl osmý - jestli chceme stihnout pitvu, musíme sebou hodit!“

„Ať se jdou s nikotinovýma náplastma bodnout…“ Steelová se s přivřenýma očima zadívala proti prudkému slunci. „A vůbec, tuhle klidně vynechám. Stejně dobře víme, co toho starouše zabilo, ne?“

„Asi jo.“ Logan sledoval velkou oranžovou loď, která právě zmizela za St Nicholas House tyčící se na obzoru jako náhrobek. „Co chcete dělat s Jasonem Fettesem?“

„Co s ním? Je to u ledu. Nikdo netuší, kdo to byl, a nikomu na tom nesejde. Až na ty jeho podělaný rodiče a ty idioty z P&J.“ Colin Miller opět rozpoutal kampaň „za spravedlnost“, aby mohl grampianské policii uštědřit další kopanec. Inspektor Steelová se mračila, kouřící cigaretu vraženou mezi rty. „Nemáme žádný důkazy, žádný svědky a ani jednu mizernou stopu!“

„Já vím, ale dneska jste měla zástupci vrchního konstábla odevzdat hlášení, ne?“

„To bylo dneska?“ Steelová zaklela. „Teda řeknu vám, že kvůli tomuhle a těm zatraceným vloupačkám mám pěkně mizernou statistiku! Ale co,“ cvrnkla cigaretu doprostřed ulice pod kola projíždějícího autobusu číslo dvacet tři, „tady mám zaručenej rychlej výsledek!“

Tak to už Logan někde slyšel.

Šli po chodníku směrem ke vchodu do vily Morrisonových, před níž hlídkoval jeden zmrzlý nebožák. Byli už jen dům od nich, když jim zastoupil cestu plešatý skrček s digitálním diktafonem v ruce. „Ken Inglis, Rádio Skotsko. Inspektorko, už jste toho chlapce našli?“ Najednou, jako kdyby někdo hodil mrtvou zebru do nádrže plné piraní: jakmile reportéři ucítili krev, ulice se jimi jen hemžila.

„Ještě ne,“ odpověděla Steelová, oslněná blesky mnoha fotoaparátů. „Ale sledujeme několik stop. A teď, když dovolíte –“

„TN News: Je pravda, že Morrisonovi už dříve měli co do činění s policií?“

„Tohle opravdu nemůžu komentovat.“

„Už se konstábl Nairnová probrala z bezvědomí?“

„Joanna Calderová, Guardian: Nemáte obavy o bezpečí toho chlapce?“

Steelová mávla na uniformovanou hlídku před domem Morrisonových a konstábl přispěchal Loganovi a Steelové razit cestu mezi reportéry, kamerami a palbou otázek, aby se konečně dostali ke dveřím. Na samém okraji hloučku stáli nasupení občané a vrhali po nich zlostné pohledy. Zatím ještě nedrželi transparenty, ale to byla jen otázka času.

Logan se opřel o zvonek.

Uvnitř to u Morrisononých vypadalo jako v reklamě na leštěnku. Všechno jen zářilo. Logan zůstal stát u krbu a nahříval si zezadu nohy a Steelová se usadila na pohovku, pila čaj z porcelánového šálku a chroupala sušenky. Paní Morrisonová seděla na druhé pohovce; vypadala vyděšeně a mnohem starší než na dvaatřicet. Její manžel přecházel sem tam, žmoulal si ruce a výraz jeho tváře se každou chvíli měnil ze starostlivého na rozzuřený, pak omluvný, a tak pořád dokola. „Sean nikdy nic podobného neudělal!“ prohlásil a Steelová si odfrkla.

„No to doufám! Nebo byste chtěl, aby zabíjel sedmdesátiletý dědouše a policajty na potkání?“

Logan se pokusil o smířlivější tón. „Sean tedy nebyl od včerejška doma?“

Matka zavrtěla hlavou, kudrnaté hnědé vlasy se jí natřásaly kolem baculatého oválného obličeje. V oteklých zarudlých očích se jí leskly slzy. „Ráno šel do školy a od té doby jsme ho neviděli! Celou noc! Co jestli se mu něco stalo? Co když je zraněný?“

Steelová postavila šálek na stolek. „Myslím, že bysme se spíš měli bát, aby neublížil někomu jinýmu.“

„Je to hodný chlapec!“

„Právě někoho zabil!“

Otec na ni vrhl zlostný pohled: „Je mu teprve osm!“

„A Jerrymu Cochranovi bylo sedmdesát dva, a stejně je mrtvej. A to můžeme bejt rádi, že nezabil i tu policistku! Ten váš drahej synáček je –“

Logan ji přerušil, než stačila větu dokončit. „Pane Morrisone, díval jste se do kůlny na zahradě, jestli se Sean v noci tajně nevrátil?“

„To asi těžko, když se nám před domem usadilo to hejno novinářských supů! Jsou jako –“

„Pane Morrisone –“

„Ano. Samozřejmě, že jsem se tam díval, a ten váš zatracenej pátrací tým taky, dvakrát za noc a jednou dneska ráno!“

„A nenapadá vás nějaké místo, kam mohl jít? Třeba ke kamarádovi, nebo k nějakým příbuzným?“

„Proč ho nejdete hledat? Včera v noci mrzlo! Je mu teprve osm! On –“ Zazvonil telefon a paní Morrisonová vytřeštila oči a spodní ret se jí rozklepal. Polekaně ucouvla od aparátu. Její manžel na něj jen civěl.

Steelová se po pátém zazvonění zeptala: „Tak zvednete to?“

„Ehm… ano…“ Pan Morrison si olízl rty, zamnul si ruce a zvedl sluchátko. „Halo?“ Oddálil sluchátko od ucha a hned prudce zavěsil.

„Zkusím hádat. Omyl?“

„Volají od té doby, co to vysílali ve zprávách. O tom… zraněném starém pánovi. Říkají strašné –“ Znovu se ozvalo zvonění. Tentokrát po sluchátku chňapla Steelová a při tom vylila na stolek kaluž čaje.

„Co je?“ houkla. „Kdo je to?“ Pak poslouchala, tvář zkroucenou soustředěním, jako kdyby se snažila poznat hlas volajícího. „Tak poslouchej, ty svině, tady je policie. Ještě jednou sem zavoláš a já zjistím, kde bydlíš, přijedu tam a nakopu ti prdel tak, že budeš v hubě měsíc cejtit můj krém na boty!“ Podržela sluchátko dál od ucha. „Představte si, že zavěsila…“ Pak vyťukala do sluchátko číslo 1417 a opakovala po automatu číslo volajícího, aby si je Logan mohl poznamenat. Usmála se na pana Morrisona. „Pošleme tam hlídku: dáme jí co proto. Jste v seznamu?“ Muž přikývl. „No jo,“ zamumlala Steelová, položila telefon a znovu zvedla šálek s čajem, „tak si změňte číslo a nezveřejňujte je.“

„To nemůžeme… co když bude volat Sean?“

„Volat? On má mobil?“

Matka s otcem si vyměnili ustarané pohledy a pak pan Morrison řekl: „Nemyslíme si, že by je děti měly mít. Víte, kvůli mozkovým nádorům.“ Načež klesl do křesla a zdálo se, že má slzy na krajíčku. „Bůhví, kde je…“

Steelová pro jistotu poslala Logana znovu zkontrolovat garáž a kůlnu a sama zůstala uvnitř v teple s dalším šálkem čaje. Pátrací tým byl důkladný, garáž obrátili vzhůru nohama a všechno naskládali do jednoho rohu. Plechovky s barvami, krabice plné haraburdí, troje lyže, windsurfing a další krámy. Logan nakoukl i do polic pod pracovní deskou, do pultového mrazáku, ale Sean nikde. A v kůlně ani na zahradě se taky neschovával.

Logan se vrátil dovnitř a prohledal každý pokoj, včetně pračky a sušičky, u osmiletého kluka člověk nikdy neví. Asi hodinu poté, co s hledáním začal, se Logan vracel z půdy, vykašlával prach a oklepával ze sebe kousky skelné vaty.

Detektiv inspektor Steelová na něj čekala dole. „Tak co?“

„Nic.“ Otřel si z tváře pavučinu.

„No jo, zase to stálo za prd.“

Prodírali se hloučkem novinářů, ignorovali otázky, které na ně pokřikovali, a se skloněnými hlavami se vrátili do bezpečí otřískaného policejního vauxhallu. Steelová přimhouřila oči a přes přední sklo se zadívala na dům Morrisonových. „Co myslíte?“ zeptala se, „vrátí se domů?“

Logan přikývl a nastartoval. „Měla jste vidět jeho pokoj; ten kluk má víc věcí než já. Pěkně rozmazlenej parchant. Jedna noc venku na mraze a bude se mu stýskat po domově!“

„Zbláznil jste se? Zrovna pobodal starýho chlápka a policajtku. Není to žádnej Kryštůfek Robin! Podle mě má ten malej hajzl někde skrýš…“

„No, nemůže se schovávat věčně,“ odvětil Logan, odlepil se od obrubníku a zamířil zpátky na ředitelství. „Má jenom padesát babek z Cochranovy peněženky a stejně je nemůže utratit, v celým Aberdeenu dneska není jedinej člověk, kterej by ho nepoznal.“ Policie se sice pokusila médiím namluvit, že Sean je ztracené dítě, a zveřejnili jeho fotografii s tím, jestli ho někdo neviděl; ale jeden svědek z nákupního centra St Nicholas jeho fotku viděl ve zprávách a zavolal do Daily Recorda identifikoval Seana jako chlapce, který zabil Jerryho Cochrana. A novináři z toho měli posvícení, OSMILETÝ VRAH!, NOVÁ TVÁŘ ZLA!, ŠKOLÁK ZABÍJÍ DŮCHODCE! Podobné články vyšly ve všech druhých vydáních po celém Skotsku a pár dokonce i za hranicemi, na jihu. „Můžeme zkusit sledovat jeho kamarády, někdo mu přece musí nosit jídlo!“

Steelová se nad tím zamyslela, hlavu nakloněnou ke straně, ve tváři žvýkačku. „Ne, to by trvalo věčnost. Na jeho místě bych sedla na první autobus do Londýna nebo do Brightonu nebo do nějaký díry.“

„Je mu osm.“

„Bla bla bla. Kdy jste měl naposled co do činění s dětma, co? Osm je dneska jako dřív třináct. Vypadají, jako kdyby neuměli do pěti počítat, ale v palici nemají nic jinýho než souložení.“ Vyndala krabičku cigaret, zaklepala s ní a s povzdechem ji vrátila zpátky. „Necháme ty malý šmejdy sebrat a odvézt na stanici: pořádně jim naženeme strach. Třeba ho někdo z nich práskne. A vy pro jistotu prohlídněte záznamy z kamer na všech nádražích. A pošlete tam nějaký uniformy, ať vyzpovídaj řidiče… Jo, a až to všechno zorganizujete, mohl byste napsat to hlášení o Jasonu Fettesovi. Přece nebudete jen tak sedět a hledět, ne?“

Než Logan za Steelovou dodělal všechnu její práci, ve výslechové místnosti číslo dvě už čekal první „malý šmejd“. Byla to dívka a přišla s otcem. Nepříjemný zápach ponožek a starého kafe s podtónem zkaženého česneku pomalu pronikal do šatů všech přítomných. Detektiv inspektor Steelová seděla opřená na laciné plastové židli a dívala se na dívku proti sobě. Natálie Lenoxová: osm let, dlouhé hnědé vlasy, bledá, všechny nehty ohlodané až na maso, v naducané tváři vzteklý výraz. Její otec byl to samé ve velkém, až na ty vlasy. Nasupeně se díval, jak Logan dostrkal do rohu vozík s televizí a videem a zapnul je do zásuvky. „Chci tu svýho právníka.“

Steelová vzdychla. „To už jsme řešili. Dvakrát. Právník nebude.“

„Tak už nic neřeknu.“

„Pro mě za mě klidně držte zobák, já se budu bavit s Natálií.“

„Ta taky nic neřekne.“

Steelová nasadila co nejsladší výraz. „Jestli budete dělat potíže, pane Lenoxi, nechám sem místo vás poslat jinou dospělou osobu, co vy na to?“

„To nemůžete!“

„Chcete se vsadit? Natálie se podílela na vraždě dvaasedmdesátiletého muže, takže myslím –“

„Nemá s tím nic společnýho!“ Rýpl dceru do ramene. „Řekni jim to, řekni jim, že s tím nemáš nic společnýho!“

„Nemám s tím nic společnýho.“ Když holčička promluvila, měla silný aberdeenský přízvuk, stejně protivný, jako byla její tvář připomínající šťouchané brambory. „Nic.“

„Uh hm.“ Steelová řekla Loganovi, aby pustil pásek. „Tak jak nám vysvětlíš tohle?“ Obrazovka se rozsvítila, zdola nahoru po ní přejel svítící pruh a pak se objevil záběr z nákupního centra St Nicholas. Sem tam procházeli lidé s nákupnímu taškami nebo s kočárky a najednou do záběru vešla těhotná žena s velkou kabelkou a igelitovou taškou z Body Shopu. Minula stánek s loterií, když se dovnitř vřítil asi tucet dětí, většina měla na hlavě kapuce, aby jim kamery neviděly do obličeje. Steelová zmáčkla tlačítko pause. „Dole vlevo, ta dívka v zelené mikině.“

Zmáčkla play a dívka se rozběhla a vrazila do těhotné ženy tak prudce, až upustila kabelku. Žena zakolísala, dívka jí pomohla vstát a při tom se na ni culila od ucha k uchu. Byla to Natálie Lenoxová, její baculatá tvář a dlouhé vlasy byly na obrazovce jasně vidět –, nejspíš se omlouvala za svou neohrabanost, zatímco její dva kamarádi pomáhali těhotné paní posbírat věci. A při tom si přivlastnili její peněženku. Sean Morrison jí se sklopenou hlavou podal kabelku, ale těhotná žena si to nenechala líbit. Popadla ho za rukáv a dala se do křiku.

„Já…“ Natáliin otec si olízl horní ret a začal znovu. „No tak do někoho vrazila. To přece není zločin.“

„Nebylo to poprvé. Máme asi tucet dalších hlášených krádeží kabelek a peněženek. Všechny oběti si pamatovaly, že do nich vrazila malá dívka a její kamarádi. Chcete se vsadit, že Natálii poznají, až jim ukážu její fotku?“

Na obrazovce se zatím Sean ženě snažil vyškubnout a strčil jí do hlavy tak prudce, až sebou praštila na zem. Nepustila ho, a tak přidal kopance. A v tu chvíli se v záběru objevil Jerry Cochrane. Kolem se začali shlukovat lidé, kteří sledovali, jak starý pán strhl Seana z těhotné ženy. Držel ho za límec a křičel. Sean ho praštil. A starý pán mu ránu vrátil, prásk, rovnou do nosu. A v tu chvíli se to stalo, zalesklo se ostří nože a na tváři Jerryho Cochranea se objevil zděšený výraz. Prudce dosedl na zem a pustil Seana. Osmiletý kluk se do starého muže pustil pěstmi a nohama a kolemstojící lidé jen zděšeně přihlíželi. Pak se přidaly i ostatní děti, tloukly a kopaly. Steelová zmáčkla pause, aby dobře viděli, jak Natálie Lenoxová kope Jerryho Cochrana do hlavy.

„Tak co?“ zeptala se Steelová, „pořád tvrdíte, že s tím nemá nic společnýho?“

Pan Lenox zbledl jako stěna. „Já…“

Steelová vypnula televizi. „Chci vědět, kde je Sean Morrison.“

Dívka se na ni nasupeně podívala.

Její otec hlasitě polkl. Pak jí dal zezadu pohlavek. „Řekni jim to!“

Nic.

„Tak abys věděla,“ řekla inspektor Steelová, „teď tě čeká pár let v polepšovně. Zavřou tě tam s dalšíma malýma grázlama. A nebude tam táta s mámou, aby ti kupovali, co si zamaneš.“

„Přece… ji nemůžou poslat do vězení! Je jí teprve osm!“

Logan pokrčil rameny. „To už je ve Skotsku věk, kdy má právní zodpovědnost, pane Lenoxi. Takhle surový útok a mrtvý člověk. Dostane tak čtyři, možná pět let. Až ji pustí, bude z ní teenager. Nevěřil byste, jak se za tu dobu děti změní.“

„Proboha.“ Pan Lenox si přikryl ústa roztřesenou rukou. „Její matku to zabije!“

„Leda by nám pomohla chytit Seana Morrisona. Pak bychom se možná mohli přimluvit u státní zástupkyně a přesvědčit ji, že se chce Natálie polepšit…“

„Ano, chce! Viď, že chceš?“

Ale Natálie si otce nenávistně změřila a oči, z nichž stékaly horké slzy zlosti, se jí vztekle zaleskly. Jako nůž Seana Morrisona.

14

„Ježíši,“ ulevila si Steelová. Opírala se o stěnu ve výslechové místnosti a k prsům si tiskla poloprázdný kelímek. „Vyslýchala jsem masový vrahy, který v sobě měli víc lidskosti.“ Otřásla se. „Díky bohu, že jsem nikdy neměla děti… odporný malý bestie.“

Zatím vyslechli tři členy Morrisonovy party a žádný z nich nevypadal, že by policii vyklopil, kde ho najdou. S každým však přišel hysterický rodič, který neměl ani tušení, co jeho dítko spáchalo. Dokud neviděl záznam z kamer.

Inspektorka Steelová rozvířila nahnědlou tekutinu v kelímku. „Víte, když jsem byla malá, měli jsme ke starým lidem respekt… No, možná ne respekt, ale věděli jsme, že kdybysme se nějakýho starýho páprdy dotkli, nařezal by nám na prdel, a pak by to žaloval rodičům, a ty by udělali to samý.“ Moudře pokývala hlavou a znovu si lokla. „Když už je řeč o prdelích, neviděl jste Rennieho?“

„Proč? Co provedl?“ A najednou si Logan vzpomněl na sklad kontejnerů v Altens. Zamračil se, snažil si vzpomenout proč.

„Nic, to je právě ten průser, já…“ Steelová zmlkla a zadívala se na Logana. „Co je? Zase si v duchu představujete mý sněhobílý stehna?“

„Zander Clark.“

„Kdo?“

„Ten chlap, co natáčí pornofilmy, nezeptal se nás, co Jason udělal. Když jsme se ho ptali, kdo je ten člověk na dévédéčku. Nezeptal se.“

„No aáááá?“

„Přece,“ Logan pokrčil rameny, „na to zeptá každý, ne?“

„Ne vždycky.“

„Ale –“

„Děláte si srandu, co? Zase si hrajete na slečnu Marplovou?“ Zasmála se a vydala při tom hrdelní zvuk, ke konci trochu roztřesený. Logan se neobtěžoval odpovědět. „Nechte toho,“ řekla nakonec, „je pátek večer, pozvu vás na pivo, co vy na to? Už je stejně načase to zabalit.“

„A co pátrací týmy?“

„Co je s nima?“ A pak si vzpomněla. „Hergot. Za půl hodiny bude tma, co? A všichni ty darmožrouti se vrátěj a budou chtít podat hlášení.“ Steelová zaúpěla. „Vy uděláte půlku a já tu druhou, jo? Do sedmi ještě stihneme sedět v hospodě.“

Logan zvedl krabičku mizerných léků proti bolesti, kterou mu dali v nemocnici na naražená žebra, zbývalo jich už jen pár. „Nesmím pít.“

„No jo, mně doktor zakazuje kouřit, pít a klábosit s jeho recepční, ale stejně mi v tom nezabrání, víme?“

Strážníci z pátracích týmů se začali trousit zpátky kolem šesté, ale po sedmi hodinách v mrazivém únorovém počasí skoro neměli co hlásit. Seana Morrisona nikdo neviděl. Neschovával se v žádné kůlně, garáži ani altánu. Prohledali dokonce i budovy školy Roberta Gordona, jestli se Sean neukryl tam. „Podle ředitele,“ řekla popelavá policistka, pevně svírající ruce kolem šálku s horkou čokoládou, „tam není zrovna pravidelným návštěvníkem. Asi před šesti měsíci se začal flákat. A zlobit. Šikana, krádeže, sprosté nadávky… podle všeho je to pěkný grázl. Rodiče tam pozvali asi desetkrát, ale vůbec to nepomohlo.“

„Jo?“ Logan si přejel rukou po bradě, mezi prsty cítil, jak mu narostlo strniště. „Jeho táta tvrdil, že se Seanem nikdy neměli žádný problémy.“

Policistka si odfrkla. „Tak to lhal.“ Přešlápla z nohy na nohu. „Chcete ještě něco, pane, nebo se můžu jít převlíknout? Večer jdu na karaoke,“ dodala. Logan jí popřál příjemnou zábavu a poslal pro další pátrací tým.

Detektiv inspektor Steelová skončila první, žádný div, Logan byl rád, že vůbec posbírala formuláře, než konstábly poslala k čertu, aby mohla vyrazit do hospody. „Tak co?“ zeptala se s rukama vraženýma hluboko v kapsách, „už máme hotovo?“

Logan zavrtěl hlavou. „Ještě musíme vybrat týmy na zítřek. A taky mě napadlo, že zavoláme poradci pro pátrací akce a začneme pročesávat parky a lesy.“ A když přiberou poradce, Logan nebude muset dělat organizátora a starat se o logistiku. „Co jestli měla jeho matka pravdu a on leží někde ve škarpě? Byl ve všech novinách, co když ho někdo poznal a rozhodl se Jerryho Cochrana pomstít?“

„Bože, to by nám ještě scházelo!“ Steelová nakrčila čelo a sprostě si ulevila. „Tohle měl bejt lehkej případ, víme, kdo to byl, máme to na pásku, máme forenzní důkazy, máme svědky…“ Jediné, co neměli, byl Sean Morrison.

Logan stál před zasedačkou s pěknou motolicí. Nebyl sám: polovina týmu přitáhla s příšernou kocovinou. A to měl rozum a odporoučel se po první rundě zapálených Drambuies, ovšem předtím si musel vyslechnout, jak detektiv inspektor Steelová na nočním karaoke v Café Bardoťs vyřvává D’Ya Think I’m Sexy. Na tenhle výstup jen tak nezapomene. Bohužel.

Steelová právě představovala týmu zbrusu nového poradce, vysokého hubeného seržanta s vaky pod očima a špičatou bradou, který se pustil do podrobného popisu dnešního postupu pátrání: místa, týmy a všechny další záležitosti už tedy naštěstí nebyly Loganův problém.

„Tak,“ řekla Steelová, když poradce skončil, „i když je Sean Morrison odpornej parchant, je mu teprve osm. Dva dny nebyl doma a v noci mrzlo. Je možný, že někam zalezl s flaškou vodky a stohem pornočasáků, ale taky mohl zmrznout někde v křoví. Takže mějte oči otevřený!“ Pak museli všichni opakovat její heslo: „Na nás si žádnej sráč nepřijde!“ a teprve potom dostali rozchod.

„Nechcete si jet znovu promluvit s Morrisonovým otcem?“ zeptal se Logan, když se lidé začali trousit z místnosti.

„Jeďte tam vy a vezměte Rickardse. Už mám dost toho jeho skuhrání, že si z něj pořád všichni dělají poskoka. A mám audienci u Jeho Svátosti šéfkonstábla. Musím ho přesvědčit, že tenhle případ není jeden velkej průser…“ Vyndala z kapsy balíček nikotinových žvýkaček, několik si jich hodila do pusy a zašklebila se. „To zvládneme. Dneska Morrisona najdeme, zavřeme ho a na světě zase bude všechno v pořádku. Teda, pokud se šéfkonstábl nebude ptát na ty další nevyřešený případy.“

Nad městem se usadil popelavě šedý poklop, pod nímž vybledly všechny barvy, a žulové budovy splývaly s temnou oblohou. Rickards vydržel od stanice mlčet až ke School Hill; tam si začal stěžovat na vtipy, které musel skousnout od té první porady kvůli Fettesově případu. Logan ho nevnímal, pozoroval chodce a auta a hledal osmiletého kluka v mikině AFC.

Rickards skuhral, ještě když zahnuli do King’s Gate a zaparkovali nahoře v ulici, protože před domem Morrisonových nebylo místo.

„Dívejte se na to z tý lepší stránky,“ poradil mu Logan, „takhle to aspoň všichni berou jako dobrý vtip, ale představte si, co by dělali, kdyby věděli, že v tom opravdu jedete.“

Konstábl se na něj zamračil: „Nejedu v tom!“

„Ale jděte! Snad si vážně nemyslíte, že vám věřím, že jste poznal Fettesův zadek jenom z nějakého dévédéčka! Musel jste ho vidět nejmíň tucetkrát, abyste si ho tak dobře pamatoval.“ Logan si rozepnul pás a vystoupil do šedého dopoledne. Včerejší nádherný výhled byl tentam; všechno sice zůstalo na svém místě, ale k tomu přibyla zima a šero. Moře mělo barvu jílu a vypadalo jako temná šmouha, která se táhla pod ještě tmavším horizontem. Dřív nebo později začne chcát.

Rickards se vyštrachal z auta za ním. „Já…,“ konstábl zrudl a nervózně přešlapoval, do očí se šéfovi nepodíval. „Ale… neřekl jste to nikomu, viďte?“

„Samozřejmě, že ne! Co se mě týče, klidně se oblíkejte do gumy a řežte se přes zadek, dokud vám nezmodrá, do toho nikomu nic není.“

„Proč já se vůbec přihlásil, že jsem ho poznal!“

Logan se zastavil a podíval se na něj. „To myslíte vážně?“

Konstábl vzdychl. „Ne. Fettes si nezasloužil skončit jako neznámá mrtvola.“

„To si nezaslouží nikdo.“

Zástup novinářů před Morrisonovým domem se od včerejška ještě rozrostl, stálo tam i několik přenosových vozů, jejichž satelity se otíraly o větvě vytáhlých buků lemujících chodník. Před vchodem postával hlouček civilistů, někteří si dokonce vyrobili transparenty: HANBA! SPRAVEDLNOST PRO JERRYHO! a DĚTI NEMAJÍ ZABÍJET! Měli být rozhořčení a sebejistí, ale jak schoulení kolem termosek s čajem nadávali na počasí, působili spíš zmrzle. Když se objevil Logan s Rickardsem, zmohli se na pár výkřiků a výhrůžek, ale šlo hlavně o divadlo pro kamery. Logan si nechal od konstábla prorazit cestu a nevšímal si, že mu do obličeje strkají kamery a mikrofony. Neustále opakoval „bez komentáře“, dokud nebyli v bezpečí uvnitř.

Pan Morrison čekal v setmělé hale, vypadal o pět let starší než předchozí den. Pod očima se mu rýsovaly temné kruhy, v obličeji byl bledý jako leklá ryba. Jakmile je policejní psycholožka zavedla dál, vyskočil, sepjal ruce a vyhrkl: „Je… už ho…,“ nedokázal otázku dokončit.

„Ještě jsme ho nenašli,“ odpověděl Logan, pokynul Seanovu otci, aby se usadil v jednom z křesel, a pak poslal konstábla Rickardse uvařit čaj. „Potřebujeme vám položit ještě několik otázek.“

„Myslíte…,“ nervózní zakašlání, „myslíte, že je v pořádku?“

„Doufáme, pane Morrisone. Podle toho, co jsem slyšel, je Sean velmi vynalézavý chlapec.“ To otce trochu uklidnilo, ale ne moc. „Včera jsme mluvili s jeho ředitelem. Říkal, že se Seanem začaly být problémy už před šesti měsíci.“

„No…“

„Ale vy jste tvrdil, že s ním žádné problémy nebyly.“

„No, ano…“ Pan Morrsion se zadíval na své ruce. „Víte, jeho matka… ona by snad líbala i půdu, po které se Sean prošel. Ona… no, asi jsme ho trochu rozmazlili, ale…,“ pokrčil rameny.

„Před šesti měsíci. Co se stalo?“

„V září? Ukradl tašku nějakému chlapci.“ Morrison upřel pohled na zatažené závěsy, které je chránily před denním světlem a blesky fotoaparátů. „Nic takového nikdy předtím neudělal…“ Povzdech. „A pak někoho praštil. Ukradl peníze na obědy. A začal chodit za školu. Málem jsme museli k soudu. Naštěstí ho nevyloučili.“

Logan se usadil na pohovce. „A neřekl vám proč?“

Muž se zasmál, krátce a trpce. „Ne. To přece děti rodičům neříkají, ne? Rodiče jsou ti poslední, kdo se něco dozví. Celou dobu nic a najednou se musíte omlouvat nějaké rozčilené matce, že jí váš kluk pokousal dítě. Vrátili jsme se z Guildfordu a on byl jako vyměněný…“

„Z Guildfordu?“

„No, my, myslím Gwen a já, jsme byli v Guildfordu. Gweninu otci dělali dvojitý bypass. Její matka se zhroutila. Nechtěli jsme, aby tam Sean jezdil, kdyby náhodou, rozumíte… kdyby ta operace nedopadla dobře.“

Rickards se vrátil s čajem a postavil na stůl tři šálky. Sušenky nenašel. „Takže,“ Logan si jeden šálek podal, „kdo tu se Seanem byl, když jste byli pryč?“

Pan Morrison několikrát otevřel a zavřel ústa a pak řekl, že vlastně neví. Asi byl u nějakého spolužáka. „Gwen to bude vědět, ale ta spí… doktor jí dal něco na uklidnění.“

„Je to důležité, pane.“

„Ano.“ Zvedl se z křesla a odešel, cestou si zase žmoulal ruce. „Ano, ovšem. Jdu se jí… zeptat.“

To jméno nebylo na seznamu Seanových „kamarádů“, podle paní Morrisonové s tím chlapcem Sean několik měsíců nemluvil; chodíval k nim velmi často, ale od té doby, co se vrátili z návštěvy jejích rodičů, ho neviděli. „Ale znáte děti,“ zamumlala ještě stále bmámená prášky, „jednu chvíli jsou s někým nejlepší kamarádi a za chvíli ani nevědí, že existuje.“ Jeho adresu však měla, a tak se tedy Logan s Rickardsem ocitli před hranatou žulovou budovou na Hamilton Place. Sem mohl malý kluk doběhnout během sedmi, osmi minut.

„Hm,“ řekl Logan do telefonu přitisknutého k uchu, „kolik?“

„Matka, otec a tři děti: kluk a dvě holky.“

„Má někdo z nich záznam?“

Chvíli bylo ticho, než to dispečer vyhledal v počítači. „Ne… no, otce před sedmi lety vyslýchali za řízení v opilosti, ale jinak nic.“

„Tak díky za –“

„A za posledních pět měsíců hlásili několik vloupání… a taky vandalismus v září, v říjnu, vlastně až do Vánoc. Rozbitá okna, počmárané dveře a podobně. Počkejte, ověřím to…“ Delší odmlka a tentokrát by Logan přísahal, že slyší potají křoupat brambůrky. „Zřejmě měli smůlu. Vypadá to, že se to stalo jen jim. Na Hamilton Place nikdo jiný vandalismus nehlásil. Jenom pár ukradených kol –“

„To mi stačí. Děkuju,“ řekl Logan, aby nemusel poslouchat kriminální historii celé ulice. Vrátil telefon zpátky do kapsy. Byla sobota dopoledne, krátce po desáté hodině. Když budou mít štěstí, najdou doma celou rodinu.

Dveře jim otevřel proplešatělý třicátník. O něco málo starší než Seanův otec, ale podstatně kulatější v pase. Stačil mu jeden pohled na Rickardse stojícího na prahu a hned spustil: „To je dost, že jdete! Volali jsme vám ve čtvrtek!“

Logan se neovládl: „Ve čtvrtek?“

„Ve čtvrtek! Kvůli tomu oknu! Copak vy tam spolu vůbec nemluvíte} Nebo vás jenom poslali, abyste se tu poflakovali a plejtvali naším časem jako minule? Co?“

Typické: dispečink mu vyklopil seznam všech zločinů a přestupků v okolí od roku 1906, ale nemohli mu říct, že z téhle adresy mají několik dní staré hlášení. „Nepřišli jsme sem kvůli oknu, pane Whyte; jsme tady kvůli Seanovi Morrisonovi.“

Nato se plešatý muž zamračil. „O tom malý zmr… se nechci bavit.“

„Váš syn…,“ Logan se podíval do notesu, „Ewan s ním kamarádil.“

„To už je dávno.“ Pan Whyte o krok ustoupil, když dopadly první kapky, které tvořily na světle modrých dveřích malé puchýřky.

„Ještě před půl rokem.“

„Asi tak nějak.“

„A tehdy jste začal hlásit případy vandalismu.“

Muž začal přivírat dveře. „Podívejte, řekl jsem vám, že o tom Morrisonovic klukovi se nechci bavit. Ewan s ním už měsíce nemá nic společnýho. A teď, když dovolíte, musím jít –“

„Zdržíme vás jen chvíli, pane.“ Logan strčil nohu do škvíry, aby je Whyte nemohl zabouchnout. „Určitě nechcete, aby si lidi mysleli, že jste nám odmítl pomoct Seana Morrisona najít, viďte? Mohlo by to vypadat, že ho chráníte.“

Whyte se ještě víc zamračil a sprostě si ulevil, ale pustil je dál.

15

Pan Whyte přecházel po obývacím pokoji a při tom sbíral hračky a omalovánky a skládal je na stolek, očividně rozladěný, že se nechal přemluvit. Logan se rozhlédl po místnosti: různé ozdoby, pianino, fotografie z dovolených u moře. Otevřenými dveřmi nakoukl do jídelny se zimní zahradou posetou plyšovými zvířaty a kousky barevných stavebnic. Okny viděl do krásně upravené zahrady s jezírkem a vodopádem. Moc nóbl. Venku na dešti stál nějaký starý pán se zahradnickými nůžkami a stříhal větve obrovského zimolezu až na kmen. Na to se Logan nechtěl dívat.

Když už Whyte neměl co sbírat, řekl: „Zřejmě byste si dali šálek čaje.“ Pronesl to ovšem velmi otráveně, takže Logan tušil, že by jim do něj naplival. Specialita Jackie Watsonové.

„Ne, děkujeme, pane. Pojďme si promluvit o Seanu Morrisonovi.“

Muž se posadil do květovaného křesla. „S tím klukem byly samý potíže. Já věděl, že jednou někomu ublíží. Chudák ten děda… mělo by se znovu uzákonit bičování.“

Logan pokýval hlavou. „Až se mě příště budou u soudu ptát, určitě jim to vyřídím. Ale ze začátku s ním problémy nebyly, ne?“

Whyte se na křesle zavrtěl. „Já vždycky říkal –“

„Tak proč jste ho tady v září nechal, když jeho rodiče odjeli do Guildfordu?“

„Ano… víte… tehdy se choval daleko líp.“

„Ale potom už ne.“

„Poslyšte, já nevím, kam tím míříte. Jeden den byl normální a najednou byl celý mrzutý a nechtěl nic dělat. Snažili jsme se ho přemluvit na bowling, na šipky, nechtěl ani do kina, ani na ten pitoměj Laser-Quest. Chodil jak tělo bez duše a mračil se.“

„Když byl u vás?“

„Samozřejmě, že když byl u nás. A bylo to čím dál horší; měli jsme ho tu tři týdny a byla to noční můra!“ Muž se podíval na hodinky. „Podívejte, bude to trvat ještě dlouho? Musím zavézt holky na balet.“

„Proč se změnil?“

„Jak to mám vědět?“ vyhrkl podrážděně. „Jak říkám, byl úplně v pořádku a najednou bum. Muselo se mu něco stát ve škole, nějaká šikana nebo přísný učitel, anebo dostal pětku z testu.“ Whyte vstal a prohrábl si zbylé vlasy. „Teď už vážné musím jít. Když tam dcery nebudou na začátek lekce, pošlou je domů. A ani nám nevrátí peníze.“

„Dobře, chtěl bych si ještě promluvit s vaší paní, jestli je doma.“

„V sobotu vozí Ewana na fotbal.“ Otočil se a zavolal nahoru na své „malé princezny“, aby koukaly sejít dolů, jinak že přijedou pozdě. Shora se ozval dusot a přihnaly se dvě holčičky v baletních dresech a kabátcích. Bylo jim teprve pět, a než jim otec nazul holinky, poskakovaly jako opice.

Dívky se podívaly na Rickardse, vypískly a schovaly se za otcovy nohy, odkud na cizího policistu v jejich pokoji stydlivě vykukovaly. „Neberte si to osobně,“ řekl Whyte, a strkal své baletky ke dveřím, „nemají rády muže v uniformách, měli byste vidět, jak vyvádějí, když přijde pošťák. Pojďte holky, poslední v autě je smraďoch!“

„No,“ řekl Logan a podal panu Whyteovi vizitku grampianské policie, „kdybyste si ještě na něco vzpomněl, ozvěte se. A budu potřebovat mluvit i s vaší manželkou a synem.“

„Ano, ano, dobře.“ Muž se na vizitku ani nepodíval a strčil ji do kapsy a pak je vypoklonkoval na deštivou ulici. „Molly, drahoušku, zapni si ten pás pořádně, nebo tě ten zlej policajt zatkne!“

„To ten kluk, co?“ zeptal se Rickards, když Whyteovo auto vycouvalo z příjezdové cesty a obě holčičky na něj zíraly, jako kdyby měl na hlavě rohy. „To on má na svědomí ty vandalské útoky.“

Logan přikývl. „Jinak by to musela bejt velká náhoda… a vsadil bych se, že to Whyte moc dobře ví. Ale v tom případě nechápu, že o tom otec Seana Morrisona ani nepípl: Whyte tam určitě byl a řádil jak černá ruka. To je přirozený.“

„Nechce přiznat, že jeho kluk je mizernej parchant?“

„Na to už je trochu pozdě, ne?“ Nastoupili zpátky do auta a Logan se zadíval na okno, po němž sjížděly kapky; pak Rickards nastartoval a stěrače je rozmazaly.

„Kam teď?“

„Počkejte.“ Logan vyndal telefon a znovu zavolal na dispečink. „To hlášené vandalství na Hamilton Place, říkali, že někoho podezírají?“

Na opačném konci linky bylo ticho, plastový cvakot klávesnice, a pak: „Žádná jména… a z otisků se taky nic nezjistilo, vždycky měl rukavice… okno… auto… otrávené rybičky… zase okno… žádné stopy. Vyšetřovatel si myslí, že se jim někdo mstí.“

„To je ale překvápko. A poslední hlášení je ze čtvrtka večer?“

„V devět hodin večer.“ Tentýž den, kdy Sean Morrison pobodal dva lidi. Logan poděkoval a zavěsil. Zůstal sedět a bubnoval prsty o palubní desku.

„Pane?“

„Hned se vrátím.“ Vystoupil zpátky na déšť, nechal Rickardse v autě a vydal se po pěšině podél domu Whyteových, vysokou brankou na zahradu.

Jezírko bylo jak z cínu, s dopadajícími kapkami vypadalo, že se chvěje. Zahradník už dostříhal; teď klečel a motyčkou okopával záhon, mrholení si nevšímal. „Na to je ještě trochu brzy, ne?“ zeptal se Logan, který se k němu blížil s co nejpřátelštějším úsměvem.

„Na úklid zahrady není nikdy brzy.“ Náznak aberdeenského přízvuku, ale jen slabý.

Logan ukázal na dům. „Pracujete pro Whyteovy dlouho?“

Starý muž si dřepl, ušklíbl se, zaryl motyčku do záhonu a svlékl si zablácené rukavice. „Já pro ně nepracuju. Jsem Danielův otec.“ Pan Whyte senior se neochotně vztyčil na nohy.

„Žijete tu dlouho?“

„Osm měsíců. Od tý doby, co moje Mary zemřela. Bez ní bylo doma prázdno.“

Osm měsíců, tím se vysvětlovalo, proč nebyl v databázi obyvatel domu. „Takže jste tu žil, když u vás byl Sean Morrison?“

„Hrůza, co? Byl to takovej milej kluk. Nechápu, jak mohl někomu ublížit.“

„Váš syn si myslí, že je to malá surová zrůda.“

Stařík se smutně usmál. „Ano… víte… Sean Morrison jako by z oka vypadl Danielovu mladšímu bratrovi. Daniel vždycky žárlil.“ Odfrkl si a zadíval se na jezírko, kde se pod hladinou mihl zlatý stín. „Byla to naše vina. S Mary jsme Craiga rozmazlili. Byla to chyba, ale když on byl tak rozkošné dítě.“ V zahradě se rozhostilo ticho. „Mary už se nikdy nevzpamatovala, když…“ Pan Whyte senior si rozpačitě odkašlal. „No, teď už nemá cenu se tím trápit.“

Možná mu napršelo na tvář a možná se mu oči zamžily slzami. Ať tak či tak, Logan ho nechal s jeho vzpomínkami.

Logan nacouval do kanceláře detektiva inspektora Steelové se dvěma hrnky horkého čaje. Seděla za stolem, na levém prsu velkou mokrou skvrnu, a nasupeně se mračila. „Kde sakra jste?“

„Chtěla jste se mnou mluvit?“ zeptal se a snažil se nezírat na mokrý flek.

„Jo, před patnácti minutama…“ Hodila po něm list papíru A4: zpráva od samotného vrchního konstábla. Logan začal číst, mumlal si pod vousy, až dospěl k šokujícímu závěru.

„No… mohlo to bejt horší.“

„Cože?“ Steelová otevřela okno a začala šátrat po kapsách po cigaretách. „Jak to?“

„Podívejte, určitě se mu –“

„Proč ho sakra museli strkat do mýho týmu?“ Cigarety našla a začal lov na zapalovač. „Bude to děs!“

Tak proto chtěla, aby všeho nechal a spěchal do její kanceláře: potřebovala si postěžovat, že k nim přidělili detektiva inspektora Insche, aby jí „pomohl vyřešit závažné případy“. Logan vzdychl. „Tak mu dejte ty vloupačky, nebo ať vyšetří Fettesův případ.“

„Zbláznil jste se? Víte, jakej je, bude se snažit a slízne všechnu smetanu. A nakonec budu já pracovat pro něj!“ Zapalovač udělal cvak cvak sssccc, načež letěl do koše v koutě. „Zatracenej krám… kdybych potřebovala ‚pomoc‘, tak bych si řekla.“ A to byl začátek patnáctiminutové litanie končící: „Budete se o něj muset postarat.“

„Já?“ Logan se na židli napřímil. „Proč já? Dejte mu Rennieho nebo Rickardse!“

Ale detektiv inspektor Steelová zavrtěla hlavou. „Bohužel, Lazare, to nejde. Rennie by byl jako boží umučení a ten sadomasochista by si to jeho tejrání zase moc užíval a nic pořádnýho by neudělali.“ Srkla si čaje z hrnku. „Takže vidíte: musím ho dát vám. Jste mladej, vy to přežijete.“

16

Detektiv inspektor Insch patřil k lidem, se kterými je lepší být zadobře. Což bylo těžké, protože on s nikým vycházet nechtěl. Logan se zhluboka nadechl a zaklepal na inspektorovy dveře. Předtím seděl dvacet minut v kantýně a lámal si hlavu, jak ho zaměstnat a přitom s ním nemuset spolupracovat.

Za dveřmi se ozval hluboký, burácivý hlas: „Vstupte.“ Vřelý jak řeznická sekera. Insch měl kancelář větší než Steelová a mnohem útulnější, na stěnách visely zarámované divadelní plakáty z ochotnického nastudování Líbej mě, Katko, Chicaga a několika pantomim. A na některých byl vyfocený inspektor v různých komických kostýmech. Čestné místo zaujímal plakát na Mikádo ve velkém mahagonovém rámu pověšený proti Inschovu stolu.

Mohutný muž se na Logana podíval a řekl: „Jo to jste vy?“ A dál zuřivě ťukal tlustými prsty do klávesnice počítače.

„Detektiv inspektor Steelová chtěla, abych za vámi zašel a –“

„Která hlava vymyslela, že mám pracovat pro ni?“

Logan se svezl na jednu ze židlí pro návštěvníky a čekal, že se na něj snese sprška nadávek, ale inspektor jen chvíli skřípal zuby a znovu se jal týrat klávesnici.

Pár minut se nic nedělo, a tak Logan zvedl papírové desky. „Přinesl jsem vám dokumentaci k těm případům vloupání do –“

„To je mi fuk.“ Inspektor praštil do klávesy return, posunul se s židlí dozadu a zadíval se na Logana přes sepjaté prsty. „Povězte mi o tom nebožtíkovi.“

„O kterým: o tom starým vandrákovi, kterýho našli ve čtvrtek ubodanýho, nebo o tom pornoherci, kterýho ušoustali k smrti?“

„O tom druhým. Snažím se mít na paměti, že oběť byla lidská bytost, seržante.“

A najednou se za sebe Logan velmi styděl. „Omlouvám se, pane.“ Takový vliv na něj měla detektiv inspektor Steelová, už s ní opravdu pracuje moc dlouho. Řekl Inschovi všechno, co věděli o Jasonu Fettesovi, od jeho kariéry provinční pornohvězdy až po gumový oblek. Ale snažil se být věcný a objektivní.

Insch mlčky poslouchal, strkal si do pusy ovocné bonbony a občas si něco poznamenal na žlutý lepicí štítek. „A co ta webová stránka: Bondážpolis?“ zeptal se, když Logan skončil. „Máte Fettesova poskytovatele?“

„Je to místní firma, předali nám Fettesovy e-maily, ale nebylo tam nic, co by mohlo mít souvislost s jeho smrtí. Ale podle seznamu jeho oblíbenců, který měl v počítači, si myslíme, že má nejmíň jednu adresu na hotmailu a možná ještě pár na yahoo.“

„A?“

„Všechny jsou anonymní, nemusíte uvádět žádné detaily. Můžete se zalogovat jako Usáma Bin Ládin a nikdo si to nebude ověřovat. A Fettes byl opatrný, pravidelně si mazal poštu a nechtěl, aby si prohlížeč pamatoval jména uživatelů a hesla.“

„Takže se nemůžete zalogovat jako on.“

„Ne. Požádal jsem ajťáky, aby prošli jeho e-maily, jestli si něco nepřeposlal z těch anonymních adres. Mají několik možností, ale než z těch externistů něco dostanu, vždycky to trvá věčnost. Nejenže se musíme řídit zákonem na ochranu osobních údajů, ale všechno musí projít jejich centrálou ve Státech. Je to děs!“

Insch se naklonil dopředu, opřel se mohutnými lokty o desku stolu a zadíval se na sbírku žlutých papírků. „Fajn, přineste mi všechny podklady, hlášení, výslechy, pitevní protokoly, všechno. I výjezdy ze systému HOLMES. Odpoledne si to projdeme.“

„Ano, pane.“ A to si chtěl inspektora držet od těla.

*

Za odpoledne zmapovali celé vyšetřování a detektiv inspektor Insch na Logana ani jednou nevyjel. Což byl rekordní výkon! „Zítra ráno,“ řekl Insch, když si zamračeně zkontroloval hodinky, „shromáždíte celý tým a uděláme si poradu. Kde je sakra ten idiot Rennie?“

„To netuším, pane.“

„Tak jestli ho uvidíte, řekněte mu, že má být nejpozději v půl sedmé v Kulturním centru, nebo si jeho kulky pověsím na klíče od auta!“ A s tím odešel.

Logan si oddechl. S Inschem teď bylo daleko těžší pořízení než dřív. No, hlavně že už konečně mohl jít domů. U východu z budovy narazil na Steelovou. „Balíte to brzo, co?“ zeptala se a povýšeně si odfrkla.

„Směna mi skončila před dvaceti minutama, takže ani ne.“

„Ale ale: jsme nějaký podrážděný, ne? Co tlusťoch Insch? Tahal vás za ramínka podprdy a honil vás po kanclu?“

„Chce případ Jasona Fettese.“

Steelová se zatvářila překvapeně. „Bondáž, sexshopy a zatuchlý internetový chatroomy? To bych do něj neřekla. Ale co: ať si to klidně vezme, aspoň budu mít o starost míň. A nabídl jste mu i ty vloupačky?“

„Neměl zájem.“

Steelová vzdychla. „Já taky ne. A nechtěl byste je vy?“

„Ne, ani ne, já –“

„A víte, že to není špatnej nápad? Aspoň se máte tomu tlustýmu parchantovi na co vymlouvat.“

„Ale –“

„Ne, už jsem se rozhodla. Můžete si vzít toho malýho prasáka Rickardse. Jenom mi občas hoďte hlášení a budu spokojená. A nebojte se, nečekám, že to vyřešíte.“

Loganovi se kupodivu neulevilo.

Z nebe se v líných vlnách snášelo jemné mrholení, v němž pouliční lampy na Union Street zářily jako světlušky. Logan si ohrnul límec a spěchal domů, než bude promáčený až na kost. Když dorazil domů, panovalo tam zlověstné ticho. Čtvrt na sedm a po Jackie ani vidu, ani slechu, což pravděpodobně znamenalo, že šla rovnou z práce do hospody. Pomalu se z toho stával zvyk, od toho nepovedeného soudu s Macintyrem. Logan jí zkoušel volat, ale dovolal se do hlasové schránky. To tedy znamenalo, že si musí vystačit sám nebo strávit další večer v hospodě. Podíval se do skříněk v kuchyni, pak do lednice a rozhodl se zajít do nejbližšího čínského bufetu.

Právě zamykal dveře, když se v bytě rozdrnčel telefon. Zaklel, znovu odemkl a vrátil se těsně před tím, než se spustil záznamník. „Halo?“

„Kdo je tam?“ Povědomý hlas Tlusťocha Garyho.

„Kdo by to měl bejt? Snad voláš ty mně, ne?“

„Jo, ale mohl bys bejt třeba šamstr Watsonový. Má podobnej hlas.“

„Moc vtipný. Tak co chceš, Gary?“

„Detektiv inspektor Insch: nedovolal jsem se mu, má vypnutej mobil, a ty jsi druhej na řadě.“

„Ne, nejsem –“

„Ale jsi. Ptal jsem se Steelový, a ta řekla, že pro něj teď pracuješ.“

Zatracená Steelová! Logan vzdychl. „Tak co se děje?“

„Volala nám policie z Tayside, došlo tam ke znásilnění, který je navlas stejný jako ty z případu Macintyre.“

17

Sotva Logan otevřel dveře do Kulturního centra, přivítal ho břinkot mučeného piana. Podle plakátů rozvěšených po ohromné sloupové síni tu tenhle týden dávali sérii her od Samuela Becketta, ale Čekání na Godota bylo přelepené velkým nápisem ZRUŠENO. A tím se vysvětlovalo, jak se Inschovi podařilo zamluvit sál a svolat sem všechny na mimořádnou zkoušku, i když byla sobota večer. Obvykle se jejich spolek nedostal na jeviště dřív než jeden dva dny před prvním představením. A podle zvuků, které bylo slyšet, mělo Inschovo Mikádo k premiéře ještě dost daleko.

Logan vklouzl do sálu, rudý koberec, mahagonové obklady, řady a řady prázdných sedadel namířených k jevišti, po němž se hemžila největší snůška podivínů, jakou kdy viděl pohromadě, většinou v džínách a mikině. A dole v první řadě seděl Insch, právě mluvil ke svým hercům: „Tak znovu od ,Strhnu masku tvého přestrojení‘, a proboha vás prosím, hlídejte si rytmus!“

Logan chvíli stál, díval se a snažil se nesmát. Uprostřed mužů byl konstábl Rennie, který přehrával a mával rukama jak dementní větrný mlýn. Krákorající sbor se tentokrát téměř strefil do rytmu. Insch je nechal výstup zopakovat. Potřetí už Logan opravdu trpět nechtěl, a tak šel a poklepal inspektorovi na rameno.

„Nezlobte se, že ruším, pane, ale volali z dispečinku: ozvala se jim policie z Tayside…“ Insch vyslechl Loganovu stručnou informaci a pak se otočil a řekl svým lidem, že tuhle část mají zkoušet tak dlouho, dokud nebude správně nebo dokud je to nezabije. Jemu je to prý fuk. Pak je svěřil nepříliš přesné ruce pianisty a odvedl Logana na chodbu.

„Zjistěte, jestli mají nějaký forenzní důkazy. Ještě jsme nezničili vzorek Macintyreovy DNA, kdyby to sedělo, byl by v háji. A vůbec, ať nám Tayside mailem pošlou všechno, co mají. Já tady skončím…“ podíval se na hodinky, pak se otočil na zavřené lítačky, za nimiž divoká kakofonie ukazovala na další nešťastný pokus o průnik do světa Gilberta a Sullivana. „Až se vrátíte, ještě tu budeme.“

Když Logan slyšel ten randál z jeviště, pomyslel si, že budou stejně strašní, i kdyby se vrátil za rok touhle dobou.

Tiskárna vyplivla poslední stránku. Policie v Tayside neměla jediný forenzní důkaz: žádné vlasy, šupiny kůže, sperma, nic. Ale způsob provedení ukazoval na Roba Macintyrea: osamělá žena si v noci krátí cestu domů tmavou ulicí a zezadu na ni někdo skočí. Muž s aberdeenským přízvukem s nožem v ruce ji povalí, pořeže a znásilní. A stejně jako v ostatních Macintyreových případech neexistovala jediná stopa, která by fotbalistu spojovala s místem činu.

Logan nacpal vytisknuté dokumenty do papírové obálky a zamířil zpátky do Kulturního centra. Než mu z Dundee požadované dokumenty poslali a on všechno vytiskl, uběhla hodina a půl, a když se vrátil do divadla, Insch měl právě svůj pravidelný motivační proslov, podobný, jaký míval na poradách, kde všem vyčítal, jak mizerně pracují a že jsou ostudou policie. „Teď se běžte hodit do gala a uvidíme se v hospodě.“ Křečovitě se usmál. „Dneska vám to šlo, panstvo!“

Insch sledoval, jak se herci s nadšeným švitořením trousí do šaten, pak se sesul na jedno ze sedadel, opřel si čelo do dlaní a tiše nadával.

Logan mu dopřál pár minut. A pak: „Mám tu ty papíry, co jste chtěl, pane.“

Inspektor zvedl hlavu, v obličeji měl výraz tvůrčího utrpení. „Vy nejste divadelní fanda, co, seržante?“

„Ani ne, pane.“

Insch zamyšleně pokýval hlavou. „Dneska večer se vám ani nedivím.“ Vzdychl. „No dobře, podívám se, co to máte.“ Rozložili výtisky hlášení z policie v Tayside po klavíru v orchestřišti: rozbory krve, lékařské zprávy, fotografie oběti před a po, nezřetelný identikit útočníka. Mohl to být prakticky kdokoli.

„Nikki Bruceová, dvacet tři, vracela se po večeru stráveném s přáteli. Před klubem zvracela, takže ji taxikář odmítl vzít. Šla sama pěšky domů po Broughty Ferry Road. A tam ji napadl.“

Inspektor si zamračeně prohlížel fotky, před útokem byla Niki hezká mladá žena s rozpustilým úsměvem. Obrázek „po“ byl docela jiný: jedno oko nateklé tak, že nešlo otevřít, druhé samá popraskaná rudá žilka, nos placatý a na stranu, ústa nakřivo a oteklá, rozseknutý ret, tři nebo čtyři zuby jí chyběly, obličej ovázaný, plný chirurgických výztuží a samá modřina. Těžko uvěřit, že šlo o stejnou osobu.

„A kde,“ zeptal se Insch, „byl Macintyre, když se to stalo?“

„Myslel jsem, že už není mezi podezřelými.“

Hluboko v inspektorově hrdle to zlověstně zaburácelo. „To teda je!“ Vyndal mobilní telefon a zavolal státní zástupkyni, chtěl povolení předvolat Macintyrea k výslechu. Ale podle všeho nepochodil. „Ne… ne… on je… samozřejmě, že to byl on! Je to jeho práce, jeho… ne, nemáme… ale…“ Položil mohutnou ruku na hromádku papírů a zmačkal je do koule. „Ano, chápu… ne, samozřejmě. Děkuju vám.“ Insch zavěsil, opatrně vrátil telefon zpátky do kapsy a mrštil hlášeními na prázdné jeviště. „KURVA!“ Bílé listy papírů chvíli poletovaly ve světlech ramp a pak dopadly zpátky na šedou podlahu. Pár jich vletělo do orchestřiště. Logan se zatajeným dechem čekal, až inspektor spustí.

Insch však jenom pevně sevřel rty, přiložil si prsty na pulzující spánky a sípavě dýchal nosem. Chvění po chvíli přešlo, Inschův dech se vrátil do normálu a z jeho tváře se pomalu ztrácel nachový odstín.

„Ehm…“ Logan věděl, že téhle otázky nejspíš bude litovat, „není vám nic, pane?“

„Státní zástupkyně,“ pronesl hrozivě monotónním hlasem, „má dojem, že bez důkazů, které by Macintyrea s tím znásilněním přímo spojovaly, ho nemůžeme předvolat, jinak by to vypadalo jako šikana. Jestli s ním chceme mluvit, budeme za ním muset zajet a zkusit to po dobrým.“ Ke konci se jeho snaha zachovat klid trochu minula účinkem. „Ale teď potřebuju panáka.“

*

Když Logan scházel za Inschem po prudkém schodišti do sklepního baru Illicit StilTs, po Broad Street projel hlídkový vůz s houkající sirénou. Cestou museli projít kolem budovy ředitelství, Insch zadumaně mlčel a Logan se pokoušel narovnat zmuchlané papíry a jakžtakž v nich udělat pořádek. Bar byl od ředitelství přibližně stejně daleko jako hospoda U Archibalda Simpsona, ale nebýval plný policajtů. A proto si ho Insch vybral k sešlosti po zkoušce. Interiér vypadal, jako kdyby ho navrhoval člověk s úchylkou na zábradlí, které bylo úplně všude a rozdělovalo podnik do mrňavých kójí plných studentů a lidí s módními účesy.

Logan Insche následoval k baru. „Co teda chcete s tím Macintyrem dělat?“ zeptal se, když inspektor objednal pití a barman odešel pro brambůrky a oříšky.

„Zajdeme za ním. A budeme se přívětivě usmívat. Položíme mu svoje otázky. A vymyslíme, jak toho odpornýho hajzla dostat. Zkusíme na něj nasadit kriminálku, dáme ho tajně sledovat. Macintyre to dřív nebo později udělá znovu…“ Logan pochyboval, že dostanou povolení: jestli je státní zástupkyně opatrná, vrchní konstábl by se toho případu nedotkl ani podělaným koncem špičaté hole.

Ansámbl herců z Mikáda skončil v salonku, malé místnosti, kam se šlo po kamenných schodech za hlavním barem a bylo tam o něco méně všudypřítomného zábradlí. Rennie bavil trojici žen. Všechny se právě řehtaly s hlavami zvrácenými dozadu, jelikož pronesl pointu pěkně lechtivého vtipu. Rennie se cenil jako idiot a zrovna v tu chvíli se otočil a uviděl Logana. „Hej, pojď se seznámit se Sofií, Annou a Liz! Jsou to moje rozpustilý slečinky. Posuň se kousek, Liz, ať si má kam dřepnout.“ Rennie se ujal představování a neopomněl svým hereckým kolegům zdůraznit, že mají tu čest s „policejním hrdinou“. „Viděl jsi kousek zkoušky?“

Logan se otočil, jestli není inspektor na doslech. „Jenom ten proslov na konci.“ Milosrdná lež.

„Aha,“ Rennie moudře pokýval hlavou, „dneska večer jsme to pěkně podělali. Hráli jsme fakt mizerně.“

Anna, nebo Liz, Logan si nebyl jistý, která, plácla konstábla přes rameno: „Ty drzoune! Debs byla výborná!“ Ukázala na vážnou mladou ženu sedící trochu stranou společnosti, zabranou do rozhovoru s Inschem. Loganovi chvíli trvalo, než ji poznal: tmavé husté vlasy, růžové tváře; vůbec se nepodobala té ohavné dračici, kterou hrála na jevišti.

Jedna z Rennieho hereckých kolegyň protočila oči. „Debs je vždycky skvělá! Ale Erick…“

„Panebože, hlavně zase nezačínejte s Erickem…“

Veškeré debaty se zjevně točily kolem jejich představení a kolem toho, kdo s kým spí. A Logan neměl tušení, o čem je vlastně řeč.

Po hodině a třech pintách se mu konečně povedlo prchnout. Několikrát se pokusil zmizet, ale Rennie se pokaždé přihnal od baru s další rundou. Nakonec se musel vymluvit, že má rande s Jackie. Ne že by mu ti lidé vadili, jen s nimi neměl nic společného. Tedy kromě detektiva konstábla Rennieho a detektiva inspektora Insche, ale ti mu stačili v práci.

Nejblíže normální konverzaci se dostal se „skvělou“ Debs, a to o Novém Zélandu a Pánu prstenů, ale hovor se zase točil kolem herců, scénářů a natáčení. Daleko zajímavější byl obsah její kabelky, do níž se Loganovi naskytl pohled, když hledala kapesníky, protože se polila bílým vínem: stíny, rtěnka, mobilní telefon, paperback od lana Rankina, tampony, mentolové bonbony a cosi jako pouta potažená kožešinou. Lidi jsou různí.

Půlnoc. Cvaknutí zámku a bouchnutí dveří, chichotání a do ložnice vpadla Jackie. Logan zaúpěl, když se nad ním rozsvítil lustr, světlo ho vytrhlo ze spánku a zapíchlo mu své drápy do očí. Přetáhl si deku přes hlavu a poslouchal, jak Jackie vráží do nábytku. Cvak, ložnice se znovu ponořila do tmy a do postele vedle něj skočila studená postava, která si snažila hřát prsty na jeho nahých prsou. „Áááh! Nech toho! Hrozná ženská!“ Jackie se jenom rozhihňala a přitulila se k němu blíž. Logan si odfrkl. „Táhne to z tebe jak ze sudu.“

„Jo, protože jsem byla pít!“ Zafuněla a zaryla Loganovi do krku studený nos. „Byla jsem moc a moc zlobivá. Měl bys mi naplácat!“

„Máš ledový nohy.“

„Oh, miluju, když se chováš jako chlapák…“ A pak na něj skočila.

*

Sedm deset a ranní porada detektiva inspektora Insche byla v plném proudu, inspektor vepředu chrlil povely, jednou půlkou usazený na kraji stolu, a mezi řečí si strkal do pusy hrozinky v čokoládě. Jako velký růžový žravý automat. Tohle vyšetřování je dlouho na mrtvém bodě. Hodně věcí se musí změnit. Jinak jim všem nakope prdel…

Moc prdelí k nakopání mu ovšem nezbylo, když případ přehodnotili z vraždy na zabití při sexuálních hrátkách, tým osekali o víc než dvě třetiny a strčili do mrňavé kanceláře. Zbýval jen Insch, Logan, detektiv konstábl Rennie a hrstka uniforem. A Logan s nimi spolupracoval jen částečně.

„Kam sakra jdete?“ zeptal se Insch, když se Logan na konci pokusil vytratit.

„Ty vloupačky. Vy jste ten případ nechtěl, takže to hodili na mě.“

Insch zavrtěl hlavou. „Ne, dneska nemůžete, mám pro vás úkol.“ A podal mu igelitovou tašku.

„Co to je?“ zeptal se Logan a nakoukl do tašky s Fettesovou narcistickou pornosbírkou.

„Tohle měla udělat Steelová. Projděte to, jestli v tom nenajdete toho chlapa, co Fettese vyhodil před nemocnicí. Možná spolu pracovali.“

Když to Insch řekl, Loganovi to přišlo naprosto logické. Ale bohužel to znamenalo, že se celý den bude muset dívat na souložícího nebožtíka, což asi nebude moc velká legrace. Zvlášť poté, co četl protokol z jeho pitvy. „Ano, pane.“

„A ať vám to netrvá moc dlouho, v deset jdeme k Macintyreovi a potřebuju tam někoho, kdo mě bude držet, abych toho fotbalistickýho prasáka neuškrtil.“

Logan chtěl namítnout, že dvě a půl hodiny na šest dévédéček a osm pornočasopisů nestačí, ale Insch ho zarazil vztyčeným tlustým prstem. „Jestli chcete remcat, tak to nedělejte. Teď tu není nikdo, kdo by mi zabránil, abych neuškrtil vás!“

18

Logan by se do deseti hodin Fettesovou sbírkou porna rozhodně neprokousal, proto si vyzvedl Rickardse a zabral místnost plnou krabic s papíry a sáčky na důkazní materiál. Ze stěn se odlupoval fialový nátěr a strop byl obložený nikotinově žlutými panely se zářivkou, která bzučela a blikala, ale žádné jiné místo nenašel. Teď ještě potřebovali něco, na čem by se dalo pustit DVD.

„Mám nápad…“ Rickards zmizel a Logan v místnosti plné krámů osaměl.

Mumlal si pro sebe nadávky, ale jal se rovnat hromady papírů do kouta. Než se konstábl vrátil, udělal místo, kde se dalo pracovat.

„Nikomu to neříkejte, ano?“ požádal ho Rickards, když položil na stůl krabici z archivu. „Seržant Mitchell si myslí, že jsem to odnesl nahoru na sejmutí otisků.“ Uvnitř byly zánovní laptopy a malá tiskárna na fotky.

Logan byl ohromený. „Kde jste –“

„Zabavili to při té razii v bordelu. Dělali tam živé přenosy svých kunčoftů na internet,“ odpověděl Rickards a dal se do zapojování. „Můžeme si z těch Fettesových pornofilmů něco vytisknout.“ Přístroje se s tichým vrčením rozběhly a konstábl šťastně pokyvoval hlavou.

„Takže nejste takový pako, jak vypadáte.“ Logan namátkou vybral jedno Fettesovo DVD.

Rickards se zazubil. „Díky bohu, co?“

Do deseti měli hromádku vytištěných pornohvězd. Nebylo těžké filmy rychle projet a zastavit přetáčení pokaždé, když se objevila nová tvář, udělat z obrazovky fotku a zase přetáčet dál. Jak se dalo čekat, ve filmech se objevovaly pořád stejné tváře, ale u tří z nich se dalo říct, že se vzdáleně podobají portrétu jejich pachatele. Pokud člověk přivřel oči a ignoroval kozí bradku.

Logan ještě zezadu na snímky napsal názvy filmů a vydal se hledat Insche.

Rob Macintyre si za svůj fotbalistický plat koupil žulovou vilu v jedné z nóbl ulic kousek od exkluzivní Great Western Road a zbrusu nové stříbrné Porsche 911, které parkovalo před ní a v laku se mu odrážela ocelově šedá obloha. Z počítačové evidence zjistili, že tomuto jednadvacetiletému mladíkovi patří ještě mercedes a audi kombi. Všechny se speciálními značkami. Nejspíš obratem utrácel všechno, co vydělal, pomyslel si Logan. Celý Aberdeen měl mrkat na jeho fára!

Inschův zablácený range rover tu působil naprosto nepatřičně. Inspektor seděl na místě řidiče, zíral na dům a chroustal mentolová kolečka. „Četl jste, co psali dneska ráno v novinách?“

„To samý co vždycky: nechápu, že je pořád baví do nás kopat.“ Tučný titulek na titulní straně P&J: POLICIE NEDOKÁŽE CHYTIT OSMILETÉHO VRAHA! Zase ty bláboly Colina Millera o tom, že grampianská policie nenajde ani vlastní zadek oběma rukama, natož Seana Morrisona. I na Millera to bylo hodně jedovaté.

Logan otevřel okénko, snažil se dovnitř pustit čerstvý vzduch. Celé auto páchlo mokrým psem. „Krucinál a co máme dělat, prohledat celý město? To, že mu je osm, ještě neznamená, že…“ Inspektor se zamračil. „Co je?“

„To vaše zatracený dítě mě nezajímá. Jsme tu kvůli znásilnění v Dundee!“ Zavrtěl hlavou a ztěžka se vysoukal z auta. „Tak pojďte, nemáme celej den! Pan Macintyre byl tak laskav, že nám věnuje celejch dvacet minut svýho času a já je nechci promrhat tím, že tu budu sedět a poslouchat vaše nářky.“

Do Macintyreova domu je pustila překvapivě hezká bruneta, se znepokojivě hlubokým výstřihem, v němž jí mezi ňadry visel zlatý přívěsek s rubínem, se zásnubním prstenem velkým jako pěst a nohama jak barová tanečnice. Typická novomanželka fotbalisty; přibližně ve čtvrtém měsíci, mezi bokovými kalhotami a krátkým tričkem pod rozepnutou blůzou jí vylézalo bříško s vyzývavým rubínovým piercingem v pupíku. „Nechápu, proč už mu nedáte pokoj!“ prohlásila, když je vedla halou do domu. „Nikdy nikomu neublížil! Měli byste chytat opravdový zločince, a ne vyhrožovat mýmu Robertovi…“

Uvnitř dům vypadal jak z reklamy na Ikeu: samé jednoduché linie ve světlém dřevě, rádoby umělecké fotky, reprodukce, mušle a podivné skleněné věcičky v mrňavých dřevěných rámech. Nic nepůsobilo opravdově, jako kdyby si celý dům vybrali v katalogu a nebudovali ho dlouhá léta. Byl naprosto bezduchý. Logan čekal něco okázalejšího.

Macintyre seděl v hale, nohy na stolku, v jedné ruce plechovku koly a ve druhé telefon, do kterého žvanil aberdeenskou hatmatilkou. Snoubenka na něj sykla: „Nohy!“ a on je okamžitě sundal dolů, jako kdyby dostal pohlavek, přikryl si mikrofon a omluvil se své drahé polovičce. Logan se s ním vlastně sešel poprvé, předtím ho viděl jen u soudu, v televizi nebo na hřišti v Pittodrie. Zkusil si představit, jak tenhle šeredný zmetek srazil tu dívku v Dundee k zemi a pořezal ji na tváři.

Jestli to byl on, tak má Jackie pravdu: potřeboval by pořádně nakopat. Díval se na Macintyrea, který dál žvanil do telefonu a smál se na celé kolo, naprosto bezstarostně. A aby to tak zůstalo i nadále, za ním, zády k ohromnému tropickému akváriu, stál Sandy Moir-Farquharson a tvářil se tak znechuceně, že si Logan málem zkontroloval boty, jestli do něčeho nešlápl.

„Á,“ ušklíbl se Insch, „pan Far-Quar-Son!“ S dětinskou škodolibostí zkomolil právníkovo jméno, aby ho rozčilil. „Macintyre nám neřekl, že tu budete. Moc rád vis zase vidím!“

Právník si odfrkl. „Ušetřete mě těch svých ochotnických šaškáren, Inschi, nemám na to náladu. Jste tady, protože můj klient nechce, abyste, jako obvykle, dospěl k nějakým idiotským závěrům ohledně toho znásilnění v Dundee. Nejste tu, abyste pana Macintyrea vyslýchal, ponižoval nebo zastrašoval, je to jasné?“

Inspektorův obličej potemněl. „Vy mi nebudete říkat, jak mám vyslechnout podezřelého!“

„Zkuste si to laskavě v té svojí opuchlé, lesklé růžové palici přebrat: pan Macintyre není podezřelý. Váš poslední trapný pokus mého klienta obvinit soud smetl se stolu, vzpomínáte si? A navíc –“

Ode dveří se ozvalo zařinčení a dovnitř nacouvala Macintyreova matka se servírovacím vozíkem s čajem a sušenkami.

„Ale no ták,“ protáhl Macintyre roztlemeně, zatímco jeho matka podávala šálky a talířky. „Nechte toho člověka žít, dělá jenom svoji práci.“ Když Macintyre dotelefonoval, Logan viděl, jak mu v uchu svítí rubínová náušnice, stejně rudá jako přívěsek jeho snoubenky, v barvě AFC. Barvě čerstvé krve. A Logana hned napadlo, že fotbalista přehrává, jak si před protivnými policajty hraje na žoviálního dobráka. Macintyre ukázal Inschovi na drahou pohovku. „Jen se ptejte, inspektore, budu se snažit vám pomoct.“

Slizák Sandy z toho neměl radost, ale nic neřekl, a tak si Insch sedl, vyndal z kapsy bundy stránku z novin, položil ji na nablýskaný stolek a přisunul titulkem k fotbalistovi: ZNÁSILNĚNÍ V DUNDEE: JAKO PŘES KOPÍRÁK. „Chci vědět, kde jste byl v pátek večer.“

„To je snadný, byl jsem s Ashley, viď lásko?“

Logan viděl, jak jí pravá ruka vystřelila ke zlatému náhrdelníku na krku, k tomu s ohromným rubínem. Žena přikývla. „Ano, celou noc byl se mnou.“ A vykouzlila úsměv. „A chrápal jako dřevorubec.“

„Neposlouchejte ji,“ ohradil se Macintyre, „já nechrápu.“

„Ale chrápeš –“

Insch tu rozkošnou partnerskou scénu přerušil. „Kde? Kde jste strávili večer?“

On: „V posteli.“

A zároveň s ním ona: „Ve městě.“ Ashley zrudla a hodila po svém nastávajícím polštář. „Zašli jsme na pivo, koupili jsme si činu a zbytek večera jsme strávili tady.“

„To je pravda,“ přisadila si matka, která přinášela koblihy a další čajové sušenky. „Byla jsem tu, když se vrátili.“

Insch na ni vykulil oči. „Neříkejte mi, že ještě bydlí u mámy.“

„Já bydlím u něj. Tohle je dům mýho Robbyho, koupil ho za hotový, bez hypotéky! Kolik synů něco takovýho dokáže?“

Insch se jich vyptal, do které hospody šli a kde si koupili jídlo. Logan si všechno zapsal, dobře věděl, že mu inspektor hodí prověřování jejich alibi na krk.

„Jestli je to všechno, inspektore,“ řekl právník, „myslím, že už vám můj klient věnoval dost času. Když budete mít nějaké další otázky, můžete mi je poslat písemně a já mu je předám.“

„To určitě!“ Insch se vymanil z koženého objetí pohovky a přistoupil těsně k právníkovi, zřejmě aby ho svou mohutnou postavou zastrašil. Moir-Farquharson nehnul ani brvou.

„Jakýkoli váš pokus o přímý kontakt s mým klientem budeme považovat za policejní šikanu. Vzhledem k vašemu dosavadnímu chování jistě nebudeme mít problémy získat soudní příkaz, viďte?“

Výbuch následoval venku, detektiv Insch se zavřel v autě a zuřil a nadával, zatímco Logan stál na chodníku a netěšil se na zpáteční cestu na stanici. Konečně se Insch trochu uklidnil, poté, co se pořádně vydýchal a zklidnil se mu tep, jako předchozí večer v divadle. A pak se otevřely dveře spolujezdce a Insch ho zavolal, aby nasedl; že nemají čas celý den.

Na nedělní dopoledne byl nezvykle hustý provoz a inspektor celou cestu na stanici mumlal a nadával.

„Ehm…,“ osmělil se Logan, „jste v pořádku, pane?“

Insch se na něj podíval krhavýma očima a prohlásil, že to teda rozhodně není. Pak následovalo nepříjemné ticho. Logan tedy zkusil jiné téma.

„Ta Fettesova sbírka, tři lidé z jeho dévédéček by mohli odpovídat popisu našeho podezřelého.“

Inspektor se trpce pousmál. „Že by? Jména?“

„Jen přezdívky, co používají v pornofilmech.“ Vyndal z kapsy tři lesklé vytištěné snímky a podal mu je. „Musíme se zeptat toho chlapa, co to režíruje.“

Insch zasunul fotky za volant a při řízení si je s podmračeným čelem prohlížel. „Vidíte,“ hodil fotky zpátky Loganovi, najednou v daleko lepší náladě. „Dělám na tom necelých čtyřiadvacet hodin a už máme výsledky.“ Obrátil auto a nechal se Loganem navigovat do firmy ClarkRig Ltd. „Podívejte se do boční kapsy, buďte tak hodnej. Měly by tam být karamely…“

*

Když Logan s Inschem vešli, matka Zandera Clarka leštila pult recepce. „Páni,“ vyhrkla a nespouštěla oči z inspektora, „vy jste ale kus!“

„Je tady váš syn?“ zeptal se Logan, než jim všem stačila pěkně zavařit.

„Ehm? Oh, ano, ano. V neděli většinou nepracujeme, ale když dělá na něčem novém, úplně ho to pohltí. Běžte dál.“ Ukázala na tmavě modré dveře vzadu za recepcí. „Ale zrovna se natáčí, takže pssst!“

Hala studia byla dlouhá a široká, vešlo by se do ní pět patrových autobusů a ještě by zbylo místo na dudáckou kapelu. Za scénu sloužilo cosi, co připomínalo obytnou část ropné plošiny, tři kajuty s palandami, sprchou a chodbičkou, nasvícené silnými televizními reflektory zavěšenými na stropě. Logan ovšem hned viděl, že nenatáčejí dokument o bezpečnosti práce. Leda by šlo o instruktáž, jak „nechytit pohlavní choroby od vikinských lesbiček“.

Logan i Insch zůstali stát jako přikovaní a sledovali muže ve špinavých oranžových montérkách, jak se blíží ke dvěma odbarveným blondýnám, s vlasy vyčesanými do culíků a nepřirozeně kulatými prsy –, které se mazlily s robertky a lubrikantem. Za ním pomalu postupoval muž s kamerou na rameni; právě zastavil a zaostřil na postel se dvěma vikinskými dámami.

„Aáá, stop!“ Zander Clark vyskočil zpoza monitoru a vběhl na scénu. „Briane, to bylo perfektní. Claire, Gemmo: od vás bych potřeboval ještě trochu víc energie, zlatíčka.“ Žuchnul na postel vedle nich. „Pamatujte si, máte oslavovat život! Pět set let jste nevytáhly paty z ledový jeskyně Ragnaroku, ale teď jste venku: na svobodě!“

Dívky se po sobě posměšně podívaly. „No jo,“ řekla jedna, „ale jak máme oslavovat život s robertkem v –“

„Ragnarok,“ vložil se mezi ně Insch, a jeho hluboký bas se mezi stěnami skladiště rozléhal jako hrom, „je konec světa, a ne nějaký místo.“

Zvukař zvedl hlavu, uviděl je tam stát a šťouchl režiséra mikrofonem do ramene. „Máte tu návštěvu.“

„Proboha živýho!“ Zanderovi vyletěly ruce nad hlavu. „Tohle je uzavřený natáčení! Tady nemáte co dělat!“ Zarazil se a podíval se na

Logana. „Neznáme se?“

Insch přikývl. „Ukažte tomu pánovi průkaz, seržante.“

Zander luskl prsty. „No ovšem, vy jste tu byl s tou inspektorkou, že: ošklivá, vrásčitá rachomejtle, co se ofrňovala nad erotickým filmem. Přišli jste kvůli tomu vloupání?“ Režisér natáhl ruku k Inschovi. „Zander Clark, se Zet.“ Logan měl pravdu: režisér nebyl stejně mohutný jako inspektor, ale neměl k tomu daleko. Bez vousů, vlasů a brýlí by si byli podobní jak dvě tlustá, růžová vejce.

Insch podávanou ruku stiskl, až sebou Clark škubl. „Potřebujeme s vámi mluvit o vašich zaměstnancích.“

„Aha, dobře…“ Zander vymanil ruku a strčil si ji do podpaží. Pak se otočil na scénu a zařičel: „Dejte si pauzu. Dneska vám to jde skvěle“ Znělo to mnohem přesvědčivěji než předchozí večer, kdy totéž tvrdil svému ansámblu Insch. „Upřímně řečeno,“ ztišil hlas Zander, zatímco si dámy na posteli vypnuly strojky a odporoučely se do růžových šaten, „někdy je to jako krocení šelem.“

Insch přikývl. „To znám. A vsadím se, že půlka si nepamatuje ani ten mizernej text!“

Zander se usmál, zavěsil se do inspektora a zavedl ho ke stolu na kozách s termoskami, sušenkami a sendviči. „Bože, kdybych za každou scénu, kterou jsem kvůli tomu musel přetočit, dostal libru! Jediný, co jde aspoň trochu, je ‚áách‘ a ‚óh‘ a ‚přitlač‘. Zkuste po nich chtít něco trochu složitějšího a strávíte s tím celej den! Taky děláte do umění, inspektore?“

„Jenom ochotničíme. Většinou muzikály. A taky nějakou tu pantomimu, já –“

„To je ono!“ Clark plácl Insche přes záda. „Já věděl, že už jsem vás někde viděl: před dvěma lety, Aladin. Hrál jste zlýho strýčka Abanazu. A výborně!“

„Ale jděte –“

„Jen neříkejte! Vnesl jste do role emotivní náboj, a to není lehký, když na vás ty malý parchanti z hlediště celou dobu křičej: ‚Pozor! Je za tebou‘!“

Logan se vypařil, nechtěl poslouchat, až se rozpoutá debata o motivaci a výrazovém herectví: pantomima versus porno.

Filmový štáb a herci se rozdělili: zvukař, kameraman, maskérka a osvětlovači se usadili v jedné z kajut, zatímco herci šli dozadu kouřit a probírat EastEnders. Ty zkusil první. „Promiňte.“

Obě vikinské dámy se otočily naráz. Zblízka viděl nánosy make-upu zakrývající špatnou pleť a lehce švidravé oči. Bledé, nevýrazné ženy, nalíčené tak, aby hrály něco, co nejsou. A pan Oranžové montérky taky nebyl žádný krasavec. „Promiň, brouku,“ řekla Gemma a klepla na zem popel z cigarety, „zrovna pracujeme, takže nemáme čas na zábavu, jasný?“

Logan znovu ukázal průkaz. „To je ale náhodička. Já taky pracuju.“

Dívky o krok ucouvly, ale pan Oranžové montérky zaujal výhružný postoj a zamračil se, neměl víc než metr šedesát, ale za výšku postavy ho tu zřejmě neplatili. „Slyšel jsi, my tu pracujeme!“ Zaťal svaly a vrhl na Logana tvrďácký pohled. „Tak koukej vypadnout!“

Logan se na muže díval, dokud neuhnul pohledem a nezacouval mezi vikinské krásky. „Poznáváte někoho z nich?“ zeptal se a podal jim tři fotografie z Jasonovy sbírky porna.

„Hele,“ rozzářil se muž nad jednou fotkou a otočil ji, aby si vzadu přečetl název filmu, „to jsem já! Hele… Claire, pamatuješ si Divošku Jane?“

Claire zaúpěla. „Nejrychlejší robertek na západě: tejden jsem nemohla pořádně chodit!“ Oranžový jí podal fotku a ona se rozesmála. „Bejval jsi pěknej tlusťoch, Briane!“

Logan se podíval na počítačový portrét, bez naducaných tváří se muži na fotce vůbec nepodobal. Ale přesto se ho zeptal, kde byl tu noc, kdy Fettes zemřel.

„V Eurodisney. Dva tejdny, s přítelkyní a jejím klukem. Celý jsem to prochlastal.“ To se dalo snadno ověřit.

„A co ti další dva?“

Gemma poznala muže z filmu S láskou guma: „Frank Garvie, teď myslím dělá něco na počítačích… jo a tenhle,“ zvedla poslední snímek, „Mat MacEwan, je mrtvej. O Vánocích se předávkoval. Škoda, byl fajn.“

Logan jim poděkoval a pro jistotu šel položit tutéž otázku filmařům, ale ukázalo se, že hvězdy mluvily pravdu. Když se vrátil ke stolu s jídlem, Insch a Zander se zrovna něčemu smáli, pili kafe a cpali se dánskými sušenkami. „To víte,“ prohlásil režisér a vyprskl spršku drobků, „všechno je to hlavně o naplnění představ. Nemusí jít jenom o sex, sex, sex, mělo by to mít skutečnou emocionální náplň. Musí to mít srdce! Proto netočím filmy bez děje. Žádný úlety, nic, co by ponižovalo ženy, žádný násilí…“ Další sousto. „No dobře, ve filmech s bondáží občas někomu naplácaj, ale to je nevinný, bezpečný a nic pro homouše.“

Insch otevřel ústa, ale Logan spustil, než stačil inspektor něco říct. „A co James Bondáž: ta spoutaná jeptiška?“

„Ale prosím vás, to je přece normální. Perverzní, ale nic homosexuálního, homoušský porno netočím.“

„Ne? A co ty dvě holky? Vaše vikinský slečny?“

Zander se shovívavě usmál a poplácal Logana po rameni. „Holka na holce není homoušský, ale erotický!“

„No… dobře… identifikoval jsem herce z Fettesových filmů: jeden je po smrti, druhý je tady a třetí před rokem z branže odešel.“

Zander se podíval na fotky. „Ahá, Frank. Ano… po čase dostal strach z kamer. Ještě by býval hrál, ale tělo ochablo. Teď pracuje pro nějakou počítačovou firmu v Bridge of Don. Dělal nám webovky. Někde tu mám jeho vizitku, jestli vám to pomůže.“ Insch mu řekl, že určitě, a režisér je dovedl zpátky do recepce a na firemní papír jim okopíroval Garvieho adresu domů a do práce. „Musím zpátky na plac, ale než půjdete,“ Zander zalovil v papírové krabici pod stolem, „Krokodýl Robertek, moje mistrovský dílo. Rád bych slyšel váš názor. Bylo to moc fajn, zase si po dlouhý době popovídat s člověkem od kumštu.“‚

Doprovodil je ke dveřím, potřásl rukou Inschovi a pak i Loganovi, na kterého přitom mrkl: „A pamatujte si, seržante, perverzní, ale ne pro homouše!“

19

Řídit musel Logan: Insch si chtěl přečíst upoutávku na obalu DVD. „Víte,“ mudroval, zatímco se Logan s range roverem proplétal nedělní polední zácpou, „já chtěl vždycky točit filmy. No dobře, asi ne takovýhle, ale zažít opravdový natáčení, kamery a reflektory a klapky…“

Logan toho obra ještě nikdy neslyšel toužebně vzdychat. „Nezdá se vám trochu podezřelej?“ zeptal se a zařadil se do proudu aut na King Street. „Ve všem, co dělá, jsou robertky a anální sex. Je tím posedlej.“

„No a?“

„Jason Fettes: vnitřní krvácení, natržení svěrače, výhřez střev…?“ Vmáčkl se mezi autobus a špinavý zelený náklaďák. „A navíc, když jsme se se Steelovou Clarka dotázali, jestli může identifikovat Fettesovu fotku, nezeptal se ‚co provedl?‘.“

Insch svraštil čelo a zalovil v přihrádce, odkud se vysypala lavina obalů od bonbonů. „Ne každej se na to ptá.“ Hodil si do pusy karamelu. „Moc dlouho jste pracoval se Steelovou. Atrofoval vám mozek.“

V bytě Franka Garvieho nikdo neotevíral, a tak zkusili adresu jeho pracoviště. Aberdeenské centrum vědy a technologie sídlilo na úzkém pásu zeleně mezi stromy v Bridge of Don; parkoviště zelo prázdnotou, až na pár aut a rodinku laní, které se pásly na trávníku. Garvieho kancelář tvořilo několik místností v jednom křídle Davidson House, budově ve tvaru hvězdice na nejzazším konci kampusu číslo jedna. Nevypadal jako pornohvězda, řídké vlasy, lehce při těle, hladce oholený, košile a kravata. Kdo by do něj řekl, že má na zadku vytetovaného havrana s lebkou, který na Logana vykoukl z filmu S láskou guma} V téhle kanceláři cosi naprosto nepatřičného.

Všichni ostatní odešli na oběd, a tak měli místnost jen pro sebe: několik kójí vyzdobených květinami, plastovými Darth Vadery a kreslenými vtipy s Dilbertem. Zatažené žaluzie měly zastínit obrazovky před slabými paprsky. Zatímco se inspektor usadil na jedné ze židlí a schválně se rozhlížel kolem, Garvie se nervózně usmíval. „Tak co: už neděláte do pornobyznysu?“

„Ehm… ne… A byl bych radši, kdyby to tady nevěděli, chápete? Mám tu dobrou práci.“

„Jako ajťák?“

„Mám tu mnohem víc peněz a o víkendech mi platí přesčasy. A… to víte…“

Insch jen seděl, upřeně se na něj díval a prodlužoval mlčení. Netrvalo dlouho a Garvie nevydržel a znovu spustil. „Tak dobře, už jsem to nemohl dělat. Neměl jsem erekci. Nepostavil se mi. Zkuste šoustat dvě ženský před tuctem lidí s kamerou a zvukařema, když na vás ještě ke všemu celou dobu pokřikujou co a jak. To není lehký.“ Založil si ruce na prsou, zakousl se do rtu a řekl: „A kromě toho… víte…“ Rozpačitě si odkašlal. „Asi jste slyšeli, že někdo za peníze hraje gaye, ne? A já to měl opačně.“

„A nikdo to neví.“

Garvie svěsil hlavu a zamumlal. „Pár přátel. Ale mí rodiče a kolegové z práce ne. Takže… bych byl rád, kdybyste…“ Pokrčil rameny. „Chápete.“

„Nebojte se, pane, jsme naprosto diskrétní, viďte, seržante?“

To znamenalo, že je řada na Loganovi. „Kde jste byl v pondělí večer, před čtyřmi týdny?“

„Před měsícem? Ehm…“ Podíval se do kalendáře Star Trek. „Doma? Asi jo. V pondělí většinou chodím hrát, ale ležel jsem s něčím v posteli.“

Insch se usmál. „A má to ‚něco‘ jméno?“

Garvie zrudl. „Stejně by to nemělo smysl… ještě pořád nemůžu…“ Polkl nasucho. „Jsem impotentní.“ Zadíval se na kapitána Kirka zápasícího se Spockem v jakési aréně.

„Aha. A může vám někdo dosvědčit, že jste byl sám v posteli?“

„Ne, kromě mojí kočky. A co jsem podle vás provedl?“

„Znáte pana Jasona Fettese?“

Garvie odpověděl bez přemýšlení: „Ne.“

„Opravdu?“ Logan zvedl jedno z Fettesových DVD. „To je zvláštní, protože s vámi hrál ve filmu S láskou guma. Víte?“

„No,“ Garvie se stále upřeně díval na Kirka se Spockem, „u filmu se nemusíte vždycky potkat se všemi, co –“

„Měl jste s ním společný výstup, a ještě se slečnou jménem Misty. Vy jste měl takříkajíc navrch…“

Ticho. „O tom nechci mluvit.“

Insch našel na stole otevřený balíček lentilek a pár si jich vzal. „To nepude.“

„On…“ Hlasitý povzdech. „Podívejte, opravdu se mi o tom těžko mluví. Víte, viděl jsem to v novinách –“

„Ale neozval jste se a neřekl jste nám, kdo to je?“

„Chtěl jsem… ale…“

Ticho.

V Garvieho podpaží se začínala rýsovat tmavá kola; vzlínalo z něj laciné kari jak páchnoucí mlha. Nervózně sebou na židli šil a jezdil očima od stropních panelů na své ruce a zpátky na kalendář s fotkami ze Star Treku. Jen aby se nemusel podívat do očí detektiva inspektora Insche nebo detektiva Logana. Víc provinile už snad vypadat nemohl, ani kdyby chtěl.

„Já… říkal jsem si, že už je to stejně jedno…“ Garvie si rukou přejel po vlhkém čele a otřel si ji o nohavici. „Párkrát jsme spolu pracovali, to je všechno.“

„A stýkal jste se s ním i mimo práci?“

Garvie se zavrtěl. „Já… ne… no… teda…“ Tváře mu plály. „My… on…“ Polkl. „Párkrát jsme se potkali na… párty.“

„Na jaký párty?“

„BSDM… BSDM párty.“

Insch se zamračil. „Co to má hergot –“

Logan odpověděl za Garvieho. „Bondáž, dominace, sadomasochismus. Pokud víme, Fettes byl v téhle společnosti hodně aktivní.“

Následovala nepříjemná odmlka, pak si Garvie odkašlal, znovu se zavrtěl a nakonec řekl: „Když jsem začal mít… problémy, tak… no… někdy to pomáhalo. Ono to není…“ Pak to vzdal. „Chodili jsme na párty do Ellonu nebo do Cults a párkrát do Westhillu. Měli tam vždycky černou komoru, většinou je to jenom ložnice s polštáři a tak. Okna jsou zalepená, žádné světlo. Měl jsem krásnou tmavě červenou gumovou kombinézu, na zakázku, Kastley, špičková kvalita… už se do ní nevejdu…“ Garvie se odmlčel, aby se mohl pořádně nadechnout. „Mělo to být anonymní, ale věděl jsem, co Jason… někdy jsme spolu…,“ zase se odmlčel a svěsil hlavu.

„Tak vy říkáte, že Jason byl gay.“

Garvie se trpce pousmál. „Takhle to není. Gay, negay… to… to se neřeší. Tomu byste nerozuměli.“

„Takže jste se s Jasonem scházeli na svazovacích mejdanech a měli jste spolu styk. Proč jste nám řekl, že jste ho nikdy neviděl?“

„Proč myslíte? Nikdy jsem mu neublížil, rozumíte?“

Logan se naklonil přes stůl a konejšivě položil Garviemu ruku na rameno. „Ani když vás o to požádal? Když chtěl, abyste ho svázal? Bylo to tak, Franku? Chtěl, abyste ho týral, ale vám se to vymklo z ruky?“

„Ne! Vidíte: já věděl, že to takhle dopadne! Neudělal jsem to!“

„Nehody se stávají, Franku. To se dá pochopit.“

„Já jsem to nebyl! Neviděl jsem Jasona už měsíc!“

„Zemřel před čtyřmi týdny.“

Garvie prudce odstrčil židli a vyskočil. „JÁ TO NEBYL!“

„Uklidněte se, Franku.“

„To mi nepřišijete! Nic jsem neudělal!“ Otřel si pot z obličeje. „To není fér!“

„Není to fér?“ obořil se na něj Insch, „já vám povím, co není fér, aby v márnici ležel mladej chlap a nějakýmu prasákovi prošla jeho vražda! TO není fér!“

Garvie ucouvl, celý se třásl. „Chci právníka.“

„To věřím. Seržante, doprovoďte pana Garvieho do auta, prosím vás. Trochu se projedeme.“

*

Strčili Garvieho na zadní sedadlo Inschova range roveru a zmáčkli dětskou pojistku; inspektor je vezl zpátky do města a Logan seděl vzadu s ex-pornohercem. Dával pozor, aby Garvieho nenapadla nějaká hloupost. Cestou po Beach Esplanade obloha potemněla a vítr hnal po ocelově šedém Severním moři bílou pěnu.

Živlům čelila jen hrstka statečných pejskařů, kteří se procházeli po horní cestě a cípy kabátů jim plácaly o lýtka. Golfové hřiště Kings Links bylo opuštěné stejně jako ulice. Ozývalo se jen hrčení kol ve výmolech a občasné vzdechy jejich „hosta“. Garvie byl vyděšený k smrti, schoulený a roztřesený, očima těkal sem tam a potilo se mu čelo. Ani nemukal.

„Víte,“ pokusil se Logan znovu, „nemusíme na to hned po zlém, Franku. Stačí, když s námi budete mluvit.“

Garvie se od něj beze slova odtáhl co nejdál, až byl úplně namáčknutý na dveře. Logan vzdychl a dál se díval z okénka na okolní krajinu, golfové hřiště mezitím přešlo ve cvičné odpaliště. Mezi ním a silnicí byl starý opuštěný minigolf: čtyři rezavé bílé kotvy a betonové hrboly, to vše zalité zlatavým sluncem. Nějaký kluk tam po flekatém trávníku proháněl golfový míček, jako by ani nefičel vítr a nad ním se nestahovaly mraky. Logan mu záviděl, bylo by pěkné zase se vrátit do dětství a, „Zastavte!“

Inschovi se nemuselo říkat dvakrát. Dupl na brzdy, range rover s kvílením zastavil a Logan škubl dveřmi. Nic. „Zatracený dětský pojistky!“

„Co se sakra –“

„Pusťte mě ven!“

„Seržante?“

Logan zmáčkl tlačítko stahování oken, vystrčil ruku mezerou a otevřel si dveře zvenčí. Insch si rozepnul pás a vykřikl: „Co se děje?“ Logan, který už uháněl po příkrém svahu k velké nabilo natřené kotvě, která označovala severní okraj hřiště na minigolf, se otočil a zakřičel přes rameno: „Je to Morrison! Zavolejte posily!“

Pak přeskočil keř hlodáše a za ním málem uklouzl po mokré trávě, udržel se na nohou jen díky tomu, že zuřivě mával rukama. Kluk, stojící zády k Loganovi, naprosto bezstarostně –, se sehnul k holi a snažil se míčkem strefit do půlmetrové trubky. Zvedl hlavu v poslední chvíli, právě když se k němu Logan přiřítil a svalil se i s ním na zem. Detektiv vřískajícího kluka přimáčkl obličejem k mokré trávě, snažil se popadnout dech a vytáhnout náramky. „Seane Morrisone… zatýkám tě… za vraždu Jerryho Cochrana –“

Opodál někdo vykřikl.

„– a za pokus o vraždu konstábla Jess Nairnové. Nehýbej se! Nemusíš mluvit, ale mohlo by ti uškodit, jestli neřekneš –“

Rozzlobené hlasy se blížily. Sean se pod ním zmítal. Logan si dítěti klekl na záda. Snažil se příliš neradovat, když zaúpělo bolestí. Tohle ho naučí kopat policajty do hlavy.

„– při výslechu, který poslouží soudu –“

„PUSŤ HO!“

„– cokoli řekneš, budeme považovat za důkaz.“ Logan vytáhl průkaz a mávl jím na rozzuřeného muže přibíhajícího přes hřiště a rozlícenou ženu, která se mu hnala v patách. „Policie, ustupte, všechno máme pod –“ Na tvář mu dopadla pěst, až se mu hlava zatočila dozadu. Logan spadl na trávu a rychle se snažil vstát, ale muž už na něj skočil. Další rána dopadla na druhou stranu hlavy. V uších mu hučelo a do toho slyšel ženský jekot.

Popadl muže za rozkrok a vší silou zmáčkl a zakroutil. Neznámý zrudnul, ze rtů mu vytekla slina a v tu chvíli Logan potácivé vstal a kopl muže do zadku, až se rozplácl na zem. Načež se sám zapotácel a tvrdě dosedl na kolo umělého děla mezi druhou a čtvrtou jamkou. „Vy jste…,“ oddechoval, ústa plná měděné pachuti čerstvé krve, „vy jste nerozuměl, když jsem řekl ‚policie, ustupte‘?“

„Ty hajzle!“ Žena na něj plivla.

Logan sebral ze země u Morrisonových nohou průkaz a ukázal jí ho. „Policie!“ Sehnul se, opřel se rukama o stehna a ze všech sil se přemáhal, aby nezvracel. Žena se s pláčem rozběhla k chlapci, zvedla ho na kolena, políbila na tváře a na čelo, pak vstala, napochodovala k Loganovi a jednu mu vrazila.

Měla lepší pravý hák než muž. „Ty prasáku jeden! Ty hnusnej prasáku!“ Další rána, ale na tu už byl Logan připravený, takže ji chytil za ruku, až ztratila rovnováhu, narazila na kovovou rampu mezi koly kanónu a svalila se na zem. Zůstala ležet na třetí jamce a sténala.

„Co to s váma sakra je, lidi?“ Logan se zvedl. „Jsem policajt! A tenhle je podezřelej z vraždy! Au…“ Rozbolel ho vnitřek úst: měl natrženou tvář. Vyplivl na zem u svých nohou krvavý chuchvalec, zrovna když u boudy, kde v sezóně bývala půjčovna holí na minigolf, zabrzdil Inschův range rover. Inspektor vyskočil a pípnutím auto zamkl, Garvieho s pouty na rukou nechal vzadu, a překvapivě rychle se hnal přes trávník.

„Dostal jste ho?“

Logan přikývl. „Támhle.“ Trhnul sebou a prstem si projížděl vnitřek úst. Kýval se mu jeden zub.

Insch kluka zvedl na nohy. Osmiletý vrah fňukal a kňoural a posmrkoval, tvář umazanou od hlíny a slzí. Logan vyndal prst z pusy a zůstal na něj zírat. „Do prdele.“

Nebyl to Sean Morrison.

20

Kancelář vrchního konstábla byla plná zoufalých tváří, detektiv inspektor Insch a detektiv inspektor Steelová seděli proti sobě na židlích pro návštěvy, zatímco „Pánbůh“ seděl za stolem a bubnoval prsty do formuláře stížnosti, kterou podali rodiče onoho malého nešťastníka. Hrabě Nosferatu, alias inspektor Napier, zrzavý, nosatý, nasupený šéf oddělení inspekce, číhal u okna a zamračeně sledoval Logana líčícího sled událostí, které vedly k tomuhle poslednímu fiasku. Předtím ho nechali víc než hodinu čekat venku, aby rozhodli, co s ním udělají. Tlusťoch Gary u toho byl taky, jako oficiální zástupce odborů, což nevěstilo nic dobrého. Nejspíš ho vyhodí.

Logan cítil, jak se mu Napierovy přimhouřené oči zabodávají do zad jako dýky. Inspektor mu znepříjemňoval život už od případu s Mastrickskou zrůdou; buzerování Logana byla jeho oblíbená kratochvíle. Tohle si tedy jistě užíval. Logan dospěl k tomu, že rodina pohrozila žalobou, a zmlkl. Chvíli se v místnosti ozývalo jen hučení radiátoru pod oknem a pak vrchní konstábl řekl: „Vy jste vážně, doopravdy věřil, že je to Sean Morrison?“

„Ano, pane.“ Možná bude mít štěstí a vyvázne jen se sesazením z funkce.

„A použil jste sílu, protože jste si myslel, že se ten chlapec uchýlí k násilí?“ Vrchní konstábl udělal stříšku z prstů. „Osmiletý chlapec?“

„Pane, když jsme se s ním naposledy střetli, bodl jednu policistku do krku. A předtím zabil –“

„A vy jste ho nechal utéct.“ Napier, hlas jako kus ledu. „Nebýt vašeho ‚stavu‘, nemusela vás konstábl Nairnová zachraňovat, že, seržante?“

Logan neodpověděl. Inspektor si odfrkl. „I vy byste přece měl dokázat zneškodnit osmileté dítě!“

Vrchní konstábl zvedl ruku a Napier zase zmlkl. „Doufám, že je vám jasné, že za tohle nás ukřižují zaživa, seržante. Nejenže se grampianské policii nepodařilo chytit osmiletého vraha, teď ještě k tomu napadáme nevinné děti a jejich rodiny!“

„Oni napadli mě! Jenom jsem –“

Vrchní konstábl ho nepustil ke slovu. „Máte vůbec představu, jak neschopně teď vypadáme, seržante?“

Logan se domníval, že jde o řečnickou otázku, ale vrchní konstábl ho provrtával pohledem, dokud neodpověděl. „Myslel jsem, že je to Sean Morrison.“

Povzdech. „A to je jediný důvod, proč vás nedegradujeme. Ale proboha živého, až příště budete zatýkat malé dítě, aspoň se snažte sebrat to pravé!“

Kdyby se někdo ptal, Logan by řekl, že se v kamrlíku plném papírů, který zabral na prohlížení Fettesovy sbírky porna, zabývá těmi třemi miliony vloupání, které na něj hodila detektiv inspektor Steelová, ale ve skutečnosti se tam schovával a trochu trucoval. Služební lékař mu dal na potlučenou hlavu několik chladivých sáčků, ale ty mu moc nepomohly. Pořád ho bolela.

Zatracení rodiče: co je to sakra napadlo, dát klukovi stejné oblečení, jaké měl Sean Morrison? Copak neviděli jeho popis? Vždyť byl v každých novinách a zprávách… Logan seděl a díval se na laptopy, které Rickards ztopil ze skladu zabavených důkazů. A pak začal nadávat. Kdyby někdo zjistil, že tyhle krámy používají na DVD s pornem, mazal by rovnou k Napierovi a ten nosatý parchant by měl zase šanci mu znepříjemnit život. Logan začal lovit pod stolem, aby vypojil šňůry ze zásuvky, když se otevřely dveře a do místnosti padl mohutný stín. Insch.

„Co tady sakra děláte… no nic. Vezměte si kabát, státní zástupkyni se Garvie jako podezřelý líbí. S obětí se znali, oba se rádi svazovali a měli spolu styk, nebo co to ti úchylové dělají, a Garvie je impotentní.“ Logan vystrčil hlavu zpod stolu, právě když v inspektorových ústech mizela kostička žužu. Mohutný muž chvíli zamyšleně cucal. „A to podle mě znamená sexuálně frustrovaný. Garvie si sehnal pořádné řemeny, svázal Fettese a pak se nechal unést. Najednou byla všude krev, tak honem šup do nemocnice.“

„Takže potřebujeme povolení k prohlídce a –“

Insch zvedl dva listy papíru. „Už to tu mám. Čekáme, až si technici sbalí fidlátka.“ Usmál se a nad holou hlavou mu zablikala zářivka. „Co jsem vám říkal? Steelová to nerozlouskla čtyři týdny a já to mám ani ne za den.“

Garvieho byt na první pohled nevypadal nijak mimořádně, dva pokoje v prvním patře čtyřposchoďového domu v Danestone, v jedné z krabic na severním břehu řeky Don. Zahnuté uličky, žluté cihly a prejzové střechy. Celou čtvrtí pochodovaly obrovské železné sloupy jako marťanské trojnožky zamrzlé cestou do bitvy. Garvieho dům stál ve stínu jednoho z nich, otevřeným kuchyňským oknem dovnitř pronikalo monotónní elektrické bzučení. Vybavení měl jako typický počítačový maniak: v obýváku kompletní Star Trek, DS9, Voyager, Nová generace, Enterprise, Buffy přemožitelka upírů, Stargate, Farscape, Simpsonovi a hromádka japonských anime seriálů; Play Station, Xbox propojený s TiVo a k tomu výkonné reproduktory, jedné stěně vévodila obrovská obrazovka, na stropě proti dveřím byl přidělaný projektor a pod ním černá kožená pohovka. Další pokoj byl zařízený jako pracovna s několika počítači a hromadami knih a komiksů. Ty byly po jednom zavřené v igelitových obalech, jako kdyby se Garvie bál, aby něco nechytily.

Vybavení na bondáž měl v ložnici, zabíralo celou polovinu vestavěné skříně. Na zakázku vyrobený tmavě červený gumový oblek visel vedle různých kožených postrojů, popruhů, plácaček a bičů. „Houstone, jsme připravený ke startu…,“ pronesl jeden z techniků, který se právě vynořil ze dna skříně s obrovským černým falem. Měřil nejméně pětačtyřicet centimetrů a proti bílé papírové kombinéze svého nálezce se obzvlášť vyjímal. Putoval do velkého igelitového pytle. Nato ze skříně vyndali povědomý růžový předmět ve tvaru houby.

Insch stačil říct jen „Co to sakra –“, ale Logan už mu skočil do řeči: „Špunt do zadku.“ Inspektor na něj vytřeštil oči.

„Já… ehm… detektiv inspektor Steelová mi to vysvětlila, když jsme jeden našli ve Fettesově pokoji.“ Cítil, jak mu hoří tváře, a najednou mu bylo v papírové kombinéze nepříjemné horko.

Garvieho sbírka porna byla seřazená podle abecedy na poličce nad postelí, spolu s hrstkou jeho vlastních filmů a několika americkými a holandskými DVD s nejtvrdším gay pornem. Vzadu v zásuvce s ponožkami měl schovaných několik neoznačených videokazet a dvě stařičké plechovky se sedmnáctimilimetrovým filmem. Na jednom bylo vybledlým hnědým písmem napsáno KOMORNÍKOVA POMSTA a na druhém VESELÉ SKOTAČENÍ.

„Víte,“ řekl Logan, když měli všechno zabalené, „neumím si Garvieho představit, jak si pouští starou promítačku…“ A měl pravdu, i když obrátili celý byt vzhůru nohama, nenašli žádné zařízení, na kterém by se tyhle vykopávky daly přehrát. „V tom bude nějaká levota.“ Logan požádal techniky, aby plechovky otevřeli, a těšil se na pořádnou dávku tvrdých drog. Čekalo ho však zklamání, našli v nich přesně to, co stálo na obale, staré role černobílých filmů.

„Nic si z toho nedělejte,“ utěšoval ho Insch, když filmy vrátili do obalů a do sáčku na důkazy, „určitě brzo na něco narazíte. To je statisticky dokázaný.“ Pak došel ke dveřím, opřel se a začal pojídat kyselé bonbony. Logan měl zatím dohlížet na tým techniků, kteří na povlečení a koberci hledali stopy krve nebo semene.

O hodinu později byli zpátky v autě a sledovali, jak technici nakládají poslední přepravky s důkazy do špinavého bílého transitu. „To nedává smysl,“ řekl Insch, když Logan nastartoval motor, „všude by musela být krev. I kdyby měl Garvie ty úchylný gumový prostěradla, mezi ložnicí a dveřmi by musela být krvavá stopa…“ Chvíli se díval do prázdna. „Prověřte všechny hotely a penziony, zjistěte, jestli někde fungují jako hodinový hotel pro tuhle partu. A ukažte jim Fettesovy a Garvieho fotky: chci vědět, jestli je tu noc někdo ubytoval. A tady obejděte sousedy. Byl tu Fettes pravidelným hostem?“ Inspektor se zase začal přehrabovat v přihrádce, ale nic nenašel. „Krucinál. Tak hoďte sebou, seržante, ať už jsme na ředitelství. Nemáme celej den!“

21

Když přišel domů, bylo tam teplo a televize soutěžila s rádiem z kuchyně, kdo víc roztřese stěny. Jackie byla v ložnici, oblékala si přes punčocháče staré černé džíny. Nejdřív ho neslyšela, a tak musel zakřičet znovu. „TY JSI NA STARÝ KOLENA OHLUCHLA?“

„Co?“ zatvářila se nechápavě a zapnula si zip. „To kvůli tomu volovi zdola. Od tý doby, co jsem přišla domů, si pořád dokola pouští Whitney Houston.“ Zarazila se a přejela rukou po Loganově promodralé tváři. „Máš pěknej monokl. Tlusťoch Gary říkal, že tě nevyhodili.“

„Napier z toho radost neměl.“

„Ten nemá nikdy radost.“ Jackie si oblékla teplou černou bundu a z horní zásuvky vylovila pletenou čepici. Taky černou.

„Ty někam jdeš?“

Přikývla a zastrčila si kudrny pod čepici. „Rennie celej den mele o tom Mikádu. Vsadila jsem se s ním o dvacku, že bude strašnej, a tak ho jdu hecovat na zkoušku.“ Odmlčela se a prohledávala kapsy bundy, dokud nenašla černé rukavice.

„Vypadáš jako zloděj.“

„To ti pěkně děkuju.“ Natáhla si rukavice a zadívala se na něj s hlavou na stranu. „Chceš jít se mnou?“

„Ne. Už jsem je viděl. Tu dvacku máš v kapse.“

„To mi bylo jasný. A nečekej na mě, jo? Pak jdu do hospody, a víš, jak Rennie vyvádí, když má v sobě alkohol,“ řekla a byla pryč.

Pondělní ráno bylo mrazivé a jasné, a když Logan s Jackie s rozedněním stoupali na Castlegate, v sedm jim začínala směna –, na obloze se objevily světle modré šmouhy. Než došli na King Street, měli rudý nos a uši, od pusy se jim táhla oblaka páry a pod nohama se třpytil namrzlý chodník. Jackie potlačila další zívnutí, a konečně se jí rozjasnilo zamračené čelo, které ji hyzdilo od chvíle, co v šest ráno zazvonil budík.

„Tak v kolik jsi teda přišla?“ zeptal se Logan a snažil se nemyslet na článek v ranním vydání Press and Journal. Ten s titulkem POLICISTA NAPADL MOJE DÍTĚ!

Jackie vrazila ruce ještě hlouběji do kapes. „Netuším. Pozdě. A měl jsi pravdu, bylo to příšerný! Takhle snadno jsem v životě dvacku nevydělala.“ Ale ani se neusmála.

„Nechceš si promluvit?“ zeptal se Logan.

„Co, o tý zkoušce?“ pokrčila rameny. „Děs a hrůza –“

„Od rána se mračíš.“

„Neblázni.“ Zastavili a čekali na mezeru mezi auty, aby přeběhli silnici a úzkou uličkou kolem muzea Tollbooth došli k bočnímu vchodu na ředitelství. „Hele, štve mě Macintyre. Dopustili jsme, že to tomu hajzlovi prošlo, a on teď napadl další ženský v Dundee.“

„Třeba to není on.“

„To myslíš vážně? Samozřejmě je to on, prase hnusný!“ Vešla do silnice, jakmile naskočila zelená. „A kde je? Ve vězení? Ne, válí se v tom svým drahým baráku s drahým auťákem a s tou jeho těhotnou čubkou. Jak ho sakra může ta ženská krýt? Přece musí vědět, že to byl on!“

Políbili se na rozloučenou ve stínu márnice a Jackie, která nepřestávala spílat Macintyreovi, odkráčela, zatímco Logan zamířil do kanceláře, kde se pracovalo na případu Jasona Fettese.

Ranní porada detektiva inspektora Insche se nesla v triumfálním duchu, i když začala skoro o hodinu později. Inspektor seděl vpředu, opřený o desku stolu, a všem vykládal o Franku Garviem: bývalého pornoherce čekalo v půl jedenácté řízení, kde se státní zástupkyně chystala požádat, aby ho do soudu drželi ve vazbě bez možnosti kauce. Ale to jim nejspíš neprojde. „Oficiálně nejde o vyšetřování vraždy,“ vysvětloval Insch, jehož hlas burácel malou místností, „ale my to tak budeme brát. Možná to vypadalo jako nehoda, jako nepodařené sexuální hrátky, ale Garvie má napsané na čele, že nemá čisté svědomí. Svázal Jasona Fettese a něco mu narval tak hluboko do řiti, že mu potrhal střeva. Fettes si sám zlámal zuby, jak trpěl. Zemřel ve strašných bolestech. Musíme zjistit, kam Garvie svou oběť vzal.“

S vyptáváním po penzionech a hotelech byla potíž. Na otázku, jestli nepronajímají pokoje na nedovolené erotické hrátky, všichni odpovídali „ne“. Ubytování ve městě byl výnosný byznys, většina zařízení slušně vydělávala na ropných a servisních společnostech a nemusela se pouštět do nějakých pochybných akcí. Logan se tedy nakonec plahočil mezi prodejnami koberců a zjišťoval, jestli nějaký aberdeenský penzion nedávno nevyměňoval koberce, aby se zbavil podezřelých skvrn od krve.

Bylo to naprosté plýtvání časem: kdyby majitelé zjistili, že jeden z jejich pokojů je samá krev, zavolali by policii. To dá rozum. Ale detektiv inspektor Insch nedal jinak a Logan se s ním nehodlal hádat, a nechat na sebe řvát.

Vzal si Rickardse a oprýskaný vauxhall, který musel konstábl řídit. Ranní obloha byla jasně modrá, jedna strana ulice zalitá sluncem a druhá se chvěla v ledovém stínu. Rickards je vezl na Schoolhill, přitom cestou zastavil u přechodu, aby nechal přejít hlouček školáků oblečených v uniformách školy Roberta Gordona: chlapce v tmavě šedých kalhotách, dívky v kostkovaných sukýnkách a tmavých sáčkách, zpod nichž vykukovaly nezastrčené košile s kravatou nakřivo. Skoro všichni měli u ucha přilepený mobil.

Na semaforu se rozsvítila zelená, ale na přechodu ještě zbývalo pár loudalů, kteří jako by nevěděli o okolním světě. Konečně se Rickards rozjel a projel kolem houfu stejně oblečených dětí, které se rojily před dveřmi školy Roberta Gordona, pevně odhodlané jít dovnitř až na poslední chvíli. Užívaly si svobodu. Logan se otočil, aby si je pořádně prohlédl. „Zastavte.“

„Cože?“

„Zastavte tady.“ Ukázal na šedou desku aberdeenské galerie.

Rickards poslechl.

Vrazili mezi děti a prodírali se k hloučku u sochy zakladatele školy

Z osmnáctého století. Pět kluků tam strkalo do malé zrzavé holčičky. Logan popadl za krk hlavního posměváčka, chlapce, sedmi, nebo osmiletého, v drahých slunečních brýlích. Smích rázem utichl. „Ještě ses nepoučil?“

„Pusť mě! Pusť mě kurva!“ Kluk mával rukama.

Logan ho rychle předal Rickardsovi, než mu stačil ublížit. Konstábl chytil chlapce za sako tak, že nemohl utéct. Holčička, kterou najednou nikdo nesledoval, nepozorovaně zmizela.

„Ty jsi Peter, co?“ zeptal se Logan zmítajícího se kluka. „Máš u sebe nůž jako tvůj kámoš Sean?“

Chlapcův obličej byl stejně šeredný a vzdorovitý jako v pátek při výslechu, patřil mezi Seanovy malé kumpány. „Táta říkal, že policajtům nemusím nic říkat!“

„Fajn, tak můžeš držet klapačku, než tě prohledám.“

Chlapec se začal zmítat ještě zuřivěji, takže ho Rickards musel pořádně stisknout a vysloužil si hysterický jekot: „POLICEJNÍ NÁSILÍ! Nesmíte mě prohledávat! Nic nemám!“

„Mám důvodné podezření, že u sebe máš schovanou zbraň. A to znamená, že tě můžu prohledat. Můžeme –“

„Sáhnul mi na zadek!“ Škubl sebou a otočil se na Rickardse. „Je to úchyl! ZNEUŽÍVAJÍ DĚTI!“

„Buď zticha a vyndej věci z kapes!“

„Myslíš si, že seš drsňák, co? Sean ti dal do držky, co? Až mě ten úchyl pustí, taky ti nakopu prdel!“

„Táta s mámou jsou na tebe určitě pyšný! Držte ho.“ Logan začal sakem: iPod, game station, pytlík brambůrků a mobilní telefon. „Copak to tu máme?“ Logan telefon otevřel a na displeji se rozsvítil obrázek nahé ženy. Klávesnice nebyla zamčená. „Máš na něj účet, Petere? Nebo je kradený?“

„Běž do prdele!“

Logan najel na seznam kontaktů a projížděl ho, dokud nenašel, co hledal: SEAN, MOBIL. Telefon, o kterém jeho rodiče přísahali, že ho nemá. Zmáčkl „volat“ a přidržel si telefon u ucha, poslouchal, jak vyzvání, vyzvání, vyzvání a –

„Pete?“

„Ne. Pamatuješ si mě, Seane?“

Kluk, kterého držel Rickards, se vzpouzel a zmítal a při tom křičel. „Jsou to poldové, Seane, jsou to zasraný poldové!“

Na druhém konci linky bylo ticho. Ne ticho ukončeného hovoru, ale mlčení kohosi velmi vyděšeného, kdo se snažil klidně dýchat.

„Seane, ta policistka bude v pořádku. Můžeš se vrátit domů.“

„Neposlouchej toho debila, Seane! Ne –“ Rickards klukovi přikryl ústa rukou.

Sean jen oddechoval.

„Táta s mámou o tebe mají strach, Seane.“

„Já…“

Logan čekal, co řekne, ale už se ničeho nedočkal. „No tak, Seane, řekni mi, kde jsi, a my pro tebe přijedeme. Budeš v pořádku.“ Na chvíli se odmlčel. Pořád nic. Zkusil tedy něco jiného. „Dlouho jsi to v sobě držel, viď, Seane? To, co se stalo před šesti měsíci.“ Na druhém konci hlasitý nádech. „Nechceš si o tom promluvit?“

Sean hovor ukončil.

Logan zaklapl telefon a řekl Rickardsovi, aby pustil klukovu pusu. „Kde je?“

Ale Seanův kumpán se na něj vztekle obořil: „Řeknu to tátovi! Řeknu to učitelům! Ste v prdeli! Vyhoděj vás a –“

„Je pryč, co? V Londýně? V Edinburghu?“

Chlapcovou tváří se mihl mazaný úsměv. „Jo, jo, je pryč, v Londýně. Nikdy ho nenajdete.“

Chladným ranním vzduchem se rozlehl první úder zvonu ze St. Nicholas Kirk ohlašující devět hodin a děti se začaly trousit do tříd. Logan si poznamenal Seanovo číslo, hodil telefon zpátky nasupenému klukovi a řekl Rickardsovi, aby ho pustil. Osmiletý grázl po telefonu skočil a chytil ho těsně před tím, než dopadl na chodník.

V autě si Logan sedl na místo spolujezdce a houkl na Rickardse, aby to na kruhovém objezdu rychle otočil, přitom pozoroval Seanovy kamarády. Čekal, že se některý sebere a půjde se podívat za osmiletým vrahem. Ale všichni do jednoho zamířili ke dveřím a zmizeli v budově školy.

„Hergot!“ Logan se mračil a díval se na školu, kterou pomalu míjeli. Insch, nebo Steelová? Insch, nebo Steelová… „Fajn,“ řekl po chvíli, ani jedna z možností, které měl, se mu nelíbila, „zpátky na stanici.“

Konstábl Rickards na něj vykulil oči. „Ale inspektor –“

„Já vím. Bude zuřit. Hoďte mě tam a jeďte do těch skladů koberců. To přece zvládnete sám, ne?“

„To ano…“

„A taky můžete ověřit Macintyreovo alibi.“ Logan vyndal poznámky, které si den předtím udělal ve fotbalistově domě, hospoda a čínská restaurace, a podal mu je. „Ale kdybyste něco zjistil, nejdřív zavoláte mně!“ Nezbývalo mu než doufat, že Insch nikdy nezjistí, že se na něj vykašlal kvůli Steelové.

22

„Jak to, že jste s ním mluvil?“ Steelová vypadala, jako kdyby se jí někdo pokoušel učesat fretkou. Seděla za stolem s nohama nahoře a v koutku jí poskakovala cigareta, z níž se jí na blůzu sypal popel jako šedivé lupy.

Logan se usmál. „Prohledal jsem jednoho jeho kamaráda, měl v mobilu uložené Seanovo číslo.“

Steelová se zamračila. „Ty jeho mizerný rodiče nám tvrdili, že mobil nemá!“

„A je pořád v Aberdeenu. Ten kluk tvrdil, že Sean utekl do Londýna, ale není tak dobrej lhář, jak si myslí.“ Vyndal papír s narychlo načmáraným číslem Seana Morrisona a podal jí ho.

„Paráda…“ Steelová vyndala telefon a číslo vyťukala. Chvíli mlčky poslouchala, jak vyzvání, a pak zavěsila. „Hlasovka.“

„Řekl bych, že to bere, jenom když volá číslo, který zná. Ale můžeme….“

Steelová už vyťukávala další číslo, zavolala na centrálu, aby Seanův telefon našli. Jednou rukou si přikryla mikrofon. „Běžte do kanceláře, ať se všechny pátrací týmy přesunou…“ Na chvíli zmlkla, než si vyslechla požadovanou informaci. „Cragiebuckler…“ Malá oblast na západě města, mezi Rubislawem a Mannofieldem. „Hazledene Road!“ Praštila telefonem. „Máme ho!“

Hledat člověka podle mobilního telefonu nelze úplně přesně, ale měli padesátimetrový okruh. Na obou koncích klidné ulice stál hlídkový vůz, další zablokovaly přilehlou oblast pro případ, že by chtěl Sean pláchnout přes zahrady, a dvacet strážníků obcházelo dům za domem. Tentokrát jim neuteče.

Steelová přecházela sem tam, nervózně se škrabala na rameni a poslouchala hlášení jednotlivých pátracích týmů. Nic, nic, nic, nic –„Inspektorko!“ Z okna jednoho domu mával mladý konstábl.

Mladík zavrtěl hlavou a ukázal jí igelitový sáček na důkazy s mobilním telefonem. „Není tu.“

Uvnitř byl strašný nepořádek: sáčky od brambůrků, komiksy, špinavé talíře a hrnky, poloprázdné plechovky fazolí, pohozené krabičky od polotovarů na ohřívání v mikrovlnce, pod okny vyrovnané láhve… ale po Seanu Morrisonovi ani stopa. Policie dům obrátila vzhůru nohama, prohledala každou polici a skříň, hledali pod postelemi, na půdě a nevynechali ani kůlnu na zahradě.

Steelová stála uprostřed zahrady a nadávala. „Kde sakra je?“

„Vypadá to, že se sem vloupal oknem v horní koupelně.“ Logan ukázal na vypáčený rám s poškrábanou barvou kolem kliky. „Živil se laciným alkoholem, mraženou pizzou a vším, co našel v mrazáku.“

„KURVA!“ Steelová nakopla plastový náklaďák, který přeletěl trávník a skončil v plotě. „Kdybyste si ráno vzal to zatracený číslo a nevolal mu, eště by tady byl!“

„Nenapadlo mě, že uteče!“ Logan couval k domu, ale Steelová šla za ním a celou cestu hřímala a nadávala.

„To je snad jasný, kurva! Copak jste padlej na hlavu?“

Logan dospěl až ke dveřím. „Nebýt mě, vůbec bysme netušili, že tu byl!“

„Neopovažujte se to překrucovat!“ Steelová za ním vešla dovnitř, do moderně vybavené kuchyně plné odpadků a špinavých obalů od jídla.

Loganův ústup zastavila žulová pracovní deska. „Podívejte, neudělal jsem to…“ Zarazil se a zadíval se na kelímek s rosolovitou instantní polévkou Seedy Sanchez postavený vedle toastovače. Byla ještě teplá.

„Toho smrada už hledáme čtyři podělaný dny, a vy ho –“

„Musel utéct před chvílí.“ Logan strčil kelímek s polévkou Steelové do ruky a vylil do dřezu vodu z rychlovarné konvice. Z hromady špinavého nádobí se zvedl oblak páry. „Když jste mu zavolala, nepoznal vaše číslo. Zahodil telefon a zdrhnul.“

Steelová zmlkla a zadívala se na kelímek s nudlemi ve své ruce, jako by jí sebral všechen vítr z plachet. Chvíli bylo trapné ticho. „No… dobře…“ Hodila špinavý karton do plného dřezu a ztěžka se zády opřela o lednici. „Tak pardon…,“ podrbala se na čele, „kurva… vážně jsem si myslela, že ho tentokrát dostaneme…“ Povzdech. „Řeknu vám, Lazare, všechny případy jsem zbabrala. Jsem královna všech průserářů,“ vzdychla. „Jak tohle vysvětlím vrchnímu konstáblovi?“

Když z domu odešli všichni konstáblové, Logan se ještě naposledy rozhlédl po obýváku. Sean Morrison žil jako divoké zvíře, vloupal se někomu do domu a pěkně se v něm zahnízdil. Ten, komu tenhle dům patří, bude mít pořádný šok, až se vrátí. Nad krbem visela velká zarámovaná fotografie: manžel, manželka, děti a zlatý retriever. Děti měly na sobě povědomé tmavé sako a šedé flanelové kalhoty školy Roberta Gordona, školy, do které chodil Sean. „Jak to věděl?“

„Vy jste ještě tady?“ Detektiv inspektor Steelová stála v předsíni, tvářila se zkroušeně, škrábala se na rameni a hudrovala: „Zatracený nikotinový náplasti… pěkně na hovno.“

„Jak mohl Sean vědět, že tu bude v bezpečí? Jen se tu rozhlídněte: žil tu čtyři dny. Co kdyby se ta rodina vrátila?“

„Cože?“

Logan se zazubil. „Myslím, že vím, jak ho znovu najdeme.“

Stáli venku na slunci, Steelová nervózně přešlapovala, zatímco Logan poslouchal, jak mu tlusťoch Gary po telefonu diktuje jména a adresy. Po chvíli mu poděkoval, zavěsil a řekl Steelové: „Strutherovi.“ Ukázal na dům, který právě opustili. „Jeli s dětmi na čtrnáct dní do Alicante. Jejich nejstarší chodí se Seanem do třídy. Ve škole mi řekli, že teď jsou na dovolené ještě tři další rodiny: MacKenzieovi, Duncanovi a Burnettovi. Sean se vloupává do domů, o kterých ví, že jsou prázdný a může tam vybílit bar a mrazák.“

Steelová zavřela oči, zvedla tvář nahoru k modré obloze a řekla: „Díky bohu!“

Logan se podíval na hodinky. „Máme jednu adresu v Rosemountu, jednu v Cults a jednu v Kingswells. Kingswells je pěšky dost daleko, a ve všech autobusech visí jeho fotka. Cults by šel, ale je to pěknej kus cesty. A v Rosemountu je člověk za patnáct minut.“

„Jo, leda by někomu čmajznul kolo.“ Steelová zavolala na centrálu a řekla, aby na každou z uvedených adres poslali neoznačený vůz. „Lazare,“ řekla, když všechno zorganizovala, „kdybych se někdy přeorientovala na chlapy, máte u mě jedno číslo zadarmo!“

Uběhly dvě hodiny a z místa spolujezdce zakručel žaludek detektiva inspektora Steelové. „Tak kde sakra je?“ Prošacovala si kapsy, zaklela a svezla se zpátky do sedadla. „Běžte někam sehnat cigára, jo?“

Logan zaúpěl. „Určitě přijde. Kam jinam by šel? A vůbec, myslel jsem, že chcete přestat.“

„Hergot, už s tím zase začínáte?“ Nafoukla tváře a pomalu, dlouze vydechla. „A už máte ten svůj posudek?“

„Ne.“

„Ten parchant má štěstí.“ Znovu nafoukla tváře jako ryba. „Mám strašnej hlad…“ Dům na Whitehall Place byl tichý a prázdný, závěsy zpola zatažené. „Neměli bysme to tam ještě jednou prohledat? Třeba už je tam?“

„To nemůže, neviděli jsme ho.“

Steelová vyndala vysílačku, chtěla hlášení od týmu, který hlídal zahrady, ale vyslechla jen remcání zmrzlého konstábla, který si stěžoval, že musí v té zimě tvrdnout venku, a strčila ten krám zpátky do kapsy. „Kde je?“

„Možná čeká, až se setmí.“

Steelová spustila: „Nebudu v tomhle podělaným auťáku sedět a čekat až do setmění. Jdeme!“ zavelela a vystoupila do chladného odpoledne, „najdeme si nějakýho uvědomělýho občana, a ten nám uvaří čaj.“

Paní McRitchieová bydlela přímo naproti a nepatřila k hostitelkám, které by člověka nechaly jen o čaji. Nacouvala do obýváku s podnosem naloženým talíři se zapečenými těstovinami. „Určitě máte hlad!“ řekla a postavila jídlo na stolek.

„Snad jste…“ Detektiv inspektor Steelová zvedla obočí a vykulila oči na talíře. „S kůrčičkou! Alice, vy jste hvězda!“ Zasypala svou porci pepřem a solí a zalila octem a začala se ládovat. S plnou pusou mumlala: „Bože, tohle jsem potřebovala!“

Od stolu měli výborný výhled na protější dům, ten, který pan Burnett s rodinou na čtrnáct dní opustil a odjel na Seychely. „Víte,“ řekla Steelová a srkla si čaje, „tohle je mnohem lepší než sedět v tom zatraceným autě.“

Logan se podíval na hodinky, „Do západu slunce zbývají ještě čtyři hodiny. Spíš pět, než se pořádně setmí.“

„A?“ zeptala se Steelová s plnou pusou těstovin.

„No, musím udělat nějakou práci pro Insche.“

Inspektorka mávla vidličkou. „Vykašlete se na něj. Jsme v terénu. Vrchní konstábl si myslí, že jsme ‚iniciativní‘, jsme v teple, v pohodlí, máme dobrý jídlo a než se objeví Sean Morrison, můžeme v klidu relaxovat. Takováhle šance se nám hned tak nenaskytne.“ Nabrala si další plnou vidličku těstovin se sýrem. „Tak si to užijte, dokud to jde.“

Nejspíš měla pravdu, ale Logana dostihly výčitky svědomí za to, že poslal Rickardse, aby sám obcházel sklady s koberci. Rozhodl se, že až dojí, zavolá konstáblovi, jak postupuje.

Když byly těstoviny snědené a po nich i kousek ovocného koláče zapitého několika dalšími šálky čaje, detektiv inspektor Steelová se uvelebila ve starém koženém křesle s ranním výtiskem P&J a během pěti minut spala.

Logan vyndal mobilní telefon. „Rickards? Jo… ne, ne, zatím se neobjevil. Jak jste pochodil vy?“ Nejspíš nijak valně. Podle konstábla se polovina obchodů oháněla zákonem na ochranu osobních údajů a druhé půlce trvalo věčnost, než ze svých prastarých, rozhašených počítačů vydolovala něco užitečného. Zatím mezi zákazníky nenarazil na žádný penzion ze seznamu.

Logan mu řekl, aby pokračoval dál, a šel si pro další šálek čaje.

*

Zanedlouho přišel telefonát, kterého se děsil. Detektiv inspektor Steelová v křesle klidně pochrupovala přikrytá novinami jako dekou, v televizi běželo V pravé poledne a paní McRitchieová seděla na pohovce a vyplňovala Sudoku. Logan se omluvil a odešel nahoru do ložnice, odkud mohl sledovat ulici a při tom poslouchat Inschův řev.

„Kam jste se sakra zašil? Řekl jsem vám, abyste obešel ty prodejny koberců!“ Bůh ví, jak na to přišel. Logan mu předal informace, které zjistil od Ritchieho, a doufal, že ho tím uchlácholí. Neuchlácholil. „Seberte se a koukejte makat, dneska do zavíračky je všechny obejdete!“

„To nemůžu, pane, sledujeme jeden –“

„Sledujete? To přece můžou dělat uniformy, musíme Garvieho usvědčit!“

„Ale detektiv inspektor Steelová mi nařídila, abych –“„Aha, když vám ona něco rozkáže, tak se můžete přetrhnout, ale když já ……“

„Jak ráno dopadlo to slyšení?“ Pokusil se odvést řeč jinam, ale inspektor na to neskočil. Místo toho musel vyslechnout dvouminutové lamentování, jak nechal Jasona Fettese a jeho rodinu ve štychu. Logan vzdychl, ztlumil telefonu zvuk a snažil se přijít na nějaké pozitivní myšlenky; Insch zatím nadával dál.

„A pro vaši informaci,“ prohlásil inspektor nakonec, „tomu slizkýmu parchantovi povolili kauci! Takže je venku!“

„Nechal jste ho sledovat?“

Následovala odmlka a pak: „Samozřejmě, že jsem ho dal sledovat: možná jsem buran, ale nejsem idiot!“

„Tak jsem to nemyslel –“

„Dřív nebo později půjde tam, kde byl s Fettesem. Ví, že po něm jdeme, a bude se snažit zbavit důkazů.“ Insch už mluvil trochu klidněji. „Zítra ráno budete v mojí kanceláři, rozumíte? Máte pracovat pro mě, a ne pro Steelovou!“

„Ano, pane.“ Jako by to bylo na něm.

„A kdybyste mluvil s Watsonovou, tu chci taky vidět. Když je tady nějaká práce, všichni se vypařej!“

A s tím hovor ukončil.

*

Uběhlo půl hodiny a světlo pomalu začínalo slábnout. Slunce zapadalo, šedá mračna lemovaná divokým purpurem proti modré obloze vypadala jako žhavé uhlí. Děti se trousily domů ze školy, některé ve skupinkách, některé samy, a ve studeném večerním vzduchu se jim od úst táhly obláčky páry. Žádné nevypadalo jako Sean Morrison.

„Co myslíte?“ zeptala se Steelová, která stála u okna obýváku a dívala se na ulici.

„Už brzy.“ Logan alespoň doufal, že to bude brzy. „Na jeho místě bych počkal, až všichni zasednou k večeři. Až se zabaví a nevšimnou si, že se do sousedního domu někdo vloupal… Támhle!“ Ulicí se loudal kluk v povědomé šedomodré školní uniformě.

Steelová zamžourala a vrásky kolem očí se jí poskládaly do hlubokých záhybů. „Nemá džíny ani mikinu AFC.“

„Převlíkl se, Sean ví, že ho hledáme, všude je jeho popis. A tak u Strutherů sebral školní uniformu. Aby vypadal jako kluk po vyčerpávajícím dni v lavicích.“

„Možný to je.“

Sledovali, jak se chlapec zastavil, aby si zavázal tkaničku, prošel kolem domu Burnettových a pokračoval po ulici dál. „Možná si to chce omrknout. Jenom –“

„Není to on.“

„Počkejte, za chvíli se vrátí…“ Logan zmlkl. Chlapec zastavil o čtyři domy dál, kde se otevřely dveře a ozval se ženský hlas, volal cosi o rybích prstech, a zmizel dovnitř. Cvak a byl pryč. „Krucinál.“

Šest hodin a nebe bylo temné jak modřina. Kolem okna, za kterým čekali Logan a Steelová, občas projelo auto, ale jinak bylo na ulici pusto a prázdno. „Brzo se musí objevit,“ pokusil se Logan o optimistický tón, ačkoli nervózně přešlapoval z nohy na nohu.

„Já nevím…,“ vzdychla Steelová. „Při mým štěstí se po něm tentokrát slehne zem nadobro. Kurva, začínám si myslet, že jsem prokletá –“ V domě naproti se rozsvítilo a Steelová zůstala jako přikovaná. U Burnettových někdo byl. „A mám tě, ty hnusnej parchante!“ Chňapla po telefonu a začala obvolávat týmy. „Kdo ho viděl? Jak se dostal dovnitř?… Co je s váma? Spíte?… Ano… Vím, že je zima… Ne… Podívejte, my se taky neflákáme!… Ne! Počkejte, až vám řeknu.“ Zavřela telefon a utnula volaného v půli věty. „Ufňukanci!“

„Takže ho neviděli?“

„Pche!“ Odfrkla si a nazula si boty. „Půlka z nich by podle mě měla vyletět u prvních testů!“ Poděkovali své hostitelce a běželi přes ulici k protějšímu domu, Steelová při tom po telefonu vydávala rozkazy, aby se týmy přesunuly do zahrady.

„Jak chcete vyřešit ten zavřený vchod?“ zeptal se Logan, když se přikrčili za vstupními dveřmi, kde už na ně čekali dva nervózní konstáblové v neprůstřelných vestách s připravenými vysouvacími obušky a pepřovými spreji.

Steelová pokrčila rameny. „Máme na Seana zatykač… kdyby se někdo ptal, sledovali jsme ho, jasný?“ Otočila se na nejstatnějšího konstábla, ženu s nohama jak sloupy. „Vykopněte to.“

PRÁÁASK! A dřevo zapraskalo. Další kopanec, zámek se vytrhl a dveře povolily a práskly o stěnu, až předsíní létaly třísky. Urostlá policistka zařvala: „POLICIE, NIKDO ANI HNOUT!“ a vřítila se dovnitř s kolegou v patách.

Zezadu se ozvala rána, výkřik „POLICIE!“ a zvuk těžkých bot, které zadním vchodem napochodovaly dovnitř.

Steelová se slastně usmála. „Tohle mě vždycky dostane.“

23

Prohledali dům odshora dolů a zase zpátky: po Seanu Morrisonovi ani stopy.

Steelová zůstala stát v nablýskaném obýváku vzteky bez sebe. „Jak nám sakra mohl utéct? Je to obyčejnej malej usmrkanec, kurva, žádnej Houdini!“ Obrátila se jak na obrtlíku a spustila na tým, který hlídal zahradu: „To vy! Nechali jste ho pláchnout, co?“

Všichni couvali a při tom mumlali, že nikoho neviděli, že byla tma a zima a že jsou si jistí, že kolem nich Sean neprošel. Ale Steelová nadávala o to víc.

Logan se vytratil do tmavé jídelny, aby si nakonec nevylila vztek na něm. Vyndal telefon, sedl si na židli a potmě v adresáři našel Jackiino číslo. Už byla nejspíš doma a lámala si hlavu, kde zase vězí. Po osmi zazvoněních hovor spadl do hlasové schránky: Jackiin hlas mu řekl, že buď honí zločince, nebo se opíjí v hospodě, ale že po pípnutí může nechat vzkaz. Logan zavěsil.

Jak se sakra Seanovi podařilo zcela nepozorovaně proklouznout mezi tuctem policajtů? To prostě nedávalo žádný smysl. Skoro jako kdyby, v rohu se najednou rozsvítila stojací lampa a naleštěné stříbro se rozzářilo.

„Do hajzlu…“ Lampa byla napojená na časový spínač, Burnettovi si ho pořídili, aby dům vypadal obydlený. Světlo mělo odradit zloděje a udělat voly z policajtů. Sean Morrison v domě vůbec nebyl.

Logan se zaúpěním vyskočil a zhasnul ten zatracený krám, místnost znovu pohltila tma. Zůstal stát u okna a uvažoval, jak rychle po neodvratném výbuchu zlosti se mu podaří zmizet a utopit smutek ve víně a číně. Steelová to svede na něj, to bylo jasné. Byl si tak jistý, že sem ten malý smrad přijde…

Na protější straně ulice někdo stál a díval se na dům. Malý kluk v džínách a tlusté péřové bundě, batoh přes rameno. Loganovi spadla čelist. Byl to Sean Morrison.

Vletěl do obýváku a zařval: „Je venku!“ a vyrazil dveřmi na schody. Sean zaváhal jen vteřinu a pak se dal do běhu. Logan se rozběhl za ním, kolem slyšel tlumené výkřiky, jak se k honičce přidávali další, a dusot bot na chodníku.

Sean prudce zahnul na Westfield Terrace. Rozhodl se odhodit zátěž a batoh letěl na silnici. Kolem Loganova ramene se mihlo cosi černého –předehnal ho mladý konstábl, který uprchlíka rychle dobíhal.

Na chodníku před nimi parkovalo auto: Sean vyskočil na kapotu, na střechu a odtamtud mohutným skokem na dvoumetrovou kamennou zeď, ze které se spustil do něčí zahrady. Konstábl skočil na zeď za ním a přehoupl se na druhou stranu, kde v tu chvíli prořízly tmu bezpečnostní reflektory.

Logan je s funěním následoval a doskočil do křoví, z něhož se vyhrabal právě včas, aby viděl, jak konstábl popadl Seana za nohavici, když se snažil přelézt plot do další zahrady.

Sean zaječel.

„Vrať se, ty šmejde!“ Konstábl strhnul Seana zpátky a oba skončili na zemi v divoké změti rukou a nohou. Najednou se ozval výkřik, konstábl kluka pustil, pravou rukou se chytil za levé zápěstí a vytřeštil oči na šrám na své dlani. Ve světle reflektoru se zaleskla svítivě červená krev. „Aááh!“

Sean se vyškrabal na nohy, při tom vřískal a mával lesklým kuchyňským nožem. Podíval se na konstábla, pak na Logana, za nímž se přes zeď přehoupla policistka, doskočila do okrasných keřů a rozplácla se na trávník. Osmiletý vrah vrčel, mával nožem a ustupoval k plotu, oči mu jezdily po zahradě sem tam. „Hajzlové! Zasraný hajzlové!“

V domě se otevřelo okno, ze kterého vykoukl starý muž. Když je uviděl, zakřičel, že volá policii.

„Je konec, Seane.“ Logan nasadil klidný, vemlouvavý tón. „Tak zahoď ten nůž. Já vím, že už nikomu nechceš ublížit.“

„ZABIJU vás, hajzlové!“ Seanovi po tvářích stékaly slzy a z obou nosních dírek mu teklo. Spodní ret se mu třásl. „Zabiju vás…“

Logan za sebou slyšel hekání policistky, jak se s námahou zvedala, a dalšího strážníka, který doskočil do zahrady. „Už nemusíš utíkat…“

„Hajzlové…“ Ve tmě se zaleskla špička nože a zabodla se do zdupané trávy.

„No tak, už je po všem, Seane.“

Policistka naběhla těsně k Seanovi a nastříkala mu do obličeje pepřový sprej. „To máš za Jess Nairnovou, ty smrade!“

Jeho křik byl slyšet až v Peterheadu.

„Chvíli to bude štípat, ale otok brzy splaskne. Ale tam, kam ho teď pošlou, to bude stejně jedno.“ Doktor Wilson se opíral o stěnu chodby, ruce vražené v kapsách, obličej protažený a zakaboněný. Dramaticky vzdychl. „Zítra ráno mám schůzku s onkologem…“

Logan přikývl, nechtěl se nechat vtáhnout do Wilsonových chmur. „Je schopný výslechu?“

Doktor se chvíli zamyslel a pak pokrčil rameny. „Stejně je to jedno, ne?“ Odlepil se od stěny, sebral lékařský kufřík a šoural se pryč, při tom nepřestával brblat.

„Tak co?“ zeptala se Steelová, když se Logan vrátil do její kanceláře, „co říkal doktor Wilson, Chmury a zmar? Ukázal vám ten svůj tumor?“

„Žádné trvalé následky. Jestli chcete, můžete Seana vyslechnout. A volal Tlusťoch Gary, že dole je jeho otec a vykřikuje ty klasický bláboly: policejní násilí, lidský práva, žaloba. Jako obvykle.“

Steelová se podívala na hodinky. „Začne to za dvacet sedm minut. Co myslíte, stojí to za to?“

„To nechám na vás.“

Detektiv inspektor Steelová se poškrabala prstem žlutým od nikotinu na kořeni nosu. „Ale co, zaveďte je do výslechovky. Když nic jinýho, pěkně toho smrada vyděsíme!“

*

Vyslýchat Seana Morrisona bylo jako vyslýchat cihlu. Seděl za stolem, skleslý a tichý, a mračil se do kamery. Obličej měl oteklý a růžový, jako kdyby se spálil na slunci, oči rudé jako řepa. Následky pepřového spreje. Ani jim nepotvrdil své jméno.

Pan Morrison seděl vedle syna, jednu ruku kolem ramen toho grázla, a třásl se vzteky. „Žádám, abyste syna zavezli do nemocnice!“

„Ne, a víckrát vám to nebudu opakovat!“ opáčila Steelová. „Prohlídl ho policejní doktor, bude v pořádku.“

„Má bolesti! Podívejte, co mu ty vaši sadisti udělali! PODÍVEJTE!“ Chytil Seana za červenou bradu, kde zůstaly jeho bílé otisky, když se chlapec oklepal. „Je mu teprve osm!“

Steelová praštila pěstí do stolu, až kelímky s čajem a kávou nadskočily. „Tak poslouchejte: to vaše drahý neviňátko se dneska večer pokusilo pořezat dva policisty. Jednomu zrovna na pohotovosti sešívají ruku. Má na kontě policistku pobodanou do krku a ZAVRAŽDĚNÝHO STARCE!“

„Chceme právníka.“

Logan poklepal Steelové na rameno a zašeptal jí do ucha: „Sedm patnáct, za pět minut začíná tisková konference.“

Steelová vstala, odstrčila židli a celou dobu Seanova otce provrtávala pohledem. „Vy jste tady jenom díky mojí shovívavosti, Morrisone. Mohla jsem místo vás zavolat sociální pracovnici. Takhle!“ Luskla si prsty pod nosem. „Máme na záznamu z bezpečnostní kamery, jak toho důchodce zabil. Máme svědectví policistů, že pobodal konstábla Jess Nairnovou. A spousta dalších svědků potvrdí, že se o totéž pokusil dneska večer. Máme nože, máme jeho otisky. Já nepotřebuju jeho doznání!“

Kývla na Logana a řekla: „Výslech přerušen v sedm šestnáct.“

Pak se naklonila přes stůl a vypustila na Seanova otce oblak dechu páchnoucího po cigaretách. „Do šestnácti bude v ‚ochranným zařízení‘, je to něco jako dětskej domov, ale ty malý grázlové jsou tam zamčený, a pak do jednadvaceti pošupajdí do vězení pro mladistvý delikventy. A potom půjde do vězení. Když bude mít štěstí, ve třiceti bude venku. Chcete mu to usnadnit? Možná mu zkrátit trest? Přesvědčte ho, aby mluvil.“

*

Všichni už na ně čekali, vrchní konstábl dal ruku přes mikrofon a cosi Steelové, která se zrovna usadila, pošeptal, nejspíš, že odvedla skvělou práci, protože se celá rozzářila, a pak zahájil tiskovou konferenci. Logan seděl opřený a poslouchal, jak vrchní konstábl oznámil Seanovo zatčení a poté otevřel diskusi. První otázka zněla: „Proč trvalo grampianské policii čtyři dny, než chytila osmiletého kluka?“ A pak: „Chystáte se průběh vyšetřování prošetřit?“

Další otázku, které se Logan děsil, položil Colin Miller: „Je pravda, že byl Sean Morrison při zatýkání napaden?“

Steelová procedila přes zuby: „Ne, není.“

„Proč tedy sousedé vypověděli, že slyšeli, jak při tom to ‚dítě křičí bolestí‘?“

Steelová se dala do vysvětlování, ale novináři už větřili krev. Je pravda, že detektiv seržant McRae včera na pláži napadl malého chlapce? Chtěli se policisté pomstít za to, že Morrison ve čtvrtek pobodal konstábla Nairnovou? Nerozmohlo se u grampianské policie cosi jako domobrana?

Vrchní konstábl to příliš neprotahoval. Tisková konference byla ukončena a všichni „vyzváni“, aby odešli.

„Hajzlové!“ ulevila si Steelová venku. „Kam se sakra podělo ‚výbomě‘ a jste pašáci‘?“

Chodbou se prohnal vrchní konstábl v patách s mediálním poradcem, až musel Logan uhnout z cesty. „Náš Nejvyšší z toho taky nemá radost.“

Steelová se dívala, jak muži prošli automatickými dveřmi. „Ať se jdou všichni bodnout. Pojďte, jdeme do hospody. Zasloužíme si poplácat po zádech, i když to tady nikdo neví.“

Logan postavil drinky na ulepený stůl politý pivem a doprostřed hodil pár balíčků křupek. Steelová o ně svedla boj se dvěma strážníky z týmu, který dopadl Seana Morrisona, všichni totiž chtěli ty s tomatovou příchutí. Po třech rundách se rozhovor stočil na fotbal a hattrick Roba Macintyrea ve víkendovém zápase proti St Mirren. Všichni taktně přešli obvinění ze znásilnění a viděli jen skóre čtyři jedna. Detektiv inspektor Steelová vyhodila ruce do vzduchu, upřela pohled přes Loganovo rameno k baru a zakřičela: „Nejvyšší čas!“ Přicházel konstábl, který Seana chytil v zahradě. Jednu ruku měl ovázanou. „Lazare!“ hulákala, „Lazare, skočte mu pro panáka! Dvojitou whisky, na mě!“

Logan ještě čekal u baru, když mu někdo poklepal na rameno. Obrátil se, čekal Steelovou nebo Jackie, ale byl to konstábl Rickards, ve starých džínách, tričku s nahotinkou a ošoupané bundě. „Ehm… nezlobte se, že obtěžuju, ale seržant Mitchell říkal, že vás tu asi najdu.“

„Dáte si panáka? Steelová to platí, chytili jsme Seana Morrisona.“ Logan věděl, že se culí jako idiot, ale nemohl si pomoct.

Rickards nervózně přešlápl. „Chtěl jsem vám jenom říct, že jsem prošel všechny ty prodejny koberců, a pár měsíců nikde žádný penzion nenakupoval. Bohužel.“

„Za to přece nemůžete, byl to jenom pokus…“ Logan se zamračil. „Počkat, směna vám skončila asi před třema hodinama, ne? To jste na mě celou tu dobu čekal na stanici?“

„Cože? Ne, to ne, proboha.“ Rickards protáhl obličej. „To by přece bylo dost smutný, ne? Uh…“ Zrudnul. „Měl jsem pár hodin čas, tak jsem si pročítal hlášení o těch vloupačkách. Jestli tam nenajdu nějaký souvislosti.“

„V tom případě si rozhodně zasloužíte panáka.“ Logan zamával na barmana a objednal Steelové dvojitou whisky a otočil se na Rickardse, co si dá.

„Ne, vážně, pane, to nemůžu –“

„Ale můžete. Pivo?“

„Já…“ Rickards znovu zrudnul. „Všichni do mě šijou. Od tý zatracený schůze, samý narážky, dvojsmysly a ‚sekne ti to!‘. Nějakej parchant mi dokonce škvírou ve skřínce hází kondomy. Už toho mám plný zuby!“

Logan mu objednal pintu ležáku. „Hele, když si je pustíte k tělu, budou to dělat dál. Čekají na nějakou reakci, to je celý. No tak, jedna pinta vás nezabije, ne?“ Vzal sklenice z baru a podal Rickardsovi pivo. „To je rozkaz, konstáble.“

Rickards se křečovitě usmál. „Ano, pane.“

*

Venku byl větší klid, a tak Logan vyšel do podloubí před hospodou a tam za větrem čekal, až Jackie doma zvedne telefon. Chvíli vyzváněl a pak se zapnul záznamník. Logan tedy zkusil mobil. Vyzváněl a vyzváněl a vyzváněl a… „Halo?“

„Ahoj, chytili jsme ho!“

„Cože?“ Poznal jí na hlase, že je nervózní.

„Sean Morrison, chytili jsme ho!“

„Jo, slyšela jsem to ve zprávách, super…“

„Jsme v hospodě. Nechceš přijít?“

Mlčení a pak: „Ne, nemůžu, pamatuješ na moji kamarádku Janette? Vykašlal se na ni snoubenec, je namol, tak radši zůstanu s ní.“

„Aha,“ snažil se nedat najevo zklamání, „no tak dobře. To nevadí.“

„Nezlob se… a nečekej na mě. Nevím, kdy se mi povede zmizet. Asi hodně pozdě. Když se do toho dá, neví, kdy přestat.“

Kolem projel kloubový autobus a jen o vlas minul polonahou slečnu a jejího neandertálského přítele. Logan se díval, jak na řidiče pokřikují nadávky.

„Hele, už se vrací ze záchodu, tak já končím.“

„Dobře, já…“ Ale Jackie už zavěsila.

Logan chvíli zůstal stát na horním schodu, díval se na telefon ve své ruce. Pak ho zaklapl a vrátil se dovnitř.

24

V úterý hned ráno naklusal Logan do kanceláře detektiva inspektora Insche, aby si vyslechl jeho lamentace, že nemají dost důkazů, aby mohli Franka Garvieho obvinit. Ještě nenašli místo, kam mohl Jasona Fettese zavézt a zabít: nevlastnil tajný byt ani si žádný nepronajímal, nechodil navštěvovat žádného nemohoucího příbuzného nebo kolegu z práce a pátrání v penzionech skončilo ve slepé uličce. Jediné, co měli, byl obrovský černý robertek, který našli v Garvieho prádelníku. Ano, byly na něm stopy DNA, ale žádná nepatřila Jasonu Fettesovi.

Inspektor zamračeně roztrhl další rodinné balení želé dětiček. „Státní zástupkyně z toho radost nemá,“ prohlásil a ukousl jednomu děťátku hlavu, „říkala, že bez forenzních důkazů nepostaví žalobu…“ V Inschově puse zmizela hrst děťátek určených k rozžvýkání. „A navíc mám dneska to školení o terorismu. Jako kdybych toho neměl až nad hlavu!“ Vyndal z přihrádky na poštu výtisk ranního Scottish Sun a hodil ho na stůl. MACINTYRE ŘÍKÁ: „PODÁM ŽALOBU!“ stálo nad fotkou šeredného fotbalisty a jeho elegantního právníka Sandy Moir-Farquharsona. POLICIE DOPADLA DĚTSKÉHO VRAHA bylo odsunuté do úzkého sloupku po straně. „Jako by nestačila ta drzost, že nám soud přišil šikanu, teď si ten grázl přijde s tím, že nás chce žalovat za pomluvu!“ Ve světle zářivky se zaleskly krůpěje slin. Insch skřípal zuby, v obličeji byl čím dál brunátnější, pohled upřený přes Loganovo rameno na velký zarámovaný plakát z Mikáda. „Co jeho alibi na páteční večer?“ vybuchl.

„Nechal jsem to ověřit: Rickards zjistil, že Macintyre a jeho snoubenka odešli v devět hodin z hospody, šli do čínského bistra, objednali si kuře chow mein, hovězí s fazolemi –“

„Hergot, neptal jsem se na jídelní lístek!“ „Omlouvám se, pane. Z bistra odešli v půl desáté.“ Inschovu tvář rozjasnil lišácký úsměv. „Nikki Bruceovou přepadli mezi půlnocí a čtvrt na jednu, ten parchant měl spoustu času vyrazit do Dundee a počkat si na ni před tím nočním klubem.“

„Jenže jeho snoubenka přísahá, že byl celou noc s ní. A nemáme důkaz, že to tak nebylo, takže –“

Inspektorův úsměv zmizel. „Na čí straně vlastně jste, seržante?“ Logan neodpověděl a Insch se na něj chvíli mlčky mračil a pak popadl složku s Fettesovým případem a poslal ji po umakartu. „Chci, abyste prošel všechno, co jsme našli v tom Garvieho bytě, najděte mi nějakou spojitost.“

Když Logan vešel do mrňavé kanceláře s obrovskou krabicí s důkazy, Rickards už na něj čekal. Konstábl mu ji pomohl postavit na stůl a při tom si podezíravě prohlížel její obsah. Všechno pokrývala patina černobílého prášku na snímání otisků, každý důkaz zavařený do vlastního sáčku. Logan ukázal na otevřenou krabici. „Detektiv inspektor Insch chce tohle všechno prohlídnout. A než začnete něco říkat: já vím, jasný?“

„Bože…“ Rickards vyndal hromádku DVD s názvy jako Deutsche Mannliebe a Knechtschaftgummijungen se spoustu polonahých mužů. Někteří měli na sobě kožené šortky. „Doufám, že se na to nemusíme dívat?“

Logan ho poplácal po rameni. „Ne my, vy. Já musím jít popohnat ajťáky kvůli těm serverům.“

„Dejte nám svátek!“ řekl čtyřicátník v tričku s nápisem SKATE OR DIE, jehož stůl byl plný laptopů, myší a papírků s načmáranými vzkazy. „Ještě jsme neskončili s věcma z tý razie v bordelu. Nejmíň tejden se k tomu vašemu případu nedostaneme.“

To se Loganovi vůbec nelíbilo. „A co Dundee, tam by měli mít počítačový experty.“

Muž pokrčil rameny. „Dělají na nějakým podvodu, POP minimálně měsíc.“

„POP?“

„Přibližnej odhad prudy.“ Vzal ze zasviněného stolu starou propisku, strčil si ji do pusy a nepřítomně zíral. Placebo cigareta.

„Insch bude řádit, jestli to neuděláme co nejdřív.“

Skejťák si odfrkl: „Paráda, z jedny strany Finnie a z druhý Insch. To je zase vypečenej tejden…“

„Nemohl byste se na to aspoň mrknout?“

„Ne! Už takhle mi jde Finnie po krku!“ Vyndal propisku z pusy a automaticky odklepl neexistující popel na zem. „No, možná… podívejte, uvidíme, co se dá dělat, jo? Nic neslibuju.“

Bylo to lepší než nic.

Devět hodin a Logan rozhodl, že je načase, aby si dal Rickards přestávku. Vytáhl konstábla nahoru do kantýny a koupil mu čaj a koblihu s džemem. Obojí v něm zmizelo v rekordním čase. „Ještě vám toho zbývá hodně?“ zeptal se Logan, když si Rickards otřel mastné prsty do papírového ubrousku.

„Šest.“ Rickars si sundal brýle a promnul si oči. „Rychle přetáčené tvrdé německé porno je ještě daleko nudnější, než byste si myslel…“

„Zase vykládá o svým osobním životě?“ Byl to detektiv konstábl Rennie, s croissantem a šálkem voňavé kávy. Přisedl si k nim celý rozesmátý. „Řeknu vám, že už jsem málem –“

„Já nejsem gay!“ Rickards vyskočil na nohy. „Do prdele, co pořád máte, hajzlové? Abys věděl, já si za měsíc užiju víc sexu než ty za celej rok!“ Naklonil se nad stůl, aby Rennieho šťouchl do ramene, a celá kantýna ztichla. „S ženskýma! Bondáž a sadomasochismus, jasný? Že tomu nerozumíš, ty debile, ještě neznamená, že jsem teplouš!“ zařval a rychle vypadl.

Rennie zůstal sedět s otevřenou pustou, až po chvíli se pokusil zapříst hovor. „Dělal jsem si srandu.“

„No, jo… on je na to háklivej.“

„Myslíš?“ Rennie si kousl croissantu a zapil ho douškem kávy. „Nic jsem tím nemyslel. Byla to jednom sranda.“ Podíval se k otevřeným dveřím. „A to vážně jede v kůži a bičování?“ Zazubil se. „Teď asi zrovna volá kámošům ze saďourský mafie. Až se ráno probudím, budu mít na peřině koňskou hlavu v kožený masce.“

*

„Nezdá se vám, že jste to trochu přehnal?“ zeptal se Logan, když se vrátil do mrňavé kanceláře a postavil před Rickardse, který seděl s našpulenými rty, šálek horkého čaje.

Konstábl po něm šlehl pohledem. „Vy jste jim to řekl? Já vám věřil a –“

„Samozřejmě, že ne! Rennie si z vás dělal legraci. Nikdo to nevěděl. Teda, dokud jste to nevykřičel na celou kantýnu.“

Rickards otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale najednou zděšeně strnul, teprve teď mu všechno došlo. „Do prdele!“ Zabořil hlavu do dlaní.

„Blahopřeju.“ Logan ho poplácal po zádech. „Právě jste přiznal svou orientaci.“

Než zdolali hromadu Garvieho pornofilmů, bylo skoro poledne, a do té doby už se Rickards ze svého veřejného odhalení pomalu vzpamatovával. Filmy nezklamaly očekávání, amatérsky natočené porno, Garvie v tmavě červené kombinéze, někdy s přáteli, ale většinou sám. Jediné, co ještě Rickards neviděl, byl obsah dvou plechovek se sedmnáctimilimetrovými filmy. Logan otevřel Komorníkovu pomstu a prohlédl si film. Podle techniků šlo o viktoriánskou záležitost a na stanici nebylo zařízení, na kterém by si tak staré filmy mohli pustit. A stejně, pokud by na nich našli něco zakázaného, už dávno by to mělo prošlé datum spotřeby. Nic z toho, co viděli, nespojovalo Franka Garvieho s mrtvolou Jasona Fettese.

Rickards vzal do ruky jednu ze stařičkých plechovek. „Ehm… pane,“ řekl, když ji otočil a přečetl si název Veselé laškovánu „já myslím, že je to kradený…“ Položil plechovky na stůl, došel k hromadě papírů na zemi u radiátoru, našel v ní několik formulářů a začal jimi s mumláním listovat. „Tady: tři plechovky s archivními viktoriánskými erotickými filmy ukradené z firmy ClarkRig Training Systems. Hned mi byly povědomé.“ Spokojeně se usmál. „Říkal jsem vám, že jsem ta hlášení přečetl.“

Logan prošel seznam ukradeného zboží, Rickards měl pravdu. Zander Clark, přední aberdeenský tvůrce pornofilmů, nahlásil filmy jako odcizené spolu s dalšími starožitnými erotickými hračkami a obleky, několika počítači, mobilními telefony a digitálními kamerami, které tam zřejmě pro jistotu přihodil. Loganovi se na tváři objevil líný úsměv.

Vyťukal číslo detektiva inspektora Insche, ale hovor rovnou spadl do hlasové schránky, a tak zkusil Steelovou. Zase hlasová schránka. Ještě jeden pokus, dispečink, kde mu žena s příšerným banffským přízvukem sdělila, že oba inspektoři jsou na školení proti terorismu, které bude trvat nejmíň do šesti. Logan zavěsil a poklepal si telefonem o bradu. „Myslím,“ řekl po chvíli, „že zajedeme navštívit Franka Garvieho. Třeba nám vysvětlí, proč měl v šupleti kradený viktoriánský porno.“

Nejdřív si ovšem udělali malou zajížďku, aby si ověřili jistou teorii.

Zander se Zet byl ve střižně, velký termohrnek s čajem postavený vedle talíře s bramborovým gulášem a nakládanou řepou, ze které do brambor stékaly červené stružky. Na obrazovce před ním se sem a tam míhali lidé v přilbách, jak režisér pohyboval obrazem. Když vešel Logan s Rickardsem, ani nezvedl hlavu. „Hned to bude… tohle je důležitá scéna.“

„Kdy dorazí nahatá vikinská krasavice?“

Mohutný muž zmáčkl tlačítko a lidé na obrazovce strnuli. „Nedorazí,“ odpověděl, přetočil obraz, zmáčkl play a upřeně sledoval výsledný produkt. „Výborně!“ Odměnil se vidličkou guláše a s plnou pusou jim začal vysvětlovat: „Tohle je Bezpečnost především! Průvodce zacházení s kontejnery. Spousta lidí se v podobných filmech neobtěžuje zápletkou a příběhem, je to jenom jedna pitomá scéna za druhou. ‚Nedělejte tohle, nedělejte támhleto‘… Moje bezpečnostní filmy mají téma a podtext. A proto vyhrávají ceny!“

„Ano…“ Logan vzal Rickardsovi z ruky jednu plechovku s filmem. „Přišli jsme se zeptat, jestli poznáváte tohle.“

Zander vykulil oči. „Komorníkova pomsta! Vy jste toho parchanta chytili!“ Natáhl se a vyškubl konstáblovi i druhý film. „A Veselé laškování!“ zarazil se a zatvářil se zmateně. „Co se stalo s Číčou Katy a tím ostatním?“

„S Číčou…?“

„Katy. To je žena, která chodí převlečená za kočku a olizuje se.

Typické viktoriánské cirkusové číslo. Pornografie s hadí ženou z roku osmnáct set devadesát osm. Velmi, velmi vzácná.“ Něžně si filmy přitiskl na prsa. „Máte to taky? Ty ostatní ukradené věci?“

„Momentálně sledujeme několik linií vyšetřování.“ To většinou znamenalo, „nemáme jedinou stopu“, takže bylo příjemné říct ta slova oprávněně. „Budeme si je nějaký čas muset nechat jako důkaz,“ řekl a Zanderovi klesla čelist. „Ale dostanete je zpátky.“

Režisér přikývl. „Hlavně, že jste je našli… Víte co?“ odběhl do recepce a vrátil se s několika DVD. „Minule jsem se trochu styděl, že jsem vám žádné nedal. Tady: to nejlepší, co jsem natočil.“ Podal jednu krabičku také Rickardsovi: Krokodýl Robertek.

Logan krabičku otočil a tam na obale, zpoza dlouhých bronzových nohou hlavní hrdinky vykukoval Jason Fettes oblečený jako gangster. A to byl pravý důvod jejich návštěvy. „Nikdy jste se nezeptal, co udělal.“

„Kdo?“ Zanderovi se nepatrně zkřivil úsměv.

„Jason Fettes, alias Pták Ohnivák, nezeptal jste se, co udělal.“

„Ne?“

„Věděl jste to, viďte?“ Logan si strčil DVD do hluboké kapsy kabátu, usadil se za mixážní pult s pažemi založenými na prsou a použil na něj Inschovu techniku.

„Já… víte… podle toho, co myslíte tím ‚věděl‘.“ Odkašlal si. „Podívejte, já věděl, že Jason jede i v něčem jiným. To je všechno! Nevěděl jsem, že je mrtvej, to ne! Když točím, úplně mě to pohltí.“

„V čem jiným, v sadomasochismu?“

Zanderovi zrůžověly tváře. „Prodával se. Na sex.“

„Vážně?“

Režisér nervózně přikývl. „Zoufale toužil dostat se do Hollywoodu a stát se opravdovým hercem. Napsal i scénář. Divil byste se, kolik lidí chce spát s pravou pornohvězdou. Dokonce i tady v Aberdeenu.“ Nepříjemné ticho. „Na naše webové stránky chodily e-maily.“

Logan dál mlčel a díval se, jak se tvůrce pornofilmů Zander Clark začíná potit.

„Já… nebyl jsem jeho pasák, abyste věděl! Zacházeli jsme s tím jako s ostatní poštou od fanoušků a přeposílali jsme mu to. Vážně!“

„A máte uložené kopie?“

„Ne! Nic. Všechno je vymazané. Se mnou ani s firmou to nemělo nic společného. Když si chtěl Jason přivydělat něco bokem, tím že spal s hloupýma paničkama, byla to jeho věc…“ Začal se nehtem ukazováku šťourat na palci. „Vážně, nic jiného nevím.“

„Chci e-mailovou adresu, kam jste to přeposílali.“

„Jistě, jistě, to není problém, vždycky rád policii pomůžu,“ spustil přehnaně žoviálním tónem.

„Vidíte,“ podotkl Logan, když tlustoch odsupěl pro slíbený e-mail, „někdy se strefí i slečna Marplová.“

25

V práci Garvie nebyl; zato tam narazili na zarostlého muže v džínách a tričku, který Loganovi dost nevybíravě řekl, co si myslí o policajtech, kteří doženou nevinného člověka na pokraj nervového zhroucení. Museli se tedy za bývalou pornohvězdou vydat do jeho bytu v Danestone. Slunce bylo skryté za domem, který vrhal dlouhý modrý stín na ojíněný trávník a jiskřivý šedý asfalt. Teprve když se Rickards poněkolikáté opřel o zvonek, nahoře se otevřelo okno a vykoukl z něj bledý obličej: „Běžte pryč!“

Logan nasadil co nejpřívětivější úsměv. „No tak, Franku, pusťte nás dál: je tu příšerná zima.“

„Není mi dobře.“ A zdálo se, že mluví pravdu: měl temně fialové kruhy pod očima a na baculatých tvářích a dvojité bradě několikadenní strniště.

„Můžu si přivézt povolení k prohlídce, jestli chcete.“

Mužova tvář ještě víc zbledla a zmizela. O třicet vteřin později se ode dveří ozval bzučák. Otevřeli si na chodbu a vystoupali po schodech do druhého patra. Za čtyřiadvacet hodin od té doby, co prohledali Garvieho byt, se spousta věcí změnila. Teď měl na dveřích nasprejovaný velký červený nápis ÚCHYL!.

Garvie je rychle pustil dovnitř, zabouchl a zamkl za nimi. Mrňavá předsíňka byla cítit dezinfekcí, která měla zřejmě přebít pach spáleného papíru a výkalů. Usadili se ve velkém obýváku se zataženými závěsy, kde svítila jen obrazovka, přes níž právě prosvištěla hvězdná loď Enterprise. Garvie zmáčkl tlačítko pause a hudba utichla. Zblízka si Logan všiml, že bývalá pornohvězda má na krku čerstvé modřiny. Jako kdyby se ho někdo pokusil uškrtit. Garvie se svezl na velkou černou koženou pohovku a skopl při tom dvě prázdné láhve od vína, které s rachotem dopadly na laminátovou podlahu. „Bude to trvat dlouho?“ Nemohl se na ně ani podívat.

„To záleží na vás, pane.“ Logan se usadil do černého koženého křesla. „My…,“ najednou ztichl. „Tohle je nové?“ Ukazoval na ocelový hák na stropě. Nechápal, jak to, že si ho poprvé nevšiml.

Garvie ani nezvedl hlavu. „Ne. Co chcete?“

„Čaj s mlékem by bodnul. Rickardsi, budete tak hodný?“ Konstábl přikývl a odešel do kuchyně. Za chvíli se odtud začalo ozývat šramocení v zásuvkách a klapání dvířek. „Máme problém, Franku,“ řekl Logan a vyndal dvě viktoriánské plechovky. „Při prohlídce vašeho bytu jsme našli tohle.“

Garvie sjel pohledem nahoru a zase rychle zpátky do klína. „O tom nic nevím.“

„Měl jste je v prádelníku, mezi dalšími filmy a ponožkami. Už vám trochu svítá?“

„Já…“ A pak zase ztichnul.

„Je to kradené. Někdo se vloupal do firmy ClarkRig a odnesl si ze sbírky vašeho bývalého zaměstnavatele tohle a dalších pár věcí. Náhodička, nezdá se vám?“

Garvie se upřeně díval na filmy. „Já jsem je neukradl!“

„Ale no tak, Franku, věděl jste, že je Clark má, věděl jste, jakou mají cenu, vloupal jste se tam a –“

„Koupil jsem je!“

Logan se pohodlně opřel, tvářil se skepticky. „Koupil jste je?“

„Od jednoho chlápka. V hospodě. Já…,“ odkašlal si, polkl naprázdno a znovu zkusil pokračovat. „Věděl jsem, že jsou Zanderovy. Chtěl jsem mu je vrátit. Ale… ještě jsem se k tomu nedostal…“

„A má ten chlápek z hospody nějaký jméno?“

„Já…“ Garvieho oči se znovu upřely na jeho tepláky pocintané od kari. „Viděl jsem ho tam poprvý.“

Logan vstal a smutně zakroutil hlavou. „Vy jste snad ten nejhorší lhář, jakýho jsem kdy viděl, Franku Garvie. Zatýkám vás za přechovávání kradeného zboží, máte právo mlčet –“

„Ron! Ron Berwick. Prodává věci po hospodách v Bridge of Don –bydlí někde za Balmedie. Neměl jsem s tím nic společnýho, přísahám!“ „Kde za Balmedie?“ A Garvie jim všechno vyklopil.

Odpoledne bylo jasné a jiskřivé, na trávě a vytáhlých šlahounech ostružin ještě stále ležel namrzlý poprašek jako cukrová poleva. Zářivě modré nebe nad nimi na horizontu přecházelo v bílý opar s tenkou, temně modrou linií moře, které bylo od skupiny domů deset kilometrů na sever od Aberdeenu sotva vidět. Dřív tu stávala farmářská usedlost ve tvaru široké podkovy, přízemní žulové stáje pro dobytek nebo prasata, ale kdosi je přebudoval na šest řadových domků se spoustou nalakovaných dveří a podkrovních oken a řadou garáží vlevo. Podle dispečinku bydlel Ronald Berwick v posledním domě, s manželkou, třemi dětmi a labradorem.

„Ehm, pane,“ ozval se Rickards, který se vrtěl na místě řidiče ve starém rezavém policejním vauxhallu a díval se, jak z neoznačené, zablácené bílé dodávky vyskakuje půl tuctu ozbrojených policistů, „není to trochu…“ Ukázal na muže a ženy, kteří běželi obklíčit Berwickův dům oblečení celí v černém: černé neprůstřelné vesty, na hlavě černé kukly a kulaté černé přilby, sehnutí pod tíhou samopalů Heckler a Koch MP5, za pasem devítimilimetrový glock. „No… přehnané?“

„Ne.“ Přesvědčit inspektora, který měl ten den službu, aby mu poslal přepadovou jednotku, nebylo úplně snadné, ale Logan rozhodně nechtěl riskovat, aby se pod jeho velením opakovalo to, co tehdy při razii ve skladišti kradeného zboží. Už nikdy nechtěl jít na pohřeb dalšího policajta, natož mít nějakého na svědomí.

Po obou stranách dveří se přitiskl jeden černě oděný policista, třetí stál připravený s černým ručním beranidlem, zatímco ostatní běželi dozadu. V okně jednoho z protějších domů se objevila tvář malého chlapce, nos přimáčknutý na sklo, oči vykulené. V Rickardsově vysílačce kovově cvaklo a v autě se ozval hlas velitele zásahu: „Tým jedna, ‚jsme na místě.“

Další cvaknutí: „Tým dva, jsme vzadu. Po žádným grázlovi ani stopa.“

Logan dal povel, strážník vyrazil dveře, které s rachotem padly na chodbu, a zároveň se dovnitř vřítili tři poldové postrojení jak výsadkáři, kteří křičeli: „POLICIE, OKAMŽITĚ NA ZEM! NIKDO ANI HNOUT!“ O pět minut později se v díře po dveřích objevil velitel zásahu a ukázal palec nahoru. Obsadili dům bez jediného výstřelu.

Berwickův dům byl cítit čerstvou barvou. Na stěnách nevisel jediný obrázek, koberec v chodbě byl zakrytý novinami, u elektrického krbu stály štafle a vedle nich otevřené plechovky se světle růžovou barvou. Zezadu se ozvalo: „Řekla jsem, abyste držel ruce tak, abych je viděla!“ a pak zděšený výkřik.

Logan proběhl obývákem do malé chodbičky, kde stála policistka v černém a mířila samopalem do otevřených dveří. „Nebudu to opakovat!“ Uvnitř kdosi zaúpěl. Logan se natáhl a uviděl vyděšeného třicátníka, který seděl na záchodě s kalhotami u kotníků, holé nohy se mu třásly, bledý jako stěna, oči pevně zavřené a ruce nahoru.

„Ronald Berwick?“

„Prosím vás, nezabíjejte mě!“

Logan konstáblovi řekl, aby přestala mířit zbraní. „Až tu skončíte, pane Berwicku, rád bych si s vámi v kuchyni promluvil. A nezapomeňte si umejt ruce.“

Kuchyně spojená s jídelnou byla stejně prázdná jako zbytek domu, jakoby bez života. V koutě si tiše hučela velká americká lednice bez jediného magnetu či dětského obrázku, které by monotónní bílý povrch narušily. Stěny byly stejně spartánské: žádné kalendáře, tretky, květiny, nic.

Ronalda Berwicka tam nahnali před namířenou zbraní a přikázali mu, aby uvařil devět šálků čaje: šest pro přepadovku, po jednom pro Logana a Rickardse a jeden pro sebe. Našel dokonce i balíček sušenek Penguin. „Tak vida,“ utrousil Logan spokojeně, když rozklepaný muž zasedl ke kuchyňskému stolu.

„Jakpak se cítíte?“

Berwick na něj zůstal zírat. „Kadil jsem a někdo mi vykop dveře od záchodu a namířil mi samopal do ksiftu, tak jak se asi mám podle vás cejtit? Málem jsem se podělal strachy!“

Logan měl co dělat, aby se nerozesmál. „Mám povolení prohledat vám dům, jestli tu nepřechováváte kradené zboží.“

Muž zaúpěl. „Paráda! Nejdřív Margaret a teď tohle!“ Nahrbil se nad šálek, nasupeně civěl do jeho hlubin a mumlal: „Kurva, kurva, kurva…“

Prohledali každou místnost v domě, ale po kradených viktoriánských starožitnostech ani stopy. „Fajn,“ řekl Logan, když jeden příslušník přepadovky vykoukl zpod poklopu a ohlásil mu, že na půdě nic není, „takže zkusíme garáž.“

Vyhrnuli se ven. K chlapci, který sledoval, jak Berwickovi vyrazili dveře, se přidala mladší sestra a oba teď na policejní razii zírali, jako kdyby to bylo to nejúžasnější, co se kdy v okolí odehrálo. Než Logan dovedl tým k poslední garáži v řadě, děti už se hrnuly ze dveří, aby jim náhodou něco neuteklo.

Logan nechal Rickardse odemknout červená vrata garáže. Když je konstábl vytáhl nahoru, uvnitř to vypadalo jako v Aladinově kouzelné jeskyni plné rozbalené elektroniky. Byly tam krabice digitálních kamer, DVD přehrávačů, iPodů, laptopů a počítačů, příborů, rámečků na obrazy, svíček, dévédéček, cédéček, šperků, diktafonů… „Panenko skákavá!“ neovládl se Logan. „Kolik baráků jste musel vyloupit, abyste tohle všechno nashromáždil?“

Berwicka však zajímaly jen jeho boty. „V životě jsem ty věci neviděl.“

„Ale prosím vás. Dobře víte, že to můžeme odvézt na stanici a najdeme to na seznamech kradených věcí. A na všem budou spousty vašich otisků. Tak co kdybyste nám radši ušetřil práci a vyklopil, kde jste to ukradl? U soudu to bude vypadat daleko líp.“

Berwick chvíli uvažoval a pak nešťastně vzdychl. „Do prdele. Kdo vám to řekl?“

„Dejte nám ty adresy a já se postarám, aby se žalobkyně dozvěděla, že jste spolupracoval.“

„Doufám, že to nebyla Margaret! Ta mstivá mrcha! Nestačilo jí, že mi sebrala děti a celou stavební firmu, ne, ona mě ještě musela prásknout policajtům!“ Vstal a zadíval se na Rickardse, který mu zastoupil cestu k otevřeným vratům. „Jste ženatej, inspektore?“

„Detektiv seržant,“ opravil ho Logan, „a nejsem.“

Berwick pokýval hlavou. „To je dobře. To si člověk akorát zadělá na průser. Snažíte se, aby se rodina měla dobře. A ona najednou začne trajdat po večerech, když by se měla starat o děti. ‚Na návštěvu ke kamarádce!‘ Prolhaná čubka!“

Rickards vzadu v garáži vyndal jednu krabici a vylovil z ní lesklý růžový robertek. „Pane, něco jsem našel!“

Logan si odfrkl: „Vemte si rukavice, proboha!“

„Určitě je vám jasný, co dělala, že jo?“ pokračoval Berwick, zatímco si Rickards natáhl gumové rukavice a začal vytahovat různé erotické pomůcky. „Šukala s tím chlapem, co nám přišel nainstalovat internet! Já riskuju život a svobodu, aby si mohla chodit k holiči a na fráninu, a ona se někde kurví!“ Jako by se celý scvrknul. „A představte si, když jsem to na ni vybalil, ještě dělala ukřivděnou! Jak se opovažuju ji špehovat! A kde je důvěra? Ona se kurví a ještě mi vynadá, že jí nevěřím… zatracený ženský!“

Rickards zvedl do výšky kulatou plechovku. „Gíča Katy!“

„Odešel jsem do práce, a když jsem se vrátil, byla pryč. Sebrala děti a všechno, co nebylo přibitý. Najala si stěhováky, chápete to?“ Berwick popotáhl a zadíval se na strážníka, který se v jeho garáži šťastně probíral sbírkou viktoriánského porna Zandera Clarka. „V kuchyni jsem našel vzkaz: ‚Opustila jsem tě. Matka mi vždycky říkala, že si mám najít někoho lepšího, a tak jsem to udělala.‘“ Zakroutil hlavou. „Povídám vám, nevěřte ženským, dřív nebo pozdějc s váma vyjebou!“

Bylo už po šesté, ale Logan ještě stále seděl v kanceláři detektiva inspektora Steelové zavalený hromadami papírů a vyplňoval formuláře, které se týkaly vyřešených případů vloupání. Rickards seděl naproti a snažil se ze seznamu kradených předmětů odškrtávat věci nalezené v garáži Ronalda Berwicka podle adres vloupaček, ke kterým se přiznal. Nenašli u něj všechno nahlášené kradené zboží, ale to Logan ani nečekal. Podle jeho zkušeností si většina poškozených na seznam ukradených věcí něco přihodí, pár drobností, které nikdy neměli, ale toužili po nich –pojišťovna se přece nezboří, když jim je dopřeje. A něco Berwick rozprodal po hospodách, aby měl na účty za malíře.

Logan ještě doplnil pár údajů do formulářů, poslal je do laserové tiskárny v rohu a vstal z rozvrzané židle, aby si je vyzvedl, až přístroj přestane skřípat a bzučet. „Kolik toho je?“ zeptal se, sklepal nové papíry a přidal je na hromádku.

Rickards zvedl oči od obrazovky. „Já jsem udělal dvacet.“

Logan kývl a podíval se na hodinky. „Takže bysme měli skončit kolem… sedmé, půl osmé?“ Potlačil zívnutí. „A pak si zajdeme na pizzu. Ne moc často –“

„Nezlobte se, pane,“ Rickardsovi zrůžověly tváře, „ale dneska večer… ehm… mám schůzku.“

„Ano?“ Logan se opřel na židli a vytáhl si další hlášení o vloupání. „Na něco se zeptám,“ řekl a dal se do vyplňování, „co je to za lidi, který tohle provozujou?“

„No…,“ konstábl polkl a ještě víc zrudl studem. „To… my…“ Někdo rozrazil dveře a Rickardsovi se zjevně ulevilo, ovšem jen do chvíle, než dovnitř napochodovala detektiv inspektor Steelová, vlasy jak vyděšená šedivá veverka, v podpaží temně modré fleky.

„Tak co?“ vyhrkla, „je to pravda?“

Logan přikývl a ukázal na rostoucí hromadu vyplněných formulářů. „Šedesát dva vloupání.“

„Šedesát dva? Ha, takže skoro všechno! Zkusil jste mu přišít i ten zbytek?“

„Jo, ale nedal si to vymluvit. Asi to bude jeho práce, ale ty věci už prodal, takže nemáme důkazy.“

„No, ale stejně si nemůžu stěžovat. Dvaašedesát…“ Strčila si ruce do kapes a celá zářila. „Všechny vloupačky jsou vyřešený a Sean Morrison je ve vazbě; moje statistika objasněnosti bude tenhle měsíc zatraceně dobrá! Takže až doděláte papíry, jde se chlastat. Zvu vás. Vy, já a náš Bičík.“

Konstábl vytřeštil na Logana oči. „Bičík…?“

„Víte, Rickards mi zrovna řekl, že večer musí navštívit matku, takže půjdeme jenom my dva.“

Steelová vypadala zklamaně. „Jo? Je to pravda? Vyřešili jsme dvaašedesát vloupaček a to se musí oslavit…“ Nechala Rickardsovi dost dlouho na rozmyšlenou, ale konstábl jen ještě víc zrudl a omluvil se. Steelová pokrčila rameny. „Jak chcete, aspoň zbyde víc piva pro nás.“

Uplynula hodina, Rickards byl už dávno pryč, uháněl se nechat spoutat, nebo co to s tou svou sadomasochistickou partou provádí –, rozzářený jako lampión, protože ho Logan pochválil, že odvedl skvělou práci, a zamluvil tak jeho novou přezdívku, kterou mu Steelová vymyslela. A jak ji znal, s „Bičíkem“ ještě Rickards vyvázl lacino. Logan vzal z tiskárny poslední formulář, všechno vypnul, zhasl světla, zívl a sešel dolů k recepci. Bylo tam pusto a prázdno, a tak prošel dveřmi dozadu za průhledné zrcadlo, kde seděl Tlustoch Gary s velkým hrnkem kafe a Evening Expressem zasypaným čokoládovými drobky.

„Hmhmmhp?“ zeptal se, když si Logan nabídl sušenku.

„Netuším. Už týden jsem na denní a mám toho plný zuby.“

Tlustoch Gary zapil sousto douškem kávy. „Ty tvý směny jsou na hovno, to víš, ne?“ Vzal z police tlustou koženou knihu. „Vezmi si tři dny volna a v sobotu budeš zpátky.“ Spiklenecky na Logana mrknul. „A tím pádem budeš mít stejný směny jako naše kráska Watsonová.“

Logan se usmál. „Taky už je načase!“ Rád by s ní zase strávil den volna. Podíval se na hodinky, Jackie měla denní, takže by už měla být doma. Možná by ji mohl pozvat na jejich oslavu se Steelovou. Vyndal z kapsy mobil a zavolal šéfové, podle všeho už byla v hospodě.

„Lazare!“ Asi tak po druhé whisky. „Kde jste?“

„Zrovna jsem to dodělal, takže –“

„Fajn. Tak ať už jste tady!“

„Nevadilo by vám, kdyby s námi dneska šla Jackie?“

„Proč by mi to mělo vadit? Sakra, za dvaašedesát vloupaček klidně pozvu na večeři i Rennieho!“ Nato se ozval něčí křik. „Jo!“

Logana to rozesmálo. Zavěsil a zavolal domů, ale dovolal se na záznamník. Znovu. Zkusil Jackie zavolat na mobil. „Nechtěla bys jít se mnou a se Steelovou na večeři? Zve nás.“

Chvíli bylo ticho a pak: „To bych moc ráda, ale nemůžu. Volala mi Janette. Zamkla se v koupelně s flaškou vodky a albem fotek, takže mám zase večer v háji. Kdyby se mi ten její frajer dostal do ruky, zakroutila bych mu krkem!“

„Aha…“ Logan svraštil čelo, snažil si vzpomenout na nějakou Janette, ale marně. „A nezapomněla jsi na ten zítřejší večer?“

„Zejtra… do hajzlu!“ Chvíli nadávala, ale pak se zeptala: „Nešlo by to odložit na příští tejden?“

„Jsou to její pětapadesátiny, takže nešlo.“

„Tys tam přece ani nechtěl!“

„Ne, ale musím. Víš, co řekne, když nepřijdeš.“

Další nadávky. „Tak jo, dobře. Pudem na ten blbej večírek. Ježíši. Jsi spokojenej?“

„Ani ne.“ Snažil se být rozumný. „Koukni, nemusíme tam zůstat do konce, můžeme třeba –“

„Fajn. Jak chceš. Už musím jít.“ A zavěsila.

Logan odešel do hospody.

26

Druhý den ráno vypadala detektiv inspektor Steelová ještě podstatně hůř než obvykle; seděla bez hnutí na židli v kanceláři vrchního konstábla a tvářila se, že pozorně poslouchá, jak ji, Logana a konstábla Rickardse šéf vychvaluje. „Nestává se příliš často, abychom během jediného dne vyřešili dvaašedesát zločinů,“ prohlásil a opřel se o parapet; za ním se vysoko na obloze honily šedé mraky. „Dokonce i noviny nám pro jednou daly pokoj.“ Měl pravdy: celá titulní strana ranního vydání Press and Journal byla o místním developerovi, kterého přivezli na pohotovost Aberdeenské královské nemocnice s přeraženýma nohama.

Možná se to Loganovi zdálo, ale měl dojem, že Rickards sebou šije ještě víc než jindy. Nervózně se vrtěl na židli a snažil se tvářit nenápadně. Jako kdyby měl hemoroidy. „Takže teď,“ řekl vrchní konstábl a obdařil je širokým úsměvem, „ještě vyřešit Fettesův případ a budeme se zase moci věnovat běžným povinnostem!“

Steelová opatrně přikývla a zamumlala cosi o tom, že detektiv inspektor Insch na tom intenzivně pracuje. „Výborně!“ Vrchní konstábl se naklonil zpátky nad stůl. „Takže to znamená, že to připravíte k soudu?“

„No, víte,“ zasípala Steelová, „samozřejmě na to musím dohlédnout, ale Insch má moji plnou důvěru.“ Pojistila se, aby mohla slíznout smetanu, kdyby uspěl, a v opačném případě na něj svalit vinu.

„Chápu. Ale vzhledem k nedávným ‚problémům‘ bych chtěl, abyste to měla pevně v ruce, inspektorko. Nerad bych, aby se z toho vyklubala další podobná katastrofa jako Rob Macintyre.“ Vzal do ruky stříbrný nůž na dopisy a držel ho za špičku, jako kdyby ho chtěl po někom vrhnout. „Á, detektive McRae…“ Logan tušil, že se schyluje k nějaké mrzutosti. „Ano, pane?“ „Nestává se často, abych během jednoho týdne musel nějakého policistu napomínat a chválit. Dám si na vás pozor.“

„Ehm… díky, pane,“ vykoktal Logan, ale nebyl si úplně jistý, jestli to byla pochvala nebo výhrůžka.

Logan a Rickards nedošli ani ke dveřím, když se přihnala pohroma v podobě detektiva konstábla Rennieho. „Všude jsem vás hledal! Detektiv inspektor Insch si přeje, abys ho poctil návštěvou, a to v nejbližším možném termínu.“

„A co říkal?“

„Abys sebou hodil a okamžitě mazal k němu a máš vzít i Bičíka…“ zarazil se a odkašlal si. „Konstábla Rickardse.“

Logan zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Vůbec jsme tu neměli být.“ Nebýt toho, že mu Steelová v půl deváté zavolala, aby si přišel nechat poklepat na rameno od vrchního konstábla, byl by ještě v posteli, dospával by včerejší pitku a noční kari. „Vrátím se…,“ spočítal si na prstech tři dny volna, „v sobotu.“

Rennie nasadil útrpný úsměv. „Řekl okamžitě!“

Logan vzdychl. „No jasně!“

Detektiv inspektor Insch byl zabraný do rozhovoru se sekretářkou, když k němu Logan se svou suitou napochodoval. Stoupli si tedy u nástěnky a čekali, až inspektor domluví. Rennie se za chvíli rozpovídal, jak je skvělé vystupovat v Mikádu a jak po něm Sophie, Anna a Liz jedou. „Řeknu vám,“ chlubil se, „když se to povede, budu je mít všechny tři. A možná i čtyři!“

Rickards si odfrkl. „Ty jsi ještě neměl tři ženské?“

„No…“ Rennie přešlápl z nohy na nohu na špinavých čtvercích koberce, „ne.“

„Tak co?“ zeptal se Logan, aby změnil téma, než se někdo zeptá jeho, „jak to jde na zkouškách?“

„Je to lepší. Ještě to není úplně ono, teda až na Debs. My ostatní se motáme po jevišti jako Teletubbies.“

Logan se rozesmál. „Jo, Jackie říkala, že jste byli trochu mimo.“ Rennie se zatvářil nechápavě, a tak Logan dodal: „Na zkoušce, v neděli. Když jsi prohrál sázku. Dvacet babek.“

„Ne.“ Rennie zavrtěl hlavou. „Zkoušky jsou v pondělí, ve středu a v pátek. Určitě říkala… aha, v neděli! No jasně. Jasně, v neděli.“ Plácl se do čela. „Jasně. Znáš mě: nemám mozek. V neděli. Jo.“

„Rennie, ať už jste tady!“ Detektiv inspektor Insch se mračil přes papír s hlášením. Detektiv konstábl překlusal místnost, následoval tichý rozhovor a pak zmizel plnit další úkoly. Insch hodil hlášení zpátky sekretářce a ztěžka dosedl na kraj rozvrzaného stolu. „Seržante McRae, celý dopoledne vás sháním!“

Logan kývl. „Byli jsme u vrchního konstábla, pane, a víte, jak nemá rád, když někomu zazvoní mobil během –“

„Do mojí kanceláře, seržante, a tady konstábla vezměte s sebou.“

Inspektor počkal, až vešli dovnitř, a řekl Rickardsovi, aby zavřel dveře. Usadil se do velkého černého koženého křesla a mlčky na ně zíral. „Kde,“ spustil, „je moje hlášení ze včerejška? Měl jsem ho mít dneska ráno na stole.“ Zapíchl do dřeva tlustý ukazováček.

„Psali jsme spoustu protokolů o těch vloupáních –“

„To mě nezajímá. Poslal jsem vás splnit úkol, tak čekám, že to uděláte pořádně!“ Jeho tvář začínala získávat povědomou, temně rudou barvu.

Rickards porušil zlaté pravidlo a pokusil se oponovat: „To není fér! Včera jsme vyřešili dvaašedesát vloupaček, dostali jsme pochvalu od vrchního –“

„Ptal jsem se vás na názor, konstáble?“ pronesl Insch pomalu a výhružně.

Rickards se narovnal v ramenou a napřímil se v celé své stopětašedesáticentimetrové výšce. „Při vší úctě –“ Logan ho kopl do holeně, než si stačil ještě víc zavařit. Konstábl sklapnul, ale přesto se nevyhnul Inschovu výbuchu vzteku.

„To svý idiotský ‚při vší úctě‘ si strčte někam, Rickardsi! Jestli chcete něco říct, tak ven s tím!“ Vstal a tyčil se nad konstáblem.

„Ne, pane, nezlobte se, pane. Nic.“

„VEN S TÍM!“

Logan zavřel oči a modlil se, aby měl Rickards dost rozumu a držel jazyk za zuby. Neměl. „Pane, včera jsme vyřešili spoustu zločinů. Jednali jsme z vlastní iniciativy, vrchní konstábl řekl, že jsme pýchou policejního sboru!“

„Nepovídejte!“ Insch už byl rudý jako krocan a na čele mu pulzovala žíla jak červ zavrtaný pod kůží, ze které Logan nemohl odtrhnout oči. „Aby bylo jasno, konstáble: když řeknu žába, vyskočíte. Žádný odmlouvání, žádný ‚při vší úctě‘ a žádný skuhrání! Zeptáte se jak vysoko‘ a VYSKOČÍTE!“

Namířil obrovský ukazovák na Logana. „Vy už byste to měl vědět!“

„Ano, pane.“ Nemělo smysl se dohadovat, o to déle by řval. Daleko snazší a rychlejší bylo jeho výpady ignorovat.

Tlusťoch si na krku zkontroloval pulz a prudce dosedl zpátky na židli. „Co se včera stalo?“

Logan Inschovi předložil zkrácenou verzi. Garvie koupil kradené porno od muže, kterého později obvinili z dvaašedesáti vloupání. „A podle Zandera Clarka si Fettes přivydělával jako prostitut; prodával paničkám šanci vyspat se s pravou pornohvězdou. Dostával nabídky e-mailem na webové stránky Zandera Clarka, které mu přeposílali na jeho adresu na hotmailu.“ Logan inspektorovi podal lístek, který jim režisér dal.

Insch cosi zabručel, vzal ho, vyndal spis Jasona Fettese a listoval papíry, dokud nenašel zprávu techniků o počítači oběti. „To je typický! Není to ani na seznamu adres, který nám dali!“ Zaklapl desky spisu. „Běžte za nima: chci všechno, co na tu adresu přišlo nebo z ní odešlo za posledních šest měsíců. Garvie s ním musel být v kontaktu. A pak zjistěte, co se děje s těma zatracenýma serverama! A až uvidíte Watsonovou, řeknete jí, že s ní chci mluvit.“ Opřel se a zapnul počítač. „Tak na co čekáte? Padejte!“

Rickards měl naštěstí dost rozumu a začal si stěžovat, teprve když byli z doslechu. „Proč jsme tam sakra museli stát a nechat si to líbit? Nejsme malý děti! Vy jste se ani –“

„Protože ho znám, jasný? S Inschem se nemá smysl dohadovat, jenom ho proti sobě poštvete, už tak je v mizerný náladě.“

„Ale tohle přece –“

Logan zvedl ruku a zarazil ho. „Vy jste ještě s moc inspektorama nepracoval, co? Každý vám řekne, že u něj máte otevřený dveře a můžete za ním kdykoli přijít a že dají na váš názor, ale když přijde na lámání chleba, ukáže se, že jsou to jenom kecy. Je to jen jejich show. Když se při vyšetřování něco zvorá, vynadají za to jim, ne nám.“

„To stejně neznamená, že má právo takhle s náma zacházet!“

„To je pravda, ale já mu to říkat nepůjdu. Vy jo?“

Logan zašel za ajťákem Skate or Die, od něhož si nejdřív musel vyslechnout desetiminutové skuhrání, jak je těžké v počítači najít forenzní důkazy, a jestli snad on může za to, že je laborka v Dundee zahlcená prací. Když mu Logan předal Inschovy požadavky, naježil se ještě víc.

Pak už se konečně chystal na recepci nahlásit odchod a jediné, co si přál, bylo vrátit se domů, dát si horkou vanu a zapomenout na toho protivného parchanta Insche. V recepci byl zase Tlusťoch Gary, v jedné tlapě hrnek čaje a ve druhé hrozinkový šnek. „Kde sakra jsi?“ zeptal se Logana s plnou pusou. „Insch mě celý dopoledne bombarduje, abych tě našel, tak si koukej zapnout telefon!“

Logan zvedl dva prsty a podepsal se do knihy. „Mám volno, pamatuješ? A abys věděl, byl jsem si nahoře u vrchního konstábla pro pochvalu.“

„Ahá,“ Tlusťoch Gary otřel pomyslnou slzu z oka, „tak to je památná chvíle pro nás pro všechny.“ Podal mu hrst papírků se sotva čitelnými vzkazy, všechny v tomto duchu: ZAVOLEJ INSCHOVI! a KDE SAKRA JSI? Logan je zmačkal a zahodil do nejbližšího koše, pak vyndal telefon a zapnul ho. Schránka byla plná velmi rozlícených vzkazů od Insche, které Logan jeden po druhém vymazal. Předposlední byl od Jackie, podobně nasupené, která mu připomněla, aby na večer koupil dárek a přání, a pak znovu zkráceně převyprávěla ranní vystoupení Roba Macintyrea v rádiu, kde si stěžoval, co si vytrpěl kvůli nenávistné kampani aberdeenské policie. „A představ si, že ten hajzl píše knihu! Kterej idiot –“a tím vzkaz skončil. Logan ho taky vymazal. Jackie byla Macintyrem úplně posedlá; každý den ji vytočilo něco nového a Logan musel vyslechnout další přednášku o tom, jak by ten fotbalista potřeboval pověsit za koule. Už toho začínal mít dost.

Vrátil telefon zpátky do kapsy a zamířil do města vybrat dárek, který by aspoň trochu potěšil pětapadesátiletou ženu.

Právě si prohlížel cinkací závěs se slony, když mu začal zvonit telefon: Ledová královna alias doktorka Isobel MacAlisterová. „On nepřšsel domů! Včera v noci! Nepřišel domů!“

Logan podal mladé ženě za pultem kreditní kartu a ta začala dárek balit. „Isobel, já přece –“

„Colin! Nepřišel domů!“ Měla slzy na krajíčku, což se jí příliš často nestávalo.

„Třeba má něco pracovního. Služební –“

„To by mi řekl!“ Chvíli mlčela a pak skoro šeptem dodala: „Víš, co se stalo minule…“

„Nic takového se určitě –“

„Musíš ho najít!“

Logan si vzal sáček se zabalenými slony a se špatně skrývaným podrážděním v hlase slíbil, že udělá, co bude v jeho silách.

27

O dvě hodiny později vešel Logan do hostince Globe na North Silver Street, sedl si na barovou stoličku a objednal si pintu Stelly a zapečené toasty se sýrem a cibulí. „Víš,“ řekl, když barman odešel zavolat objednávku do kuchyně, „ona si vylévá zlost v márnici. A mrtvolám to nedělá dobře.“

Colin Miller, zlatý hoch P&J, neúnavný bojovník proti celé grampianské policii a proti detektivu seržantovi Loganovi McRae obzvláště, se na něj podíval kalným, krhavým okem a sykl, aby koukal zmizet. Nebyl to vysoký muž, ani ve srovnání s konstáblem Rickardsem, ale zato pěkně ramenatý. Ale nadělané svaly začínaly ochabovat a nastávající otec se pomalu, ale jistě zakulacoval. Místo svého obvyklého obleku měl džíny, teplou kostkovanou košili a ošoupanou koženou bundu a táhl z něj alkohol. Postavil na bar sklenici rukou v černé rukavici. Ani stopa po prstenech. Jako by to ani nebyl on. A navíc byl neoholený.

„Pochop, Coline, ona se o tebe bojí. Celou noc jsi nebyl doma; myslí si, že se ti stalo něco strašnýho.“

„Jo? Jako minule, co, kurva?“ zamumlal se silným glasgowským přízvukem. Zvedl ruce a zahýbal prsty, aby Logan viděl, že nemůže ohýbat klouby. Maso a kosti nahradily neohebné protézy.

„Coline, ona se o tebe bojí.“

„Do toho ti nic neni! Ty se do toho neser!“

Logan vzdychl. „Koukej, mrzí mě to, jasný? Už po tisíci: mrzí mě to! Nechtěl jsem, aby to tak dopadlo! Neudělal jsem to schválně. Co mám ještě hergot říkat?“

„Hele, radši drž hubu.“ Miller vstal, hodil do sebe poslední hlt piva a praštil prázdnou sklenicí o bar. „Já tě nepotřebuju, kurva! Ty zasranej policejní hrdino!“ a rýpl Logana do ramene. „Tak vypadni a dej mi pokoj!“ Reportér se otočil na podpatku, vrazil do stolku s mramorovou deskou, narovnal se a zamířil k toaletám.

Logan vyndal telefon a zavolal Isobel: „Je v pořádku, jenom trochu pil,“ řekl a rychle zavěsil, než stačila položit nějakou otázku nebo ho začít komandovat. Pro jistotu ten krám vypnul.

Sýrové toasty dorazily, právě když se Miller připotácel zpátky k baru a objednal si další pintu ležáku a dvojitý Highland Park. Whisky se třpytila ve sklenici postavené na baru jako jantar.

„Co kdybych zavolal taxík a odvezl tě domů?“

„Co kdybys odprejsknul?“

Logan vzal toast, světlý chleba s tmavě hnědým otiskem grilu, a rozlomil ho napůl tak, že uprostřed vykoukla zlatavá kolečka cibule podobná nehtům. „Tumáš.“ Podal půlku Millerovi.

Reportér se na trojúhelník chleba zadíval. „Nemysli si, že tím sme vyřízený.“ Ale přesto toast vzal a zakousl se do něj, předtím ho pečlivě zabalil do Loganova ubrousku, aby si neumastil rukavice. Potrpěl si na čistotu, i když byl jak dělo. „Jak jsi věděl, že jsem tady?“

„Nejsi jedinej, kdo se tím živí.“

„Jo. Asi ne…“ Chvíli bylo ticho, které přerušila stará Deacon Blue z jukeboxu. Mlčky poslouchali. „Nejsem na děcko zralej,“ zamumlal Miller konečně a šilhavě si prohlížel vlastní odraz v zrcadle nad barem. „Neumím se pořádně postarat ani o sebe…,“ odmlčel se a rukou v rukavici kutálel prázdnou sklenicí po baru sem tam. „A Izzy… Ježíši, ta má strach, že nebude pracovat. Že než odkojí juniora, najdou si na porcování mrtvol někoho jinýho. A ona už nikdy neuvidí svoji milovanou márnici…“ Zmlkl, pořádně si lokl tmavého piva a říhnul.

„Ale prosím tě, budou z vás skvělý rodiče.“

Miller ani nezvedl hlavu. „Ty tomu tak rozumíš!“

„To máš pravdu,“ usmál se Logan, „ale co ti mám na to říkat?“

Reportér pokýval hlavou, až se s ním barová stolička zhoupla. „Jo…“

„Pojď Coline, měl bys jet domů.“

Logan zavolal taxík a reportéra do něj nasoukal; pro jistotu mávl řidiči před očima služebním průkazem dřív, než stačil protestovat, že nebude uklízet pozvracené potahy. Ačkoli nemusel mít strach: jakmile Miller dosedl, usnul jako špalek a celou pětiminutovou cestu do Rubislaw Den tiše chrápal. Když dojeli na místo, Logan zaplatil řidiči a vytáhl Colina do podmračeného odpoledne.

Hnízdečko doktorky Isobel MacAlisterové bylo mnohem větší než Loganův dvoupokojový byt. Dvě poschodí velmi drahé žuly v luxusní aberdeenské čtvrti, v ulici plné drahých sporťáků a obrovských čtyřkolek. Chvíli lovil v Millerových kapsách, než našel klíče a odemkl.

V předsíni se spustilo hlasité pípání. Miller doklopýtal ke skřínce na stěně a vyťukal kód. Nula, pět, jedna, nula. Isobeliny narozeniny, pátého října. Logana napadlo, že se chtěla pojistit, aby na ně Colin nikdy nezapomněl.

„Nechal jsem to sem dát… po tamtom…“ Colin zvedl ruce a znovu na Logana zavrtěl prsty. „Pro jist –“ Říhnutí, omluvný výraz a několik hlubokých nádechů. „Pro jistotu, víš?“ Reportér zamířil do kuchyně a zavolal přes rameno. „Pojď, dáme si Laga… Lagavulinin, linin, in…“

„Nechceš si radši dát kafe?“ zeptal se Logan a šel do kuchyně za ním.

„Whisky, whisky, whisky…“ Ze skříňky vedle konvice vzal dvě sklenice, postavil je na stůl, až zacinkaly jako křišťálové zvonky, a šel hledat láhev. Logan zapnul varnou konvici.

„Víš, Lazare,“ zamumlal reportér ze spíže, „já tě… já tě míval docela rád…“ Vynořil se ven a vykroutil zátku z poloprázdné láhve single malt whisky. „Dycky si mě trochu sral, ale byl si kámoš.“ Svalil se na židli u kuchyňského stolu a zamračil se. „Proč si to takhle podělal?“

„Byla to nehoda, Coline.“ Logan našel v myčce hrnek, nasypal do něj instantní kávu a cukr a zalil to vroucí vodou. „Nechtěl jsem, aby to takhle dopadlo. To přece víš –“

„Tadá!“ Reportér si svlékl pravou rukavici a hodil ji na stůl. Na prostředníku mu chyběly dva články, ostatní prsty měly nad druhým kloubem růžové pahýly. Lesklé a zarudlé. „Ty zasraný ruce svěděj… svědí to jako prase.“ Přimhouřil jedno oko, zadíval se na láhev whisky a opatrně nalil pořádnou míru do obou sklenic. Pak si stáhl i druhou rukavici, pod kterou se objevily další lesklé pahýly, a začal si je třít o zarostlou bradu.

Logan před něj postavil kávu, ale Colin ji ignoroval a zvedl sklenici s whisky na přípitek: „Tak na náš zasranej slunnej Aberdeen!“ Počkal, až Logan zvedne sklenku a přiťukne si s ním. „Šuká to s ovcema, dobytek!“

O dvacet minut později Logan zamkl Isobeliny vchodové dveře a hodil klíč do schránky. Millera opustil spícího na pohovce v obýváku. Dvě věci byly jisté: Colin bude mít zítra pěknou kocovinu a Isobel ho přizabije. Ačkoli, za to by Logan mohl děkovat bohu… usmál se a vydal se zpátky do města.

Ještě nedošel ani na kruhový objezd Queens’s Cross, když mu začal zvonit telefon: nasupený detektiv inspektor Insch chtěl vědět, kam sakra zmizel. „Mám dneska volno, pane, jsem –“

„Kde jste?“

„Cože? Na Queen’s Road, vracím se do –“

„Počkejte…“ Následoval tlumený hovor, kterému Logan pořádně nerozuměl, ale po chvíli se mu inspektor znovu ozval. „Zůstaňte, kde jste, přijede pro vás hlídkový vůz.“

„Ale –“ ‚

„Jedeme do Dundee.“

Insch seděl vzadu s Loganem a podával mu listy z hlášení o Macintyreových znásilněních, zatímco za okénky auta ubíhala dálnice. Dopravní polda za volantem se zřejmě pokoušel překonat silniční rychlostní rekord a předjížděl všechno, co potkal: osobáky, kombíky, sporťáky i náklaďáky. „Pořád nechápu, proč jsme museli se vším praštit a hnát se jako splašení,“ zabručel Logan a vzal si další list z výpovědi oběti.

Inspektor ho zpražil pohledem. „Chcete snad, aby Macintyre zůstal venku a znásilnil další ženskou? Čím dřív ho dostaneme, tím dřív bude od něj pokoj.“

Pravda. Logan o té větě chvíli přemýšlel, aby jí porozuměl. „A určitě se vrátíme včas? Já musím –“

„Tak naposledy, vrátíme se včas! Ten svůj zatracenej večírek stihnete! A teď se soustřeďte!“ Zabodl tlustý prst do papírů v Loganově ruce. „Christine Forresterová: Macintyreova poslední oběť v Aberdeenu.“

Logan přejel očima po papíru. „Ježíši!“

„Je to čím dál horší.“ Chirurgovi trvalo sedm hodin, než Christině Forresterové zašil obličej a krk tak, aby se zase blížily normálu. Logan se podíval na přiloženou fotografii a hned musel odvrátit pohled; ačkoli nevěděl, jestli mu je špatně z toho snímku nebo proto, že musel číst na zadním sedadle policejního auta, které se při západu slunce řítilo po dálnici stopadesátkou.

„Takže,“ řekl a obrátil fotografii 20 na 25 obličejem dolů, „proč já?“

Insch cosi zamručel a vyndal si velký sáček gumových medvídků. „Vzal bych Watsonovou, ale ta si musela před novinářema pustit hubu na špacír. Kdybych ji teď přibral k vyšetřování, všichni by řekli, že je to hon na čarodějnice.“

Logan se díval, jak v inspektorově puse mizí plná hrst želé figurek, a snažil se zahnat představu, že tam zoufale vřískají. „Vy jste přesvědčený, že to byl Macintyre.“

„Samozřejmě, že to byl ten hajzl Macintyre!“ Přes umírající medvídky bylo jeho slovům sotva rozumět.

Logan kývl. Insch byl stejný jako Jackie: nedokázal vidět vlastní posedlost. Nezáleželo na tom, co inspektor říkal: skutečně to byl hon na čarodějnice. To si však Logan nechal pro sebe a znovu se začetl do výpovědi.

Nemocnice Ninewells v Dundee byla obrovská, labyrint chodeb a spojených budov. Na Logana, který klusal za Inschem na neurologické oddělení, z povědomého zápachu dezinfekce a bzučení zářivek okamžitě padla deprese. V sesterně seděla žena ve středním věku oblečená v bílo-zeleném stejnokroji, dívala se přes obroučky brýlí na nástěnku s formuláři, vedle sebe otevřenou velkou bonboniéru. Insch si nabídl bonbon a řekl: „Nikki Bruceová?“

Sestra zvedla oči. „Jste příbuzní?“ na konci otázky zpěvavě zvedla hlas, jak je ve Skotsku typické. Inspektor jí ukázal služební průkaz. „Policie. My –“ „Jo, já vím. Nikki na vás čeká.“ Vstala, Inschovi sahala jen do půli kulatého hrudníku, a zavedla je chodbou do malého soukromého pokoje. „Hodně zkusila, má bolesti. Tak ji moc neunavujte.“

Pod průduchy z klimatizace se jemně pohupovaly balónky, stříbřitě lesklé s medvídky a koťátky. Na korkové nástěnce nad postelí visela přání s nápisy: BRZY SE UZDRAV, ale nikde žádné květiny. Nikki byla podepřená šustivými bílými polštáři, obličej měla skrytý v přítmí, do žíly jí stékala kapačka a na uších měla bílá sluchátka iPodu.

Insch si odkašlal a sedl si na židli s vysokým opěradlem, která stála u postele, byla určená pro pacienty, a Loganovi přenechal rozvrzanou plastovou stoličku v koutě. Nikki sebou lehce trhla, jako by si teprve teď všimla, že přišli. Pak vzdychla a roztřesenou ovázanou rukou vypnula hudbu.

Inspektor se zeptal, jak se jí daří. Hlas měl plný účasti, až ho Logan skoro nepoznával. „Moc mě to mrzí,“ omlouval se mohutný muž, „ale musíme vám položit několik otázek. Zvládnete to?“

Kývnutí. Když se Logan v zatemněné místnosti rozkoukal, uvědomil si, jak se za těch pár dní Nikki změnila. Podlitiny se jí vybarvily a celý obličej byl teď tmavý a nateklý, čerstvé obvazy zakrývaly rány, o kterých cestou četl, bílou gázou prosakovaly žluté a červené flíčky, které naznačovaly cestu útočníkova nože. Promluvila tiše a s obtížemi, a když inspektorovi odpovídala na otázky, rozplakala se. Řekla mu o oslavě narozenin v nočním klubu, i že moc pila. Dál si pamatovala až to, jak se jí udělalo špatně na stanovišti taxíků. Pak jak jde pěšky domů. Nůž. Jeho tělo. Krev… Při jejích slovech Logan znovu pocítil fyzickou bolest, jak proboha někdo může něco takového udělat lidské bytosti?

Když skončili, Insch se znovu omluvil, položil jí ruku na rameno a slíbil, že udělá všechno, co bude v jeho silách, aby pachatele chytil. Pak ji nechal s její bolestí a žalem.

Na recepci na ně čekal muž v obleku: hrubé rysy a ruce jak lopaty. Měl napsáno na čele, že je policajt. „Tak co?“

Insch si vzal další bonbon z bonboniéry. „Nic pořádného. Ale způsob provedení je úplně stejný jako Macintyreův. Všechno sedí.“

„To jsme věděli, a říkali jsme vám to!“ Mužův hrdý dundeeský přízvuk se hlasitě rozezněl chodbou. „Neprosili jsme se vás, abyste sem jezdili a říkali nám to, co sami víme.“

„Poslyš, fešáku,“ sykl Insch výhružným hlasem a přistoupil k muži tak blízko, až ho břichem donutil o krok couvnout. „Já mám v Aberdeenu šest žen, který ten hajzl napadl. Tohle není hra nebo nějaká chlastací soutěž. Rozumíš?“

„Komu tykáš?“ Muž se napřímil, vystrčil prsa a narovnal se v ramenou. „Pro vás jsem detektiv vrchní superintendant Campbell. Nebo mi můžete říkat ‚pane‘. Jedno z toho. Rozuměl jste?“

Insch zrudl jako krocan, ale povedlo se mu vykoktat: „Ano… pane. Omlouvám se, pane.“

„To už je lepší.“ Detektiv vrchní superintendant Campbell se obrátil na Logana. „Tohle je spis?“ Natáhl ruku.

Logan se podíval na Insche, a když se dočkal přikývnutí, spis muži předal. „Podle fotografií oběti to vypadá na eskalaci agresivity pachatele. Brzy někoho zabije.“

„Výborně,“ řekl detektiv, který listoval spisem, „nejdřív ho vydráždíte, parchanti, a pak ho pustíte. Děkuju pěkně, kurva…“

„Víte,“ Logan věděl, že toho nejspíš bude litovat, ale někdo to říct musel, „možná to nebyl Macintyre. Třeba ho někdo kopíruje.“

Campbell si ho chladně změřil. „Neříkejte, seržante. Máte ještě další překvapivý myšlenky, o který byste se chtěl s náma podělit?“ Logana napadaly různé představy, figurovala v nich detektivova matka a koňský zadek, ale radši mlčel. „No jo,“ Campbell zaklapl desky Macintyreova spisu a strčil si je pod paži, „to jsem si myslel. Takže teď to přebíráme my a kdybysme potřebovali, aby nám někdo řekl něco, co všichni víme, zavoláme vám. A zatím si ty svý grázly a prasáky držte u vás doma, jasný?“

Insch vypadal, že se mu každou chvíli rozskočí hlava, ale ještě zamumlal: „Vynasnažíme se.“

Nazpátek do Aberdeenu se opět řítili stejnou rychlostí po temné čtyřproudé dálnici, třicet kilometrů nad povolený limit a konstábl Stirling Moss měl pořád nohu na plynu. „Nezlobte se,“ snažil se Logan přehlušit lomoz předjížděného kamionu, který mířil na sever do Asdy, „ale snažil jsem se být objektivní.“

Ticho. A pak: „Nepotřebuju, abyste mi podrážel nohy před takovým drzým křupanem, jako byl ten Campbell!“

„Nechtěl jsem vás –“

„Byl to Macintyre, jasný? Viděl jste, co tý holce udělal. Je jí třiadvacet a nadosmrti už bude mít jizvy. Nejenom ty viditelné. To, co jí provedl, se nikdy nezahojí.“

Logan nevěděl, co by na to řekl, ale Insch odpověď nečekal. Inspektor si založil mohutné paže na prsou a zavřel oči. Řidič si vpředu zapnul rádio a autem, které požíralo kilometry silnice z Dundee, se nesl rokenrol.

Jackie se objevila doma až teprve ve tři čtvrtě na osm. V předsíni si odupala boty, vztekle při tom nadávala, svlékla si péřovou bundu a s žehráním na počasí se přitiskla na radiátor. „Až do víkendu nemělo sněžit…“ Nos měla rudý jako dres AFC. „Uděláš kafe, prosím tě?“

„Kde jsi byla? Je skoro osm!“ Logan za ní šel do obýváku, kde shodila kozačky a stoupla si zády k elektrickým kamínkům s jednou nohou jen pár centimetrů od rozpálené mřížky. „Takhle se spálíš.“

Jackie to zřejmě nevadilo. „Hledala tě Steelová. Šlo o zprávu pro státní zástupkyni kvůli tomu zítřejšímu stání k případu Morrison.“

„Paráda.“ A to měl mít volno. „Ale teď sebou hoď, jestli si chceš dát sprchu, než půjdeme. Taxík je objednaný na osmou.“ Zvedl odhozené boty a odnesl je do předsíně, odkud na ni zavolal přes rameno.

„Mám přání a cinkací slony.“

„Proboha, snad to není dneska?“ Chvíli mlčela a pak vychrlila pár nadávek. „Proč to sakra musí bejt dneska?“

„Protože má narozeniny. A nebudeme to znovu probírat, jo?“

„Vždyť jsem nic neřekla.“

Logan raději mlčel a s vrtěním hlavy se odešel oblékat.

Dvanáct minut po osmé a z ulice k nim doléhalo hlasité troubení. Logan vykoukl za závěsem: uprostřed ulice stál taxík. „Tak dělej, Jackie, už jsi?“ Žádná odpověď. Vzal dárek a přání a strčil hlavu do předsíně. Nebyla tam, ale slyšel ji z ložnice mluvit. „Ne, to nemůžu. Musím na ty pitomý narozeniny… ne…“ Logan zůstal stát s rukou na klice a poslouchal. „Jo… Koukni, byla jsem tam včera večer a předevčírem, a jsem hotová, jasný?“ Dlouhá odmlka a pak: „Ne, nic netuší. Hele, musíme počkat do zítřka… Jo, já taky.“ Telefon pípl, jak zavěsila.

Logan couvl o pár kroků a zadíval se na pootevřené dveře ložnice.

Další zatroubení taxíku a Jackie vyšla do předsíně a oblékala si kabát. Nejdřív strnula, když ho tam uviděla, a pak řekla: „Tak pojď, myslela jsem, že spěcháme.“

Oslava narozenin nebyla tak zlá, jak Logan čekal: byla daleko, daleko horší. Jackie se pořád dívala na hodinky, jako kdyby ji někde čekalo něco lepšího, a Logan musel poslouchat, jak celý večer něco kritizuje jak rozmazlené dítě.

Jak dlouho už to trvá, ona a ten chlap v telefonu? Jak dlouho už mu lže? A schází se s ním za jeho zády. Janettin vymyšlený rozchod, nedělní zkouška, která se nekonala: lži.

Co to ten Ronald Berwick, odborník na rozbité manželství, říkal? „Nikdy nevěř ženským, vždycky s tebou vyjebou.“

LŽI

28

Ze včerejšího sněžení moc nebylo, jen tenký poprašek, který roztál, sotva se ho dotkly první paprsky. Logan stál u okna v kanceláři detektiva inspektora Steelové, ale byl tak ponořený do svých myšlenek, že vůbec nevnímal lidi, kteří chodili dole po ulici a užívali si vzácné zimní slunce. Když doma v telefonu vyhledal číslo, na které Jackie včera večer volala, byl to Rennie. Že ho to nenapadlo dávno: ti dva si vždycky rozuměli. Parchant Simon Rennie. Falešný jak pětka –

„… nebo jsem vážně pomstychtivá stará kráva? Holá, Lazare, vraťte se na zem!“

„Promiňte,“ řekl, „zamyslel jsem se.“

„Říkala jsem, že ten malej hajzl dostane osm až dvanáct let. Žalobkyně zkoušela víc, ale víte, jaký jsou soudci, když mají odsoudit dítě… Moc měkký.“

„Aha, Sean Morrison…“ Obrátil se zpátky k oknu. „Neuvažovala jste o tom, co se mu stalo? Proč začal být takový?“

„Ne. Nevím a je mi to fuk. Hlavně, že jsme toho grázla chytili a že bude hezky dlouho sedět. Nic víc vědět nepotřebuju.“

„Hmm…“ Na Queen Street zabočil hlídkový vůz, přibrzdil a nechal přejít starší paní, od předního skla se mu při tom odráželo slunce. „Před šesti měsíci to byl normální osmiletý kluk a najednou je z něj vrah. To je u malýho kluka velká proměna.“

„Sakra, vy mluvíte, jako kdybyste byl ze sociálky. Je to rozmazlenej parchant, to je celý.“ Ozvalo se několik cvaknutí zapalovače a k oknu se připlazil bílý cigaretový kouř.

„Přece nezabijete starýho člověka jen proto, že vám rodiče nechtějí koupit poníka.“ Logan se podíval přes rameno, Steelová se protahovala na židli jako lenivá kočka, podpatky zaryté v koberci, ruce za hlavou, a spokojeně pokuřovala. „Něco se mu muselo stát.“

Nakonec vyndala cigaretu z pusy a zadívala se na něj přes cáry kouře. „Buďte tý lásky a už se do toho neserte. Vyhráli jsme a já si to chci vychutnat!“ Vyhrnula si rukáv a zadívala se na hodinky. „Pojďte, za chvíli je tu státní zástupkyně, tak se akorát stačíme zajít vyčůrat. A hlavu vzhůru, proboha! Netvařte se mi tu jako hromádka neštěstí!“

Státní zástupkyně se usadila na nejméně otřískané židli; byla krásně dozlatova opálená, zato její asistentka, která ji v práci zastupovala, zatímco si užívala někde na pláži, už získala typicky zimní aberdeenský odstín. Rachael Tullochová měla tak světlou pleť, že vypadala průsvitná, a rezavé vlnité vlasy stažené do volného ohonu, s nímž si pohrávala, než její šéfová se Steelovou probraly dlouhý seznam trestných činů, ze kterých se chystaly Seana Morrisona obvinit.

Byla hezká; Logan nechápal, jak to, že si toho nevšiml dřív. Ne krásná, ale příjemná. Klasický keltský typ. Zvedla oči, všimla si, že se na ni dívá, a usmála se.

Logan, který si připadal jako načapaný teenager, se začervenal a odvrátil oči.

Když skončili, Rachael nechala Steelovou se státní zástupkyní odejít a chvíli se zdržela. „Tak co?“ nadhodila a uvolnila si ohon, takže se jí kudrny rozprostřely po ramenou a zádech, „slyšela jsem, že jste Seana Morrisona chytil prakticky sám?“ Logan protestoval, ale Rachael si to nedala vymluvit. „A navíc jste vyřešil ta vloupání.“ Rozpustile se usmála, zakoulela očima a nasadila americký přízvuk: „Je vůbec něco, co byste nedokázal?“

„Já… no, víte…“ Logan měl najednou potíž dát dokupy pár slov.

„A víte,“ zhluboka se nadechla, „že vám ještě dlužím drink? Od minule.“ Zlehka se dotkla jeho paže.

„No, já…,“ a v tu chvíli si vzpomněl na Jackie a Rennieho, vůbec nic netušil, „když jste o tom začala… vlastně si vzpomínám. Velký gin s tonikem.“

„Kdy?“

„Ehm… dneska večer?“

„Tak večer. V sedm. Hotel Ferry Hill House, v baru, ne v restauraci. A přijďte včas!“ Rachael se usmála, obrátila se a spěchala za státní zástupkyní. Otočila se jen dvakrát.

Cestou po schodech dolů Logan narazil na Tlusťocha Garyho, který se na něj podíval a zaúpěl: „Co tady proboha děláš? Říkal jsem ti, abys zůstal do soboty doma!“

„Detektiv inspektor Steelová.“

„Proč se teda obtěžujeme se směnama?“ Vytáhl si zápisník a něco si zapsal. „Netušíš, kdy tě Její Svatost nechá normálně plnit povinnosti?“

„Ne. Neviděl jsi Rennieho?“ Logan ještě nevěděl, co konstáblovi provede, ale rozhodně nic pěkného.

„Je u soudu. Celej den,“ odpověděl Garry a schoval si zápisník zpátky do kapsy.

„Dvě nezákonný vniknutí, tři zloději a exhibicionismus. Bude tu až zítra.“

Logan mu poděkoval a odklusal po schodech do malého kamrlíku bez okna, který si zabral, cestou si představoval, jak vběhne do soudní síně, popadne Rennieho za krk a vymlátí z něj duši. Právě toho parchanta kopal do varlat, když mu zazvonil telefon.

Volal pan Skate or Die od ajťáků, aby mu řekl, že se díval na počítače z Garthdeeho domu.

Logan se zamračil. „Je to Garvie, ne Garthdee. Frank Garvie.“

„To je fuk. Dopoledne jsem to zkoušel, všechno je, zakódovaný.“

„Můžete to rozluštit?“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval sarkastický smích. „Ne.“

„Hned jsem u vás!“

Počítače, které zabavili v Garvieho bytě, stály mezi hromadami plechovek od dietní koly a změtí kabelů a drátů. Oba přístroje byly zapojené do plochých monitorů, na černých obrazovkách svítily řady světle zelených písmen a číslic. „To, na co se díváte,“ řekl technik s propiskou mezi zuby, „je 256bitový asymetrický šifrování. Všechno v tý bedně je volně přístupný, žádný zabezpečení, ale když k tomu nemáte klíč, nedává to smysl.“

„Něco se přece musí –“

„Nemám šanci.“ Poklepal na jeden počítač náhražkou cigarety, „armáda používá na svoje tajný dokumenty sto dvacet osm bitů. Dvě stě padesát šest je asi tři sta čtyřicet miliardkrát, miliardkrát, bezpečnější. Takový superzabezpečení má třeba Národní bezpečnostní úřad a MI6. Takovýhle věci nebudeme schopný rozšifrovat ještě nejmíň pětadvacet let. A než se zeptáte: šifrovací software se dá koupit na internetu a stojí míň než lístek na fotbal.“ Tužka putovala zpátky do pusy. „Bez klíče nemáme sebemenší šanci zjistit, co v těch bednách je.“

„Ne, není.“ Hlas Alfa třináctky. „Obešli jsme pár sousedů, ale od včerejšího večera ho nikdo neviděl. A to byl namol, stál na schodišti a křičel, že jsou všichni pěkný šmejdi a on že nic neudělal.“

Logan přikryl telefon dlaní a předal tu zprávu Inschovi. „Není doma.“ Inspektor se rozčilil: „Řekněte jim, ať tam chodí každou hodinu. A jakmile se Garvie vrátí, chci ten šifrovací klíč k těm zatraceným počítačům!“

V jedenáct hodin byl Logan zpátky ve své mrňavé temnici: Ani nerozsvítil, přemýšlel o Jackie a Renniem a nemohl v sobě najít chuť prokousat se papíry, které na něj čekaly. Jak mu to sakra mohla udělat!? A s RENNIEM! S tím mizerným ubožákem Simonem Renniem alias prvotřídním blbem a sráčem Renniem –

Ozvalo se vrznutí dveří. Někdo řekl: „Ehm?“ a místnost zalilo světlo, do něhož Logan vztekle zamžoural a zaklel. Na prahu stál Tlusťoch Gary s jednou rukou na vypínači. „Proč tu jsi takhle potmě?“ „Co chceš, Gary?“

„Ježíši, ty ses ale vyspal… volal ten glasgowskej pisálek.“ Logan čekal, co bude dál, ale víc se nedozvěděl. „A?“ „Krucinál, jak to mám vědět? Vypadám snad jako tvoje sekretářka? Kdyby sis občas zapnul telefon, tak bys to věděl.“ „Fajn.“ Logan se znovu zadíval do zdi. „Ještě něco?“

Ozval se povzdech a pak Gary zabručel: „Já to vzdávám.“ Zhasl světlo a zavřel za sebou dveře.

Logan vyndal telefon a zavolal Colinu Millerovi. Připadalo mu, že zvoní věčnost, než se ozval reportérův hluboký hlas, chraplavější než jindy.

„Co chceš?“

„Dobrý ráno, Coline. Už je ti líp?“

„Jako kdyby mi do huby nachcala kočka.“

„Volal jsi mi.“

„Jo.“ Chrastivě si odkašlal. „Uh… nevyváděl jsem včera nějaký blbosti?“

„Jo. Už s tebou Isobel mluví?“

„Trochu křičela.“ Logan si pomyslel, že to je velmi jemně řečeno –doktorka Isobel MacAlisterová nepatřila k těm, kdo tiše trpí. Colin zaúpěl. „Řekla, že jsem nezodpovědnej šmejd, takhle zmizet. Kdo ví, co se mi mohlo stát. Jo, jako posledně, pamatuješ? Když jsi mě podrazil a –“

„To už jsme probírali včera; odpustil jsi mi to! Říkal jsi, že jsem tvůj nejlepší kámoš!“

„Tak to jsem musel bejt pěkně vožralej!“

„To je fuk, zpátky už to vzít nemůžeš.“

Miller dlouho mlčel, až si Logan pomyslel, že zavěsil, a nakonec řekl: „Izzy říká, že mám bejt hodnej.“

„To znamená, že přestaneš každý naše hovno rozmazávat po titulní stránce P&J?“

„To si ještě rozmyslím.“ Další zakašlání. „Bože.“

„Tak když jsme teda zase kamarádi…“ Logan zaváhal, měl dokonalou příležitost pomstít se Renniemu, stačilo Colina požádat, aby ho zostudil v novinách. „Nemohl bys mi vyšťourat nějakou špínu na jednoho chlápka?“

„Podle toho na koho?“

Rennie, Rennie, Rennie… Logan zavřel oči, na poslední chvíli se ovládl. Prostě to nedokázal udělat. Ani Renniemu.

„Jsi tam? Tak co, kdo je to?“

Ale mohl: „Detektiv konstábl Simon Rennie.“

Miller chvíli mlčel a pak řekl: „V něčem jede, co?“

„Uvidíme, to zjistíš, ne?“

„A mám to, co zjistím, zveřejnit?“

„Ani náhodou! Nejdřív to musíš říct mně!“

„Uvidíme, co se dá dělat.“ A s tím Miller zavěsil.

A bylo to: teď už se nedalo couvnout. Jestli se na Rennieho dala najít nějaká špína, Miller ji vyšťourá, a pak toho šmejda roznese na kopytech v Press and Journal. Zničí ho. Trvalo skoro pět minut, než se dostavily výčitky svědomí. Logan seděl sám, potmě, obličej zabořený do dlaní a nadával si a nadával.

29

Když se večer vrátil domů, poté, co celý den trucoval ve svém kamrlíku na ředitelství –, Jackie zrovna odcházela, zase celá v černém zlodějském oblečení. Mezi dveřmi se zastavila a zeptala se ho: „Slyšel jsi o tom znásilnění?“

„Včera v noci v Dundee? Jo.“ Bylo ze všech nejhorší: Wendy Nicholová, dvacet šest let, programátorka počítačových her, svobodná matka pětileté dcery. Kdyby si taxikář nevšiml její nohy vykukující z křoví, byla by vykrvácela. Insch málem vyletěl z kůže, když mu to policie z Tayside zavolala: detektiv Cameron tvrdil, že je to Inschova vina, protože nedokázal Roba Macintyrea dostat za mříže.

„Kurva to snad není pravda, jak to sakra…“ Jackie se zarazila. „Dneska večer musím jít zase ven.“

„Neříkej.“ Vlastně to nebyla otázka. Snažil se nedat najevo vztek.

„Jo. Znáš to.“

Logan kývl. To tedy zná. Moc dobře věděl, jaké to je. „Taky jdu večer ven. Zase jdeš ke Cathy?“ Pokusil se ji nachytat.

„Ne, k Janette.“ Řekla stejné jméno, na které se vymlouvala už dříve. Mazaná.

„Jasně. K Janette.“

Chvíli to vypadalo, jako by mu Jackie chtěla něco říct, ale pak ho jen letmo políbila na tvář. „Nečekej na mě.“ Práska za sebou dveřmi a Logan zůstal chvíli stát na místě, ale pak se vydal za ní. V dešti vyklouzl na Marischal Street a sledoval ji, jak uhání ulicí s mobilem přitisknutým k uchu. Nahoře zahnula doprava na Union Street, kde zašla do přístřešku na autobusové zastávce proti Tolbooth. Schovala si telefon do kapsy a čekala, od úst jí v chladném nočním vzduchu stoupala pára.

Logan se držel kus za ní, opřený u dveří do hospody Tilted Wig, kde ho nemohla vidět, ale on viděl na ni, vlasy měl splihlé od studeného deště a bundu už skoro promočenou. Na zastávku přijely a odjely tři kloubové autobusy a pak u obrubníku zastavil anonymní citroen s naplno zapnutými stěrači. Jackie zahrozila rukou a vykřikla: „No konečně!“ a otevřela dveře spolujezdce. Uvnitř se rozsvítilo světélko, takže než Jackie nastoupila a zabouchla, stačil si dobře prohlédnout řidiče. Ten hajzl Simon Rennie.

Auto zablikalo a zařadilo se do svého proudu. Byla špička. Promočený Logan stál a díval se za ním, dokud nezmizelo.

Hotel Ferryhill House byl jedním z mála míst v Aberdeenu, které se pyšnilo pivní zahrádkou, těch pár omšelých lavic však venku stálo opuštěných v neutuchajícím lijáku. Logan prošel až k baru, vypadal jak utopená krysa a celý se klepal. Svlékl si bundu a rozhlédl se kolem dokola. Rachael nikde.

Všechny stoly u hořícího krbu byly obsazené, a tak se spokojil s tím, který byl nejblíže, a promočenou bundu pověsil přes opěradlo. Pak si došel pro pintu Stelly, postavil ji před sebe na stůl a zůstal na ni zírat; napadlo ho, že by ještě mohl zmizet. Co kdyby se vrátil domů? To by –

„Tak vy jste přišel!“ Zvedl oči a uviděl Rachael Tullochovou, která si svlékala svítivě oranžovou pláštěnku. Na útěk tedy bylo pozdě. Usadila se proti němu na židli, z vlasů jí na stůl padaly jiskřivé kapky. „Jé, vy už máte pití. Tak já…,“ začala se zvedat, ale Logan mávl rukou, aby zůstala sedět.

„To je dobrý, dojdu tam. Gin s tonikem?“

Rachael se začervenala. „Prosím.“

Když se vrátil ke stolu, schovávala si do kabelky rtěnku. „Díky,“ řekla a vzala si drink. „Kdybyste věděl, jaký jsem dneska měla den! Na zdraví!“ Zvedla sklenici, aby si s ní Logan přiťukl.

Mlčky se napili. „Ehm…,“ začala, odkašlala si a zkusila to znovu. „Dneska jsme měli soud s pachatelem těch krádeží… V Tillydrone?“

„Jo? To je skvělý.“

„Jo…“ Mlčeli dál. „Nevěřila jsem, že přijdete.“ Pohrávala si se skleničkou a nedívala se na něj. „Myslela jsem, že se vymluvíte nebo rovnou řeknete ne…“

Logan se zasmál, ale znělo to přiškrceně. „Nezlobte se.“ Lokl si piva. „Jsem rád, že jste mě pozvala,“ řekl, ale sám nevěděl, jestli je to pravda.

Rachael se usmála. A rozzářily se jí oči.

Do indické restaurace na Crown Street to pěšky bylo jen pět minut, ale než tam doběhli, oba byli promočení na kost. Jídlem aspoň zaplní ty trapné chvíle mlčení. Ale bylo jich čím dál míň. Většinou mluvili o práci: Logan jí řekl o sbírce viktoriánského porna Zandera Clarka a pokračoval veselou historkou o tom, jak detektiv inspektor Steelová honila prostitutku, která kradla u Ann Summersové, a na útěku poztrácela vibrátory, lubrikanty a kalhotky bez rozkroku. Rachael mu na oplátku vyprávěla o muži, kterého žalovali za to, že chtěl své přítelkyni vyvolat potrat bělidlem.

Logan se celý večer snažil nemyslet na to, co dělá Jackie. Stejně už na tom nezáleželo, spala s Renniem, takže je konec. Hned ráno se jí chystal říct, aby se odstěhovala. A tím to skoncují. A tak sypal vtipy a historky a sám sebe přesvědčoval, že mu to vůbec nevadí.

Nakonec stáli venku před restaurací a čekali na taxík. „Víš,“ řekla Rachael, jejíž hlas pohltil oblak páry lehce provoněné kardamomem, římským kmínem a česnekem, „jsem moc ráda, že jsi přišel.“ Dívala se na své pletené rukavice, tváře měla červené a celá se rděla.

„Já taky.“ A tentokrát nelhal.

„Nechtěl bys…“ Zhluboka se nadechla. „Ale co.“ Chytila ho za klopy a políbila ho, rty měla teplé, měkké a voňavé… A v tu chvíli Loganovi zazvonil telefon.

„Krucinál!“ ulevil si a Rachael se smíchem ucouvla, aby se mohl podívat na číslo volajícího. Byla to centrála. „Nezlob se.“ Zavolal zpátky a do ucha mu zakřičel seržant Mitchell… „V žádným případě, a teď sebou koukejte hodit!“

„Co se děje, Eriku?“

„Cože? Aleluja! Tak pán si jednou zapnul telefon! Jsi střízlivej?“

„Jsem.“ Od té doby, co přišli do restaurace, pil jen vodu, nechtěl se úplně zmrskat. „Proč?“

„Detektiv inspektor Insch není. Celej den jste zbytečně nechali Alfu třináct hlídat něj akej dům v Danestone, Frank Garvie, říká ti to něco?“ Logan přitakal. „Fajn,“‚ řekl Mitchell, „máme z tý adresy nahlášenou nějakou výtržnost.“

Logan nechápal, co to s ním má společného. „A?“

„A Insch říká, že tam máš jet ty –“

„Ale –“ Rachael mu posunky ukazovala „šálek kávy“.

„Hele, jestli chceš Insche poslat do háje, tak si klidně posluž. Já s tím nechci nic mít.“

Logan pevně zavřel oči a v duchu přál tomu zatracenýmu Inschovi bolestivou a ošklivou smrt. „Dobře. Ale budu potřebovat auto.“

„Fajn. Jede sem Oskar Foxtrot dvě. Tak si něco stopni.“

Logan zavěsil. „Nezlob se.“

„Musíš odjet, co?“ zeptala se, když za ní zastavil taxík.

„Ano. Víš, jaká je poslední dobou s Inschem řeč.“

„Slyšela jsem.“ Otevřela dveře taxíku. „Pojď, zavezu tě na stanici.“

Logan vystoupil na zmoklém nádvoří; doufal, že nevypadá jako šlapka, obličej samá rozmazaná rtěnka. Když taxík zmizel do noci, otočil se a spěchal na recepci. Oskar Foxtrot dvě, malá otlučená dodávka s drátěným pletivem na zadních oknech, stál vzadu na parkovišti, čekal na něj s nastartovaným motorem a lijákem se z něj nesly operní árie. Logan se vyšplhal na sedadlo spolujezdce a okamžitě začal kašlat a kýchat. Celé auto páchlo mokrým psem.

„Na to si za chvilku zvyknete,“ prohlásila žena, která seděla za volantem. „Až dorazíme domů, tak se vykoupeme, co vy na to, chlupáči?“ Logan se otočil a uviděl dva obrovské vlčáky, černé čenichy přitisknuté na mřížce, která oddělovala zadní část mrňavé dodávky od předních sedadel. Větší vlčák zavrčel, ale jeho panička se zasmála a řekla: „Neboj se, zlato, ten ti nic neudělá.“ A poplácala Logana po stehně. „Panebože, hlavně se jim nedívejte do očí.“

Logan se obrátil dopředu. Hezky rychle.

Žena ho vezla ke Garvieho bytu v Danestone a celou cestu k němu a svým psům držela monolog o dokumentu, který den předtím viděla na BBC2, o princi Charlesi Edwardovi, jenž během povstání proti Jakobitům sdílel lože se dvěma kurtizánami a jedním Irem. „No jo,“ končila, když zahnula do Garvieho slepé ulice. „Můj bratranec je gay a miluje Drambuie. Ale on je z Elginu.“

Světla Alfa třináctky protínala liják modrými pásy, kapky deště se v nich třpytily jak elektrické jiskry. Logan psovodce poděkoval, vystoupil z dodávky a přesedl do Alfa třináctky. „Tak co se děje?“

Konstábl ukázal na Garvieho dům. „Asi před půl hodinou volali sousedi a stěžovali si na rámus. Od tý doby otravujou každých pět minut a chtějí vědět, proč s tím nic neděláme.“

„Kdy se Garvie vrátil domů?“

Konstábl pokrčil rameny a Logan zaklel. „Měli jste ten dům přece hlídat!“

„Na mě se nedívejte, já přišel v deset!“

„Proboha živýho…“ Logan si ohrnul límec, přeběhl kousek cesty k domu a vešel dovnitř. Z horních pater se dolů nesly rozčilené hlasy, které překřikovaly smyčku hlasité hudby. Vystoupal nahoru, hluk sílil s každým schodem.

BUM! BUM! BUM! „KURVA, VYPNI TO!“ Mužský hlas.

„PANE, VÍCKRÁT UŽ TO ŘÍKAT NEBUDU –“

„VIDÍTE, S ČÍM TU MUSÍME ŽÍT?“ Ženský ječák.

„OTEVŘI, TY DOBYTKU!“ Znovu onen mužský hlas.

Stáli v prvním poschodí: pět rozzuřených sousedů a otrávená policistka. Hluk z Garvieho bytu byl ohlušující, pískání, bubnování a řev, crescendo houslí a kláves, ze kterého jim drkotaly zuby. A potom ticho. A pak se to celé opakovalo v nekonečné smyčce. Žádný div, že sousedé zuřili; po hodině tohohle rámusu by i papež vyběhl na Union Street s baseballovou pálkou.

Garvieho dveře byly opět čerstvě natřené, sprosté nadávky se však neomezily jen na dřevo, šířily se i po stěnách jako ošklivá infekce. Logan poklepal policistce po rameni. „Tak co?“

„CO?“

„PTÁM SE, JESTLI JSTE NĚCO ZJISTILI.“

Žena se zatvářila nechápavě, ale pak zakřičela: „NE. TAKHLE TO JE OD TY DOBY, CO JSME PŘIJELI. MAJITEL NEOTEVÍRÁ –“

„Dobře.“ Logan přistoupil ke dveřím, dřepl si a znechuceně nakrčil nos z čpavého zápachu lidské moči. Navlékl si gumovou rukavici a otevřel schránku na dopisy. V předsíni byla tma, dopadalo tam jen slabé světlo z pokoje, odkud stále dokola řvala ta příšerná hudba.

„TO JSEM ZKOUŠELA!“ zakřičela policistka. „NENÍ TAM VIDĚT!“

Logan jí gestem ukázal, aby za ním sešla dolů. Jakmile zmizeli z dohledu, sousedé začali znovu bušit. „Je to jejich vina,“ prohlásil Logan. „Neměli toho nebožáka terorizovat: čmáranice na dveřích, močení do schránky, psí výkaly v zapáleným pytlíku. Asi nahrál nejprotivnější kousky skladeb, co měl, udělal krátkou smyčku, dal hlasitost na maximum a vypadl na noc někam do hotelu. Aby se jim pomstil.“

Policistka přikývla. „A co teda budeme dělat?“

Logan se podíval nahoru, kde právě smyčka spustila nanovo. „Budeme se muset dostat dovnitř. Když to neuděláme, tak ho zlynčujou, až se vrátí. Vy –“

„PROČ SAKRA NIC NEDĚLÁTE?“ Z prvního poschodí sbíhal plešatý muž ve středním věku, celý rudý spravedlivým rozhořčením.

„Nevíte něco o těch vandalských útocích na byt Franka Garvieho, pane?“

Muž se zarazil. Zbledl a zase zrudl. „Chcete mě snad z něčeho obvinit?“

„Co jsem říkal?“ obrátil se Logan na policistku. „Můžete si zapsat jméno a adresu tohohle pána, konstáble?“

„Ano, pane.“

„Dobře.“ Stáli a dívali se na muže, který pozadu stoupal zpátky nahoru. Po chvíli jim zmizel z dohledu a hudba se znovu rozeřvala. „Tak pojďme,“ pobídl ji Logan, „jestli to budu ještě chvíli poslouchat, tak za sebe neručím.“

Policistka se na chvíli omluvila a vyběhla do deštivé noci, kterou rotovala líná modrá světla policejního vozu. Za chvíli se vrátila, sklepala si vodu z nepromokavé policejní bundy a s úsměvem mu ukázala cosi, co vypadalo jako malá pistolka. „Koupila jsem to na internetu,“ vysvětlovala, když za ohlušujícího řevu stoupali po schodech. „Strašně jsem se těšila, až si to vyzkouším!“

„Počkejte,“ křikl Logan, když došli na první odpočívadlo. Pak vyndal telefon a ohlásil na dispečink, že se obává o bezpečí majitele bytu, takže mu musejí vyrazit dveře. Po rozzuřeném davu najednou nebylo v prvním poschodí ani stopy, plešoun zřejmě sousedy varoval, že policie si chce spíš zgustnout na nich, než aby něco udělali s tou Garvieho serenádou věčného zatracení. „VYKOPNĚTE TO!“

„TO NENÍ NUTNÝ.“ Policistka přiskočila ke dveřím a vsunula špičatý konec své „zbraně“ do klíčové dírky, lehce jím zatočila a zmáčkla spoušť. Jestli se ozval nějaký zvuk, nebyl přes ten rámus zevnitř slyšet. „HA, HA! PODÍVEJTE!“

Dveře se otevřely a rámus ještě zesílil. Logan si přitiskl dlaně na uši a vešel do bytu. Rohožka páchla močí, a tak se radši držel při stěně, aby v chodbičce do něčeho nešlápl. Smyčka zase spustila a domácí kino se rozdunělo nesnesitelně hlasitou směsicí zvuků, až se mu podlaha pod nohama třásla. Ve chvíli, kdy Logan vešel do pokoje, všechno ztichlo.

Frank Garvie visel na ocelovém háku na stropě. Cukal sebou.

A znovu spustila hudba.

30

Na „tým“ techniků si počkali dvacet minut: dorazila jen jediná žena v bílé kombinéze, která svírala pracovní kufřík a snažila se nezívat. „To jste všichni?“ zeptal se Logan, zatímco se kriminalistka rozhlížela po teď už tichém bytě.

Žena pokrčila rameny. „Iain má rozlučku. Sloužím sama.“ Ve dveřích obýváku se zastavila a dlouho si prohlížela tělo. Nebožtík byl od hlavy až k patě navlečený v tmavě červené gumě napnuté k prasknutí, obličej zakrytý maskou. Od rozkroku a zadku mu vedly tenké černé dráty k malé krabičce na podlaze. Od háku na Garvieho stropě visel bílý hedvábný provaz ke smyčce na jeho krku, tak hluboko zaříznutý do lesklé gumy, že skoro nebyl vidět.

„Už ho prohlásili za mrtvého?“ zeptala se kriminalistka a dala se do zkoumání stop na koberci.

„Udělal to doktor ze záchranky.“ Ale Logan se nejdřív přesvědčil sám. Garvie už byl studený, musel být několik hodin po smrti. Ten ohlušující rámus byl z DVD, Buffy přemožitelka upírů, čtvrtá série. Nejspíš pustil „přehrát vše“, a když skončily všechny díly a Garvie byl mrtvý, DVD přeskočilo do hlavního menu a spustila se nekonečná hudební smyčka.

Kriminalistka pokývala hlavou. „Dobře, běžte počkat ven a já vás zavolám, až se budete moct vrátit. Budu potřebovat –“

„Boty a oblečení. Já vím.“

„Jo, a teď už padejte. Musím makat za tři.“

Teprve o tři hodiny později, když Logan na zadním sedadle Alfy třináct pojídal sendvič z nonstopu naproti, konečně dorazila patoložka.

„Bacha,“ sykla policistka, když vedle jejich hlídkového vozu zaparkoval Isobelin povědomý stříbrný mercedes, „dorazila zlá sudička.“

Ze sedadla řidiče vyskočil Colin Miller a spěchal otevřít dveře spolujezdce, odkud pomohl Isobel vystoupit do jemného mrholení. Motal se kolem ní, dokud ho neplácla přes ruku a nezpražila pohledem. Pak se jí omluvil.

Isobel chvíli stála a zhluboka dýchala, jednu ruku přitisknutou na kříži a druhou na vystouplém břiše.

Logan strčil zbylý kousek sendviče do obalu a vystoupil, aby jí šel naproti, v půli cesty však zaváhal, vrátil se k mercedesu a otevřel dveře spolujezdce. „Vypadáš hrozně.“

Miller na něj ukázal zdvižený prostředník, ale s protézou v rukavici jeho gesto vyznělo jako nepodařený pokus o prstovou stínohru. Raději to vzdal. „Je to ten Garvie, kterýho jste zatkli za vraždu mladýho Fettese?“

„Dobře víš, že ti nemůžu nic –“

„Myslel jsem, že jsme zase kámoši. Na to, abych ti vyšťoural špínu na starý policajtský kámoše, jsem ti dobrej, ale nemůžeš mi nic říct ani o pitomý sebevraždě?“

„Touché. Frank Garvie: kdysi s Jasonem Fettesem točil filmy pro dospělý.“

Reportér se přes Loganovo rameno zadíval na vysoké činžáky. „Věděl, že –“

„Nemůžeš o tom nic otisknout, rozumíš? Jsme –“

„Detektive seržante McRae?“ Byla to policistka z Alfy třináct, mávala na něj vysílačkou. „Dispečink.“

Logan se obrátil k Millerovi zády. „Poslouchej, nic neotiskneš bez mýho souhlasu!“

„No jo. Ale snad se tu můžu aspoň porozhlídnout.“

„Detektive seržante McRae!“ znovu zavolala policistka.

„No jo, slyšel jsem vás! A ty,“ podíval se na reportéra, jemuž se nejdřív chystal dát lekci o společenské zodpovědnosti a právu oběti na soukromí… „se snaž, ať mě nevyhoděj!“

*

Na telefonu byl šéfinspektor s úsečným aberdeenským přízvukem, který chtěl informace o Garvieho sebevraždě, a taky se zajímal, jak dlouho ještě tam bude trčet Alfa třináct: musejí přece hlídkovat po celém městě, i když byly skoro tři ráno a pekelné skotské počasí. Logan mu řekl, co věděl, a spěchal za Isobel dovnitř. Dohnal ji na prvním odpočívadle. Opírala se o stěnu schodiště a ztěžka dýchala.

„Je ti dobře?“

Isobel se ušklíbla a přejela si rukou břicho. „Pálí mě žáha, mám oteklý kotníky, nohu vraženou v močovým měchýři, protože ten mrňous si od dvou dává rozcvičku, celou dobu se potím a připadám si jako nafukovací skákací hrad. A vůbec se netěším na zítřek.“

„Tak jeď domů, je to přece jenom sebevražda a vždycky můžeme –“

„Vážně si myslíš, že bych si nechala ujít poslední místo činu, když šest měsíců žádné neuvidím? To zrovna!“

Nahoře se s jeho pomocí nasoukala do největší bílé kombinézy, jakou měli, a taktak ji zapnula přes břicho. „Ehm, Isobel…“ Podal jí gumové rukavice. „Když jsme spolu chodili…“ Ale, pitomost.

„Tak co?“

„Nic.“

Isobel si ho nasupeně změřila. „Co?“

Logan se nadechl, podíval se jí do očí a zeptal se: „Když jsme spolu chodili, spala jsi s někým jiným?“ Visel na ní očima, jak odpoví, ale reakci, která následovala, nečekal. Isobel se roztřásl spodní ret a oči se jí zalily slzami. Rozplakala se. „To ne, promiň. Nemyslel jsem to tak. Já jsem –“ Isobel ho pleskla přes prsa, až to štíplo. „Au!“

„Jak se mě můžeš takhle ptát?“ Logan couval a Isobel za ním. „Jak se sakra můžeš –“ znovu ho praštila „ptát –“ a znovu, a znovu.

„Promiň!“ Narazil zády do stěny. „Já…“ Málem už jí vyklopil všechno o Jackie a Renniem, ale nemohl to vyslovit. Nakonec zavřel oči a svěsil hlavu. „Promiň.“

Nejspíš mu něco poznala na hlase, protože ho jemně vzala za paži a začala ho utěšovat, aby se nebál, že jednou taky budou mít s konstábl Watsonovou dítě. Byl by se tomu zasmál, ale bál se, že by vydal přiškrcený skřek, a tak radši otevřel dveře do Garvieho bytu.

Technická z kriminálky stála uprostřed předsíně a psala na laptopu, od něhož vedly kabely do obýváku. Když je viděla vejít, gestem ruky je zastavila. „Dejte nám vteřinu. Ještě to naposledy projedu…“ Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo elektronické pípnutí. „Tak fajn, už můžete. Mám hotový vlákna, otisky, tělesný tekutiny, videa a fotky. Žádné stopy po násilném vniknutí, všechna okna zavřená, závěsy zatažené. Mám pár otisků i z toho gumového oblečku…“ Žena zívla, ani se neobtěžovala zakrýt si ústa a předvedla jim řádku starých dobrých skotských plomb. „Pfůůů… Kolik je hodin?“ Když jí to Logan řekl, zaklela, přejela si obličej rukou a začala balit kulatý fotoaparát, ukládala to své akvárko na stativu do kufříku a při tom mumlala, proč zrovna ona musí takhle ponocovat, když všichni ostatní někde flámují.

Isobel obešla tělo, prohlédla si je a opatrně píchla do svaloviny přes oblek pokrytý práškem na snímání otisků. Zarazila se, odfrkla a šťouchla do gumy tam, kde se vyboulila nad hedvábným provazem. Svraštila čelo.

„Něco v nepořádku?“ zeptal se Logan.

„Možná…“ Isobel mrtvému stáhla kapuci a odhalila Garvieho krk, gumové rukavice jí na tmavé gumě zavrzaly, a zabořila prsty do odhalené voskovité kůže. „Studený… čekala bych, že tělo bude ztuhlejší.“

„No, když jsme sem přišli, ještě se škubal –“

Isobel na něj vytřeštila oči. „Tak proč jste ho proboha neodřízli?“

„Byl mrtvý. Díval jsem se.“

„Nebuď směšný! Mrtvá těla sebou neškubou.“

Logan ukázal na malý transformátor položený na peršanu. Dva tenké dráty od něj vedly k malému otvoru v rozkroku gumového obleku, třetí mizel v podobné dírce mezi půlkami zadku. „Chceš to vidět?“

Isobel přikývla, a Logan tedy sebral zástrčku a zasunul ji zpátky do zásuvky ve zdi, kde byla, když přišli. Tělo sebou okamžitě začalo škubat. „Je to elektrostimulační sada,“ vysvětloval pod tančícím tělem Franka Garvieho, „má to zesilovat orgasmus.“

„Vypni to.“

Logan si vařil vodu na kávu v koutě chodby mezi liduprázdnými kancelářemi, ticho narušovalo jen vzum, vzum, vzum čističe podlah odněkud zdola. Nafouknutá krabice dávno prošlého mléka v lednici vypadala jako nevybuchlá bomba. Logan ji vrátil zpátky.

Papírování po návštěvě v Garvieho domě a nálezu jeho těla mu trvalo dvě hodiny. Teď se opřel na židli a zadíval se na obrazovku počítače, procházel si protokoly z výslechů sousedů, které obcházeli, zatímco jednočlenný kriminalistický tým pročesával byt. Vlastně je ani nečetl, jen potřeboval zabít čas. Odkládal návrat domů a nevyhnutelnou konfrontaci s Jackie. Obviňování, lži, křik… zrada. Ale to zdaleka nejhorší, horší než všechen ten vztek a lítost a chuť rozbít Renniemu tu jeho zkurvenou hubu, bylo, že ji v hloubi srdce pořád miloval.

Jenže to neznamenalo, že není konec.

Raději se tedy vrátil k výpovědím svědků a četl si jejich lži. Ne, tomu muži z bytu číslo čtyři nic neudělali. Já a nápisy? No dovolte! Močit někomu do schránky na dopisy?! To nikdy!

Do společné kanceláře vešel povědomý stín s velkým kouřícím hrnkem v ruce: Tlusťoch Gary. Když uviděl Logana, zarazil se. „Ehm…“

„Ani se neobtěžuj,“ přispěchal mu Logan na pomoc, „mlíko není, takže nemáš co ukrást.“

„Krucinál.“ Tlusťoch Gary se podíval do hrnku. „Stejně jsem ho nechtěl ukrást…“

„Jsi dost mizernej lhář.“

Gary pokrčil rameny. „Proto jsem se nikdy nedral mezi detektivy: jsem poctivec. Co tady ještě děláš?“

„Snažím se, aby všechno bylo hotový, než přijde Insch.“

„No jo… Nezapomeň mu říct, že jestli chce přispět na dárek na rozloučenou pro Ledovou královnu, má čas do oběda.“ V Garyho sádelnatém obličeji se objevil smutný pohled. „Je to bída: asi jí budeme muset dát něco ze ztrát a nálezů a přání nakreslit sami.“

Logan se začervenal a vyndal peněženku. „Napiš si mě…“ Pět? Deset? Šest měsíců spolu spali a ona mu aspoň nikdy nezahýbala. Vytáhl zmuchlanou dvacku a podal ji Garymu.

Gary si ji vzal s obdivným hvízdnutím a podržel ji proti světlu. „Páni, a pravá! Stav se na recepci, můžeš jí podepsat přání.“ Obrátil se a odcházel, ale ve dveřích se ještě otočil. „A koukej si vzít volno. Kvůli tobě úplně vyčerpáme fond na přesčasy.“

„Hej, fešáku.“ Vůně kávy, uzené slaniny a čpavý zápach cigaret. „Neplatíme vás za to, abyste v práci spal.“ Logan s námahou otevřel jedno oko a uviděl nad sebou stát Steelovou.

S heknutím shodil nohy z matrace s modrým igelitovým potahem na studenou hnědou podlahu a rozespale se rozhlížel po botách.

„Ježíši!“ ulevila si Steelová, „vy teda vypadáte.“

„Kolik je hodin?“ Zívl a protáhl se. Zdálo se mu, že jeho mozek je rozpálený a větší než jindy, jako by mu někdo ve spánku vystříkal vnitřek hlavy štěrkem.

„Tady máte,“ podala mu šálek mléčné bryndy, „vy to potřebujete víc.“

Logan vteřinu váhal… a pak kávu přijal, pořádně se napil a postavil hrnek na zem, aby se mohl nasoukat do saka. Zaostřit na hodinky se mu povedlo až na druhý pokus. Osm sedmnáct. Spal celé dvě hodiny.

Steelová seděla vedle Logana v cele na matraci, dojídala sendvič se slaninou a čekala, až se obuje. „Aspoň že vám nechali tkaničky.“ Olízla si z prstů kečup. „Zkusím hádat: v ráji byla bouřka?“

„Už přišel Insch?“

„Ne. Detektiv inspektor Protivnej Tlusťoch trčí v zácpě z Oldmeldrumu. Nějakej idiot chtěl předjet traktor a skončil rozmázlej na skle tiráku. Takže bude mít parádní náladu, až dorazí. Jako obvykle, co?“ Usmála se, přejela ho pohledem odshora dolů a jemně mu poklepala po rameni. „Běžte domů.“

„Nemůžu,“ odpověděl a zvedl se na nohy. „Musím předat případ Franka Garvieho a v deset je pitva.“ A Jackie má mít dneska volno, takže nechtěl být doma.

„Aha… tak si aspoň dejte sprchu. Smrdíte jako dva dny starý kari.“

Loganovi ještě neuschly vlasy a dorazil Insch, ještě o tři odstíny rudější v obličeji než obvykle. Inspektor zařval: „McRae, do mojí kanceláře!“ a prohnal se chodbou, až mu několik konstáblů muselo uskakovat z cesty. Insch zlověstně mručel a probíral se papíry, které mu Logan v noci nechal na stole. Hromotluk vytáhl poslední list ze spisu: Garvieho dopis na rozloučenou v igelitovém sáčku na důkazy. „,Mrzí mě to‘, a to je všechno?“

Logan potlačil zívnutí. „Vzadu je báseň.“

„Neříkejte.“ Insch igelitový sáček obrátil a četl, pohyboval při tom rty. „A víte,“ prohlásil nakonec, „že to není špatný?“ Vrátil se zpátky na přední stranu. „‚Mrzí mě to‘… No, lepší by bylo, kdyby ještě připsal ‚že jsem zabil Jasona Fettese‘, ale snad to bude stačit.“ Insch vrátil dopis zpátky do desek. „A co ten váš šifrovací klíč?“

Logan mu ukázal malý sáček na důkazy, na jehož dně byly kousky rozbitého plastu a úlomky kovu. „Tohle jsme našli v kuchyni.“

Inspektor po sáčku chňapl oběma rukama, ale když viděl jeho obsah, zamračil se. „Můžeme –“

„Technici tvrdí, že do toho někdo tloukl kladivem. Jestli tam něco bylo, je to ztracený.“

„Hm.“ Insch hodil sáček na stůl a zamyšleně se zadíval na plakát z Mikáda. „Už ajťáci zjistili něco o té Fettesově e-mailové adrese?“

„Ještě ne.“

„Proboha živýho! Tu Fettesovu adresu z hotmailu máte už několik dní!“

„Honím je,“ lhal, „a chtěl jsem tam jít teď od vás.“

„Tak jim vyřiďte, ať se s tím neserou. To, že je Garvie mrtvej, neznamená, že se vyšetřování nedotáhne do konce. Nechci, aby to strčili někam dospod hromady! Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Pitva?“

„V deset.“

Insch se podíval na hodinky. „Tak na co tu ještě čekáte? Běžte popohnat ty líný ajťáky! A vyřiďte Renniemu, že s ním chci mluvit.“

Logan přikývl; měl pocit, jako by mu v hlavě něco vzplálo. To, že se nechce vidět s Jackie, přece neznamenalo, že si nemůže jít „promluvit“ s konstáblem Simonem Parchantem Renniem.

31

„Detektiv konstábl Rennie, co se děje?“

„Kde jsi?“

„Eh? Dole. Zase vařím čaj. Chceš –“Logan zavěsil a uháněl do prvního patra.

Konstábl stál opřený o stěnu, čekal, než se začne vařit voda, a zíval na celé kolo. Když se Logan objevil, zvedl hlavu a usmál se. „Představ si,“ začal divadelním šepotem, „Beattieho stará dělala v jednom z těch podniků na High Street! Podívej…“ Chvíli šmátral po kapsách a vyndal ohmatanou lesklou knížečku z jistého odvážného časopisu pro pány a podával ji Loganovi, aby se podíval na fotografie. „No, vždycky jsme si mysleli, že je trochu –“

„Na slovíčko, konstáble.“ Logan se prohnal kolem něj a nezastavil.

„Ehm? Aha, dobře… jasně.“ Rennie si strčil Beattieho ženu zpátky do kapsy a spěchal za ním chodbou do mrňavé místnosti, kterou Logan obsadil během vyšetřování té série vloupání. Pomalu se z ní znovu stávalo skladiště a plnila se deskami a krámy. „Co můžu –“

„Vím to.“ Kopnutím zavřel dveře. Od chvíle, co to zjistil, že Jackie chodí s tímhle blbem –, přemýšlel, jaké bude mít pocity, až tahle chvíle přijde. A odpověď zněla: příšerný vztek.

Rennie couvl, až narazil do malého stolku, z něhož se na koberec sesula hromádka papírů. „Hele, já nevím o čem to –“

Logan ho popadl a praštil s ním o zeď. „Věřil jsem ti!“

Konstábl vytřeštil oči, nemohl ze sebe vypravit ani slovo. „Podívej, nebyl to můj nápad, já –“

„Tak tohle si nech –“ Logan zaťal pravou ruku v pěst.

„To Insch! Přinutil nás!“

Logan na chvíli zapomněl dýchat. „Insch? Co ten s tím má sakra –“

„Máme se střídat –“

„STŘÍDAT?“ A dost, za tohle mu Logan musí jednu vrazit!

„Ale… ale já jsem měl zkoušky. V pondělí a ve středu a Jackie byla na té oslavě a já jsem se k Macintyreovu domu nedostal včas a –“

„Macintyre?“ Logan ho pustil.

„Hlídat jeho dům. Přijel jsem tam až po zkoušce a celou noc jsem ten dům hlídal, ale to už mohl být pryč, ale já jsem nechtěl, aby mi proklouzl a kvůli tomu znásilnil další holku a –“

„Proboha!“ Logan dosedl na rozvrzanou kancelářskou židli, zatočila se mu hlava, oni jen hlídají toho fotbalistu… a on líbal asistentku státní zástupkyně! Zabořil obličej do dlaní a zaúpěl; večer se měl s Rachael zase sejít! Jackie ho zabije!

Rennie dál blábolil: „Chtěl jsem ti to říct, ale Insch nechtěl, aby ses do toho pletl. On… Není ti nic?“

Logan odpověděl: „Ne,“ a začal tlouct hlavou do stolu.

Na rozlučkovém představení doktorky Isobel MacAlisterové v márnici bylo překvapivě prázdno: jen Logan, detektiv inspektor Insch a Brian, její asistent s ofinou do očí. Ještě štěstí, že nešlo o podezřelé úmrtí, jinak by tu byla i státní zástupkyně s Rachael. A Logan se děsil, že si s ní bude muset promluvit… Ze skladiště vyšel nervózní plešatý muž, který neudržel ruce v klidu. „Tohle,“ představila ho Isobel, ještě mrazivějším tónem než obvykle, „je doktor Milné. Bude mě zastupovat po dobu mojí mateřské dovolené.“

Muž zvedl roztřesenou ruku a zahlaholil: „Dobrý den. Říkejte mi Graeme, určitě spolu budeme dobře –“

Isobel ho přerušila. „Tak začneme?“

Tělo Franka Garvieho oblečené v gumě zabíralo skoro celý ocelový operační stůl. Normálně by byl svlečený a jeho šaty poslané na kriminalistický rozbor, ale Isobel trvala na tom, že Garvieho ostatky svlékne sama; tvrdila, že gumový oblek je tak těsný, že je třeba ho vidět na těle mrtvého. Logan měl ovšem dojem, že to spíš dělá proto, aby svou poslední pitvu co nejvíc protáhla. A pořádně si ji užila. Než bude mít po legraci.

Nejdříve šla dolů maska, srolovaná guma vrzala Isobel pod rukama a o chvíli později se ukázal napuchlý Garvieho obličej. Čelisti byly pootevřené, mezi bledými rty vykukovalo cosi jasně červeného. „Roubík,“ řekla Isobel a požádala asistenta, aby onu věc před vyjmutím vyfotil. Nato odstranila provaz kolem mužova krku, který asistent strčil do sáčku na důkazy, popsal a zdokumentoval. Pak přejela skalpelem švy obleku, jehož guma se najednou scvrkla na původní rozměry a odhalila voskovité Garvieho tělo na studeném kovovém stole.

Po čtyřech a půl hodinách byl konec a všechno, co Isobel vyňala z těla bývalé pornohvězdy, bylo zase zpátky na místě, tedy kromě mozku, který plaval vzhůru nohama v bílé plastové nádobě s formalínem, a sedmnácticentimetrové bipolární sondy, již mu vytáhla z konečníku: druhá polovina elektrostimulační sady, k níž byl připojený. „No,“ prohlásila, když její asistent a nový patolog překládali zašité tělo Franka Garvieho na vozík, „podle mého názoru si to téměř jistě způsobil sám. V rozkroku byl oblek pokrytý ejakulátem: elektrody, které měl připevněné k penisu a k hrázi, vyždímaly prostatu. A že ten provaz kolem krku a roubík naznačují autoerotické udušení, je už jen logická dedukce. Podle zhmožděnin na krku to vypadá, že to zkoušel už někdy dříve…“ Isobel se obrátila a zadívala se na svou milovanou márnici. Na stůl teď prýštila voda a smývala poslední stopy Franka Garvieho. „Bude…,“ zadrhl se jí hlas, „bude se mi stýskat.“ Oči se jí zaleskly a Isobel si je otřela hřbetem ruky. „Promiňte.“

Logan s Inschem se dívali, jak odchází.

„Tak,“ zahučel inspektor, když se za odcházející patoložkou zavřely dveře, a zamnul si ruce, „oběd.“

„Měli jste přijít dřív, ne?“ řekl muž, který jim na stůl položil dva talíře s musakou ohřátou v mikrovlnce. „Už nejsou hranolky.“ Všiml si Inschova výrazu. „Já za to nemůžu! Čistíme friťáky na další jídlo. Neměl bych ani roznášet!“ „Tak co,“ zeptal se Logan, když muž odešel ke svým fritovacím olejům a Insch si začal zuřivě solit a pepřit jídlo, „jak pokračujete s případem Roba Macintyrea?“

Inspektor na okamžik strnul a pak se dal do jídla. „Žádnej případ není, copak to nevíte?“

Logan jen seděl a díval se na něj, neřekl ani slovo. Jen ať taky vidí, jaké to je.

„Co je?“ Insch si dal do pusy další sousto a přežvykoval. A pak další. Až konečně spustil: „Kdo vám to sakra řekl? Já věděl, že nemám –“

„Byl to Rennie. Ale neměl na vybranou.“ Což byla vlastně pravda. „Proč jste mi neřekl, že Macintyrea sledujete?“

„Nepotřeboval jste to vědět. Nikdo to nemusí vědět, takže jestli ceknete, osobně se postarám, aby vaše varlata skončily přibitý na stěně mojí kanceláře! Jasný?“

„Naprosto.“

Insch přikývl a strčil si do pusy další sousto. „Máme jedno auto před Macintyreovým domem, Rennie se střídá s Watsonovou. Není to dokonalý, ale lepší možnost nemám.“

„Ale,“ začal Logan, když se inspektor jal vytírat talíř tlustým prstem a olizovat z něj šťávu a omastek, „nemůžete přece takhle –“

„Slíbil jsem jim to! Ty ženský si zasloužej spravedlnost! Robert Macintyre je znásilnil a já ho dostanu za mříže, i kdyby mě to mělo zabít!“

V kanceláři na ně čekal vrchní superintendant, stál opřený o stěnu s rukama založenýma na prsou, na tváři úsměv a na hlavě skoro žádné vlasy. „Inspektore,“ řekl, když Insch strnul na prahu prázdné místnosti. Hrstka jeho uniforem a techniků byla pryč, zbyla tam jen vyzáblá sekretářka a hromada papírových krabic.

„Kde jsou všechny moje –“

„Mám pro vás dobrou zprávu.“ Muž vzal z desek na stole vedle sebe list papíru. „Garvie byl váš hlavní svědek a teď spáchal sebevraždu, že?“

„Ano…,“ odpověděl Insch váhavě, jako by nevěděl, co to má znamenat.

„A vy jste si jistý, že měl něco společného se smrtí…,“ podíval se na papír, který držel v ruce, „Jasona Fettese?“

„Naprosto. Hledáme jen usvědčující důkazy, které –“

„Výborně. V tom případě už tento případ nepatří mezi naše priority. Vaše muže jsme převeleli na jiné aktivní případy; dokončete papíry a považujte vyšetřování za ukončené.“

Inspektor otevřel ústa, aby něco řekl, ale vrchní superintendant zvedl ruku. „Ne, ještě mi neděkujte,“ sáhl do kapsy, vyndal hlášení a podal je Inschovi, „jakmile tohle přišlo, věděl jsem, že to oceníte.“

Insch papír rozložil a než ho celý přejel očima, tvář se mu roztáhla do širokého úsměvu.

„Já to věděl.“ Vrchní superintendant mrknul. „Snažte se ho moc nenaštvat, ano? Jestli dostanu víc než tři stížnosti na vaše chování, budu je muset předat dál. Rozumíte?“

„Ano, pane, děkuju, pane.“

„Výborně. Jen tak dál, inspektore.“ Detektiv vrchní superintendant vzal své desky, mávl jim na rozloučenou a odešel.

Logan čekal, že mu Insch podá vysvětlení, ale tlusťoch jen šťastně poskakoval. Nebyl to pěkný pohled.

„To neuhodnete,“ řekl nakonec zpocený a zarudlý v obličeji. „Slizák Sandy je ve špitále. Někdo mu nakopal prdel.“ Rozpřáhl ruce k nebi a zapěl: „Jipí jéé!“

Jackie mu nezahýbá a Sandy Moir-Farquharson dostal nakládačku. Logan se usmál. Možná měl inspektor pravdu. Možná to přece jen nebyl tak špatný den.

32

Aberdeenská královská nemocnice. Soukromý pokoj se zataženými žaluziemi proti slabému zimnímu slunci a v něm nasupený Sandy Moir-Farquharson. Obličej měl pořádně zřízený, rozseknutý ret, oteklou tvář, monokl, na nose můstek z dlahy přelepený náplastí, na čele polštářek ze sterilní gázy. Do levé paže mu kapačkou proudilo morfium, pravá, od lokte po konečky prstů v sádře, spočívala na pokrývce. „Vidíte tu sdad děco legdačdího, idspektode?“ Přišel o dva přední zuby.

Insch na vteřinu zavřel oči. „Jen jsem si vzpomněl na jednu anekdotu, kterou jsem nedávno slyšel, pane,“ řekl a snažil se při tom zachovat vážnou tvář.

„Já vás…“ Právník se rozkašlal, oči pevně sevřené bolestí. „Aáágh…“ Mělce, sípavě oddychoval. A Loganovi ho najednou přišlo líto. Celou cestu v autě to brali jako dobrý vtip, bavili se na účet právníka, kterého někdo ztloukl tak, že skončil v nemocnici. Moir-Farquharson se ještě víc zabořil do polštáře, čelo se mu zalesklo čerstvým potem. „Já vás tu dechci.“

„Prosím?“

„Dechci vás tady. Chci děkoho jidého.“

Detektiv inspektor Insch smutně zavrtěl hlavou. „Bohužel, pane, nejsme seznamka. Takže, co nám můžete říct o té nehodě?“

„Dapadli mě.“

„Opravdu?“ Insch si vyndal černý notes, který vypadal jako nový, a začal jím listovat. „Ach, ano, omlouvám se. Napadli vás včera večer, když jste odcházel z kanceláře. Netušíte, kdo by mohl mít důvod vás nenávidět? Máte nějaké nepřátele? Někoho jste snad rozzuřil nebo podvedl? Sousedé, známí, kolemjdoucí nebo občané? Nebo na vás má někdo zlost za to, že posíláte pedofily, vrahy, lupiče a zloděje zpátky na ulici?“ Dočkal se zlostného pohledu.

„Jak se opovažujete sem přijít a –“

Logan zakročil, než se do sebe ti dva stačili pustit. „Ujišťuji vás, že podobné útoky bereme velice vážně, pane.“

Právník se na Logana podíval krhavým okem. „Vás taky dechci! Pro vás dva to je jedom legdace!“

„No prosím, můžete si stěžovat, jestli chcete –“

„To se debojte! Jed počkejte –“

„– ale sám víte, že detektiv inspektor Insch i já uděláme všechno pro to, abychom pachatele dopadli.“ Chvíli bylo ticho, do něhož se z chodby ozývalo volání na sestru. „Tak co?“ vybídl ho Logan po chvíli, „vylíčíte nám, jak k tomu napadení došlo?“

„No?“ zeptal se Insch, když se autem vraceli na ředitelství, „co si o tom myslíte?“

„Ukradl mu peněženku, kufřík, hodinky… mohl to být obyčejný lupič.“ Logan se zamračil. „Ale je to trochu divný, ne? Spíš to vypadá, že se mu někdo chtěl pomstít. Nepřátel má přece dost, ne?“

„Může být rád, že to přežil. Kdyby zrovna nevyšla ven ta uklízečka, na světě mohlo být o něco líp… Co je? Nedívejte se na mě takhle. Dělám si srandu.“

„Co stopy?“

Insch zalovil v kapsách a vyndal balíček hrozinek v čokoládě. „Včera v noci hodně pršelo. Pod autem bylo pár kapek krve, ale vlákna jsou fuč. Ještě se prověřujou otisky ze dveří řidiče.“

Jak se blížili ke středu města, provoz zhoustl, až se plazili skoro krokem. „Měli bychom začít od obětí, svědků, lidí, které u soudu ponižoval.“

„Jo,“ přitakal Insch, konečně se dostal do sáčku, vysypal si do dlaně hrstku hnědých kuliček a hodil si je do pusy, takže mumlal. „A můžete začít s Watsonovou. Ta jen tak někomu něco nepromine.“

Toho se Logan právě obával.

Z budovy ředitelství se trousila denní směna. Za pět minut pět. Nejvyšší čas dát si poslední šálek čaje a zmizet. Logan seděl v místnosti ironicky nazývané „promítací sál“, mrňavém kamrlíku se skříní na šanony, jednotkou na vyměnitelné pevné disky z kamer policejních dodávek a počítačovým systémem MUX. Kdysi dávno MUX patřil mezi špičkové technologie, ale teď působil jako parní mučicí stroj. Logan, kterému už se pěkně točila hlava, vyndal jednu kazetu a vyměnil ji za další. Pokud natáčíte kamerou, máte vládu nad tím, kam ji namíříte. Obraz se pohybuje, protože se pohybujete vy. Ale prohlížet si natočené pásky je zoufalý souboj s nevolností, protože kameramani s chutí jezdí objektivem sem a tam, jako kdyby hráli nějakou šílenou videohru. A ještě k tomu to příšerné vedro: prastarý větrák stál nehybně na koberci a na jeho vzkříšení nebyla sebemenší naděje. Nepomohlo, ani když ho Logan nakopl. Musel tedy otevřít dveře, zaklínit je a doufat, že dovnitř bude proudit čerstvý vzduch.

Zakroutil velkým kulatým ovladačem MUXu, zapnul rychlé přetáčení a díval se, jak někdo utíká z Golden Square, kde měl Slizák Sandy kancelář, přibližně v době, kdy byl právník napaden. Střed Aberdeenu byl pro kamery něco jako přírodní rezervace, a Logan teď měl vedle sebe na zemi stoh kazet ze včerejšího večera.

Vložit kazetu: vrrrr vpřed, dokud se na časovém údaji neobjeví 21:00; sledovat, jak se lidé míhají rychlostí jedno okénko za vteřinu; hledat něco podezřelého; cítit se provinile za to, že nevěřil Jackie; cítit se ještě provinileji za to, že Rachael nebyl schopný říct, že to celé byl jeden velký omyl; sledovat, dokud se neobjeví časový údaj 21:30; vysunout kazetu a znovu.

Jediné rozptýlení zažil, když si přehrával pásek z Union Terrase, kamera byla nakloněná v komickém úhlu, obraz byl částečně zakrytý tělem prdelatého holuba, který se choulil na okenní římse. Přes jeho šedivá pírka prosvítala křižovatka s Diamond Street. Půl desáté: auta projíždějí kolem, světla se odrážejí na namoklém asfaltu. Lidé vcházejí do záběru, opilci, další auta, autobus, další lidi, Logan si prohlížel každou tvář a snažil se odhadnout, jestli nejsou na seznamu „kdo nenávidí slizáka Sandyho“, který s Inschem sestavili, a vtom se to stalo.

Nahoru k Union Street se potácela dvojice slečen, rozverně se objímaly v pase, aby se udržely na nohou, a deště si vůbec nevšímaly. Ta vlevo měla na sobě cosi, co by se dalo nazvat sukní, i když byla pěkná zima, její kamarádka měla kratičkou bundičku a kalhoty, které vypadaly jako pomalované. Ale musela na ně spotřebovat spoustu barvy. Byla totiž pěkně při těle. Podívaly se nahoru a uviděly kameru, rozesmály se a pak si ta tlustá vyhrnula vršek a začala se hihňat.

„Proboha živýho…“ Logan nevěděl, jestli se má smát nebo brečet, vypadalo to, jako kdyby někdo houpal dvěma melouny nad peřinou. Z Diamond Place se blížil muž; zarazil se, strčil si ruce do kapes a odvrátil pohled od nahých prsou. Dívka je rychle schovala, ona i její kamarádka vyprskly smíchy a pokračovaly v chůzi, až zmizely z dohledu. Logan kazetu vyndal, napsal na poznámkový lístek NAHOTINKA a přilípl ho na hřbet. Možná se dostane na vánoční nahrávku hlodů spolu s dalšími idioty, kteří si myslí, že ukazovat na bezpečnostní kamery prsa, pinďoury a zadky je skvělý nápad.

Hodil kazetu zpátky do kanceláře techniků a šel domů.

Osm hodin. Logan se prudce posadil, promnul si oči a snažil se vzpomenout, kde to sakra je, v obýváku na pohovce před televizí, a pronikavě mu vyzváněl mobil, jako by chtěl přehlušit zpěv tupé „celebrity“ na obrazovce. Natáhl se pro dálkové ovládání a zbavil ji i sebe utrpení a hovor přijal.

„Halo?“ snažil se nemluvit rozespalým hlasem.

„Logan? Tady je Rachael.“

A sakra. Sakra, sakra, sakra, sakra. „Rachael, ahoj. Já –“

„Myslela jsem, že máme rande.“

Logan se podíval na hodinky: bylo osm, před půl hodinou měl být v kině. Takže Rachael nejspíš pěkně zuří.

„Moc mě to mrzí.“ Proč jí hergot nezavolal a nezrušil to? „Musel jsem vyslechnout oběť napadení. Vrátil jsem se pozdě…,“ vzdychl, „a usnul jsem.“

„Aha.“

„Hele, vážně mě to mrzí. Celou noc jsem byl na nohou. Spal jsem jen dvě hodiny a pak jsem se zase celej den nezastavil. Přepadli Slizáka Sandyho…“ Zapadl zpátky do polštářů pohovky, přejel si rukou tvář a přemýšlel, jak jí jen říct, že to celé byl jeden velký omyl.

„Věř tomu nebo ne, já to chápu. Ty zástupy mužských, které jsem nechala čekat před kinem nebo sedět někde v restauraci…,“ rozpačitě si odkašlala. „No, nebyly jich stovky, ani desítky, nic takového. Možná jeden, dva. Já nejsem, ehm…“ Ticho. Určitě čekala, že se ujme slova on.

„Moc mě to mrzí, opravdu,“ řekl, aby získal čas, „podívej, musíme si –“

„Hergot: počkej. Někdo se mi snaží dovolat…,“ telefon zmlkl. Rachael přijala druhý hovor.

„– promluvit.“ Logan si sprostě ulevil, vstal, došel k oknu a zadíval se do temného večera. Na římse ležel bílý poprašek, v kuželech pod lampami poletovaly sněhové vločky. Odněkud z ulice se přes dvojitá skla nesl zpěv. Bude jí to muset vysvětlit. Udělal chybu. S někým chodí, ale myslel si, že Jackie má jiného a… ne, to by vypadalo, že se chtěl Jackie pomstít. Byla to sice pravda, ale tohle by asi Rachael nechtěla slyšet. Takže –

„Promiň. Musím jít: podezřelá smrt v Tillydrone. Ještě ti zavolám, ano?“

„Počkej, Rachael –“ Ale už zavěsila.

Na ulici bylo ticho. Chodníky lemovala drahá auta, škvírami mezi závěsy pronikalo světlo na zasněžené zahrady a z temně oranžové oblohy se pomalu snášely vločky, které tam, kde dopadly na mokrý asfalt, tály a na větvích stromů a studeném plechu zaparkovaných aut ulpívaly. Na jednom autě však sníh nevydržel: na anonymním stříbrném vauxhallu naproti domu Roba Macintyrea.

Logan skočil na sedadlo spolujezdce.

Jackie se ani neotočila. „Už jsem si říkala, jak dlouho ti to bude trvat.“ Zas měla na sobě černý zlodějský oblek a rukou v rukavici svírala plastový vršek od kostkované termosky.

„Proč jsi mi neřekla, že Macintyrea sledujete?“

„Insch nechtěl, abys to vyzvonil Steelový.“

„Jo, jasně, už za ní běžím.“

Jackie pokrčila rameny. „Já to neřekla.“

Logan seděl a nasupeně se díval z okna. „Měla jsi mi to říct.“ Žádná odpověď. „Víš, co se stane, když se provalí, že někoho bez povolení sleduješ –“

„Ty mi něco vykládej o nepovoleným sledování!“

„No a víš, jak to dopadlo!“

Jackie se otočila a poprvé od té doby, co nastoupil do auta, se na něj podívala. „Mluvila jsem s Renniem. Tak mi nepovídej, že ti mám věřit, tys mi taky nevěřil!“

Logan doufal, že v té tmě nevidí, jak zrudl. „Nebuď směšná –“

„Rennie je možná natvrdlej jak pařez, ale já ne, JASNÝ? Dobře vím, jak jsi to myslel.“ Otočila se na sedadle a plácla ho přes rameno, tvář staženou vzteky. „Jak sis mohl myslet, že ti zahýbám? A s Renniem!“ Znovu ho praštila. „Zbláznil ses?“

„Já –“

„Ne! Nevěříš mi a –“

„A co jsem si měl myslet?“ Nekřičel, ale neměl k tomu daleko. „Nikdy nejsi doma, tajně se s ním scházíš, slyšel jsem, jak s ním telefonuješ, mluvila jsi s ním a říkala jsi mu, že nic netuším, to bych musel bejt úplnej vůl –“

„Jako Macintyre! Macintyre, kterej nemá ani páru, že ho sledujeme. Kurva fix! Žijeme spolu osm měsíců, tak proč ses nezeptal?“

V autě se rozhostilo ticho.

„Měla jsi mi to říct.“

„No, ale neřekla.“ Obrátila se zpátky a nasupeně se dívala na Macintyreův dům. Logan seděl vedle ní a nadával si, že tam vůbec lezl.

Rýpnutí loktem do žeber ho probralo k životu. „Co?“ Rozespale mžoural proti světlu lampy.

„Chrápeš.“ Jackie se na něj ještě pořád mračila.

„Jsem vzhůru.“ Logan se narovnal a protáhl, co to v mrňavém autě šlo. Nakonec se zatřásl. „Zima.“

„Jo, tak ses měl pořádně oblíknout, víš?“

Logan už radši neodpověděl a podíval se na hodiny na palubní desce. Jedna ráno. „Někdo málem vymlátil duši ze Slizáka Sandyho,“ pokusil se přesunout na neutrální půdu.

„Slyšela jsem.“ Ticho.

„Hele, jestli nechceš, abych tu byl, tak to máš říct. Nepotřebuju, aby na mě někdo pořád vrčel.“ Otevřel dveře a vystoupil do mrazivé noci. Nejdřív to vypadalo, že se Jackie chystá něco říct, ale ta chvíle pominula a ona se zase upřeně zadívala na Macintyreův dům. „Fajn.“ Logan zavřel dveře auta, ohrnul si límec kabátu a… Ve stínu kousek od nich, tři nebo čtyři auta za Jackiiným, stál muž. Menší, při těle. Díval se přes ulici na fotbalistův dům.

Netušil, že ho někdo pozoruje.

Logan se sehnul a jemně zaklepal na okénko spolujezdce. Nic. Zkusil to znovu. Dveře řidiče se otevřely a Jackie vystrčila hlavu. „Co je zase, krucinál?“

Muž škubl hlavou a vytřeštil na ně oči. A okamžitě se dal na útěk, pelášil, co mu jeho krátké nožky stačily. Logan vychrlil pár nadávek a rozběhl se za ním, boty mu na namrzlém chodníku klouzaly. Za sebou slyšel, jak Jackie nastartovala auto a vyjela na ulici, kde je musela otočit správným směrem.

Neznámý se pohyboval rychle, jeho boty se na kluzký chodník hodily víc než Loganovy, takže už sprintem zahýbal na Great Western Road. Mířil zpátky do centra města. Ale když se Logan na Great Western přiřítil, nebylo po něm nikde ani stopy.

Jackiino auto prudce zabrzdilo na křižovatce, obě okna stažená, aby mohla zakřičet: „Kudy?“ Logan ukázal směrem k semaforu a auto s kvílením gum odjelo.

33

Logan se musel zastavit uprostřed Burns Road, zlomený v pase těžce oddychoval, jako dámy v letech na koncertě Toma Jonese. Proběhl snad všechny okolní ulice, ale po záhadném slídiči ani stopy. Od jeho útěku uběhlo už deset minut a Jackie ještě nebyla zpátky, její prázdné parkovací místo svítilo mezi zasněženými auty jako díra po vypadlém zubu.

Logan začal podupávat a zabořil ruce do podpaží, doufal, že Jackie pátrání brzy vzdá a vrátí se. Byla příšerná zima. K zemi se líně snášel sníh, Loganovi mrzly uši a od úst mu šla oblaka páry. Chvíli chodil sem tam, aby mu neztuhla krev v žilách. Na to, aby někde po nocích postával, byl moc velký mráz… Najednou se zastavil a zadíval se na třpytivou stružku zmrzlé moči na chodníku, ztuhla cestou mezi vysokým plotem ze zimostrázu a obrubníkem. Přesně tam, kde viděl stát záhadného muže.

„Zatraceně…“ Ten muž tam zastavil, aby se vymočil: proto začal utíkat, když si všiml, že ho Logan viděl, nechtěl, aby ho napadl nějaký rozzuřený majitel domu za to, že mu ničí plot. Logan utrousil pár nadávek a znovu začal přecházet sem tam. Taková pitomost, kdo by se v takovémhle počasí potuloval po ulicích? Leda naprostý idiot! Radši si nepřipouštěl ironii takových úvah, ani to, že přestává cítit prsty u nohou.

Ne, potřeboval auto, kde by mohl sedět. Pěkně v teple a v tom zatraceném sněhu. Měl zůstat s Jackie ve vauxhallu. Alespoň by mu teď bylo teplo, i když se k němu chovala jak studený čumák.

Loganovi znovu sjel pohled na čúrek zmrzlé moči, který mizel pod rezavým Renaultem Clio. Takový vrak by v téhle čtvrti nečekal. Snad patřil něčím dětem, ale i ty by nejspíš měly novější model. Přistoupil blíž a nakoukl okénkem dovnitř. Obaly od čokolád, prázdné sáčky od brambůrků, balíček citrónových bonbonů, dva sendviče z Marks & Spencer, tři plechovky Red Bullu a ohřívací láhev, od níž stoupal tenký proužek páry. Logan vytáhl z kapsy kapesník, použil ho místo rukavice a zkusil otevřít dveře. Nebyly zamčené.

Takže Čůrací Fantom přece jen sledoval Macintyreův dům. Hned zavolal na dispečink a dozvěděl se jméno a adresu majitele clia, pan Russell McGillivray, bydlel na George Street. Logan stál a přemýšlel o nalezeném autě, zásobách jídla a ohřívací láhvi. Dobře, možná šlo o shodu okolností a pan McGillivray měl v pácu něco jiného, ale Logan o tom pochyboval.

Naposledy se rozhlédl po ulici a pak rychle sklopil sedadlo spolujezdce a skočil dozadu. Nejdřív popadl ohřívací láhev, strčil si ji pod sako a teprve pak za sebou zavřel dveře a vychutnával si teplo, které se mu začalo rozlévat po hrudi.

Prohrábl vzadu papíry a našel několik výtisků Daily Mail. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že neznámý muž mohl být novinář, ale proč by potom utíkal? Pak se pohodlně usadil a zasunul se na sedadle co nejníže, takže byl téměř neviditelný.

Kolem projelo auto, brzy poté slyšel vypínat motor. Jackie se nejspíš vrátila na svou pozorovatelnu. Logan vyndal mobil a zavolal jí.

„Jackie?“

„Kde sakra jsi? Já –“

„Poslouchej, našel jsem auto toho chlapa, stojí asi dvacet metrů za tebou. Vrátí se pro ně. Ale potřebuju, aby ses uklidila. Kdyby tě viděl, zase by nám pláchnul.“

„Já nikam nejedu! Insch by mě zabil. A ten hajzl Macintyre by se zase mohl vypařit.“

„Nemusíš –“

„Víš, co se stalo minule, když jsem tu nebyla, ne? Kvůli tý pitomý oslavě narozenin tvojí mámy nějaká chuděra –“

„Proboha živýho! Já po tobě nechci, abys odjela pryč, rozumíš? Jenom se schovej!“ vyjel na ni. Na druhém konci linky bylo chvíli zlověstné ticho a pak Jackie řekla:

„Já vím, že si myslíš, že to není důležitý, ale –“

„Kdy? Kdy jsem řekl, že to není důležitý?“

„Říkal jsi –“

„Nic jsem neříkal! Jak bych asi mohl, když ses mi neobtěžovala říct, co tu provádíš? Měla jsi mi to říct, a ne se na oslavě chovat jako rozmazlená káča. Mohl jsem tě omluvit. Krucinál, takhle jsem to tam musel jít žehlit s dortem a zmrzlinou! Ty –“

Jackie zavěsila.

Logan tiše zaklel a natáhl se na přední sedadlo pro sendvič a plechovku Red Bullu. Pak se vzadu opřel, jedl a přemýšlel.

Skoro pětačtyřicet minut trvalo, než bylo vyhlášeno příměří, Jackie mu zavolala, že na konci ulice se poflakuje „podezřelej uchyl“. Logan se otočil tak, aby viděl zadním oknem mezi nálepkami DONS DO TOHO!. Pod lampou stála podsaditá postava, sledovala ulici a vydechovala do studeného ranního vzduchu chuchvalce bílé páry.

Logan sáhl pod sako, vyndal vychladlou láhev a hodil si ji pod nohy.

Neznámý se naposledy rozhlédl po ulici a zamířil k rezavému cliu. Logan zajel ještě níž, aby nebyl vidět, a poslouchal křupání sněhu pod mužovýma nohama. Na interiér auta dopadl stín, pak zachrastily klíče a cvak, dveře u řidiče se otevřely. Muž roztřeseně dosedl za volant, autem se rozlil jeho tělesný pach, otočil klíčkem a pustil topení naplno.

Zamnul si ruce, chvíli se díval na Macintyreův dům a pak zařadil rychlost. Logan počkal, až muž sáhne po ruční brzdě, načež se naklonil dopředu a oslovil ho: „Jedete někam?“

Autem se rozlehl výkřik. Pak sebou škublo, motor zhasl a řidič se začal sápat po klice. Logan se však natáhl a zmáčkl centrální zamykání, a pak rychle přelezl na přední sedadlo.

Muž na něj vytřeštěně zíral, po ustupujícím čele mu stékal pot. „Nemám peníze!“ Byl mladý, kolem pětadvaceti, nervózní a překvapivě bledý, což bylo vidět i ve žlutém světle pouličních lamp.

Logan mu ukázal průkaz. „Policie. Jste Russell McGillivray?“

„Já… jsem nic neudělal! Vyděsil jste mě k smrti! Budu si stěžovat! Já –“

„Jméno. A víckrát se ptát nebudu.“

Mladý muž si odkašlal. „Don. Don Macbeth… ehm… ale říkají mi Hamish, podle toho z televize…“

„Vy nevíte, že uvést policii falešné jméno a adresu je trestný čin?“

„Já nelžu!“

Logan se na něj upřeně díval a mlčel.

„Vážně! Nelžu!“

„Je to vaše auto, pane Macbethe?“

„Ne… ano… teda, je mýho kamaráda.“

„Aha…“ Logan přikývl. „Tak dobře, Done ‚Hamishi‘ Macbethe, zatýkám vás pro podezření z pokusu o podvod, protože jste uvedl nepravdivé údaje –“

„Cože? Já fakt nelžu! Vážně!“ Pokusil se o útěk tím, že palcem vymáčkl centrální zamykání a prudce otevřel dveře u řidiče. Vyskočil na ulici, ale tam se ocitl tváří v tvář konstáblu Jackie ‚Xeně‘ Watsonové.

„Na to koukej zapomenout!“

Bohužel neměl dost rozumu, aby ji poslechl.

„Takže,“ řekl Logan, když se vrátil do výslechové místnosti číslo jedna, v ruce výsledky z oddělení otisků. „Zdá se, že došlo k omylu, pane ‚Macbethe‘. Poslali jsme vaše otisky do databáze, ale vrátily se zpátky jako otisky pana McGillivraye. Není to zvláštní?“

Don Macbeth, alias Russell McGillivray, se zavrtěl na židli a sjel si rukou do rozkroku, zkontrolovat, jestli je tam všechno na svém místě po jeho neúspěšném pokusu proklouznout kolem Jackie. „To je… jo…“ Kůže se mu leskla potem, hryzal si nehty a škubal a cukal sebou. Škub, hryz, cuk, hryz… „Nemohl bych si dát cigáro? Už to nevydržím.“ Hlas se mu třásl a zapáchalo mu z úst, což ještě umocňovalo čpavý odér nemytého podpaží.

„Tak co, Russelle, nechcete mi říct, co jste v jednu hodinu v noci dělal před domem Roba Macintyrea?“

„No… já… to je…“ Muž si odkašlal, chvíli si hryzal vnitřek tváře a pak řekl: „Kurva, tak mi dejte cigáro, nebo tady chcípnu!“

„Možná. Ale jen když mi všechno povíte. Co jste tam dělal?“

Zase se zavrtěl. „Já… jsem jeho fanoušek. Chtěl jsem jeho podpis.“

Logan se na něj zadíval. „Jo, a já jsem Harry Porter.“ Otevřel McGillivrayovu složku a nalistoval: „Tři tresty za přechovávání drog, dva za vloupání, jeden za přechovávání kradeného zboží, jeden za řízení pod vlivem…“ Zvedl oči od papírů a usmál se. „To se podívejme, budeme vám muset přidat ještě řízení v době zákazu. Kromě toho udání falešného jména a kladení odporu při zatýkání. A tady vidím, že jste v podmínce.“ Logan tiše hvízdl. „Páni, to vás teda lituju.“

„Kurva…“ McGillivray se složil, zpocenou hlavu opřel o desku stolu a přikryl ji rukama.

„No tak, Russelle, než vás odvezeme do vězení za porušení podmínky, proč jste slídil kolem Macintyreova domu?“

McGillivray vykoukl zpod rukou. „Jsem mizera, mizera…“

Logan vyndal z kapsy zmuchlaný balíček bensonek, sebral je z kanceláře detektiva inspektora Steelové, a položil ho na stůl. Cigarety přitáhly McGillivrayův pohled jako magnet, a když vedle nich Logan položil laciný plastový zapalovač, začal si nedočkavě olizovat rty. „Já vám trochu pomůžu, jo?“ Zpocený, roztřesený muž se narovnal a přikývl, ani na chvíli přitom neodtrhl oči od kradených cigaret. „Hádejte, co jsem taky zjistil, když jsem zadal vaše otisky do počítače? Odpovídají otiskům, které jsme našli na autě pana Moir-Farquharsona. Včera večer, asi ve čtvrt na deset, ho někdo napadl; těsně předtím, než jste si zadarmo užil pohled na nahatý prsa nějaký kočky, vzpomínáte?“

„Já… ne, byl jsem doma s –“

„Máme vás na záznamu bezpečnostní kamery, Russelle. Takže to zkusíme znovu, ano? Chytili jsme vás, jak slídíte před domem Roba Macintyrea, a včera večer jste se motal v místech, kde někdo zmlátil jeho právníka. Nechcete nám vysvětlit proč?“

Chvíli se vrtěl a ošíval. „Já… byl jsem… no tak, jedno cígo…“

Logan zakroutil hlavou, zvedl zapalovač, chvíli si s ním pohrával mezi prsty a vrátil ho zpátky do kapsy. Pak se natáhl pro cigarety –

„No tak, já tu žebrám jak –“

„To musela být rozkoš,“ Logan nasadil žoviální úsměv, „vymlátit z toho právnickýho parchanta duši, co? Ani se vám nedivím.“

„Jednou si potáhnu! Jenom jedinkrát! No tak…“

„Nejdřív mluvte, pak bude cigáro.“

Trvalo to skoro hodinu, ale nakonec McGillivray kápl božskou, a to všechno za jedno cigáro. „Potřeboval jsem prachy. Potřebuju prachy na… no na něco…“ Poškrábal se v podpaží, aby si osvěžil paměť. „Je to právník, ne? Věděl jsem, že bude v balíku. Že u sebe nosí prachy a tak… A říkal jsem si, že ten fotbalista má taky vatu.“ Zakňoural jako štěně. „Tak, co jste říkal, no? Sliboval jste, když se vám přiznám…“

A Logan ho nechal, aby si nabídl z kradených cigaret.

34

„Nevděčnej parchant!“ Insch stál u okna ve své kanceláři. Nad městem za jeho zády číhala sobota, břidlicově šedá obloha slibovala pořádnou sněhovou nadílku, která pokryje tenkou vrstvu zmrzlé břečky na chodnících, a pouliční lampy v temném, pochmurném ránu zářily jak jantarové ohně. „Slizák Sandy ho před čtyřma rokama vysekal z žaloby za to, že připravil nějakýho penzistu o celoživotní úspory, ale McGillivray stejně šel a málem ho zabil.“ Inspektor zamyšleně přežvykoval. „Teda, ne že bych ho litoval… ale i takovýhle grázlové by přece měli mít nějakou hrdost.“ Rozbalil si další čokoládovo-kávový rohlíček a hodil si ho do pusy. „Ale Slizák Sandy asi má, co zasloužil, takže si vlastně nemám co stěžovat.“

„Moir-Farquharson má přijít v osm na focení,“ řekl Logan, který se díval do papírů. „Nevěřil byste, kolik lidí už chtělo pár kopií…“

„Jo? Napište si mě taky na seznam. Jestli pořídíte pěknou fotku tý jeho rozbitý dršky, dám to na vánoční přání.“ Insch se usadil na kraj stolu, protáhl se a hlasitě zívl. „Ty noční zkoušky mě zabijou. Radím vám: nikdy se nenechte přemluvit, abyste s bandou zabedněných amatérů režíroval Gilberta a Sullivana. Bože, co mně to dělá s tlakem!“ Přitiskl si dva prsty ze strany na krk. „Nechtěl byste nám dělat nápovědu?“

„Já večer nemám čas, pane.“

Insch se na něj upřeně zadíval.

„Ehm…“ Logan si zkontroloval hodinky. „No, ještě musím udělat papíry za ten včerejšek.“ Couval ke dveřím. „Takže…,“ ukazoval za sebe směrem na chodbu. Málem to stihl.

„V půl šestý, baptistickej kostel na Summer Street. A vemte si teplý prádlo, bude tam kosa.“

V poslední chvíli mu zavolala Steelová, chtěla si postěžovat, že jí ze stolu někdo ukradl celý balíček cigaret (kam ten svět spěje), celá policejní stanice jí může vlézt na hrb, a to znamenalo, že Logan teď měl zpoždění. Než sešel dolů, Sandy Moir-Farquharson už čekal patnáct minut v hale, kudy procházely zástupy výkvětu grampianské policie, aby se pod nejrůznějšími záminkami pokochaly jeho potlučeným obličejem a monoklem. „Už jsi skončil?“ zeptal se Logan Tlusťocha Garyho, který znovu prošel kódem opatřenými dveřmi z recepce do chodby a culil se od ucha k uchu.

„Je to čím dál tím lepší!“ odpověděl Gary. „Hele, jak se říká právníkovi, kterýmu dal někdo do dršky?“

„Gary –“

„Ne, počkej, vlastně co dostaneš, když rozbiješ dršku právníkovi?“

„Jdu ho vzít nahoru vyfotit, než podá další stížnost.“ Logan prošel do recepce a dělal, že neslyší, jak za ním kolega volá: „Medaili!“

Nebyl to žádný fotoateliér, jen kout v kanceláři ve druhém patře s pomačkanou rolí šedého papíru na pozadí, židlí a několika stativy.

Slizák Sandy trval na tom, že si svlékne košili, teprve až budou zavřené dveře, čímž zklamal dav čumilů na chodbě. Fotograf přicvakl na stativ obrovský digitální Nikon a nastavoval blesk a právník se zatím snažil přetáhnout rukáv přes sádru na zlomené ruce.

Od útoku uplynul teprve den a půl, ale modřiny už se divoce zbarvily, skoro celý Sandyho trup teď pokrývala síť fialových, černých, zelených a modrých zhmožděnin.

„Kalhoty taky, prosím,“ řekl fotograf, cvakl několik snímků a prohlédl si je na malém displeji.

„Nechápu, proč bych –“

„Klid, je to důkazní materiál, potřebujeme –“

„Nemyslete si, že nevím, proč to děláte! Vy a ta banda šakalů venku –snažíte se mě jen ponížit!“

Logan vzdychl. „Pane Moir-Farquharsone, takhle postupujeme u všech obětí závažných napadení. To přece víte. Čím víc důkazů máme, tím delší trest pachatel dostane. Chcete, aby zůstal ve vězení co nejdéle, ne?“

Viděl, že o tom Sandy přemýšlí, jako by mu bylo proti srsti, že by tentokrát měl někoho dostat za mříže, a ne ven z vězení. Právník se zamračil. „Jestli se dozvím, že tyhle fotky někdo použije jinak než jako důkazy, budu vás žalovat.“ A pak se neochotně svlékl. Jak tak stál polonahý a rozpačitý v ponožkách a trenýrkách, najednou to byl docela jiný člověk. Hubené nohy, vystouplé břicho, na prsou šedivé chlupy. A všude samá modřina, Russell McGillivray ho opravdu pořádně zřídil.

Fotograf byl rychlý a výkonný, zdokumentoval právníkova zranění, zvláště ta na levém rameni: fialově zbarvený otisk boty tak zřetelný, že šel rozeznat vzorek podrážky. Když bylo po všem a Sandy Moir-Farquharson se pokradmu nasoukal zpátky do svých svršků, Logan vyndal identifikační knížečku, kterou předtím nechal vytisknout: tucet tváří z policejní databáze včetně Russella McGillivraye. Podal ji právníkovi, který však odmítl někoho identifikovat s vysvětlením: „Byla tma.“

„Jste si jistý?“

Právník po něm šlehl očima, jedno měl jasné a modré a druhé rudé jak upír, duhovku podlitou krví. „Samozřejmě, že jsem si jistý! Byla tma. Kdybych toho člověka viděl, identifikoval bych ho.“ Znovu se podíval na přehlídku tváří. „Nebudu vám pomáhat zatknout nevinného člověka jen proto, že se nechcete obtěžovat najít toho, kdo to opravdu udělal! Já věděl, že to tak dopadne, když –“

„Máme otisky jeho prstů a doznání.“ Logan udělal krok, aby si od něj knížečku vzal, ale právník ji pevně svíral, nemohl odtrhnout oči od malých obličejů. „Ten nevděčnej parchant!“

„Nebudete tomu věřit, pane, ale přesně to samé řekl inspektor Insch.“

Logan doprovodil Slizáka Sandyho přede dveře a řekl mu, že se ozve, až budou mít stanovené datum stání. K jeho překvapení mu právník potřásl rukou a řekl, že odvedl dobrou práci, lezlo to z něj jak z chlupaté deky, ale překonal se –, a odkulhal po mrazivé ranní ulici, na kterou se právě začínaly snášet první vločky sněhu. Logan stál schoulený pod stříškou a díval se za ním. Přemýšlel, jak je možné někoho nenávidět a zároveň litovat.

Noc strávená v cele čpavému pachu Russella McGillivraye nepřidala. Jeho tělo kromě potu vylučovalo kyselý zápach hrůzy člověka prožívajícího absťák. Potřeboval svou dávku nikotinu, tak jako se tonoucí potřebuje nalokat vzduchu. Jednu chvíli sebou šil a za chvíli byl tuhý jak nebožtík, zpocený obličej se mu leskl jako mokré břicho ropuchy a krhavé oči měl podlité. Postrach každé tchyně.

Logan postavil jedno ze dvou kafí, která přinesl, na podlahu ze zašlého zeleného terrazza a zavřel dveře. „Tak co, Russelle?“ řekl a vyndal poloprázdný balíček cigaret, které ukradl Steelové, a zachrastil jím, „těšíte se na svých patnáct minut slávy?“

Utrápený výraz a škemravý hlas: „Cígo… cígo, aspoň jedno. Prosim vás, dejte mi jedno cígo!“

„Bude to rychlovka: jedno slyšení u soudu a hezky na pár let zpátky do Craiginches za porušení podmínky. A k tomu samozřejmě další roky za řízení bez řidičáku, bez pojištění, kladení odporu při zatýkání, falešné svědectví, pokus o vraždu –“

„COŽE?“ McGillivray byl rázem na nohou, zatínal prsty v pěst, až mu praskalo v kloubech. „Já nikoho nezavraždil!“

„O tom jsem se vám včera nezmínil?“ Logan pokrčil rameny. „Asi mi to vypadlo z hlavy. Myslíte –“

„Já nikoho nezavraždil!“

Logan vyklepal jednu cigaretu a vylovil z kapsy zapalovač. „Poslední cigareta pro zatracence.“

„JÁ NIKOHO NEZAVRAŽDIL!“

„Ne, ale snažil jste se, co? Kdyby ta uklízečka nevyšla ven, byl byste ho umlátil.“

„Kurva…“

„Tu máte.“ Logan si zapálil a potáhl a cigaretu mu podal, z dávno zapomenutého pálení vdechnutého kouře se mu málem rozskočily zjizvené plíce. „Užijte si, dokud to jde.“

McGillivray se přisál k hořící cigaretě a zběsile nasával dým, jako kdyby tím mohl docílit, že všechno kolem zmizí. „Nebyla to žádná vražda… Já… měl jsem jim jenom dát lekci.“

„Tomu právníkovi a…?“ nechal McGillivrayovi prostor na odpověď, kterou už znal.

„A tomu zasranýmu fotbalistovi. Oba za tři stovky.“

„Tři stovky, to je sakra málo, Russelle. To jste šel hodně pod cenu!“

„Já za to nemůžu! Potřeboval jsem léky…“

„Kdo? Kdo vám ty tři stovky dal?“

McGillivray pokrčil rameny, oči upřené na podlahu, cigaretu v dlani, jako kdyby ji chtěl schovat. „Nevím, nějakej chlap v hospodě.“

Logan schválně mlčel. Stejně by se zachoval Insch, kdyby se nevymluvil, že jde na oběd, aby mohl seřvat tu ženskou, co dělá kostýmy pro Mikádo.

„Já nevim! Rozumíte? Nevim! Neptal jsem se, tři stovky za dva šmejdy.“

„Prachy předem?“

McGillivray naposledy potáhl z oranžově zbarveného filtru, hodil ho na zem a zašlápl. „Dáte mi ještě cigáro?“

„Dostal jste zaplaceno předem?“

McGillivray si olizoval rty, upřeně se díval na Loganovu kapsu, kde se skrývaly cigarety. „Stovku předem. Stovku po tom právníkovi. Stovku po fotbalistovi…“ Zase sebou začal šít. „Je to hajzl, co znásilňuje ženský, ne? Za to já nemůžu! Vy přece –“

Logan vyndal další cigaretu a McGillivrayovy feťácké oči se rozzářily. „Ve který hospodě, Russelle?“

„Nemůžu si vzpomenout.“

Logan potřásl hlavou a zlomil cigaretu vpůli. „Ve který hospodě?“

„Kurva! Nechte toho, já nejsem –“

Prask a cigareta byla zase o polovinu kratší.

„Garthdee Arms!“

„Chci jméno.“

„To mi neřek! Neřek!“ Zděšený pohled na kratičký zbytek cigarety. „Vysokej chlap, vypadal děsně, vousy, brejle… do prdele…“

Logan mu dal, co chtěl.

Speciálnímu softwaru trvalo vytvoření elektronického portrétu necelých dvacet minut, hubená tvář, kruhy pod očima, kulaté brýle, vysoké čelo, bradka. Logan vzdychl a portrét vytiskl, ani ho nemusel vyvěsit na intranet a zjišťovat, o koho jde. Macintyreova třetí oběť, Gail Dunbarová, byl to její manžel, muž, který se před soudní síní pustil do Insche, když fotbalistu osvobodili. Muž, kterému Insch slíbil spravedlnost.

Vyzvedli ho v práci, odvezli ho v neoznačeném voze na stanici, kde mu odebrali otisky, vzorky DNA a vyfotografovali ho. Nejdřív zarytě mlčel, ale brzy na ně začal chrlit nadávky: právník toho hajzla vysekal a teď mu projde to, co Gail udělal! Takže si zasloužil nakládačku! Muž litoval jen toho, že McGillivray začal s Moir-Farquharsonem, a ne s tím zasraným fotbalistou! A za ty dvě stovky mu to rozhodně stálo!

Insch se vracel zadním vchodem z oběda, právě když Rennie s Rickardsem odváděli manžela Gail Dunbarové dolů do cely. Jakmile muž inspektora uviděl, spustil: „TY! TYS MI TO SLÍBIL! SLÍBIL JSI, ŽE HO DOSTANEŠ! SLÍBIL JSI TO, TY TLUSTÁ SVINĚ!“

„Do hajzlu,“ ulevil si Logan a sklesle se opřel o stěnu chodby, kudy vlekli zmítajícího se Dunbara, který nadával a klel.

„Má pravdu,“ hlesl Insch, když za tím zoufalcem práskly dveře cely, „my nemůžeme na Macintyrea sáhnout. Ale kdyby mi někdo znásilnil ženu, taky bych mu to nedaroval!“ Vzdychl a chvíli nepřítomně hleděl do dáli. „Ale nenaverboval bych do toho takovou nechutnou trosku, jako je McGillivray. Oddělal bych ho sám.“

35

Bylo půl třetí a Logan se právě chystal vypnout počítač, když se dovnitř přiřítil detektiv konstábl Rennie s vrstvou mokrých ubrousků přitisknutých na tváři. „Ten zasranej kreténskej hajzl…“

„Co se ti stalo?“

„Ten váš vzteklej fousáč se po mně ohnal. Museli jsme ho nacpat do cely ve třech, hajzla!“

„Je to učitel na základce.“

„Je to hajzl!“ Sundal mokré ubrousky a osahával si nateklý rudý flek. „A na večer jsem měl něco domluvený…“ Rennie se zarazil, zadíval se na ubrousky a hodil je do koše. „Insch se ptal, jestli večer nepotřebuješ svézt. Na zkoušku.“

Logan zavrtěl hlavou. „Jdu domů. A vůbec, myslel jsem, že zkoušíte jenom v pondělí, ve středu a v pátek.“

„Za dva tejdny je premiéra, takže teď už zkoušíme denně až do –“

„A kdo bude sledovat Macintyrea?“

Rennie zrudl. „Můžu přijet potom, jestli –“

„Takže Jackie, co? Bože můj!“ Jestli má příští dva týdny denně hlídat fotbalistův dům, bude pořád v mizerné náladě. „A co když bude mít odpolední nebo noční?“

Rennie pokrčil rameny. „Já dělám jenom to, co mi řeknou.“

„To je nesmysl.“ Logan vstal. „Vím, že Macintyre už neloví po Aberdeenu; stačí dát jeho značky do systému, a když opustí město zavolat Tayside.“

„Ehm… inspektor nechce, aby o tom někdo věděl –“

„Jo? Tak víš co? Na to já kašlu.“ Vzal kabát a vyrazil dolů; Rennie mu byl v patách jak toulavé štěně a celou cestu mlel, že Insch z toho nebude mít radost a jestli by ho radši neměli poslechnout…

V monitorovací místnosti bylo ticho, osvětlovala ji stěna z malých čtrnáctipalcových obrazovek: bylo jich jednasedmdesát a na všech běžely záběry z Aberdeenu. U ovládacího pultu seděli tři operátoři se sluchátky na uších, na dálku ovládali kamery a popíjeli čaj z velkých hrnků. Logan poklepal na rameno inspektora a zeptal se, jestli si s ním může promluvit v kanceláři naproti přes chodbu. „Mohl byste pro mě něco udělat?“ zeptal se, když nechal ustrašeného Rennieho na chodbě a zavřel za nimi dveře. „Tyhle značky bych potřeboval sledovat,“ řekl a napsal na papír značky všech aut, která patřila Robu Macintyreovi. Jelikož šlo o značky na zakázku, nebylo těžké si je zapamatovat.

Inspektor si seznam vzal a podržel ho od sebe, jako by byl otrávený. „Proč?“

„Protože mi dlužíte službičku.“

Muž nad tím uvažoval. „My nemůžeme jen tak halabala strkat do systému značky, které se nám zachce. Na to je předepsaný postup a –“

„Jestli některý z těch aut opustí město, dáte mi vědět. Ať je to ve dne nebo v noci. Můžete předstírat, že vám Insch před pár týdny přikázal, abyste je sledovali.“

„Insch?“ Inspektor se zadíval na seznam, zamračil se a řekl: „To jsou auta Roba Macintyrea, co? Protože jestli jo, tak ty už v systému máme. Dali jsme je tam už dávno. A nikdo nám neřekl, abysme je přestali sledovat, takže je sledujeme dál.“

Automatický systém na identifikaci poznávacích značek v Aberdeenu monitoruje každé auto, které přijíždí nebo odjíždí, a vyhledává je v národních databázích. Pokud je takové auto na seznamu sledovaných, systém to ohlásí. Všechna auta Roba Macintyrea byla na tomto seznamu. A žádné z nich neviděli opouštět Aberdeen. Logan si znovu přečetl záznamy a zaklel. „A co Dundee?“

Inspektor zavrtěl hlavou. „Nic. Kdyby jeho auta viděli, dali by nám vědět. Je to stejná databáze.“

„Hergot…“ Logan se usadil na stůl. „Buďte tý lásky a zavolejte jim, jo?“

„Nebude to nic platný. Oni –“

„Řekněte jim, ať vytáhnou záznamy z kamer na silnici do Dundee, třeba si zakryl značku. Mohl si vytisknout falešnou z internetu –“

„Představte si, že tohle už jsme udělali. Insch nás přišel seřvat hned, jak došlo k tomu prvnímu znásilnění, kdy ho někdo kopíroval. A podruhý znovu. My jsme se dívali. Tayside se taky dívali. Macintyre tam zkrátka nebyl.“

Rennie se na chodbě marně pokoušel navázat hovor se sekretářkou. Logan vyrazil ze dveří, prohnal se kolem nich rovnou ke schodišti a uháněl dolů. Rennie se rozběhl za ním. „Ehm… doufám, že to nikomu neřekne. Insch by mě zabil, kdyby –“

„Macintyre to být nemůže, jeho auto mají v databázi. Někdo ho musí napodobovat. Buď, anebo s tím Macintyre neměl vůbec nic společnýho.“

Rennie zaúpěl. „To se inspektorovi nebude líbit!“

„Smůla.“ Logan prošel zadním východem na zasněžené parkoviště.

„Tak co,“ naléhal Rennie, který za ním cupital kluzkou břečkou, „jdeš? Na tu zkoušku?“

„Ne.“

„Ale no tak! Prosím tě! Insch si myslí –“

„To je mi fuk! Nebudu se celej večer dívat, jak se motáte po jevišti a zapomínáte text. Tak do mě přestaň hučet. Nikam nejdu.“

36

Síň baptistického kostela byla právě tak studená a depresivní, jak Logan očekával: na podlaze tmavá prkna s letitou zašlapanou špínou a důlky od vysokých podpatků; před léty kdosi vymaloval stěny na fialovou, ale ta už se loupala a opadávala, jako kdyby budova trpěla úporným ekzémem. Inspektor seděl u malého vratkého stolku a sledoval, jak před ním poskakují japonští gentlemani a školačky z jeho operety.

Inschův ansámbl byl… slušně řečeno handicapovaný. Herci neznali text a zapomínali, kde a kdy mají být, takže inspektor neustále brunátněl a křičel kvůli včasným nástupům, rozestavení a protože nebyli schopni se naučit ten zatracenej text! Jediná osoba, na kterou neřval, byla Debbie Kerrová alias Debs, žena, která hrála Katishu, a Logan hned viděl, proč. Jediná z nich vypadala, že tuší, co se po ní chce. Na rozdíl od Rennieho, ten se zmítal jako medúza.

Logan vydržel dvě hodiny a pak se odporoučel, pečlivě si vybral vhodnou chvíli, kdy měl inspektor plné ruce práce s hulákáním pokynů, takže si jeho zmizení nevšiml.

Ten večer nebyla v bistru Ashvale moc dlouhá fronta, jen pár žen, které vypadaly na venkovanky a hádaly se, na které je řada s placením. Logan si dal dvakrát tresku s cibulovými kolečky, Irn-Bru a polystyrénový kelímek hrášku s sebou. Sáček se smaženou rybou a hranolky si nacpal do kapsy bundy, takže mu cestou po Great Western Road stoupala pod nos octová vůně.

Sníh si udržoval pomalé, vytrvalé tempo: tlusté, mokré vločky, které se mu chytaly na vlasy a bundu, se snášely do zahrad nebo se na chodnících měnily v hnědou břečku. Když byl malý, začínalo sněžit dávno před Vánocemi, takže školní prázdniny byly ideální čas na sáňkování, sněhuláky s přirozením a na koulování, ale postupem času byl sníh čím dál nevyzpytatelnější. Poslední léta se sněhová vánice mohla přihnat kdykoli od prosince do dubna, většinou ještě s vichřicí, která proměnila Aberdeen ve svět doktora Zivaga. Ze severovýchodu Skotska se stávala Sibiř.

Než došel do Macintyreovy ulice, měl zmrzlé nohy, ruce a obličej, ale po zádech mu stékal pot. To proto, že tak uháněl v tlusté péřové bundě se smaženou rybou v kapse.

Jackie parkovala na stejném místě jako minule, měla odtamtud dobrý výhled na fotbalistův dům a přitom neseděla přímo naproti. Zatvářila se překvapeně, když si vlezl na sedadlo vedle ní. „Já jsem –“

„Smažená ryba.“ Logan vylovil sáčky zpod bundy. „Říkal jsem si, že už máš asi dost studených sendvičů a kafe z termosky.“ Jackie si papírový sáček vzala a rozbalila ho. Autem se rozlila teplá vůně.

„Díky.“ Jedli mlčky.

K nedělnímu ránu by nemělo patřit nic namáhavějšího než povalování v posteli a pozdní snídaně. Jeho však čekalo hekavé protahování po noci strávené na sedadle otřískaného Vauxhallu Vectra. Před východem slunce se nebe mezi tichými šedými budovami zbarvilo rudě a pomalu se rozjasňovalo, v jeho záři se růžově třpytil sníh. Jackie tvrdě spala s otevřenou pusou a tiše chrápala. Velmi ženské. Ale aspoň už spolu začali mluvit.

Logan si natáhl nohy, zívl, zavrtěl hlavou a podíval se na hodinky. Šest dvacet dva. Věděl, že je to naprosté plýtvání časem, kamery by Macintyreovo auto zachytily, kdyby jím jel znásilnit ty ženy do Dundee –, ale pokud to mělo znamenat konec hádek a tiché domácnosti, byl ochotný snést i nepohodlnou noc ve špinavém autě.

V jednom z horních pokojů v Macintyreově domě se už asi patnáct minut svítilo. Dveře na ulici se otevřely a Macintyre vyšel do časného mrazivého rána, v jedné ruce těžkou tašku a ve druhé mobil přitisknutý na ucho. Logan se naklonil k Jackie a zatřásl jí ramenem.

Několikrát si odfrkla a hekla, ale probrala se. Zatímco mrkala a zívala, Macintyre zamkl a nasedl do nového stříbrného audi se značkou, na které bylo jeho jméno.

Jackie počkala, až fotbalista dojel na konec ulice a začal blikat doleva na Great Western Road. Kdyby zabočil doprava, dostal by se na křižovatku se South Anderson Drive a silnicí do Dundee. Vlevo bylo centrum města.

Sledovali ho v bezpečné vzdálenosti v koloně aut, která se plazila za sypačem, jehož žlutý majáček se odrážel v temných výlohách zavřených obchodů po celé Union Street a pak i dál na King Street… Macintyre najednou zahnul doprava, z hlavní na neprotaženou boční ulici, a Jackie za ním, držela se pořád, co nejdál mohla.

Fotbalista zajel na parkoviště proti stadionu Pittodrie, ale Jackie jela dál, minula ho a zastavila na konci ulice, odkud viděli, jak Macintyre vystoupil z auta, obešel ho dozadu, vyndal z kufru velkou tašku a klátivým krokem zamířil ke vchodu pro hráče. Cestou si plácl na pozdrav s nějakým troglodytem s placatým čelem.

„Do hajzlu!“ ulevil si Logan, „jde na ranní trénink.“

Logan by byl přísahal, že těsně předtím, než fotbalista zmizel ve vchodu na stadion, podíval se přímo na ně a mrkl.

Café Inversnecky je v Aberdeenu pojem: tmavě zelená jednoposchoďová budova v řadě cukráren a restaurací na pobřeží s výhledem na šedivé, větrné Severní moře. Herna na rohu byla otevřená, ale v tak mrazivé nedělní ráno těžko mohla čekat příval zákazníků. Nebyl tam nikdo, kdo by viděl barevná blikající světla, jen pár racků velkých jak buldok, kteří se kolébavě procházeli po studeném chodníku a klovali do sáčků od chipsů a krabic od burgerů.

Když Logan zajel na parkovací místo naproti, k jeho překvapení už na něj Colin Miller čekal. Reportér se choulil za rohem budovy, potahoval z cigarety, díval se na moře a nevnímal nic než vlnobití a vřískající racky.

„Nevěděl jsem, že kouříš.“

Miller sebou cukl, vytržený ze zadumání. „Nekouřím. A jestli to řekneš Izzy, tak tě zabiju! Už takhle je na mě pěkně naštvaná.“ Vypadal lépe než nedávno v noci před Garvieho domem. Strniště zmizelo, ale pod očima měl váčky temné jako mraky, které visely nad vodou. A na sobě své typické oblečení: drahý oblek s temně červenou vlněnou šálou a těžký černý plášť. Vyndal si cigaretu z úst černými koženými prsty, chraplavě si odkašlal a zahodil špačka na silnici.

V kavárně bylo teplo, stroj na espreso bublal a syčel přes hlasy z rádia naladěného na Northsound 2: předpověď počasí slibovala na nadcházející víkend zmar a zkázu. Bylo tam rušněji, než Logan čekal, páry a rodinky si pochutnávaly na smažených infarktových skotských lahůdkách. Do Inversnecky nikdo nechodil na mušli a půlku grapefruitu. Hubený čahoun s pěšinkou, kterou prosvítala kůže skoro celé lebky, od nich přijal objednávky a odešel jim najít stůl. Miller si vybral místa nejblíže k topení a celou dobu si stěžoval, proč v tomhle zatraceném městě nemůže být aspoň někdy slušné počasí.

„Je březen,“ odpověděl Logan a usadil se proti němu, „tak cos čekal –vlnu veder? Nejsme přece na Costa del Sol.“

Reportér se mračil a mnul si prsty v rukavicích nad sálajícím topením. „Ne, Aberdeen je Costa del Prdel.“ Zvedl hlavu a uviděl, že nad ním stojí číšník se dvěma kávami a vytaženým obočím. „Pardon, nic ve zlým.“

„Je ti doufám jasný, že ti naplivou do snídaně,“ řekl Logan, když číšník odešel.

„Ne. Martin je fajn, chodím sem často. Dobře ví, co jsem zač.“

Stejně jako Logan. „Tak povídej, co ty tajnosti?“ Když se Logan vrátil z neoficiální sledovačky, doma na záznamníku na něj čekal záhadný vzkaz: „Sejdeme se v Café Inversnecky, v devět, platíš ty.“

„Eh? Jo…“ Miller pokrčil rameny a vsypal si do hrnku další balíček cukru. „Chtěl jsem vypadnout z domu, víš? Je doma teprve den a něco a už začíná šílet. Těch šest měsíců teď bude hotový peklo.“

„Spíš příštích osmnáct let. A možná i dýl, můj brácha se nehnul z domova až do dvaatřiceti.“ Logan se zazubil. „A jestli to bude holka, budeš muset odhánět nápadníky, bát se, aby neotěhotněla, nebrala drogy, zakazovat jí tetování a piercing –“

„To teda ne!“

„Jak to?“

„Prostě ne! A přestaň provokovat, už takhle je to děs.“

Zacinkal zvonek nade dveřmi a dovnitř vešel pár s červenými nosy a s nimi závan studeného vzduchu. Miller se zachvěl, přestože prakticky seděl na topení. „A ještě ke všemu,“ nasadil znechucený výraz, „po mně chtějí, abych psal ‚Deník miminka‘. Kurva, jsem investigativní reportér a mám psát bláboly o pokaděných plenách…“ A tak to šlo dál, stěžoval si, jak ho nikdo neocení a jak mu Scotsman nabídl balík peněz, když se odstěhuje do Edinburghu a začne pracovat pro ně. Prý o tom vážně uvažoval, ačkoli Logan dobře ví, že by se do centrální oblasti za nic na světě nevrátil. Nechce totiž přijít o prsty, které mu ještě zbyly. Přestal skuhrat teprve, když dorazila snídaně.

Logan sáhl po kečupu. „Víš, jak jsem po tobě chtěl, abys vyšťáral nějakou špínu na –“

„Detektiv konstábl Simon Rennie, dvacet pět let, sto osmdesát centimetrů, chodil na akademii Powis, dostal důtku za to, že se popral s učitelem matiky. Bydlí na Dee Street…“

Logan poslouchal, jak Miller mezi sousty párku, slaniny, žampionů a vajec odříkává Rennieho údaje. Reportér věděl všechno: od jména jeho první přítelkyně až po počet stížností, které na něj za poslední tři roky podali občané. Ale výsledkem bylo, že parchant Simon Rennie je čistý. „Odkud to všechno sakra víš?“

Miller se usmál a naložil si na kraj toastu fazole. „Vyhledávání informací je moje práce.“ Přílišnou skromností rozhodně netrpěl. Strčil si do úst vidličku a samolibě přežvykoval. „Tak co, nezeptáš se na mladýho Garvieho?“

„Co je s ním?“ Logan položil příbor.

„Byl po uši v dluzích. Viděl jsi ty krámy, co měl doma? Počítače a domácí kino a různý přístroje? Půjčil si na to hromadu peněz. A tak si bokem přivydělával.“

Logan se na židli naklonil dopředu a zašeptal: „Zkusím hádat: tvrdý porno?“

‚„Di do prdele, chlape, kde žiješ, ve středověku?“ Jídelna najednou ztichla a všechny oči se upřely na reportéra, který se hlasitě rozesmál.

„Toho svinstva si můžeš na internetu zadarmo najít kolik chceš, ne, pronajímal místo na serveru. Zašifrovaný místo na serveru. Takový, co potřebuješ na věci, co nesmí vůbec nikdo zjistit.“

A Logan si vzpomněl na flashku, kterou našel rozdrcenou v Garvieho bytě. „Co to bylo?“

Na to však Millerova encyklopedická paměť nestačila. „Netuším. Zatím. Ale můžeš se vsadit, že až to zjistím, rozmáznu to přes celou titulní stránku!“

37

Skoro hodinu trvalo, než po bytě posbíral špinavé prádlo a nacpal ho do pračky. Vypadalo to tam jako v chlívku, jako vždycky, když oba pracovali přesčas a měli všeho po krk –, a tak Logan většinu odpoledne s mručením chodil z místnosti do místnosti a snažil se je znovu udělat obyvatelné. Právě vysával obývák, když někdo zazvonil: chvíli trvalo, než dlouhé, neodbytné bzučení konečně přehlušilo hukot vysavače. Byl to konstábl Rickards, stál před vchodem, ruce vražené hluboko v kapsách a třásl se. Logan ho pustil dovnitř. „Zkusím hádat, detektiv inspektor Steelová si najednou vzpomněla –“

„Omlouvám se, pane, ale vrchní konstábl chce, abyste okamžitě přišel na stanici.“

„Cože? Už celé týdny jsem neměl den volna! Copak to nemůže –“

„Řekl to velmi důrazně.“

To se Loganovi vůbec nelíbilo.

V kanceláři vrchního konstábla to vypadalo jako v hororovém filmu –detektiv inspektor Insch, detektiv konstábl zodpovědný za vyšetřování, Tlusťoch Gary a ten zrzavý parchant inspektor Napier, a všichni celí zkormoucení. Vrchní konstábl stál za stolem a z očí mu šlehaly blesky na Jackie stojící v pozoru uprostřed místnosti.

„… říkala, viďte?“ Sandy Moir-Farquharson zmlkl, když Logan vešel, ale vzápětí jeho promodralou oteklou tvář rozjasnil povýšený úsměv. „Ale, ale, ale, není to spolupachatel konstábl Watsonové?“ Logan ho ignoroval a otočil se na inspektora Insche. „Pane?“ Ale odpověděl mu vrchní konstábl. „Co jste si sakra mysleli? Nenapadlo vás, jaké to bude mít následky? Grampianská policie nepotřebuje lidi, co jednají na vlastní pěst a kazí nám všem pověst!“

Nic, potřeboval trochu víc napovědět.

„Nerozumím, pane.“

Slizák Sandy se na židli naklonil dopředu a opřel si zlomenou ruku o koleno. „Vy a konstábl Watsonová pokračujete v ilegálním, nepovoleném sledování domu Roba Macintyrea, přestože mám soudní příkaz, který vám zakazuje se k mému klientovi přiblížit.“ Usmál se jako žralok, vyražené zuby nahradily svítivě bílé prozatímní protézy. „Jedná se o jasné zastrašování a my si to nenecháme líbit.“

Logan měl tedy pravdu: ta fotbalistická svině na ně opravdu mrkla. Snad by se ještě dalo blafovat. Je to přece pouze Macintyreovo slovo proti jejich. „Já nechápu –“

„A nepokoušejte se zapírat.“ Právník zvedl videokameru a zmáčkl tlačítko na stříbrném plastu. Přeplněnou místností se ozval tichý hlas, muž s aberdeenským přízvukem mluvil sám pro sebe, zatímco obraz na displeji sklouzl na drahé hodinky, tři patnáct ráno, a z nich na člověka držícího kameru. Rob Macintyre se usmál a zamával a zaostřil zpátky na temné okno. Chvíli trvalo, než se nastavilo automatické zaostření a světlo, ale nakonec se na záběru objevila tmavá ulice a řady zaparkovaných aut, na která se snášel sníh. Cuknutí a pak kamera zaostřila na zoufale povědomý vauxhall a jeho pasažéry: Logana s Jackie, kteří sledovali fotbalistův dům.

Slizák Sandy měl pravdu, zapírat nemělo smysl, a tak to Logan vzdal.

Vrchní konstábl praštil pěstí do stolu, až na něm všechno nadskočilo. „Jak jste mohli být tak hloupí? Věděli jste, že máme zákaz se k Macintyreovi přibližovat!“

Logan se po očku podíval na zamračenou Jackie, která stála vedle něj. Určitě neřekla, že to byl Inschův nápad, jinak by tu teď místo ní cupovali na kusy jeho. A podle spravedlivého rozhořčení, které se zračilo na tváři inspektora Napiera, Logan tušil, co přijde: hrubé porušení kázně, suspendování a odnětí hodnosti. Tedy pokud budou mít štěstí. A to všechno proto, že si ten tlustý parchant Insch vzal do hlavy, že musí toho zatracenýho Roba Macintyrea dostat.

Logan se zhluboka nadechl a zeptal se, kdy bylo ono video natočené.

„Cože?“ Vrchní konstábl byl očividně v šoku. „Vy jste tam byli víckrát?“

„Vidíte?“ Slizák Sandy zaklapl displej kamery. „Říkal jsem vám, že ho tajně sledují. My jsme –“

„Bylo to včera nebo předevčírem?“ zeptal se znovu Logan.

„Včera.“

Logan přikývl. „Ano, sledovali jsme dům Roba Macintyrea.“

Inspektor Napier se vztyčil, jak kudlanka nábožná v černé uniformě. „Detektive seržante McRae, jste okamžitě suspendován na základě oficiální zprávy inspekčního oddělení. Zachoval jste se velmi neuváženě a –“

„Chránili jsme ho: Macintyrea.“

Napier chtěl něco říct, ale vrchní konstábl ho přerušil. „Prosím?“

„Po útoku na pana Moir-Farquharsona jsem sestavil seznam možných nepřátel.“ Což byla pravda: ale všechno ostatní už byla bohapustá lež. „Na prvních místech figurují příbuzní žen, které pan Macintyre údajně znásilnil, a kteří by se mohli chtít oběma pomstít. Věděl jsem, že grampianská policie dostala oficiální zákaz přibližovat se k panu Macintyreovi, a tak jsem přesvědčil konstábla Watsonovou, aby mě doprovodila na neschválenou operaci, chtěl jsem sledovat jeho majetek pro případ, že by se stal terčem útoku.“ Znělo to jako připravená obhajoba před soudem. Logan byl se sebou docela spokojený.

Chvíli bylo ticho a pak Moir-Farquharson řekl: „Snad si nemyslíte, že bychom tomu mohli věřit –“

„Díky tomu jsme chytili Russella McGillivraye. Kdybychom nesledovali jeho dům, byl by pana Macintyrea napadl. A tentokrát by ho možná nikdo nevyrušil, takže bychom hledali vraha.“

Z obličeje vrchního konstábla pomalu mizela brunátná barva a místo ní se objevila zářivě růžová a nadšený úsměv. „A včera v noci jste se tam vrátili…“

„Protože jsme neměli jistotu, jestli McGillivray pracoval sám.“

Vrchní konstábl se podíval z Logana na Jackie a na právníka a zase zpátky. „Chápu. Takže jste dům pana Macintyrea sledovali jen –“

„Kvůli jeho bezpečí. Ano, pane.“

„Ve vašem volnu.“ Vrchní konstábl pokýval hlavou, usmál se a řekl: „V tom případě se omlouvám, seržante. Dobrá práce.“

Moir-Farquharson prudce vyskočil, až se mu obličej zkřivil bolestí. „Ale –“

„Konstábl Watsonová i vy dostanete písemnou pochvalu.“

„Ale –“

„Takže, když se všechno vysvětlilo, můžeme se vrátit ke své práci. A teď mě laskavě omluvte, čekají mě další neodkladné záležitosti.“ Vyndal si telefon a začal vytáčet číslo. Rozhovor skončil.

Venku na chodbě, když se za nimi dveře kanceláře vrchního konstábla zavřely, se právník podíval na Logana a vykoktal: „Ale…“ Polkl naprázdno a zkusil to znovu. „Vzhledem k daným okolnostem nepovažuji za vhodné, abyste dál sledovali dům mého klienta.“

„Vzpomínáte si, co jste mi řekl, když jsem vám ukázal fotku Russella McGillivraye?“

Právník se zamračil. „Já… řekl jsem, že je to nevděčný parchant.“

„Vyprovoďte se laskavě sám.“

38

Když pak s Jackie seděli v kanceláři detektiva inspektora Insche a dívali se, jak Insch nadává a pojídá šumivé dinosaury, Logan si v duchu říkal, že čekal trochu větší ovace. Insch místo toho vzal papírovou obálku ze své pošty a hodil mu ji přes stůl.

Uvnitř bylo hlášení policie z Tayside: další znásilnění. „Ten hajzl…“ Jessica Stirlingová, napadena nedaleko od Kingsway, široké čtyřproudé dálnice, která vede přes Dundee. Bylo jí teprve devatenáct. Na fotografie oběti se Logan nemohl ani podívat.

„Včera večer byla ve městě na oslavě kamarádčiných narozenin.“ Insch vzal do ruky červeného šumivého brachiosaura a zadíval se na něj. „Studovala hudební konzervatoř. Chtěla se stát hvězdou…“ Strčil ještěra zpátky do sáčku. „Podívejte se, v kolik to bylo.“

Logan prolistoval hlášení, k útoku došlo mezi tři čtvrtě na dvě a čtvrt na tři ráno. Přesně v tutéž dobu, kdy je Macintyre natočil, jak sledují jeho dům.

Insch se obrátil zády do místnosti, díval se do zimního odpoledne. „Nebyl to on. Celou tu dobu jsem se za tím hajzlem honil úplně zbytečně.“ Trpce se zasmál. „Hergot, kdybych o tom nebyl tak přesvědčenej, možná bych hledal někoho jinýho a všechny ty mladý holky by nemusely…“ Zmlkl a přejel si rukou po tlusté tváři, ramena měl skleslá. Vypadal, jako by za posledních pár vteřin zestárl o deset let, hlas měl dutý a unavený. „Víte co, běžte domů. A na dnešní večer zapomeňte. Není to on.“

„Ale, pane –“ vyhrkla zoufalá Jackie, „– ten hajzl mě napadl! Musí to –“

„NENÍ TO ON!“ Insch se prudce otočil, rudý ve tváři. „Rozumíte?

Celý je to blbost! Všechno!“ Popadl hromadu papírů ze stolu a mrštil jí proti zdi. „Nebyl to on!“

„Ale –“

„Je konec, konstáble. Končíme.“ Obrátil se zpátky k oknu. „Podělal jsem to. Běžte domů.“

Jackie už naštěstí ani necekla, vzala si kabát, vztekle vypadla a práskla za sebou dveřmi.

Logan ji dohnal na schodišti, uháněla k šatně v suterénu. „Koukni,“ Logan ji chytil za paži, „já vím, že to vypadá špatně, ale –“

„Neopovažuj se mě utěšovat!“

„A co mám říkat? Tu v Dundee znásilnit nemohl! Sledovali jsme ho, byla jsi u toho! Nikam nejel, on –“

„Ten mizernej Russell McGillivray měl výbornej nápad!“ Vrazila do dámských šaten a přibouchla Loganovi dveře před nosem.

„Všechno v pohodě?“

„Cože?“ Logan zvedl hlavu od šálku čaje a uviděl Rickardse a Rennieho, kteří si proti němu sedali ke stolu. Monokl na Rennieho obličeji teď měl lehce promodralý odstín jednodenního strniště. „Jo jasně, nikdy mi nebylo líp.“

„Víš co,“ Rennie vzal kolegu kolem ramen, „dneska večer někam vyrazíme, po zkoušce. Dáme si pivo a kari, pokecáme.“

„Já nemůžu.“ Rickards zrudl a začal koktat, že už má něco domluvené a nemůže to zrušit.

„Aha,“ Rennie na něj chlípně mrkl, „máš rande se svýma saďourama, co? Jdeš si užívat, hm? Ách, naplácejte mi, kapitáne!“

„Běž se –“

„Jaký jsou?“ zeptal se Logan. „Tenhle druh lidí?“ Vzpomněl si na Franka Garvieho a jeho zašifrované údaje.

„No… každý je… jiný.“

Rennie se zasmál. „To bych řek!“

„Ne, chci říct, že to není jeden ‚typ‘! Každý z nich je jiný.“

„Aha.“ Toho se Logan bál.

„Víš co?“ prohlásil Rennie, který si rozbaloval zákusek, „měl bys jít s ním!“

Rickards se zamračil. „Jsou to lidi, jasný? A ne nějaký panoptikum! Nemůžeš se jim chodit vysmívat!“

„No tak,“ Rennie zvedl ruce, „snad jsem toho tolik neřekl!“

„Radši mlč! Tohle je –“

„A víš, že to není špatnej nápad?“ řekl Logan, který už dopil čaj. Alespoň by měl možnost se poptat, jestli někdo netuší, na co měl Garvie pronajaté ty své tajné servery. A navíc by měl důvod vyhnout se domovu: a nechat Jackie trochu vyvztekat. „Rád půjdu.“

Rickards zbledl. „Ale… ale…“

„To je v pořádku, konstáble, slibuju, že vám nebudu dělat ostudu.“

„Ale…“

„Tak platí!“ Rennie ho poplácal po zádech. „Buď hezky hodnej a příště přijdu já. Jak řekla ta herečka biskupovi.“

Bar nahoře na balkoně v Café Ici se od té doby, co tam byl Logan naposledy, hodně změnil. Dříve býval obložený černobílými kachlíky, jak viktoriánské záchodky; teď tu měli fialové stěny se světelnou projekcí. Dolní bar byl úplně prázdný, což se dalo v neděli ve tři čtvrtě na sedm čekat, ale nahoře se sešel jakýsi čtenářský kroužek. Když Logan vystoupal po schodech, uviděl u různých stolků asi tucet lidí s ohmatanými paperbacky Černý a modrý od Iana Rankina. Hovor byl tlumený, ale živý.

Logan už chtěl na Rickardse vyrukovat, jestli si nespletli místo, ale konstábl hned přistoupil k podsadité ženě u nejbližšího stolku a zeptal se jí, jestli chce to samé, co vždycky. Pár dalších hostů se otočilo a zamávalo mu na pozdrav; pak si zaraženě prohlédli Logana, ale hned ztratili zájem a pokračovali ve svých debatách. Logan šel za Rickardsem k baru. „Neříkal jste, že to je –“

„Dáte si pivo, nebo pivo a panáka?“

„To druhý.“ Logan se otočil a prohlížel si přítomné knihomoly. Vypadali jako právníci, bankéři, pojišťovací agenti, účetní, vedoucí oddělení… zkrátka úplně normálně. O několika se dalo říct, že vypadají jako bohémové, ale Logan čekal výrazný piercing, oholené hlavy a tetování. Vlastně byl dost zklamaný.

„Tak prosím.“ Pinta Stelly a sklenička až po okraj plná něčeho studeného a průzračného. Rickards měl totéž.

„Víte,“ začal Logan a pro jistotu si čichl, jakého panáka to dostal: vodka? „Musím uznat, že tohle jsem nečekal.“ Ukázal na lidi, za kterými sem Rickards přišel.

„Říkal jsem vám, že to není přehlídka zrůd.“

Měl pravdu. „A proč mají ty knihy?“

„Takhle dáte najevo, že patříte na aberdeenskou scénu. Všichni se sejdou na určitém místě, a poznáte se podle toho, že mají Černý a modrý!“

„Nevěděl jsem, že Rankin je –“

„Ne: části té knihy se odehrávají tady a jmenuje se Černý a modrý. No? Černý a modrý“‚ Pracně zdůraznil pointu. „Myslel jsem, že je to úplně jasné.“

Logan se na něj zadíval.

„Omlouvám se, pane.“

„,Pane?‘ Pche!“ Odfrkla si menší, baculatá, draze oblečená žena se zelenýma očima a oříškově hnědým ohonem s prázdnou skleničkou v ruce. „Opatřil sis novýho frajera, Johne?“

Rickards zrudl jak paviání zadek. „My nejsme… to není… my…“

Logan mu přispěchal na pomoc. „Jsem jeho šéf. Pracujeme spolu. Nepatřím mezi vás.“

„Jo?“ Žena se opřela o jednu nohu, druhou pokrčila v elegantní póze a založila si ruce v bok, jako principál v pantomimě, a přejela ho pohledem. „No dobře, když to říkáte.“ Šťouchla Rickardse do prsou. „Pozveš dámu na drink, námořníku?“

Konstábl jí rád vyhověl.

Za necelou hodinu Logan pochopil, že mezi Rickardsovou sadomaso komunitou a Inschovým divadelním souborem není skoro žádný rozdíl. Obě skupiny měly vlastní řeč plnou jinotajů a narážek, obě si vyprávěly vtipy o lidech, které Logan neznal, a obě, měl-li být upřímný, ho po půl hodině začaly nudit. A Franka Garvieho zřejmě nikdo neznal. Na severovýchodě fungovalo na půl tuctu partiček, do nichž se sdružovala sadomasochistická komunita, a ne všechny se prolínaly. Kdyby byl Garvie aktivní v ellonské skupině, nemusel by se s aberdeenskou partou vůbec znát. A někteří lidé nechtěli, aby je znali v jejich místních komunitách, čímž se vysvětlovalo, proč si většina z těch, se kterými mluvil, říkala „slečna Maureen“ a „Čuňas Dave“; bůhvíjak si říkal Garvie.

V tom, že jsou si konstáblovi a Inschovi přátelé podobní, Logana ještě utvrdilo, když mu ona žena, která ho považovala za Rickardsův nový objev, začala na baru vykládat, jak hrála hlavní roli v Perníkové chaloupce. Mlela o pocitu svobody, jaký zakusíte, když se stanete někým, kým nejste, někým bez zábran, ochotným otevřít se novým zážitkům. Když budete celý život jíst vanilkovou zmrzlinu, nepoznáte, jak chutná čokoládová s karamelem.

Logan se usmíval, přikyvoval a v duchu se proklínal, co ho to napadlo sem lézt. Žena si ho znovu prohlédla od hlavy k patě, jako kdyby si ho měřila na kožený postroj. „Vy jste to nikdy nezkusil, že ne?“

„Ne.“

„A co myslíte, že jsem já? Paní, nebo otrok, domina, nebo sub?“

„Ehm…“ Logan neměl zdání, jaký je rozdíl mezi paní a dominou. Není to totéž? Ale submisivní ta ženská rozhodně nebyla. „Domina?“

Žena se rozzářila. „Omyl! Protože tam není síla!“

„Aha, jo…“ Rychle do sebe hodil poslední lok piva a začal pokukovat po východu.

„Zkuste se nad tím zamyslet: kdo má větší moc? Ten, kdo bičuje, nebo kdo se nechává bičovat?“

„Víte, já –“

„Když se nechávám bičovat, je to pro moje potěšení. Mě to má vzrušovat, a ten, kdo drží bič, je jenom rekvizita, o něj vůbec nejde, jen to tak vypadá. Chápete –“

„Aáh!“ Logan se najednou vztyčil a začal lovit v kapse. „Nezlobte se, mám telefon na vibrování; a vždycky mě strašně vyděsí, když to spustí.“ Zmáčkl tlačítko a displej se rozsvítil. „Hergot, nezlobte se, musím to vzít… Halo? Ano… Dobře, moment…“ S mobilem u ucha popadl bundu a seběhl po schodech ven, na studený noční vzduch.

Union Street s nepřetržitým proudem žlutých reflektorů a červených brzdových světel pod švestkově modrou oblohou zářila jak vánoční stromek. Nedělní večer začátkem března a polovina lidí na ulici neměla ani kabát, jako by necítili, že mrzne. Polonazí teenageři stejně jako lidé, kteří už byli dost staří na to, aby měli rozum; všichni se chtěli pořádně ožrat a pomuchlovat se někde v temném koutě hospody nebo klubu.

Logan přestal předstírat, že někomu volá, a místo toho se podíval na nepřečtené zprávy. Jackie se ještě neozvala. Znovu zavolal domů. Telefon vyzváněl, crr, crr, crr, crr, crr a pak záznamník. Logan zavěsil a zkusil její mobil. „Jackie? Nechceš si dát pivo nebo něco zakousnout?“

Měl sice mizerný signál, ale i tak slyšel, jak ho odmítla. Neměla náladu, ještě pořád zuřila kvůli tomu Macintyreovu případu. Jak ji znal, přihrne si to domů někdy ve tři ráno a potáhne z ní chlast a kebab. Dobře, ať si trucuje, ale on půjde domů, objedná pizzu, najde si na Sky nějaký pěkný film a stráví zbytek večera na gauči. Nebude sice za drsňáka a divočáka, ale aspoň nefňuká jako rozmazlený fracek. Dřív nebo později se Jackie bude muset smířit s tím, že to Rob Macintyre neudělal.

Branka mu zavrzala pod rukama, když se přes ni potmě přehoupl, až od planěk odletěla sprška ledových kapiček a stříbrně se zaleskla. Všechno halila tma, tvary a obrysy byly nezřetelné! pro jeho oči, a to v noci výborně viděl, ale neměl strach. Věděl, že ho nikdo nespatří. Nikdo ho nikdy neviděl. Policajti jsou tak neuvěřitelní idioti! Usmál se a tiše se rozběhl úzkou uličkou vedoucí mezi zahradami ke garážím a parkovišti na jejím konci. Copak si vážně mysleli, že o nich neví? Že potřebuje, aby mu ta odporná právnická veš říkala, že ho sledují?

Ale právníka napadlo, aby je natočil na video. Škoda, že nemohl vidět, jak se tvářili, když se poznali.

S úsměvem odemkl dveře anonymního červeného kombíku, hodil si tašku na zadní sedadlo a sedl si za volant. Dneska je na řadě číslo devět. Na oslavu. Už žádná policie. Žádné obviňování. Jen on a dlouhá řádka šťavnatých kočiček, které se celé třesou, aby jim předvedl, co se stane, když si budou zahrávat s ohněm. Šťastná devítka.

Jakpak asi bude vypadat?

39

Aberdeen provedl svůj oblíbený trik, po víkendových mrazech, sněžení a plískanici je v pondělí zaskočil nečekaným teplem. A ukolébal modrým nebem, bílými obláčky a poletujícími vločkami do falešného pocitu bezpečí. Loganovi by ani nevadilo stát v Cults v prosluněné proluce chráněné před větrem řadou žulových obchodů, nebýt houkajícího alarmu nad vchodem do obchodu s nápoji. „POŘÁD NECHÁPU, CO TADY VLASTNĚ DĚLÁME!“

„COŽE?“ Steelová si přiložila ruku k uchu a Logan svou námitku zopakoval. „NO,“ zakřičela, „MÁM PSÁT ZPRÁVU PRO SOCIÁLKU O TOM ZKURVENÝM PŘÍPADU SEANA MORRISONA, ALE JÁ JIM SERU –“ alarm ztichl. „– NA TY KECY O… No, jo.“ Hlouček přihlížejících na ni civěl jak na cvičenou opici. „Ehm, no, jak jsem řekla, pokračujte, seržante.“

Ze dveří večerky vyrazil muž s klíči, hlavu měl zakrytou rukama a volal o pomoc, přičemž mu kolem ucha prosvištěla láhev whisky a roztříštila se na chodníku. „Chtěl mě zabít!“ Hned za ním vyletěl ven konstábl Rickards a dvě láhve ginu. Oba se skrčili za hlídkový vůz stojící u obrubníku.

„Tak co, Bičíku?“ zeptala se Steelová, která se k nim přišourala s rukama v kapsách. „Přesvědčil jste ho, jak jsem po vás chtěla?“

Ze dveří vylétla roztočená láhev brandy, která explodovala v tříšti skla a nazlátlé tekutiny. Majitel vypadal na omdlení. „Ta láhev stojí devadesát babek!“

Rickards nasadil chabý úsměv a pokrčil rameny. „Bohužel, madam.“

Steelová zakroutila hlavou. „Že já husa dávám chlápkovi, co jede v sadomasu, práci pro lesby.“ Pak kývla prstem na Logana. „Tak šup, Lazare, půjdete první. Tohohle to moc vzrušuje.“

Logan se podél stěny připlížil ke dveřím a nakoukl výlohou dovnitř. Obchod byl vzhůru nohama, dřevěná podlaha posetá láhvemi, plnými i rozbitými. Po výtržníkovi nikde ani stopy. Takže, o výlohu u jeho hlavy se roztříštila láhev; bezpečnostní sklo se změnilo v popraskanou pavučinu, po níž zevnitř stékal vaječný koňak. Logan se podíval na Steelovou, která jen pokrčila rameny.

„Jestli jste připravenej…“

Logan strčil hlavu do otevřených dveří a zakřičel: „Chceme si jenom promluvit!“ čímž si vysloužil čtyři plechovky Tennants a láhev Merlotu. Víno se rozbilo, ale plechovky se jen naťukly a postříkaly celou místnost napěněným ležákem. Logan se zhluboka nadechl a vrazil dovnitř. Obchod měl tvar dlouhého obdélníku, který se táhl dozadu od výlohy: vpravo po stěnách regály, pult a chladničky se skleněnými dveřmi a nalevo police s víny, a chromá noha vykukující za policí s australským sektem. Logan skočil k pultu a přehoupl se přes něj právě ve chvíli, kdy na polici nad ním explodoval granát z Drambuie. Padl na zem a po čtyřech lezl dál, zatímco nad ním vybuchovaly další láhve, ze kterých se lil gin, whisky a vodka.

Detektiv inspektor Steelová zvenku zakřičela: „Už ho máte?“

Logan tiše zaklel, zvedl se schovaný za kraj pultu a opatrně se rozhlédl. Výtržník ležel opřený o pyramidu italského vína a přihýbal si z láhve Talisker whisky, levou nohu zkroucenou pod sebou ve velice podivném úhlu. Pak vyndal hrdlo láhve z pusy a říhl, a v tu chvíli ho Logan poznal. „Tony?“ Muž na něj zamžoural krví podlitým okem, druhé přivřené, aby lépe zaostřil. „Prokristapána, Tony, ty ses ale zřídil!“

„Kurrr…“ Opilec na Logana mávl láhví. „Kurrrva, asi sem upad… co?“ Ukázal na svou zkroucenou nohu a Logan pochopil, co to Tonymu trčí z lýtka.

„Musíme ti zavolat sanitku, Tony, rozumíš? Zlomil sis nohu.“

Muž se trochu zakymácel. „Ale… vůbec to… nebolí!“ A znovu se napil. „Zkurrrrvenej světlík!“ Popadl láhev vína a mrštil jí proti dveřím. Ten chlap byl sice namol, ale pořád měl výbornou mušku.

„Nech toho, Tony, chci ti pomoct. Brodím se tu chlastem…“ „Užž, užž…“ Muž říhl, škubl sebou a praštil se do prsou. „Užž je pozdě. Chtěl sem jenom ňáky prachy. Pár stovek, tak ak… akorát, víš?“ Nalil do sebe další lok Taliskeru. „Passs. Jedu s mámou na… na… Floridu! Kouknout se na Mickey Mouse! To je ta zkurvená vobří myš!“

Logan vyndal mobilní telefon a zavolal záchranku. „Nemůžu se jet kouknout na Mickey Mouse bez… bez pasu.“ „Už sem jede záchranka, Tony. Už to bude dobrý. Půjdeš se mnou ven? Sedneš si na sluníčko? Je to tam daleko příjemnější.“

„Kurrr… ne, nevrátěj mi pas. Musím… musím… máš rád koně?“ Tony se rozhihňal a znovu si přihnul whisky. „Já miluju koně! Ale… ale prachy… hodně prachů…“ Vlhce, hlasitě zašeptal, spiklenecky si poklepal na nos, naklonil se dopředu a přepadl přímo na obličej. „Moje stará… moje stará mě…“ PRÁSK. „Passs. Vobrovská myš…“ Dávno předtím, než dorazila záchranka, chrápal na celé kolo.

„Smrdíte jak putyka.“ Steelová seděla na žulové zídce a odměňovala se cigaretou za inspirativní vedení akce.

„Díky za pomoc.“ Logan si svlékl kabát a snažil se z nasáklých rukávů vyždímat alkohol, z těch výparů už se mu začínala motat hlava. „Vloupal se dovnitř asi ve tři ráno, alarm zneškodnil svorkami, ale ve světlíku se mu přetrhlo lano. Spadl asi z pěti metrů, rozbil si mobil, zlomil si nohu a zůstal ležet v bolestech. A pak zjistil, že kolem je spousta anestetika -“

Steelová se zasmála, až vyfrkla oblak kouře a roztřásla se kašlem. „Kristepane,“ řekla, když záchvat přešel, „asi jsem se připochcala…“

„Majitel přišel v půl osmý otevřít a převzít zboží, ale než stačil vyťukat kód do alarmu, dostal ránu pinotem a sherry.“

Logan líčil, co všechno Tony Burnett udělal, aby dostal zpátky pas, který mu zabavila do zástavy Mamka Stewartová, od které si vypůjčil, aby zamázl své nešťastné sázky na Hennessyho poháru, a Steelová se chechtala, plácala se do stehen a hýkala smíchy.

„Paráda,“ hekla a otřela si slzu. „Ten pitomec si mohl zařídit jinej pas, ale místo toho vyrazí na válečnou výpravu do večerky!“ A znovu se rozřehtala.

Zvenku to byl nic neříkající podnik, což ovšem potvrzovalo pravidlo: někdy se sázkaři dají odhadnout na první pohled. J. Stewart a syn –bookmakeři zal. 1974, bylo místo, kde si mohli staří pánové až do posledního dostihu v klidu upíjet pivo a pak jít domů na čaj. Název sázkové kanceláře sloužil čistě pro okrasu: J. Stewart senior byl dávno mrtev a „syn“ pláchl do Londýna s jistým mořským biologem jménem Marcus. Zůstala tu jen Donna „Mamka“ Stewartová, výhradní majitelka, vdova a jedna z prvních žen, které Logan zatýkal.

Kancelář nebyla úplně vylidněná, postávalo tam pár staříků v čepicích a zimních bundách, kteří nervózně přešlapovali pod nápisem ZÁKAZ KOUŘENÍ a sledovali tucet velkoplošných obrazovek přidělaných na stěně, na nichž tancovali koně na startovní čáře dostihu Sparrows Offshore Handicap Hurdle v Ayr.

Mamka Stewartová byla za pultem zabraná do bulváru plného celebrit, jednou rukou samý prsten si podpírala tlustou tvář, listovala časopisem a dopřávala Loganovi s Rickardsem pohled na své bílé zdvihající se poprsí v hlubokém výstřihu. Ucourané šedé vlasy měla vyčesané do uzlu a na pestrobarevné blůze se jí třpytil řetěz na brýle. Zvedla oči, teprve když stáli před pultem. „Dobrej den, co si…“ Vtom poznala Logana a celá se rozzářila. „Seržant McRae! To jsou k nám hosti! Jak to, že se vůbec neukážete? Jedli jste?“ Otočila se a křikla dozadu: „Deniso! Postav na čaj a koukni se, jestli je ještě nějaká pizza!“

Z otevřených dveří za pultem se ozvalo tlumené: „Nemám čas!“

„Koukej postavit na čaj, nebo ti dám větší nakládačku než ten tvůj Michael!“

„No jo, tak dobře…“

A vrhla na Logana další mateřský úsměv. „No vida. Tak co pro vás můžu udělat? Mimochodem, moc vám to sekne; byl jste někde na sluníčku, co? Ale tady je počasí hrozný, co?“

Logan věděl, že Mamce Stewartové ještě není šedesát, ale hádal by jí něco mezi padesátkou a stovkou, jelikož klamala tělem jako všechny tlusté staré dámy a vrásky se jí vyhladily vrstvou podkožního tuku. Měl co dělat, aby neucukl, když se naklonila přes pult a štípla ho do tváře. „No teda!“ cvrlikala, „dyť vy jste kost a kůže! Copak vás ta vaše pořádně nekrmí? Marcus je na našeho Normana taky takovej, to je samý taichi a žádnej pořádnej žvanec!“

„Potřeboval bych si promluvit o Tonym Burnettovi, Mamko.“

„A kdopak je tady ten váš přítel?“ Obrátila se s úsměvem na Rickardse, který jen cosi koktavě zamumlal. „Á, stydlín! To se nám líbí! Deniso! Kde je ten zatracenej čaj?“

„Už to bude, kurva práce!“

„No, zrovna tuhle jsem říkala, že tu nemáme dost policajtů. Kdepak, když ještě žil můj James, to bejvalo jiný –“

„Říkali jsme vám, že si nemáte brát do zástavy pasy, Mamko.“

„A zvlášť když se blíží Cheltenhamskej pohár; měli byste si zřídit pobočku na závodišti!“

„Ty pasy, Mamko…“

Zezadu přisupěla podsaditá žena s monoklem na oku a čtyřmi šálky čaje a čehosi, co se podobalo ohřáté pizze, na podnose. „Mlíko došlo, máme to vyčpělý z plechovky nebo nic.“

Čaj a americkou pikantní pizzu ohřátou v mikrovlnce si dali u Mamky v kanceláři: v malém kamrlíku vzadu se stěnami a stropem obloženými nalakovanými palubkami jak v podomácku udělané sauně. Mamka Stewartová měla slabost pro porcelánové figurky skotských psíčků a fotky svých vnoučat: těch bylo všude plno. Vysoko na poličce stálo staré tranzistorové rádio, z něhož se jim při jídle do místnosti provoněné potpourri linula hudba. „Díváte se na Celebrity Pop Idol?“ zeptala se Mamka a ukousla si kus ohřáté pizzy. „Nikdy bych netušila, že ten černoušek ze zpráv bude mít tak krásnej hlas.“

Logan ji přestal poslouchat. Vždycky s ní bylo hrozné pořízení. Nebyla vzdorovitá, jen… děsně milá. A úplně neprůstřelná. A jak proboha mohla ze všech těch porcelánových potvor utírat prach? Rozhlédl se po místnosti. Možná by měli… na zemi pod stolem Mamky Stewartové, těsně u Loganových nohou, ležela obyčejná hnědá krabice; víko bylo posunuté, takže rozeznal slova Sestřičky lesbičky. Zvedl ji a vysypal na stůl. Byla v ní směska tvrdého porna a úplně na dně výtisk Ovčí hlubiny, pět a další „pěstitelské“ tituly.

„Ale Mamko, už zase?“

„Co?“ Otřela si rudé rty sněhobílým kapesníkem. Logan se opřel na židli a upřeně se na ni díval, na talíři mu zatím stydnul plátek pizzy. „No, tak dobře,“ řekla nakonec. „Sem tam prodávám hanbatý filmy lidem, který to sami nezvládnou. A co je na tom špatnýho? Půlce těch staroušků se už ani nepostaví, natož aby prováděli něco horšího!“ Naklonila se dopředu, znovu vystavila na odiv dekolt a poklepala na stůl jasně červeným nehtem. „Když v někom můžu zažehnout plamen vášně, tak to udělám! Je to moje občanská povinnost. A není to zakázaný!“

Logan zaúpěl. „Ale je! Na to, abyste prodávala filmy pro dospělý, potřebujete licenci na sexshop. A tohle…“ Zapíchl prst do Farmářských radovánek, „není legální nikde!“

„Vy tu pizzu nejíte… Chcete kousek koláče? Máme Battenburg –Denisina drahá polovička je pekař, takže máme různý druhy –“

„Mamko, ty dévédéčka. Odkud je máte?“

Rozhořčeně se nadechla, až se jí ňadra ve výstřihu dmula. „Nemohli bysme se nějak domluvit? Já nevěděla, že to je zakázaný. Nikdy bych –“

„Odkud?“

Mamka našpulila rty. „Bejval jste tak milej chlap… Vážně si nedáte koláč?“

Vedle pátracího týmu, který Logan přivolal, vypadali sloni v porcelánu jako baletky. Mamku Stewartovou vyvedli z míry tak, že stála v epicentru té zkázy a křičela: „Dávejte pozor! To je rodinná památka!“

„No jasně, všechno je vždycky rodinná památka,“ zamumlal konstábl, který ukládal miliontého psíka do papírové krabice.

Mamka se prosebně podívala na Logana: „Nařiďte jim, ať jsou opatrný!“

„Už jste něco našli?“

Rickards ukázal na dvě krabice postavené na uklizeném stole. „Filmy. Nic mimořádného, většinou trháky, které jdou ještě v kinech.“

Logan dal Mamce Stewartové šanci vše vysvětlit, ale ta se jen nadmula jak holub na báni. „To mám pro naše,“ prohlásila s nosem nahoru. „Nemůžou chodit do kina, tak jim nosím kouzelnej Hollywood domů. Na tom snad neni nic špatnýho!“

„Víte, kolik můžete dostat za pirátské kopírování filmů? Kdybyste někoho zabila, šla byste domů dřív. Federace na ochranu autorských práv je jako gestapo, až na to, že nemají smysl pro humor.“

„Já nejsem žádnej pirát. Tohle je služba bližnímu –“

„Prohlídli jste počítače?“

Rickards přikývl. „Nic.“

„A co sklep?“

„Není tu. Díval jsem se. Ale už jsme…“ Rickards zmlkl a sjel pohledem po neviditelné čáře mezi Loganovým ukazovákem a jedním ze stolů: odřený kus z překližky a umakartu, laciný krám, jaký můžete pořídit v bazaru nebo v Argosu. Stál na velkém hnědorůžovém koberci se slony na okrajích. Konstábl na něj chvíli zíral a pak přiznal, že netuší, kam tím Logan míří.

„S tím stolem se hýbalo. Podívejte se na koberec: vidíte ten tmavý kus s dolíčky? Tam normálně stojí. A ta stěna za ním: půlka kalendáře není vidět, je schovaný za krajem stolu.“

„Jo,“ vložila se mezi ně Mamka, „měli jsme knížku o feng-šuej a tam psali –“

Rickards si vybral jednu policistku a s její pomocí posunuli stůl na stranu.

„– jestli ho posunete, přinese to smůlu! Zkazí to proudění energie v celý místnosti! Tohle –“

Když nadzvedli kraj koberce, uviděli tmavý roh poklopu v dřevěné podlaze. „Víte,“ řekl Logan, když se mu zahanbený Rickards omlouval, „možná vám pomůže, že už jsem tu kdysi razii dělal.“

Sklep nesahal přes celou Mamčinu kancelář. Byl to klaustrofobický prostor z betonových tvárnic natřených na bílo, s jednou stěnou zastavěnou krabicemi s cigaretami, whisky, vínem a z jakéhosi neznámého důvodu i kapesníky. Na protější straně se rozkládala minipirátská říše, čtyři počítače a několik vypalovaček DVD. Nebyly dokonce ani automatické: někdo musel manuálně měnit disky. V rohu stála malá barevná laserová tiskárna, vedle ní hromádka štítků a krabice s prázdnými DVD.

„Jenom jsem to tu někomu schovala,“ řekla Mamka s nevinným úsměvem neškodné stařenky. „Nedali byste si šálek dobrýho čaje? Máme výborný koláče.“

Logan ji zatkl.

40

„Víte,“ řekl Rickards, když s Mamkou sepsali protokol a odvedli ji do cely, „čekal jsem, že se bude víc… vzpouzet.“

Logan si odfrkl. „Je na to zvyklá. Za pokoutný prodej porna ji stíháme už léta. Zatkneme ji, ona nám neřekne, kdo jsou její dodavatelé, protože ‚práskače nemá nikdo rád‘, jde před soudce s tím svým jsem jenom zmatená stará ženská‘, soudce se nad ní slituje, dá jí malou pokutu a veřejně prospěšné práce, což jí vůbec nevadí, a tak do roka ji většinou přistihneme, jak dělá totéž, a tak to jde pořád dokola.“ Zavrtěl hlavou. „Pornokroužek.“

„A nemůžeme –“

„Nezlobte se, že ruším…“ Detektiv konstábl Rennie, vylekaný a udýchaný, „… ale máš okamžitě přijít k Inschovi do kanceláře.“

„Nemohlo by to počkat?“

Rennie přešlápl z nohy na nohu. „No, víš… ohlásili nám další znásilnění.“

Logan zavřel oči. „Do prdele!“

„Ale to ještě není to nejhorší.“

Když Logan dorazil do inspektorovy kanceláře, vypadalo to, že už se vyřval, ale jiskřilo to tam potlačovaným vztekem. Insch, temně rudý v obličeji, upíral zlostný pohled na Jackie, která stála s rukama za zády u jeho stolu a nervózně si protahovala prsty. Kromě ní byl v místnosti uniformovaný konstábl, který seděl zhroucený na židli pro návštěvy s hromadou toaletního papíru přitisknutou na nose a chroptěl.

„Já jsem jenom –“ Dál se Jackie nedostala, protože Insch varovně zvedl tlustý prst.

„Už ani slovo!“ Zakrvácený nos něco zamumlal, ale Insch neměl náladu. „To platí i pro vás!“ Ticho.

Loganovi kleslo srdce do kalhot. Nemusel být ani génius, aby pochopil, co se stalo. „Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“

„No konečně! Seberte si tuhle“ ukázal na Jackie, „a promluvte si s ní! Řekněte jí, že bude ráda, když ji nesuspendujou, a že jestli se neuklidní, NAKOPU JÍ PRDEL, ŽE POLETÍ AŽ DO BALMORAL!“ Nevětranou kanceláří prolétla sprška slin. Pak Insch obrátil zarudlé oči na Jackie. „Koukejte mi mazat z očí!“

Jackie ještě chvíli vztekle civěla do země, pak se otočila na podpatku a prohnala se kolem Logana ven na chodbu. Logan zůstal bez hnutí stát, díval se z rozzuřeného inspektora na Zakrvácený nos a říkal si, že se radši nebude na nic ptát. Potom rychle zamířil za Jackie, zavřel za sebou těsně předtím, než Insch spustil tirádu dalších urážek.

Než ji dohonil, byla už skoro na schodech. „Nechceš mi to vysvětlit?“

„Co pořád všichni máte?“

„Co se stalo?“

„Nechci o tom mluvit,“ odvětila a hnala se dál. „Znásilnili mladou holku a on se tomu směje!“

„Tak jsi mu dala ránu? Jackie, jestli si bude stěžovat, půjdeš zase na kobereček.“

„Jednu zkurvenou noc jsme Macintyrea nehlídali…“

Logan ji chytil za ruku. „Kde, co se stalo?“

Vyškubla se mu a odpověděla. „Wendy Smithová, studuje zdrávku. Bylo jí osmnáct. Večer jí skončila praxe v nemocnici a Macintyre ji přepadl. Ale tentokrát ji tak zmlátil a pořezal, že nevidí na jedno oko. Její obličej vypadá jako zasraná fašírka! Tři sta stehů! Tři sta! Lidi, se kterýma pracovala na pohotovosti, ji vůbec nepoznali a von dostane smlouvu na knížku za meloun!“

„Kde? Kde se to stalo?“

„Ve zkurveným Dundee! Jako vždycky! Ten hajzl –“

„Tak to nebyl on.“

„Jasně že to byl von!“

„NEMŮŽE TO BÝT ON!“ Docházel mu dech. Zatínal zuby a snažil se zůstat klidný. „Minule jsme tam byli, pamatuješ? Celou noc! Když znásilnili tu minulou holku, byl doma! Má to na videu!“

„Byl to on.“ Obrátila se a začala sestupovat po schodech.

„Jak? Jak by to udělal?“

„Je to on!“

Nemělo to smysl, jako dohadovat se s matkou –, nikdy neuzná, že se mýlí. Logan ji nechal jít.

Domů se mu nechtělo, rozhodně ne, když byla Jackie v téhle náladě, a tak se po směně zeptal, jestli by někdo nešel do hospody. Ale nikdo se nechytil, dokonce ani Rennie.

„Máme zkoušku. Pojď se mnou, bude to zábava. John jde taky, viď?“

Rickards vesele přikývl. „Dělám rekvizitáře.“

„No, tak nic… To nevadí. Zajdu si třeba do kina.“

„Ne, pojď!“ Rennie udělal několik teatrálních gest. „A pak můžeme zajít na to kari, o kterým jsme minule mluvili, vyrazíme na pánskou jízdu!“

Logan pokrčil rameny: vlastně proč ne?

Rennie celou cestu po Union Street mlel o tom, že jeden díl z EastEnders je parodie na Othella.

„Tak co?“ zeptal se Rickards, když konečně Rennie na třicet vteřin zmlkl a on se dostal ke slovu, „Tina se na vás včera vrhla, co?“

„Tina?“ Loganovi chvíli trvalo, než mu došlo, co tím myslel, slečna ‚moc má v ruce bičovaný‘. „Jo… byla trochu… neodbytná.“

„No jo, naše Tina. Není zase tak špatná. Jenom je trochu moc nadšená pro věc. Manžel ji opustil kvůli nějaké zubní hygienistce a ona si od té doby pořád dokazuje, jak je silná. Loni nás dovlekla na nějakou příšernou pantomimu.“

„Jo, to mi říkala.“ Na Union Terrace zastavili na červenou a dívali se na projíždějící auta. Hřejivé slunce dávno zapadlo a po Bridge Street teď fičel ledový vítr, v němž se opile třepotaly staré noviny jak umírající racek.

„Divil byste se, kolik lidí dělá obojí: myslím hraje divadlo a chodí do sadomaso komunity. Často jsem si říkal, že to taky zkusím. A díky tomu jsem se dostal k rekvizitám. Příští rok –“

„Moment…“ Loganovi zvonil telefon. Na displeji se objevilo jméno R. TULLOCHOVÁ. Logan stál, civěl na rozsvícený zvonící telefon a uvažoval, jestli má hovor vzít nebo předstírat, že nemá čas. Jedno ani druhé se mu nelíbilo.

Rennie: „Tak co, vezmeš to?“

Promluví si s ní. Nebylo by to fér. Radši… telefon přestal zvonit –hovor spadl do hlasové schránky.

Teď jí bude muset zavolat zpátky. „Kurva.“ Logan se rozhodl, že si vyzvedne vzkazy. Ozval se sykot a cvaknutí, pak jeden vzkaz od matky, které se už skoro týden vyhýbal, ten přeskočil; jeden od detektiva inspektora Steelové o nějakém ukradeném zařízení z kanceláře; a nakonec:

„Ahoj, Logane. To jsem já… er… Rachael. Podívej, tehdy večer se mi to moc líbilo a chtěla jsem vědět, jestli…“ Její hlas se ztišil, jako by si mumlala pro sebe. „Krucinál, když jsem o tom přemýšlela v autě, bylo to mnohem jednodušší… Koukni: večeře, zítra večer. Udělám něco strašidelnýho ze starý kuchařky Delie Smithový. Tak napůl sedmou, a můžeš mi k tomu vaření přinést víno.“ Odmlka, a pak mu, předtím než zavěsila, nadiktovala adresu.

Loganův palec zůstal viset nad tlačítkem ‚smazať; teď jí musí zavolat zpátky. „Do prdele, do prdele… do prdele.“

Rennie se na něj zaculil: „Dobrý zprávy?“

„Drž hubu.“ Logan vrátil telefon zpátky do kapsy, zprávu nechal být a odevzdaně šel na Inschovu zkoušku. Až okoukne trochu té amatérské šmíry, snáz to Rachael vysvětlí. Jinak je jenom zbabělý hajzl.

Moc dobře tušil, jak to dopadne.

41

… vytřeštil oči do tmy a sen rázem skončil. Logan svraštil čelo a rozespale mžoural zpod deky, podle hodin na rádiu bylo devatenáct minut po čtvrté. Žádný div, že mu byla zima: topení bylo vypnuté od půl jedenácté.

Vystrčil ruku a šmátral na matraci po Jackie, ale našel jen prázdné, ledové lůžko. Ještě nedorazila domů. Takže se nic nezměnilo, ta snad nikdy… z předsíně se ozval hluk, nejspíš tentýž, který ho předtím vzbudil, někdo se pokoušel odemknout dveře. Logan utrousil tichou nadávku, celý rozklepaný vylezl z postele, nahmatal na židli v koutě kalhoty a natáhl si je a po nich cosi, co mohla být mikina, a pak se bosky došoural do předsíně právě včas, aby viděl, jak se rozlétly dveře a z chodby vpadla dovnitř povědomá postava: Jackie ve svém lupičském úboru.

Práskla za sebou dveřmi, roztřeseně si svlékla bundu a rukavice a zamířila rovnou do kuchyně.

„Jackie?“

Na moment se zarazila, ale neotočila se a začala se svlékat před pračkou, do které pak všechno naházela, čepici, šálu, bundu, rukavice, tričko, tepláky, kalhoty, spodní prádlo –, přidala pár tablet prášku a zapnula ji. Kuchyní se rozlehl hukot tekoucí vody. Pak si rukama objala bílé, třesoucí se tělo a beze slova odešla rovnou do koupelny. Kotníky prstů měla oteklé a rudé.

„Jackie? Co se děje?“

Cvak a šňůra byla v zástrčce, pak další cvaknutí a teplomet naplnil koupelnu tichým hubhubhub a zápachem spáleného prachu. Rozsvítilo se světlo, bledá pleť se bíle rozzářila, ale pak Jackie vlezla do vany a její husí kůže zmizela za modrým igelitovým závěsem. Studenou místností začala stoupat oblaka páry.

Logan zavřel dveře. „Jackie, co se sakra stalo? Co se děje?“

„Nic.“ Její hlas tlumila voda, závěs a hlučný teplomet, ale přesto slyšel, jak se chvěje. „Nic se nestalo. Kdyby se někdo ptal, byla jsem celou noc doma.“

Do hajzlu… „Jackie?“

„Celou noc, jasný? Celou noc jsme strávili tady. Ty a já.“

„Jackie, co se stalo?“

„Nic se nestalo. Byla jsem tu celou noc: jasný?“

„Jackie?“

Žádná odpověď. Logan čekal, ale víc už se nedozvěděl. Pro Jackie Watsonovou šlo o uzavřenou záležitost.

TEMNOTA

42

Logan byl na nohou, sotva budík zazvonil. Zbytek noci strávil v posteli zády k Jackie, ze které táhl panák whisky, co si nalila po sprše, a zíral na svítící číslice. Čekal, až ta noc skončí.

Přišel půl hodiny před začátkem směny, posadil se do společné kanceláře s velkým voskovaným kelímkem voňavé kávy z kantýny a dvěma máslovými loupáky a doufal, že ho kofein brzy nakopne a na světě bude o něco líp. Ačkoli věděl, že jsou to plané naděje.

„Ták,“ oddechla si Steelová, když skončila ranní porada a celá místnost ze všech sil zahulákala Na nás si žádnej sráč nepřijde!, „co nás čeká teď?“

Logan nemusel dlouho přemýšlet. „Nic moc, všechny zásadní věci teď leží u státní zástupkyně. Jenom musíme dodělat pár drobností…,“ odpověděl a zakončil větu mohutným zívnutím.

„Dobrý. Můžete si vzít pár dní volno, vypadáte děsně a vrchní konstábl mě beztak buzeruje kvůli proplácení přesčasů. Stejně mu na to kašlu!“ To byla férová nabídka; poslední tři dny volna strávil většinou v práci, takže si to zasloužil. Steelová si vyndala cigarety a jednu si strčila do pusy, kde se jí pak při mluvení vlnila a nadskakovala. „Až se vrátíte, podíváme se na ty anonymy, co chodí rodičům Seana Morrisona.“

„Anonymy?“

„Jo, nic zvláštního. ‚Váš kluk je odpornej vrahoun!‘ a podobně. Nějakej vůl si asi potřebuje ulevit. Teď dodělejte resty, jestli potřebujete, a koukejte vypadnout.“

*

V koutě kanceláře detektivů stála hromádka DVD zabavených u Mamky Stewartové a vyškrtnutých ze seznamu důkazů, aby si je kolegové mohli na večer půjčovat domů. Žádný div, že nejvíc šlo na dračku tvrdé porno. Logan projel zbývající filmy, hledal něco, čím by doma rozptýlil nepříjemné ticho, další večer na Inschově Mikádu by už totiž nevydržel.

Po chvíli se přiloudala policistka s plnou náručí hollywoodských trháků, z nichž většina ještě ani nepřišla do kin –, hodila je zpátky do krabice a prohlásila: „Ten novej s Tomem Cruisem je v pohodě, ale ty ostatní jsou dost mizerný kopie.“

„Hm?“ opáčil Logan, který jí nevěnoval pozornost.

„Jo. Můžu si půjčit tohle?“ Držela v ruce cosi animovaného s tučňákem na obalu. „Večer přijde neteř.“

„Když to vrátíte do oběda, zítra odpoledne to povezou do centrálního skladu.“

„Jasně.“

V devět hodin měl Logan všechno vyřízené a mohl jít domů, doufal, že tam nebude Jackie. Vzal pár vrchních DVD, strčil si je do těžkého kabátu a zamířil ven.

Celý byt se leskl. Neuvěřitelné: koberce byly vyluxované, prach utřený a Loganovi se dokonce zdálo, že je umytá koupelna. A z kuchyně se linula vůně pečení. Nejdřív se dost vyděsil, ale když se odvážil podívat do kuchyně, v modrobíle pruhované zástěře tam nestála jeho matka, ale Jackie. Což bylo vlastně ještě strašidelnější.

„Spadla jsi včera na hlavu, nebo co?“ zeptal se.

Jackie se ani neotočila. „Jsi zabedněnej, nebo co? Včera jsem přece byla celou noc tady! Běž se převlíknout a já postavím na čaj.“

Ať už se stalo cokoli, Logan věděl, že to z ní bez boje nedostane. A na to teď vážně neměl sílu. „Přinesl jsem pár filmů z té včerejší razie.“

Jackie vykoukla z okna v kuchyni, a když viděla, jak po skle stékají provazy deště, řekla: „Fajn. Stejně je hnusně. Na něco se koukneme, dáme si oběd, koupíme pár láhví vína, něco k čaji a celý odpoledne se budeme válet doma. Co ty na to?“

Znělo to pěkně, takhle si s Jackie užívali předtím, než ji posedl Rob Macintyre. „Ehm… tak jo. To bude fajn.“ Ukázal palcem přes rameno ke dveřím. „Mám je v kabátě, ta velká kapsa.“ Šel se do ložnice převléct z vlhkých pracovních šatů do džínů a trička a při tom si říkal, za jak dlouho ji ten záchvat normálnosti přejde. Za jak dlouho zase začne –

„Co to, prosím tě, je?“ ozvalo se z předsíně a pak se objevila rozesmátá Jackie s několika dévédéčky.

„Vždyť jsem ti to říkal: včera jsme udělali razii u Mamky Stewartový. Já –“

„Chceš tím něco naznačit?“ Zvedla horní film a ukázala mu obal: Krokodýl Robertek. „Myslíš, že náš milostnej život potřebuje trochu okořenit tvrdým pornem?“

„Cože? Ne…“ Logan jí chtěl film sebrat, ale Jackie vycouvala do předsíně a celou dobu se smála.

„Ty jsi ale zvrhlík, McRae!“

„To… ne: ten chlap, co to dělal, ten film, dal mně a Rickardsovi kopii za to, že jsme mu vrátili nějaký kradený věci. Insch taky jednu dostal!“

„Sledujte Michelle, která se snaží rozkoukat ve velkoměstě,“ četla Jackie s příšerným australským přízvukem. „Tahle sprostá slečna už se nemůže dočkat, jaká divoká dobrodružství tu zažije.“

„Dávno jsem na to zapomněl! Hele, já se ho o to neprosil. To není –“

„A zrovna se na to podíváme!“

„Jackie…“ Ale ta už běžela do pokoje zatáhnout závěsy a zapnout DVD přehrávač.

„Pojď sem a zapni topení, než nás to rozrajcuje a začneme se svlíkat.“

Byla to jedna z nejtrapnějších věcí, jaké Logan v životě dělal. Jackie se od začátku řehtala, zatímco herci celkem vtipně parodovali původní film. Předtím to viděl jen ve zrychlené verzi, když hledali podezřelého, který by odpovídal portrétu Franka Garvieho, ale musel uznat, že film není tak strašný, jak čekal. Vtipy byly docela vtipné, mělo to zápletku a dostatek sexu, takže Jackie neustále řvala smíchy, jak si lidé ze severovýchodu Skotska hrají na protinožce. Ale sedět a dívat se s ní a dělat, že ho nevzrušuje, jak před ním ostatní souloží, bylo čiré utrpení.

Hrdinka stála v temné uličce a najednou k ní ze stínu přistoupila spoře oděná žena s obrovským účesem a houkla: „Dej sem všechny prachy!“ Mávala při tom dvaceticentimetrovým gumovým ptákem, který na konci zakroutila a tím spustila vibrování.

„Tohle není robertek,“ prohlásila Michelle a vytáhla z pouzdra na zádech obrovský pětačtyřiceticentimetrový exemplář. „TOHLE je robertek/“

Jackie už pomalu padala z gauče, jak se smála. „Jo!“ zakřičela s lepším australským přízvukem než kterýkoli z herců, „Nevím jak ty, šťabajzno, ale já sem nadrženější než had na Barbíně! Ukaž mi to svý didgeridoo!“ A skočila na něj.

„Já ne –“

„Páni, už se taky těší! Pojď ven!“ a zajela mu rukou do kalhot.

Pak se na obrazovce objevil Jason Fettes při svém pornodebutu… netušil, že za pár let bude ležet tváří na lehátku v márnici a policejní fotograf bude fotit jeho studené, mrtvé tělo. Tahle myšlenka Loganovu vášeň příliš neroznítila.

„Ale ne, poldo, ty mi exneš! Rychle umělý dýchání!“

A najednou Logan pustil Jasona Fettese i jeho potrhané vnitřnosti z hlavy.

Šťastné postkoitální vzplanutí jim vydrželo celé dvě hodiny, povalovali se v posteli, smáli se a vtipkovali a poprvé po době, která mu připadala jako celá léta, si užívali jeden druhého. Ignorovali telefon; mají přece záznamník.

Teprve když se nějaký zatracený pitomec rozhodl nechat telefon zvonit, pak ho položil a znovu ho nechal vyzvánět, Logan nasupeně vylezl a šel ho, úplně nahý, do pokoje zvednout. „Co je?“

Detektiv inspektor Steelová. „To nebylo zrovna přátelský.“

„Máme… něco na práci.“

„No jo, to můžete pět minut počkat. Telka. Zprávy na ITV.“

Logan vzdychl, vzal dálkové ovládání a zapnul televizi, kde běžely polední zprávy, cosi o posledním průšvihu ve válce proti teroru. „A co? Tohle snad…“ A najednou se na obrazovce objevila fotka šeredného ksichtu Roba Macintyrea. Logan zesílil zvuk.

„– se pohřešuje od včerejšího večera. Jednadvacetiletý fotbalista tento týden podepsal smlouvu za několik milionů na svůj životopis –“

„Třeba se někde ožral.“

Macintyreovu tvář vystřídala jeho vyděšená snoubenka na tiskové konferenci; popotahovala a slzela v blůze s hlubokým výstřihem a dokonale upravenými vlasy a sdělovala světu, že její nastávající včera večer nepřišel domů. Že ráno nedorazil na trénink. A že se obávají o jeho bezpečnost.

Pak se vedle ní objevil kdosi z tiskového oddělení a oslovil veřejnost. Logan vypnul zvuk. Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva –

„Jste tam ještě?“

„Ehm… ano. Jsem.“ Oči mu zajely k ložnici, kde se Jackie dala do zpěvu.

„Tak koukejte přijet na stanici, Slizák Sandy už si pouštěl hubu na špacír, už po nás jdou novináři a šéfkonstábl z toho měl málem psotník.“

„Já… říkala jste, že si mám vzít volno a –“

„Koukejte sebou hodit, seržante!“

Logan vztekle zavěsil. „Jackie?“ Našel ji v kuchyni, jak pije pomerančový džus rovnou z krabice. „Macintyre zmizel.“

„Jo?“ Pokrčila rameny, otřela si rty a vrátila džus do lednice. „Máš chuť na thajský, nebo italský jídlo?“

„Jackie, co se včera v noci stalo?“

„Nic se nestalo. Byla jsem s tebou, pamatuješ?“

„Jackie –“

„Já mám chuť na nudle. Jestli jdeš ven, tak je kup, jo?“

„Ale –“

„Večeře je v sedm.“ Lehce ho políbila na špičku nosu. „Ne abys přišel pozdě.“

43

Slunce zapadalo za obzor a z oblohy, která získala zlověstný šedomodrý odstín, probleskovaly paprsky nízkého, nazlátlého světla přes žulové budovy, jež se rozzářily, jako by byly v plamenech. Mrzlo, až Loganovi, který spolu s pátracími týmy pročesával vytyčené území, praštělo v kostech. „Pořád nechápu, proč se musíme takhle plahočit,“ postěžoval si. „Macintyre je dospělej chlap a nedal o sobě vědět teprve kolik, třináct, čtrnáct hodin?“ To, že fotbalista zmizel, přece ještě neznamená, že leží mrtvý někde ve škarpě… Bože, snad ho Jackie nezabila!

„Protože,“ odvětila Steelová, která vedle něj dusala s očima přimhouřenýma proti dujícímu větru a s červeným nosem a ušima, „je to nezvěstná celebrita, a ty jsou daleko důležitější než ubohý nuly, jako jste vy nebo já. Slavný lidi nemůžou jen tak zmizet, když je sledujou média.“ Zastavila se a přejela pohledem řadu holých stromů a pichlavých keřů. „Nedívá se někdo?“

„Ne, nemusíte se bát.“

„Díky bohu…“ Steelová roztřesenými prsty vytáhla balíček cigaret a jednu si strčila do pusy, zapálila si a začala horečně dýmat, až se celá tetelila blahem a pak se divoce rozkašlala. „Ohh, to jsem potřebovala! Která hlava vymyslela dávat lidem body za žalování na kolegy?!“

Logan jen pokrčil rameny. Sám už si vydělal dvacet babek za to, že detektivu konstáblovi, který vedl program „Buď fit“, práskl, že Steelová kouří. „Pozor, někdo jde.“ Ukázal na policistku, která se za nimi plahočila do kopce. Parčík tvořila pláň zažloutlé trávy, sněhu a namrzlých stromů, která se táhla dolů z Bonaccord Creescent k Willowbank Road. Nebyl velký, ale šlo o nejbližší zeleň od míst, kde naposledy viděli Roba Macintyrea, a skýtal spoustu možností, kde ukrýt tělo.

Steelová si naposledy potáhla, schovala cigaretu za záda a začala si mávat rukou před obličejem, jako by tím mohla rozehnat kouř. „No?“

Policistka se vyškrábala po kluzké cestičce až k nim a zavrtěla hlavou. „Nic. Nemáte cígo? Už to nevydržím.“

Steelová jí jedno podala. „Je to na hovno, tady i v dalších parcích. Ten hajzl se nejspíš zfetoval a skončil u nějaký děvky, ale pro jistotu pátrání ještě rozšíříme. Kdo ví, třeba… Ale prd.“ Zamžourala do dálky na velkou šedou dodávku se satelitem na střeše, která zastavila na opačném konci parku. „Už jsou tady ty zkurvený novináři! Řekněte všem, ať dělaj, že hledaj!“ Rozběhla se dolů s mladou policistkou v závěsu a přes rameno ještě houkla na Logana: „Sežeňte toho mizernýho ulejváka Rennieho!“

Langstane Place a Justice Milí Lané byly jedna dlouhá přehlídka nočních klubů a barů. Místo jako dělané na to, aby se tu předváděly místní „celebrity“, jako byl Macintyre. Místo, kde mohl sbalit hezkou přihlouplou kočičku, co miluje hvězdy, zajít k ní domů a trochu si užít v ofsajdu.

Bože, prosím tě, ať šel Macintyre s někým domů! Na jinou alternativu nechtěl Logan ani pomyslet.

Rennieho našel ve velkém luxusním nočním klubu, kde hukot vysavačů soupeřil s rádiem naladěným na Northsound 2. Konstábl seděl u baru, pil kapucino a dělal oči na majitelku. Aspoň že měl dost slušnosti, a když uviděl Logana, zatvářil se provinile. „Ehm… děkuju vám, slečno,“ řekl a postavil šálek vedle nakousnutého muffinu, „moc jste mi pomohla.“ A naklusal mu podat hlášení. „Bingo.“ Začal listovat poznámkami. „Taxík sem Macintyrea přivezl v půl dvanáctý, po nějakým charitativním večírku. Byl už nalitej, ale pustili ho dovnitř, protože je slavnej. Na bezpečnostních kamerách je vidět, jak odchází se skupinou lidí, samý krásný kočky, šmejd jeden, v jednu dvacet tři, ale nešel do žádnýho klubu tady v ulici.“

Logan si oddechl úlevou: takže to nejspíš přece jen byla prochlastaná a prošoustaná noc. Díky bohu! „Zajdi do tiskovýho oddělení. Potřebujeme někoho, kdo si pamatuje, že s Macintyrem odcházel z klubu atd atd.“

„To už jsem udělal, šéfe.“

„Takže nejsi úplně ztracenej případ. Teď –“

Ozvala se rána, jak práskly dveře; v posledních paprscích slunce se rýsovala silueta detektiva inspektora Steelové. „Nestůjte tam jak tvrdý Y! Našli tělo!“

Cromwell Road: záchranka smykem projela branou v drátěném plotě a rozryla v rozbláceném hřišti hluboké koleje, takže Rennie radši zahnul za roh a zaparkoval na ulici. Dva hlídkové vozy na místo dorazily už dřív a v houstnoucí tmě se teď líně otáčely jejich majáky, zatímco posádka uzavírala oblast modrobílými páskami s nápisem POLICIE. U takhle sledovaného případu nepotrvá dlouho, než se někdo přižene a začne fotit nebo natáčet a dožadovat se informací, nebo jenom otravovat.

Logan podlezl čerstvě nataženou pásku a vydal se za Steelovou po kolejích vyrytých v trávě. Záchranka klouzavě zastavila a její posádka se i s vybavením vyhrnula ven k místu, kde stála uniformovaná policistka a zběsile mávala rukama, jako kdyby se topila, a křičela: „Tady!“

Logan se hnal k nim s pevně zaťatými pěstmi. „Prosím, ať není mrtvý, prosím, ať není mrtvý.“

První záchranář vrhl jeden pohled na to, nad čím policistka stála, otočil se na podpatku a utíkal zpátky tam, odkud přišel.

Pod Loganem podklesla kolena. Je mrtvý. Macintyre je mrtvý a Jackie včera v noci přišla domů a naházela všechno oblečení, které měla na sobě, vyvařit do pračky…

„Hergot, uhněte!“ Záchranář běžel zpátky z auta s límcem na krk v jedné ruce, stříbrnou pokrývkou pod paží a kyslíkovou láhví přes rameno. Vběhl mezi keře a zmizel Loganovi z očí.

Logan se pomalu vlekl za ním.

Macintyre ležel na boku, ruce a nohy rozhozené jako polámaná svastika na studené, vlhké, krví nasáklé zemi. Obličej měl oteklý tak, že byl skoro k nepoznání, oči měl zavřené a z otevřených úst mu vytékaly sliny a cosi temně červeného na záchranářovy ruce v rukavicích, které fixovaly krk límcem a nasazovaly na rozbitý nos a ústa kyslíkovou masku. „Kristepane…,“ hlesl Logan sotva slyšitelným hlasem. „Jackie, cos to hergot provedla?“

Dala si záležet: každý viditelný kousek těla pokrývaly fialové a rudé podlitiny a kůže mezi nimi byla voskově bílá. Rob Macintyre byl umlácen k smrti, jen ještě nezvládl zemřít.

44

Logan stál celý zničený až v zadní části sálu, zatímco vrchní konstábl předčítal připravené prohlášení, líčil na kamery oficiální popis událostí. Rob Macintyre se stal obětí obzvláště brutálního loupežného přepadení. Pódium bylo plné lidí, detektiv inspektor Steelová, Macintyreova snoubenka a jeho matka, Slizák Sandy, kdosi z Aberdeenského fotbalového klubu a tisková mluvčí, chtěli apelovat na veřejnost, aby policii sdělila jakékoli informace o tom, kde se Macintyre předchozí večer pohyboval. Nejlépe aby se ten, kdo ho napadl, přišel sám udat.

Logana to skoro rozesmálo. Už vidí Jackie, jak zvedne ruku a přizná se, že oddělala Macintyrea. Pokud ji někdo neviděl nebo se nenašly forenzní důkazy, půjde tenhle případ k ledu, protože Logan nehodlal říct ani slovo. Bude se chovat nenápadně. Jako by se nic nestalo. Stane se spolupachatelem a bude ovlivňovat vyšetřování. I když se cítí strašně provinile. Ale co jiného mu zbývá?

K Loganovi si stoupl Colin Miller, tisková mluvčí právě předčítala, co Robu Macintyreovi zmizelo: tlustá kožená peněženka, hodinky Rolex, tři zlaté prsteny, zlatý řetízkový náramek a jeho typická rubínová náušnice. Každý, komu by se někdo pokusil některou z těchto věcí nabídnout, měl okamžitě kontaktovat policii.

„Stejně,“ řekl Miller a kývl hlavou směrem k plátnu, „jsou to kecy. Todle rozhodně nebyla loupež.“ Čekal, co Logan odpoví, a když se nedočkal, pokračoval: „Hele, já byl ve špitále. Fraktura nohou, rukou, žeber… udělal to profík. Doktor, se kterým jsem mluvil, říkal, že s osmdesátiprocentní pravděpodobností došlo k poškození mozku. Jo, jestli se vůbec probere! Mezi náma,“ Colin ztišil hlas, až skoro šeptal, „měl rozmačkaný vobě koule. A ne jenom nějak nakopnutý, doslova rozdrcený. Nebýt toho podchlazení, už by byl po smrti.“

Jakmile šéfkonstábl otevřel diskusi, kdosi během necelých tří vteřin dospěl ke stejnému závěru jako Miller. Dalo se to čekat, když mezi nimi seděl Slizák Sandy, který byl samá modřina. A jakmile právník vybreptal, že noc předtím přestali držet nad Macintyrem ochrannou ruku, rozpoutalo se hotové peklo. Zástupce AFC tvrdil, že policie mohla a měla dělat daleko víc. Slizák Sandy prohlásil, že došlo k několika chybným úsudkům, Macintyreova snoubenka tam jen seděla a naříkala, jak bude vychovávat dítě bez otce, zatímco jeho matka před kamerami požadovala spravedlnost. Někdo musí zaplatit za to, že je její chlapeček v komatu.

Netrvalo dlouho a vrchní konstábl bez velkých obřadností tiskovou konferenci ukončil.

Logan sledoval Moir-Farquharsona, který odkulhal na chodbu a tam rozdával rozumy každému, kdo byl ochoten ho poslouchat, a vykřikoval, že bude požadovat oficiální vyšetřování.

„Ten slizkej pokrytec!“

„Hm?“ Miller si znovu zapnul telefon a díval se na něj, rukou v kožené rukavici ho nakláněl do všech možných i nemožných úhlů. „No tak, dělej ty…“ Najednou úsměv, Miller zmáčkl klávesu, přiložil si telefon k uchu, chvíli tiše naslouchal a pak zavěsil. Nervózně se na Logana zaculil. „Izzy měla ráno stahy. Je tu mizernej signál. Co kdyby začala rodit?“ Znovu s telefonem zatřásl. „Asi se za chvíli vybije…“

„Co bys říkal na exkluzivní rozhovor?“

„Není to žádná exaktní věda. Říkají dvaačtyřicet týdnů, ale může to přijít dřív nebo později. A jak vůbec můžou vědět, že je to dvaačtyřicet týdnů? Přece se –“

„Exkluzivní rozhovor, Coline!“

„Cože? No jo, jasně, to by bylo skvělý.“ Znovu zamával telefonem. „Můžeme to udělat někde, kde bude signál?“

Steelová byla ve své kanceláři, rázovala před oknem sem tam a chvílemi vykoukla dolů na hlouček novinářů. „Krucinál, to je katastrofa! Proč to nedali Inschovi? Čím jsem si to zasloužila?“

Logan ji nechal naříkat a předstíral, že si čte ve spisu. Když našli zmlácené tělo Roba Macintyrea, všechny ženy, které měl údajně znásilnit, byly předvolány k výslechu, spolu se svými partnery a příbuznými. Žádný div, že nikdo neprojevil lítost nad fotbalistovým stavem. A všichni měli alibi. Policie v Tayside se chystala vyslechnout své oběti, ale Logan věděl, že to nebude k ničemu. Jak má sakra vyšetřovat, kdo Macintyrea zmrzačil, když žije s osobou, která to má na svědomí? Rozhodně to nikomu nehodlal přišít.

Přistoupil za Steelovou k oknu a díval se spolu s ní, jak jedna kamera za druhou zhasíná a štáby se rozcházejí, až na místě zůstali jen tři povědomí lidé: Macintyreova vyzývavá blondýna, jeho příšerná matka se stříbrným přelivem a jeho zmlácený právník, „Ono je úplně jedno, co uděláme,“ prohlásila Steelová, když Sandy Moir-Farquharson potřásl oběma ženám rukou a odkulhal ke svému jaguáru, „tohle stejně vodsereme.“

Logan se díval, jak ty dvě došly k malému červenému kombíku, nastoupily do něj a vycouvaly z parkoviště. Steelová měla pravdu, celá tahle věc byla naprostá katastrofa.

45

Logan seděl zabraný do předběžné forenzní zprávy o oblečení Roba Macintyrea a modlil se, aby se na něm nic nenašlo, když na něj vyrukovala mladá kolegyně: „Musíme si spolu něco vyřídit,“ spustila a ukázala na sbírku zabavených DVD v koutě kanceláře. „Ten zatracenej film, pustila jsem to a čekala jsem, že se s šestiletou neteří podíváme na nějakou limonádu od Disneyho, a víte, co to bylo? Amatérsky natočený sadomaso! Co jsem měla říct, když se vrátila její máma?“

„Já za to nemůžu, když jste si to půjčovala, věděla jste, že Mamka Stewartová kšeftuje s pornem.“

„Šukání bych ještě přežila, ale tohle bylo nechutný!“ A na důkaz svých slov došla ke krabici s pirátskými kopiemi filmů, chvíli se v ní přehrabovala, až našla dotyčné DVD a podala mu je. „Schválně se na to podívejte!“

Logan se s povzdechem vztyčil, došel k přehrávači vedle lednice a disk do něj vložil. Přehrávač byl připojený ke staré dvanáctipalcové televizi, na níž za chvíli bzučivě naběhl rozmazaný obraz muže, který ležel s roztaženýma nohama připoutaný obličejem ke stolu a někdo ho řezal přes stehna, záda a přes zadek čímsi, co připomínalo koženou pingpongovou pálku.

„Podívejte, když si něco vypůjčíte z důkazního materiálu…“ Logan najednou zmlkl a s hlavou na stranu sledoval lidi na obrazovce. Na jednom konci stolu bylo zrcadlo přes celou stěnu a v něm se celý výjev odrážel v opačném úhlu. Člověk připoutaný ke stolu byl blond a v puse měl roubík. A byl zatraceně podobný Jasonu Fettesovi.

„Vidíte? Umíte si představit, jak byste to vysvětloval šestiletýmu dítěti? Řeknu vám, že to bylo –“

„Sežeňte Insche. Ať okamžitě přijde!“ Logan ztěžka dosedl na židli a díval se na poslední pornofilm, který Jason Fettes natočil. „Hněte sebou!“

Obraz se zachvěl a zastavil se: Fettes ležící na tváři i osoba v černé gumové kombinéze přepásané popruhy, oba dobře viditelní v zrcadle. Logan poklepal na obrazovku. „Vidíte? Garvie byl při těle, měl nadváhu, velké břicho. Podívejte se na ty stehna a trup, ano, hrudník je zploštělý, ale vsadil bych se, že je to žena.“ Insch si odkašlal. „Ale ty obleky přece ne –“ „A Garvieho oblek je červený, tenhle je černý. Měl jenom jeden.“ Inspektor civěl na obrazovku. „Víte, co to znamená, viďte?“ Logan přikývl. „Že jsme obvinili nevinnýho člověka a v podstatě jsme ho dohnali k sebevraždě.“ „Vrchní konstábl mě sežere zaživa.“

Když Logan zastavil před domem Mamky Stewartové, na ulici byla tma a kromě skřípotu stěračů ticho. Všechna světla byla zhasnutá. „Krucinál.“ Detektiv inspektor Insch zaklapl mobilní telefon a vrátil ho do kapsy. „Vynechám jednu mizernou zkoušku a hned je všechno vzhůru nohama.“

Logan se radši nevyptával. Vzal ze zadního sedadla složku spisu a vystoupil z auta. Byla zima: lezavé mrholení, které Aberdeen tak dobře uměl, rozmáčelo poslední zbytky sněhu, takže město bylo zas šedivé a ponuré. Insch měl mizernou náladu od chvíle, kdy ho Logan přitáhl, aby se podíval na inkriminovaný film, neměl rád, když mu někdo otloukal o hlavu jeho chyby.

Inspektor kývl a Logan se opřel o zvonek Mamky Stewartové: zevnitř se ozvalo kovové ccrrr. Čekali a čekali, ale nic se nedělo, a tak to Logan zkusil znovu, ccccrrrrrr, držel prst na zvonku, dokud se na chodbě nerozsvítilo světlo. Ale nikdo nepřišel otevřít.

„Paní Stewartová!“ Insch zabušil dlaní na dveře, až se celé roztřásly. „Víme, že jste tam!“ BUM, BUM, BUM!

Vedle se rozsvítilo a pohnuly se závěsy. Logan znovu zabušil: BUM, BUM, BUM! „Policie! Otevřete!“

„Hej! Nekřičte tady!“ Rozzlobený sedmdesátník s holí v ruce.

„Policie, paní Stewartová, otevřete!“ BUM, BUM, BUM!

„Dejte jí pokoj!“

Logan zkusil zahrát hodného poldu: „Prosím vás, pane, vraťte se domů.“

„Hergot, neraďte mi, co mám dělat! Já vám platím gáži!“

BUM, BUM, BUM! „Otevřete, paní Stewartová!“

„Dejte jí pokoj! Nic neprovedla!“

„Víme, že jste tam!“ BUM, BUM, BUM!

Logan poklepal inspektorovi na rameno. „Tohle nám moc nepomůže, pane.“

„Ptal jsem se snad na váš názor?“ BUM, BUM, BUM! „Otevřete!“

Než rozespalá Mamka Stewartová otevřela dveře, půlka ulice byla na nohou: pantátové v manšestrácích a jejich ženušky v županech spílali Loganovi s Inschem, že by se měli stydět, takhle otravovat starou dámu! Mamka stála na horním schodu a mžourala, jako by jí dělalo problém pořádně zaostřit. Vypadala hrozně: těžké pytle pod očima, nakřivo poskládané tukové faldy na obličeji. Bez make-upu a permanentního blaženého úsměvu to zkrátka nebylo ono: byla stará.

„Hmm,“ hekla, když si baculatou rukou promnula obličej. „Čaj. Udělám čaj…“ Potlačila zívnutí a dodala: „A přinesu dort. Dorty má každej rád…“

Usadili se v kuchyni.

„Čaj, čaj, čaj, čaj…“ Mamka bloumala po kuchyni, otevírala skříňky a zase je zavírala. Logan ji usadil na jednu z židlí a řekl jí, aby se neobtěžovala. O čaj se postará on.

„Víte, proč jsme tady?“ zeptal se Insch, zatímco Logan hledal, kde se skrývají čajové sáčky. „Zjistili jsme, že jeden z těch filmů, které jsme u vás zabavili, je podomácku natočené video.“ Odmlčel se, aby měla možnost skočit mu do řeči a vše vysvětlit. Ale dočkal se od ní jen zívnutí. „Je na tom vidět, jak někoho přivázali ke stolu a zabili. Natočili si vraždu.“ Což nebyla tak docela pravda: Jason Fettes před kamerou nezemřel, ale podle časového údaje na záznamu byl mrtev o necelou hodinu později.

„Dort…“ Stewartová vyskočila, přidřepla k jedněm dvířkům kredence, chvíli s nimi zápolila a pak začala vytahovat plastové nádoby, jednu po druhé otvírala, nakukovala dovnitř a skládala je jako cihly vedle sebe na zem.

„Paní Stewartová, to video?“

„Přece nenechám naše statečné chlapce umřít hlady, ne?“

Insch praštil tlustou rukou do stolu, znělo to jako výstřel. „Kde jste vzala to video?“ Už začínal brunátnět.

„Víte,“ řekla a vzala inspektora za ruku, „můj nebožtík James měl infarkt, když byl asi ve vašem věku; padnul jako podťatej. A bylo po něm. Neměl byste se tak rozčilovat.“

A to už detektiv inspektor Insch nevydržel.

„Myslím, že už bude v pořádku,“ řekl Logan, když potichu vklouzl zpátky do obýváku. Pokoj byl útulný, barevně vytapetovaný, plný porcelánových psíků, talířků a fotek rozesmátých vnoučat, stejně jako v sázkové kanceláři. Čestné místo nad krbem zaujímala sbírka zarámovaných amatérských akvarelů z Benachie. Jediné, co v pokoji staré dámy vypadalo jaksi nepatřičně, byl detektiv inspektor Insch, který seděl v ušáku a provozoval svou uklidňovací dýchací techniku, oči pevně zavřené a dva prsty přitisknuté na krk. Logan tiše zavřel dveře, opatrně se usadil do druhého křesla a držel jazyk za zuby, dokud jeho tlustý šéf neskončil. Začínal mít strach, kdy inspektorovi někde něco praskne. Pro takhle tlustého člověka to rozhodně nebylo zdravé.

„Možná bychom měli apelovat na její slušnost,“ navrhl Logan, když se Inschovi vrátila normálnější, lidská barva. „Mohli bychom –“

„Slušnost? To si děláte legraci: ta ženská prodává porno školákům!“

„Ano, ale to je podle ní fér. Když to nebude dělat, jak se poučí o sexu?“ Rychle zvedl ruku, sotva se Insch stačil nadechnout a otevřít ústa. „Já vím, ale ona tomu věří. Myslím, že když jí ukážeme to video a možná pár fotek z pitvy, tak snad změní názor.“

Inspektor si odfrkl, ale Logan ho ignoroval. „Pomáhá při dobročinných bazarech pro důchodce a dělá sbírky pro místní skautský oddíl. Považuje se za oporu místní komunity.“

„Podle mě to je postrach ulice!“ Insch znovu začínal rudnout.

„Ehm…“ Logan tušil, že toho bude litovat. „Je vám dobře, pane? Připadáte mi nějak…,“ najednou nevěděl, jak z toho ven.

Insch ho zpražil pohledem. „Osmdesát kilo, víte? Rozumíte? Tolik mám podle nich zhubnout!“

„Aha.“

„Jak mám hergot shodit půlku toho, co vážím? Hlavně si dávat podělaný realistický cíle, že jo? Zasranej program Buď fit, až se mi jednou dostane pod ruku ten chytrák, co –“

„Udělala jsem čaj.“ Mamka Stewartová nakráčela do místnosti a najednou si byla mnohem podobnější: na sobě květovanou sukni a blůzu, barevný svetřík, zářivý úsměv a vrstvu make-upu. Nikdo by nepoznal, že právě čtvrt hodiny probrečela, protože na ni Insch křičel. Dokonce mu dala největší kousek dortu. A čert vem osmdesát kilo, inspektor ho spořádal.

Logan si počkal, až bude mít inspektor plnou pusu, a řekl: „Mamko, mám s sebou film, na který byste se měla podívat.“ Vyndal DVD s kreslenými tučňáky na obale. „Byl mezi těmi, co jsme našli u vás.“

Mamka zatleskala. „Dojdu pro sherry!“

Mlčky film sledovala, to, jak Jason Fettes křičel a snažil se zbavit pout, ji nechávalo naprosto chladnou. „Není to moc dobrý,“ prohlásila nakonec. „Teda, ty speciální efekty ujdou, ale koho zajímá to hekání? Není to vůbec sexy.“

„To je skutečné.“ Logan otevřel desky a vyndal pár lesklých snímků z Fettesovy pitvy. „Jasonovi bylo dvacet jedna.“ Položil jeden snímek na stolek. „Chtěl se stát hercem. Psal scénář. Zemřel ve strašných bolestech. Jeho rodiče se vrátili z dovolené a zjistili, že je mrtvý.“ Při každé větě před ni pokládal jednu fotku, až byl stolek plný barevných záběrů, ze kterých se člověku obracel žaludek.

„Já…,“ olízla si suchým jazykem rudé rty. „Dala bych si skleničku vody, prosím.“ Zavřela oči, aby se na fotky nemusela dívat.

„Kdo vám dal ten film?“

„Není mi dobře…“

„Zemřel mladý muž, Mamko. Jako kluk býval skaut. Jako vaši vnuci.“

„Já ne… bože…,“ vymrštila se ze židle a odběhla do kuchyně. Do obýváku slyšeli, jak zvrací. Logan sebral fotografie a uložil je zpátky do desek.

Za chvíli se vrátila na svou židli, vypadala mizerně a v ruce svírala sklenici vody.

„Takže,“ oslovil ji Insch, „nechcete nám říct, odkud máte ten film?“

Mamka se otřásla. „Vůbec jsem to netušila. Myslela jsem, že to je… však víte. Nějaký čuňačinky. Kdybych věděla…“

„Tak kdo to byl?“

„Většinu zboží dostávám od jednoho chlapíka z Dundee. Jednou za měsíc přinese DVD a…“ Najednou zmlkla, jako by si uvědomila, že málem řekla něco, co by opravdu neměla, a odkašlala si. „No zkrátka, nebylo mu dobře, chudák, chytil ho ischias a z Dundee je to sem kus cesty, když vás bolej záda. Můj James to míval taky, budiž mu země lehká. Když jsme jezdili na dovolenou do Prestwicku –“

„Mamko,“ Logan se natáhl přes stolek a vzal ji za studenou, baculatou ruku, „ten film. Je to důležitý.“

Mamka se zhluboka nadechla, zadívala se na svou ruku schovanou v Loganově a řekla: „Lidi jsou někdy v ouzkejch, třeba když vsadí na špatnýho koně. A dávají věci do zástavy… nebo je prodávají.“ Což byl ten nejjemnější popis zabavování majetku při nedodržení splátek, jaký kdy Logan slyšel. „Ten…,“ ukázala na televizi a zachvěla se, „ten film byl v DVD přehrávači, kterej mi někdo dal.“

Insch se naklonil ze svého křesla. „Kdo?“

„To nevím. Musím se podívat.“ Vstala a chvíli štrachala ve starém příborníku, až našla pomačkaný modrý sešit, chvíli jím listovala a mumlala si pro sebe. „Derek MacDonald.“ Napsala jeho adresu na růžovou stránku z notesu s růžičkami na okrajích a tu jim podala.

Insch si ji mrzutě vzal a podal Loganovi.

„Poznáváte to jméno?“

„Derek MacDonald?“ Logan pokrčil rameny. „To může být kdokoli.

Takových tu žijou stovky. Pokud je to pravé jméno. Ale ta adresa mi něco říká…“

„Zajeďte tam.“

A Logan poslechl, stál v předsíni, dveře do obýváku zavřené, a poslouchal, jak mu služba hlásí detaily o půl tuctu Dereků MacDonaldů s policejním záznamem na severovýchodě. Jenom tři z nich bydleli v Aberdeenu: jeden měl záznam za řízení v opilosti, druhý za několik napadení a ten poslední za neoprávněné užívání, kradl auta v Tillydrone. Žádný nebydlel na adrese, kterou Mamka udala. Ale podle dispečinku tenhle dům sledovalo protidrogové, šlo o dlouhodobou operaci na odhalení podezřelých mladíků z Newcastlu, kteří se pokoušeli proniknout na aberdeenský trh. Což znamenalo, že než Insch do domu vtrhne jako medvěd do včelína, bude muset mít souhlas příslušného detektiva vrchního superintendanta.

„Ten dům sledujou,“ oznámil mu Logan, když se vrátil do obýváku. „Detektiv inspektor Finnie. Ale žádný Derek MacDonald tam nebydlí.“

Mamka mlaskla a založila paže na ohromných bílých prsou. „Já vám říkám, že bydlí. Na tyhle věci jsme hodně opatrný. Když vám lidi dlužej peníze, moc dobře si zjistíte, kde bydlej.“

46

Reggae. Logan reggae nesnášel, ale stejně spustilo z budíku a vytáhlo ho z hlubokého spánku. Zabručel, zmáčkl tlačítko dospat a přetáhl si deku přes hlavu. Z druhé strany postele se ozvalo nesrozumitelné mumlání, Jackie se převalila, přitiskla se k němu a zabořila hlavu do jamky na jeho krku. Teplounká a měkká… teprve když budík znovu zazvonil, Logan se pořádně probral a vzpomněl si, že s ní nemluví a proč.

Range rover detektiva inspektora Insche zajel k obrubníku, motor v mrazivém ránu cvakal a vrčel. „Tady?“

Mamka Stewartová se podívala ven z okénka a zpátky na papír, který držela v ruce. „Zkoušel jste někdy ty voňavý stromečky? Proti psímu zápachu jsou fantastický.“ Slušně tím inspektorovi sdělila, že jeho auto páchne.

„Je, to, ten, zatracenej, barák?“

„Ano. Ale nemusíte být hned takový. Tolik jsem toho snad neřekla,“ popotáhla. „Dneska už se dělají všechny možný vůně, nejen lesní…“

Logan, který seděl s Mamkou Stewartovou vzadu, měl co dělat, aby nezakvílel. Ti dva se dohadovali od chvíle, co ji v půl osmé vyzvedli. Mamka, jako obvykle, mlela páté přes deváté, Insch se na ni utrhoval, ona se urážela a tak pořád dokola.

Adresa, kterou udala, byla hluboko v nejtemnějším Mastricku, v řadě šedivých žulových činžáků, které teď pod temně modrými mraky vypadaly ještě ponuřejší. Inspektor si nejdřív tiše mumlal cosi o starých ženských, tupých předmětech a mělkých hrobech a pak zavolal na dispečink a prohlásil, že se protidrogové může dát vycpat: on jde dovnitř. „To je mi fuk,“ řekl tomu, kdo byl na druhém konci linky. „Já vyšetřuju vraždu: a to má přednost. Finnie si může –“

Někdo zaklepal na okno, oplácaný čtyřicátník v kožené bundě s širokými, masitými rty, zplihlými vlasy a utrápeným výrazem. Insch zavěsil a stáhl okénko.

„Nechci bejt vtipnej,“ řekl ten muž, „ale na co si tu kurva hrajete?“

„Derek MacDonald.“

„Tohle je dlouhodobý sledování, vy idiote! Tak koukejte zmizet!“

„Bez Dereka MacDonalda se nikam nehnu.“

„Tak dost.“ Detektiv inspektor Finnie vyndal z bundy vysílačku. „Zavolám šéfkonstáblovi.“

„Fajn,“ ušklíbl se Insch s úlisným úsměvem, „řekněte mu, že tu vyšetřuju vraždu a vy si tu hrajete na poldy a feťáky. Určitě na něj uděláte skvělej dojem!“

„Kristepane…,“ muž se podíval přes rameno k domu. „Koho jste to říkal, že hledáte?“

„Dereka MacDonalda.“

„Ne, tak to vám nepomůžu. A teď laskavě vypadněte, než vás někdo uvidí. Velím tu tajný operaci a –“

„Já vám na vaši operaci kašlu.“

„Vy jste ale vůl!“

„Vyšetřuju vraždu!“

„Fajn. Jak chcete. Šest tejdnů práce v prdeli. Vy jste vážně skvělej týmovej hráč, Inschi.“

„Nechci nic jinýho než Dereka MacDonalda.“

„TEN, TADY, NEBYDLÍ!“

„Vysokej chlap,“ vložila se mezi ně Mamka, která se vyklonila z okna s oslnivým úsměvem, „hnědý vlasy, kotlety, kolem pětadvaceti, trochu šilhá a nosí kulatý brejle, jako Harry Potter.“

Finnie obešel range rover a posadil se dopředu vedle řidiče. „Jeďte na konec ulice a zahněte doleva.“

„Jste hluchej? Já nejsem –“

„Chci vám pomoct, jasný? Takže jeďte na konec tý podělaný ulice a zahněte doleva!“

Doleva a ještě jednou doleva a ocitli se v úzké uličce rovnoběžné s tou, na které před chvíli stáli. „Tady zastavte.“ Finnie ukázal na místo vedle podezřele povědomého otřískaného vauxhallu. „Pět minut.“ Vystoupil do chladného rána, prošel brankou z drátěného plotu do zahrady domu se zatlučenými okny a zmizel za rohem.

„Četl jste ranní noviny?“ zeptal se Insch, když Finnie zmizel, a vyndal zpod sedadla výtisk Press and Journal. Nadpis na titulní straně: PRÁVNÍK ZNEMOŽNIL MACINTYREOVU POLICEJNÍ OCHRANU! a velká fotka zmláceného obličeje Slizáka Sandyho. „Víte,“ řekl inspektor s úsměvem, „že se mi ten váš nemytej glasgowskej parchant začíná líbit?“

Logan si článek pročetl a Insch se zatím pustil do balíčku mentolových bonbonů. Colin Miller Sandymu Moir-Farquaharsonovi pěkně zatopil, vyvrátil polovinu z toho, co právník navykládal jiným novinám, a udělal z něj pěkně samolibého pitomce. Nebylo divu, že se Insch radoval.

„Dám si to zarámovat.“ Inspektor si noviny vzal, rozložil je na palubní desce a začal je rovnat. „A má tu dobrou fotku, co? Ty modřiny se pěkně vyjímají.“

„Já si myslím, že je to strašná ostuda!“ prohlásila Mamka s rukama založenýma na prsou a odhodlaným výrazem ve tváři. „Ten nebožák měl celý život před sebou a dítě na cestě. Ten, kdo ho takhle zbil, by se měl stydět! Kde jsou naše státní služby? Zrovna tuhle jsem říkala Denise, že –“

Insch ji okřikl, aby držela zobák.

Mamka zůstala uražená až do chvíle, kdy se vrátil Finnie s hnědou obálkou A4 v ruce. Vyndal z ní velkou lesklou fotku. „Je to on?“

Mamka se na ni podívala přimhouřenýma očima. „No jo. Má moc hezký vlasy, viďte? Jako přítel našeho Normana. Určitě používá šampon, co zvyšuje objem.“

„Jimmy Duff. Místní kluk. Drobnej dealer.“

„Tak toho chceme,“ prohlásil Insch, který ještě chvíli civěl na fotografii a pak začal s Finniem vyjednávat, jak dotyčného sehnat.

Logan byl jediný, kdo si všiml výrazu v obličeji Mamky Stewartové, když zjistila, že ‚Derek MacDonalď nebyl tím, za koho se vydával. Nebylo to nic pěkného.

Lidem z počítačového oddělení na ředitelství se mezitím podařilo dostat k obsahu účtu, který měl Jason Fettes na hotmailu. Logan projížděl e-maily, ignoroval spamy a každodenní odpad a soustředil se na zprávy ze sadomasochistické komunity: nabídky peněz za sex a soukromé schůzky.

Zdálo se, že Fettes měl mnoho pravidelných zákazníků, z nichž žádný neudával skutečné jméno. Ani jejich e-mailové adresy Loganovi nepomohly, většinou to bylo cosi jako ‚domnestyda@yahoo.com‘ nebo ‚kittymissbolestděvka@co.uk‘. Obvykle se zřejmě nejdřív sešli na pravidelné schůzce aberdeenské komunity a pak následovalo něco jako ‚ve čtvrtek v 6 u mě. Přines si vlastní lubrikant.‘ Žádná jména ani adresy. Takže na nic.

Logan seřadil všechny vzkazy podle dat a donesl je Inschovi.

„Ne, nechci… ne… Podívejte, to, že si o sobě myslíte, že… jo… prostě toho hazjla seberte, jasný? Protože když to neuděláte vy, zajdu si pro něj sám!“ Inspektor praštil sluchátkem, chvíli na ně zůstal nasupeně zírat a pak se začal přehrabovat ve stole. Našel ovocný šumák. „Nabídl bych vám,“ řekl, když strhl žluto-oranžový obal, „ale, to víte…“

Logan položil hromadu e-mailů inspektorovi na stůl a nevěřícně při tom pozoroval, jak si Insch namáčí konec lékořicové tyčky do bílého šumáku a strká ho zpátky do pusy. A pak celý postup opakuje. Namočit, olíznout, namočit, olíznout…

„No, zkrátka,“ vypravil ze sebe, když se vzpamatoval, „Fettesovy

e-maily: pročetl jsem je. O té noci, kdy zemřel, jsem nic nenašel, ale podtrhl jsem zmínku o všech sadomaso hrátkách čtrnáct dní před tím, než ho vyhodili před nemocnicí.“

„Jména?“ zeptal se inspektor, nad horním rtem bílý knír jako kokainista.

„Žádný pravý jméno, jenom samý: ‚slečna Nicky‘ a ,Jenny Seřezaná‘ a tak dále.“

Insch přikývl a znovu se soustředil na namáčení a olizování. „Tak to nám teda moc nepomůže.“

„Můžeme vynechat všechny masochisty a ty poddajný,“ řekl Logan a probíral se papíry. „To by ke stolu připoutali je, a ne Fettese. Takže to musela být domina nebo někdo, kdo je podobojí.“

Inspektor se na něj podíval, jedno obočí povytažené, lékořicovou tyčku trčící z pusy jako teploměr. „Nezačínáte tomu svazování přicházet na chuť?“

„Podstatné je, že jde nejspíš o místní lidi. A jestli jsou aktivní na aberdeenské scéně, můžeme podle těch přezdívek zjistit, o koho jde. Hergot, Rickards by je mohl znát!“

Insch si naposledy strčil do pusy lékořici obalenou šumákem a zaklepal papírovou trubičkou, aby v ní nezůstal ani miligram prášku. „No tak? Koukejte pro něj mazat!“

„Rozkaz!“

Podle dispečinku byl Rickards v terénu s detektivem inspektorem McPhersonem, takže Insch musel počkat. Logan šel zatím dodělat papíry. To Fettesovo DVD natropilo spousty nepříjemností, Garvie byl mrtvý, protože to podělali a křivě ho obvinili, a jako by to nestačilo, aby se Logan cítil dost provinile, šéfkonstábl řádil jak černá ruka. Insch se rozhodl, že Garvie v tom musel mít prsty: ta osoba v gumovém obleku byla možná žena, ale ještě pořád tu byl ten řidič s irským přízvukem, Garvie dokonale odpovídal popisu… ale Logan už o tom začínal pochybovat.

Právě byl na cestě dolů, aby si znovu prohlédl záznamy z nemocničních bezpečnostních kamer, když se chodbou rozlehl rámus vycházející z cely pro zadržené. Prásk, bum, křik. Nadávky. Logan netušil, o co jde, ale nechtěl s tím mít nic společného. V přízemí se proti němu vyřítilo půl tuctu konstáblů, kteří se hrnuli k epicentru rámusu. Znovu rána a další nadávky.

Logan je nechal proběhnout.

„Do hajzlu…“ Detektiv inspektor Steelová se připotácela k Loganovu stolu v kantýně, na straně hlavy přitisknutý modrý sáček s ledem, a žuchla sebou na protější židli. „Na nic se neptejte. A dojděte pro kafe. A koblihu nebo něco.“

Logan otevřel ústa, ale Steelová ho utnula: „Povídám, na nic se neptejte.“ Pokrčil rameny a odešel k pultu.

„Koblihy neměli, tak jsem vzal KitKat.“

Steelové to zřejmě nevadilo, jen srkala, chroustala a hekala. „Ten idiot McPherson je magnet na průsery,“ řekla po chvíli. „Víte, kolik dní nemocenský měl ten parchant za poslední dva roky?“ Logan netušil a řekl to. Steelová se zamračila. „Já taky ne, ale určitě hromady. Nejspíš byl víc nemocnej než v práci.“

„Co se stalo?“

„Řekla jsem, abyste se neptal, hergot, copak tomu nerozumíte? A jak to, že jste tady? Neříkal jste, že si berete pár dní volno?“

„Máme novej důkaz v případu zabití Jasona Fettese.“ Logan vstal a naskládal prázdné nádobí na tác.

„Jo?“ Steelová slupla poslední čokoládový prst a zmuchlala staniol do kuličky. „Já myslela, že náš Užasnej Tlusťoch Insch to už vyřešil!“

„Jo, ale… teď jsme to zase otevřeli.“

Steelová ukázala na Loganovu uvolněnou židli. „Sedněte si. Tohle chci slyšet.“

„Moc vám toho nepovím. Našli jsme film, kde je Fettes připoutaný na stole a někdo do něj řeže a tluče. Vlastně vykrvácel před kamerou.“

Steelová popadla kafe a vstala. „Tak pojďte, podíváme se na to.“

„Ale –“

„Fettes je přece můj případ, ne? Detektiv inspektor Tlusťoch mi s tím jenom pomáhal. Tak sebou hněte a přineste ten film.“

Celý film sledovala mlčky. „Podíváme se na to ještě jednou.“

Logan dal film na začátek. Ozvalo se zaklepání na dveře a záhadná žena začala kapat vosk ze svíčky na Fettesova záda. Do dveří nakoukl konstábl Rickards a řekl: „Seržant Mitchell říkal, že jste mě sháněl, pane.“ „Mám seznam pseudonymů, které si projdete a…“ Logan zmlkl, protože si všiml, že s Rickardsovým obličejem je cosi v nepořádku. Tedy víc v nepořádku než obvykle. Levou tvář měl napuchlou. „Co se vám stalo?“

„Detektiv inspektor McPherson.“ Zřejmě mělo jít o dostatečné vysvětlení.

Steelová dál sledovala obrazovku. „Jak to dopadlo?“

„Zlomená ruka, dvě přeražená žebra a zhmožděniny, madam. Nechají si ho tam přes noc.“

„Paráda. A hádejte, na koho se navalí ta jeho halda práce. Zase!“

Logan čekal, že přijde nějaké vysvětlení, ale nedočkal se. A tak vyndal seznam kontaktů Jasona Fettese se sadomasochistickou komunitou a podal ho konstáblovi. „Potřebuju jejich skutečný jména a adresy.“

Rickards se začal ošívat. „No… ale, pane, to nejde… to by přece nebylo slušný, kdybych…“

„Pojďte sem,“ řekl mu Logan a ukázal na obrazovku, kde horký vosk vystřídala kožená pálka. „Vidíte? To je naše oběť. Ten člověk, kterýmu obrátili zadek naruby. Myslíte, že je důležitější, aby vaši známí ze sadomaso party zůstali v anonymitě, nebo abysme chytli toho, kdo ho zabil?“

„Ale… já… jenom jsem…“ Pleskavé zvuky sílily a mísily se s tlumeným hekáním spoutaného Jasona Fettese s roubíkem v ústech. Pak si neznámý nasadil umělý penis a začal přirážet. „Podívejte,“ hlesl Rickards, celý rudý, „půlku těch jmen můžeme vyloučit, vyhodíme ty, co nezajímá penetrace…“ Vyndal tužku a začal ze seznamu vyškrtávat jména. „Někdy horní změní praktiky, aby vyhověl partnerovi, ale většinou dělají pořád to samé.“

Díval se, dokud nezačalo jít do tuhého, pak se jeho ruměnec změnil na temně červenou. „Ehm… tohle bití není zrovna obvyklé…“ Zmizela další jména. Když Rickards skončil, zbývala jen tři. „Velkej zadek“, „Vilná Nicky“ a „Slečna Barclay“.

Insch byl ve své kanceláři, a když mu Logan podával seznam jmen, skřípal zuby. Zřejmě mu nebylo dvakrát po chuti, že na židli pro návštěvy sedí detektiv inspektor Steelová, tahá se za ramínko podprsenky a dohlíží na vyšetřování. A Logan tušil, že se nakonec nejspíš ukáže, že to celé je jeho vina. „Na ‚Velkej zadek‘ můžeme zapomenout,“ řekl, zatímco Insch zamračeně zíral na seznam. „Ten film jsem viděl už asi desetkrát a pod tou kombinézou je určitě ženská. Rickards říkal, že ti druzí dva provádějí to, co dělali Fettesovi, ale nevěří, že by se jim to mohlo takhle vymknout z ruky. Jsou zkušení.“

„Stejně je předvolejte. A Velkej zadek taky. Když je zmáčkneme, tak…“ Inspektor se zarazil a zadíval se na Steelovou. „Co je?“

Pokrčila rameny. „Ale nic. Akorát si myslím, že byste líp pořídil, kdybyste na ně šel pěkně zlehka.“

Insch se na ni zamračil. „Děkuju vám za cennou radu, inspektorko, ale nehodlám se párat s nějakýma šaškama v gumových –“

„No, to je jenom můj názor. Pár lidí z tyhle party znám a vím, že když na ně půjdete zhurta, zatnou se jako stehna mladý panny. Nejsou to žádný mizerný grázlíci, se kterýma byste mohl zametat: jsou to účetní, právníci a finanční poradci!“

Logan s ní musel souhlasit. „Sadomaso je záležitost střední vrstvy.“

„Prokrista… tak dobře. Fajn, přiveďte je a dáme jim čaj a sušenky.“

„A mezitím,“ Steelová vzdala boj s podprsenkou, „nechte vyhlásit pátrání po Jimmym Duffovi. Ale bacha na něj, je to slizkej parchant.“

Insch rychle změnil barvu z růžové na šarlatovou. „Ano, inspektorko, ještě něco, inspektorko?“‚

„Jo: na chvíli si vypůjčím tady Lazara.“

„Ale my –“

„A dejte mi vědět, jak jste pořídil, jo? Bylo by fajn, kdyby se vám zas jednou něco povedlo. Ne jako posledně.“ Sotva vytáhla paty, tlusťoch spustil tirádu nadávek, ale to už mizel i Logan, který nehodlal uvíznout pod palbou.

„Kam jdeme?“ zeptal se a ohlédl se přes rameno k Inschovým dveřím, nedivil by se, kdyby se inspektor vyřítil za nimi jako rozzuřená růžová Godzilla.

„Ty anonymy rodině Seana Morrisona, vzpomínáte?“

„Ale, Jason Fettes –“

„Sám dobře víte, že než seberou Jimmyho Duffa, Insch stejně nic neudělá. A přece se nechcete dívat, jak podělá výslechy těch sadomasochistů?“ Poplácala Logana po zádech. „No tak, nebude vám snad líp, když se chvíli nebudete muset koukat na ten jeho škaredej tlustej ksicht?“

Jenže Logan myslel jen na to, co mu Insch provede, až se vrátí.

47

Před domem Morrisonových stála dodávka sklenářství Bon Accord, jejíž posádka zápolila s velkou dřevotřískovou deskou, kterou jim bral z rukou prudký vítr. Než se jim podařilo světlou desku zvednout do rámu rozbitého okna a začít ji upevňovat, byla posetá puntíky od váhavých dešťových kapek. Obzor byl ten den bouřlivý: temné mraky, temné moře a ponuré domy, ale Logan se nedíval napravo ani nalevo a spěchal za Steelovou do domu.

Pan Morrison nevypadal dobře: pod očima měl temně fialové vaky, tváře propadlé a porostlé strništěm a vlasy mu trčely na všechny strany. Beze slova je pustil dovnitř, šouravým krokem je zavedl do obývacího pokoje, ztěžka usedl do křesla a zadíval se na dřevotřískovou desku, která zatemnila půlku světla. Z rádia na příborníku se do zšeřelé místnosti linuly zprávy z domova: cosi o záplavách květin pro Roba Macintyrea a pak o místní kapele, která právě podepsala smlouvu s nahrávací společností.

Uprostřed pravidelně rozesetých střepů na zemi trůnil šedivý kámen. Něco tak těžkého museli dvojitým sklem prohodit nejmíň dva nebo tři lidé, byl obrovský.

„Domácí skalka, paráda.“ Steelová se poškrábala na rameni, vylovila balíček nikotinových žvýkaček a všem nabídla, jako by šlo o cigarety. „Další anonymy nebo to byl jenom tenhle hnusnej šutr?“

Pan Morrison se na ni ani nepodíval. „Někoho to mohlo zranit, Gwen se necítí dobře…“

„Jo, to je pravda. Mrzí mě to.“ K Loganovu překvapení to znělo upřímně. „Pořád vám volají?“

Morrison zavrtěl hlavou. „Dali jsme se vyškrtnout ze seznamu, když Seana… našli.“

„No, aspoň něco.“ Steelová přešla přes koberec, pod botami jí křupaly lesklé střípky, a vykoukla zbývající skleněnou tabulí ven. „A kam se poděli novináři?“

Morrison pokrčil rameny. „My jenom chceme, aby se syn vrátil domů.“ „Uh hm. Netušíte, kdo vám prohodil oknem ten kus žuly?“ „Přece ho musejí pustit domů navštívit matku, ne? Je nemocná…“ Steelová zavřela oči a začala si třít kořen nosu prsty žlutými od nikotinu, jako by chtěla zahnat migrénu. „Seržante McRae, co kdybyste došel uvařit čaj?“ řekla po chvíli. „A podívejte se po nějakých sušenkách.“

V kuchyni Morrisonových byl nepořádek: dřez byl plný nádobí, koš přetékal špinavým prádlem, na varné desce černá, mastná krusta připečeného jídla jako strup, vedle koše zavázané černé pytle, jako by se Seanův otec bál vyjít ven a vyhodit je do popelnice. Logana přepadla zvědavost a pořádně se po kuchyni porozhlédl, předstíral, že hledá čaj. Skřínky byly prázdné, našel v nich jen polévku v konzervě. Ať se to panu Morrisonovi líbí nebo ne, brzy bude muset jít ven, jinak umřou hlady. Logana napadlo, jestli by se v jeho kůži nebál objednat jídlo z restaurace, aby nepřišlo s přílohou z plivanců a psích hoven. Být rodiči dítěte, které celé město nenávidí, není žádný med.

Na pracovní desce našel krabičku s nápisem ČAJ, ale byla prázdná stejně jako kredenc. Kromě talířů, příborů a kuchyňských přístrojů vlastně našel jen zásuvku plnou obálek. Některé byly otevřené, jiné ne. Navlékl si gumové rukavice a jednu vyndal: VÁŠ SYN JE HNUSNÁ ZRŮDA! ZA TOHO STARCE ZASLOUŽÍ SMRT! Tak to pokračovalo půldruhé stránky, ale pisatel chtěl v zásadě říct, že by měli obnovit trest smrti a dát ho Seanu Morrisonovi. Přestože mu bylo teprve osm. A oběšení by pro něj byl mírný trest.

Logan všechny dopisy vzal a odnesl je do obýváku. „Bohužel,“ řekl a položil obálky na stolek, „sušenky jsem nenašel. Ani čaj a mléko.“

„Aha,“ utrousila Steelová zklamaně, ale když uviděla hromádku dopisů, hned zase ožila.

„Na tohle jsem narazil, když jsem hledal čaj.“

Morrison se otřásl. „Schováváme je, jak jste nám řekla. Už je neotevírám…“

Steelová přikývla, půjčila si od Logana rukavice, aby mohla z hromádky vybrat otevřené obálky. Vytahovala z nich listy papíru a mžourala na ně v mizerném světle. „No fuj, samý ohavnosti.“ Prohlédla několik dalších dopisů a zeptala se Logana, jestli u sebe má sáček na důkazy. „Vezmeme to k nám, uvidíme, jestli se z toho dá něco zjistit. A pošlu sem někoho z laborky, aby se podívali na ten váš šutr. Ano?“

Morrison neodpověděl, pořád jen upřeně zíral na zatlučené okno.

„Chtěl jsem se zeptat,“ ozval se Logan, když se zvedli k odchodu, „ten Seanův kamarád, Ewan. Ozval se vám někdy jeho otec?“

Morrison se zatvářil nechápavě, jako by se rozpomínal, co tu ti lidé dělají. Vypadal, že už nejmíň týden nespal. „Ne. Od té doby, co k nim Sean přestal chodit. Od té doby, co jsme se vrátili z Guildfordu.“

„Takže vám ani neřekl o těch vandalských útocích na jeho dům?“

„Podívejte, nezlobte se, ale musím Gwen donést léky.“ Zvedl se z křesla. „Není jí dobře.“

Ven se vyprovodili sami a rychle v dešti přeběhli k autu. „Co kdybyste se staral o to, co máte?“ zeptala se Steelová a pustila stěrače naplno. „Vandalský útoky, to mě podrž!“

„Vás nikdy nenapadlo, proč Sean –“

„Prokristapána, už zase! Jako by nestačila ta zatracená sociálka! Je to odpornej smrad, To je celý.“

Logan vyjel od chodníku a zamířil s kopce k ředitelství. „Něco tam nehraje: z normálního kluka se přece jen tak nestane grázl, co pro nic za nic vraždí starý pány. Něco se muselo stát.“

Steelová vzdychla. „Hele, teď mě dobře poslouchejte: Mně, je, to fuk! Jasný?“

„Ale prosím vás, přece jste nad tím musela trochu –“

„Je, mi, to, fuk! Krucinál. Za starejch dobrejch časů člověk chytil zločince, strčil ho pod zámek a na sedm, osm let na něj zapomněl. Dneska jsou to samý zkurvený komunitní služby a zkoumání chování delikventů‘. Celou sociálku bych nakopala špičatou botou do prdele!“

„Proč ničil dům svýho nejlepšího kamaráda?“

„Mluvím snad čínsky? Halo? Mně je to u prdele!“

„A jak to, že ho ta rodina nikdy neudala za všechny ty škody, které jim udělal na domě? Věděli, že je to on!“

„TAK DOBŘE! DOBŘE! BOŽE MŮJ!“ Steelová seděla a zuřila. „Deset minut. Zajedeme tam na deset minut, a když nic nezjistíme, už nikdy přede mnou o tom zmetkovi ani neceknete! Rozuměl jste? Jak podělaná zaseklá deska…“

Ewan Whyte, Seanův bývalý nejlepší kamarád, byl ještě ve škole a otec v práci, ale jeho matka a sestry byly doma: holčičky si v kuchyni malovaly prstíky a paní Whyteová na ně dohlížela, aby nedělaly hlouposti, například nejedly barvu nebo ji nepatlaly po stěnách. Detektiv inspektor Steelová vyškemrala šálek kávy a pudink a Logan si šel zatím popovídat ven s dědečkem.

Starý pán byl dole na zahradě v altánu, dřevěné kůlně vonící motorovým olejem a ručně balenými cigaretami, kde čistil nože obstarožní sekačky na trávu. Na střechu bubnoval déšť. Když Logan zavolal „Zdravíčko!“, usmál se a zamával.

„Tuhleto mi podržte, prosím vás.“ Pan Whyte senior povalil sekačku na bok.

„Vzpomínáte si, jak jsem tady byl minule?“ začal Logan, zatímco starý pán nastoupil s WD40, „mluvili jsme o Seanovi Morrisonovi.“

Whyte přikývl. „Četl jsem o jeho zatčení v novinách, víte, že na toho chudáka malýho použili pepřák? Je mu teprve osm… Díky. Už to můžete pustit.“

„Nechápu, proč váš syn Seana neudal, za ta vandalství.“

Stařík se smutně usmál. „To on chtěl, ale neměl důkazy, a já jsem si myslel, že Sean má už tak dost problémů. Dědečka na smrtelné posteli a ty maléry ve škole. Nebylo by to správné.“ S heknutím sundal sekačku dolů z ponku. „Starý sportovní zranění. Vždycky mě to zlobí, když je venku vlhko. Nedal byste si šálek čaje? Rád si dám s vámi.“

Cestou k domu se pan Whyte zastavil u rybníčku. Pod zčeřenou hladinou se mihla velká žlutobílá ryba a hned zase zmizela ve stinné hloubce. „Můj syn je slušný člověk, seržante. V mnoha ohledech lepší otec, než jsem byl já. Jen je občas trochu nervózní. Věřím, že to Seanovi nakonec odpustí. Bratrova smrt ho hodně sebrala, a Sean je Craigovi v mnohém podobný.“ Zachvěl se. „Tak co, dáte si ten čaj?“

Za deště byla budova ředitelství ještě ponuřejší než obvykle; v hale klouzalo bláto, které tam lidé nanosili na botách. Sotva Logan vkročil dovnitř, hned se na něj vrhl seržant Mitchell. „Hergot, co pořád děláš s tím mobilem? Jsem snad tvoje sekretářka?“ rozčiloval se, až se mu naježil knír.

Logan vyndal telefon a podíval se na něj. Baterie byla vybitá, ale to nemohl přiznat. „A volal jsi správný číslo? Já –“

„Pro tenhle případ máte všichni ty podělaný vysílačky!“

„A co se děje?“

„Ten tvůj glasgowskej reportér už volal asi desetkrát, koukej se mu ozvat! Jestli ještě jednou budu muset poslouchat ten jeho vidláckej přízvuk, tak někoho zabiju. Ostatní máš v mailu.“ Zamával Loganovi prstem pod nosem jako rozčilená učitelka. „A zapni si ten zatracenej mobil, nebo to nahlásím! Mám na práci jiný věci, než tě celý dny nahánět!“

V kanceláři se vždycky povalovalo klubko nabíječek, z něhož si Logan jednou posloužil, telefon do ní zapojil a pak prohledal stůl a našel vysílačku. Byla asi čtyřikrát větší než jeho mobil, ale co mu zbývalo. Baterie zůstala skoro nabitá, což nebyl žádný div: skoro ten krám nepoužíval; většinu své existence strávil vypnutý v zásuvce. Zkusil zavolat Millera, ale hovor spadl rovnou do hlasové schránky, takže mu nechal vzkaz a kontaktní číslo. Jestli šlo o něco důležitého, reportér se mu brzy ozve. A do té doby si Logan chtěl něco zjistit.

Uplynula hodina a on se nehnul z místa. Podle policejních záznamů byla rodina bývalého kamaráda Seana Morrisona čistá. Neměli ani pokutu za parkování. Jedinou skvrnou na cti rodiny Whyteovy byl Craig, mrtvý bratr. V šestnácti se připletl ke rvačce a zmrzačil nějakého řidiče náklaďáku kulečníkovým tágem. Ten muž ho obvinil, že je gay. Pár let si odseděl, pak přišla zmlácená přítelkyně, terapie a pak předávkování prášky na spaní. Daniel neměl důvod na mladšího bratra žárlit, nedožil se ani čtyřiadvaceti.

Když začala vysílačka pípat, byl to tak divný zvuk, že ji Logan málem nezvedl. „Halo?“

„Kde sakra seš, vole? Volám ti celej den!“ Colin Miller zněl rozčileně, což bylo poslední dobou na denním pořádku.

„Brej den.“ Logan chtěl dopít poslední lok kávy, ale byla úplně studená. Vyplivl ji zpátky do hrnku. „Fuj, proboha…“

„Zvládla to!“

Logan se podíval na mastnou tekutinu a vychrstl ji do nejbližšího květináče. „Co zvládla? A kdo?“

„Je to chlapeček! Tři kila dvacet! Je úžasnej! Má mrňavý prstíčky a všechno!“

„Aha…“ Novopečeným otcům se má něco říct. „Blahopřeju. A co Isobel?“

„Je hotová. Říkala, že jestli se k ní ještě někdy přiblížím, usekne mi ptáka!“ Zasmál se Miller. „Chápeš to? O šest dní dřív!“

„No, tak to jste určitě…“

„Musíš ho vidět!“

„Víš, Coline…“ Logan se podíval na svůj stůl. Nečekalo ho nic neodkladného, jen samé papírování pro Steelovou, věci, které měla udělat ona, ale neudělala. A čím dřív se přihlásí Inschovi, tím dřív ho ten starý protiva seřve, že se nechal Steelovou odvléct. Jako by za to Logan mohl. „Vlastně, proč ne. Tak zatím.“

Zaparkoval služební auto co nejblíže k porodnici a v dešti rychle přeběhl dovnitř. Sestra v recepci mu ukázala, kam má jít, a po krátké zastávce v obchodě Královského ženského dobrovolnického spolku uháněl chodbou s balónkem ve tvaru kočičky v ruce a bonboniérou s přáním JE TO KLUK! pod paží. Jako kdyby to rodiče nevěděli.

Reportér na něj čekal u dveří na porodnické oddělení. „Lazare, kamaráde! Pojď se podívat na našeho kluka!“

Následujících dvacet minut prožil jako v mlze. Dítě, navzdory tomu, co tvrdil jeho hrdý otec, připomínalo oholenou opici, ale o tom Logan pomlčel a dělal, že si toho nevšiml. Isobel vypadala strašlivě: bledá, vyčerpaná a zpocená, s temnými kruhy pod očima. Bylo vidět, že není zralá na dlouhé návštěvy, a tak se Logan za chvíli omluvil a slíbil, že se s Colinem sejde, až otce v devět hodin vykopnou, aby kluka zapili pětatřicetiletou sigle malt whisky, kterou reportér speciálně pro tuhle příležitost koupil.

Venku přestalo pršet, podvečerní paprsky se prodíraly nízkými mraky a barvily město na zlatou a okrovou. Jak slunce klesalo za obzor, všechno vrhalo dlouhé, namodralé stíny. Logan nastoupil do auta, zapnul si vysílačku a snažil se vzpomenout si, jak se v tom vyzvedávají vzkazy, ale naprosto neúspěšně. Zavolal tedy na stanici a zeptal se seržanta Mitchella.

„Kristepane, já nejsem tvoje –“

„Podělaná sekretářka, jo, já vÍm. Koukni, používám ten zatracenej krám, tak co bys ještě nechtěl?“

„To je snad zázrak! Sháněl tě lnsch.“

„Netušíš co –?“

„Ne. Tak se ho zeptej.“

Logan zavěsil. Bylo těsně před pátou: kdyby se mu ještě na deset minut povedlo vyváznout z inspektorových drápů, mohl by se vytratit domů a jeho řev, který ho rozhodně nemine, si poslechnout až zítra. Ale to by znamenalo, že se vrátí domů a bude se muset setkat s Jackie… Vytočil Inschovo číslo.

„Kde jste?“

Logan chtěl zalhat, ale tím by ho mohl ještě víc rozzuřit. „V nemocnici,“ odpověděl.

„Cože?“ Chvíli bylo ticho a pak inspektor řekl: „Jak jste se…? Ale ne, nic. Je tam ještě ten parchant?“

„Ehm…“ Logan se rozhlédl po parkovišti a snažil se uhodnout, co tím Insch myslel. „Kterej?“

„No přece Slizák Sandy, kdo jinej? Jak jsou někde kamery, drží se tam jako smrad!“

„Aha, jasně, ještě jsem ho neviděl.“ Což byla pravda.

„Já mám od půl šestý zkoušku, takže spoléhám na vás: postarejte se, aby ten hajzl nevykládal hovadiny, jasný? To poslední, co potřebujeme, je čeřit vodu.“

Logan netušil, o čem inspektor mluví, ale asi šlo o nějaký průšvih. Jako vždycky.

48

Shromáždili se před hlavním vchodem, v rukách cedule s nápisy MÁME TÉ RÁDI, ROBE! BRZY SE UZDRAV! a AFC ŠAMPIÓNI!. Na obě strany nemocničních dveří nakladli hromady kytic, do nichž někteří nádavkem přidali medvídka v dresu Aberdeenského fotbalového klubu. Trička AFC měla pod bundami polovina těch lidí a všichni do jednoho se slzami v očích vyzpěvovali fotbalové hymny.

„Proboha živýho…“ Logan stál vedle jednoho z konstáblů, kteří měli nemocnici hlídat, a díval se na ty srdceryvné projevy soustrasti. „Jsou tu dlouho?“

Policistka přikývla, rty našpulené jak dětská prdelka. „Jo, od tý doby, co to ráno vyšlo v novinách. Jeden pitomec sem hodil pugét zvadlejch karafiátů od benzinky a všichni se toho hned chytli. Jako kdyby byl podělaná Lady Di nebo co.“ Ukázala na hlouček televizních reportérů, kteří postávali opodál a pili čaj a kávu z plastových kelímků. „A tyhle parchanti nám taky moc nepomůžou.“

Uplynulo skoro půl hodiny, než se něco začalo dít: z nemocničních dveří vyšla matka Roba Macintyrea s ubrečenou nastávající snachou a svorně hrdě zaplakaly pro kamery a fotbalové fanoušky. Slunce už dávno zapadlo, ale místo něj teď prudce zářily bílé reflektory televizních štábů. Macintyreova matka udělala pár šouravých kroků dopředu a otřela si oči: „Chci vám všem poděkovat, že jste přišli mému chlapci popřát, aby se uzdravil,“ spustila a hned pokračovala, že její chlapeček byl ten nejlepší syn na světě, který si tohle nezasloužil, a kdyby někdo něco věděl o pachateli… vlastně to samé, co říkala na tiskové konferenci, až na to, že tentokrát za ní nestál Sandy Moir-Farquharson.

„Nejlepší zkurvenej synáček na světě,“ sykla policistka vedle něj tiše, aby ji nikdo neslyšel. „Parchant hnusnej, má, co si zasloužil. Ten, kdo mu to udělal, by měl dostal metál.“

Načež novináři spustili palbu otázek, většinou na téma: „Jaké to je mít syna v komatu?“, jako by čekali, že jeho matka a snoubenka řeknou, že skvělé. Pak přišel na řadu Macintyreův zdravotní stav a co to znamená pro jejich svatební plány. Ashley zaujala odhodlanou pozici, jednu ruku na mírně vystouplém bříšku. „Rozhodně se vezmeme! Robert se z toho dostane, dítě potřebuje tátu a já budu vždycky stát při něm!“

„Jo,“ procedila mezi zuby policistka, „a při tý jeho sedmiciferný smlouvě na knížku. Jak se podle vás šábne s tou matkou? Napůl? Budou se topit v prachách!“

„No tak,“ usadil ji Logan, „ten člověk je v komatu.“

„Zaplaťpánbůh.“

Následovaly další otázky. Dosud s médii jednal Slizák Sandy, manipuloval, spřádal intriky, lhal, ale teď se musela do světla reflektorů postavit Macintyreova matka, a kupodivu si vedla velmi dobře; bylo vidět, že se snaží Ashley ušetřit citových otřesů.

Fotbalistova snoubenka právě všem vykládala, že její Robert by neublížil ani mouše, když se z druhé strany ulice připotácel opilý muž a rozkřikl se: „Ten hajzl si zaslouží umřít!“ Sotva otevřel pusu, Logan ho poznal: jmenoval se Brian a byl to přítel šesté oběti, Christine Forresterové, kterou Macintyre znásilnil těsně před tím, než to zkusil na Jackie a skončil zkopaný ve vězení.

„Je to tak…“

Ten muž nebyl jen opilý, byl namol. Celý uslzený zajíkavě vykřikoval, že Macintyre je hajzl, který za ty znásilněné ženy zaslouží smrt. A že být v komatu je pro něj až moc dobré. Že Christine zničil život. Zabil ji. Okamžitě ho začaly zabírat kamery, které jeho bolest zachytily pro večerní zprávy.

Logan se prodral hloučkem reportérů a chytil opilce za ruku. „Pojďte, Briane, tohle přece nemá smysl. Půjdeme spolu –“

Ale Brian, který byl silnější, než vypadal, se mu vyškubl a dál chrlil nadávky na celou Macintyreovu rodinu. Logan mávl na policistku a řekl jí, aby výtržníka odvedla dovnitř. Brian však nehodlal odejít bez boje; vrhl se k Ashley s křikem: „Ty jsi mu potvrdila alibi, ty prolhaná svině! Mohli ho zastavit!“ Prudce se rozmáchl, ale minul. „Je to tvoje vina!“

„Pojďte, pane.“ Policistka ho chytila za zápěstí a zkroutila mu ruku za záda, než někomu stačil ublížit. Pak ho za doprovodu televizních kamer odvlekla pryč.

Macintyreovy ženské přestaly být na chvíli středem pozornosti a Logan jim rychle navrhl, aby šly raději domů „než se zase něco stane“.

Matka za Brianem vrhala nenávistné pohledy, dívala se, jak ho strkají do dveří nemocnice. „Chci podat žalobu! Nemá právo takhle s námi mluvit, když je můj chlapec v komatu!“

„Promluvíme si o tom zítra, až se všichni uklidní, ano?“ řekl Logan a provedl je davem fanoušků přes ulici k řadě zaparkovaných aut. Macintyreova matka vyndala klíčky a namířila je na stříbrné audi –z fotbalistovy sbírky drahých vozů –, které zablikalo a odemklo se. Červený kombík už pro ni nebyl dost dobrý. „Pěkný auto. Nový?“ Žena ho ignorovala a sedla si za volant. Logan se opřel o rám dveří, aby nemohla zavřít. „Co se stalo s vaším právníkem? Sandy Moir-Farquharsonem?“

Sjela ho ledovým pohledem: „Nebýt jeho, můj chlapec mohl žít. Četla jsem noviny, zakázal policajtům, aby Roba chránili!“ Nato jí ztvrdly rysy v obličeji: „Ten už neuvidí ani penny!“ Zapnula si pás, zatímco Ashley dosedla na místo spolujezdce; zdálo se, že ji Brianův útok rozhodil. Logan pustil dveře, které se hned s prásknutím zavřely.

Okénko řidiče sjelo dolů a vykoukla z něj rozzuřená tvář paní Macintyreové. „Mýho chlapce přizabili! Měl byste chytat toho grázla, a ne se tu vybavovat o právníkách a autech! To si říkáte policajt? Měl byste se stydět!“ A s tím odjely. Logan zůstal stát; uvažoval, že na tom možná něco je.

„To bylo pěkná pitomost.“ Logan se opíral o zeď a díval se na Briana, který tiše brečel. „Podívejte,“ pokračoval, „chtějí podat žalobu. Pokusím se jim to vymluvit, ale i kdyby ji opravdu podaly, stejně za to nebude nic víc než výstraha. Takže to není konec světa, ne?“

Christinin přítel neodpověděl, rozplakal se ještě víc. Byla z něj troska.

Logan vzdychl. „Pojďte, zavezu vás domů.“

Když zastavili před jeho domem, Brian už jen tiše vzlykal. Nikde se nesvítilo, závěsy byly zatažené, jako by odtamtud někdo vysál život. Logan čekal, ale Brian se na sedadle nehýbal. „Christine na vás určitě čeká.“

Žádná odpověď. Logan vystoupil. Tohle mu ještě scházelo, měl svých starostí až nad hlavu a nepotřeboval chlácholit opilého, uřvaného chlapa.

Brian jen seděl a na dům se ani nepodíval. Dveře byly otevřené. Nejspíš je zapomněl zavřít, když se vypotácel ven seřvat Macintyreovu rodinu; byl tak ožralý, že to nevnímal. Tím by se Logan nemusel znepokojovat. Ale přesto se najednou zachvěl, jako by mu vnitřnosti sevřela ledová ruka.

„Jste…“ Upřeně se díval na temný dům. „Víte co, počkejte tady a já se –“

„Je v koupelně.“

A ledové ruce v Loganově břiše narostly drápy.

Posádka záchranky prohlásila Christine Forresterovou za mrtvou devatenáct minut po šesté. Našli ji ve vaně; původně horká voda teď byla studená a sytě růžová. Tohle nebylo žádné volání o pomoc: Christine odvedla důkladnou práci. Od ohbí paže až k zápěstí se jí táhly dvě dlouhé jizvy se světlými okraji a k tomu ještě několik příčných řezů, které otevíraly další žíly. Aby měla jistotu, na podlaze ležely dvě prázdné lahvičky: jedna od silných prášků proti bolesti a druhá od prášků na spaní.

Bylo by pěkné říct, že ve smrti působila klidně, ale nebyla to pravda. Její kdysi hezké oči slepě zíraly do stropu a pusa jí visela otevřená, jako by chtěla něco říct. Například Logana obvinit, že Macintyrea nezastavil, než ji znásilnil. I jizva, která se jí klikatila přes celou tvář, jako by byla výraznější, než když žila. Stezka bolesti vyrytá do zjizvené tváře.

„Chcete, abychom ji odtud odvezli?“ zeptal se saniťák a svlékl si gumové rukavice.

„Ne… děkuju, nechte ji tak, jak je.“ Bude muset zavolat Inschovi a nejspíš i státní zástupkyni, i když šlo evidentně o sebevraždu. Christine nechala dopis, omlouvala se za to, že nebyla silnější. Za to, že nemohla dál. Za to, že všechny zklamala. Jako kdyby to byla její vina.

Logan se na ni už nemohl dívat. Zavřel dveře od koupelny a vyšel s posádkou záchranky ven.

Inspektor vzal telefon až napotřetí a naštvaně houkl Loganovi do ucha: „Co zase?“

„Christine Forresterová je mrtvá. Podřezala si zápěstí a vzala si prášky.“

Ticho, pak nadávky a potom tlumený hlas, jako kdyby Insch zakryl mikrofon. Ale Logan ho přesto slyšel zakřičet, že to finále mají sjet znovu a tentokrát to nemají podělat. Pak cosi zapraskalo a nakonec se ozvala rána, jako bouchnutí těžkých dveří. „Kdy?“

„Jsou to asi tři nebo čtyři hodiny. Její přítel přišel domů a našel ji ve vaně. Vypil všechnu whisky, co měli, a šel se do nemocnice pomstít. Myslím, že kdyby se dostal k Macintyreovi do pokoje, byl by ho zabil.“

„Do hajzlu…“

„Mám to zavolat státní zástupkyni?“

Insch nad tím chvíli přemýšlel. „Ne. Já jí zavolám… Proč sakra udělala takovou hloupost?“

Ale oba dobře věděli proč, protože dopustili, aby to Robu Macintyreovi prošlo.

49

Pohřebáci odnesli Christine Forresterovou v nerezové rakvi. Před tím si její tělo vyfotila kriminálka, ale nebyla to obvyklá procedura, jen záznam o ukončeném životě. Bez podezřelých okolností se nemusela obtěžovat ani státní zástupkyně a zbytek celého jejich cirkusu na kolečkách; ale o to to bylo smutnější. Jako by Christinin život byl ceněný asi jako život feťáka zabitého kdesi v průchodu pro kus burgeru.

Logan zanechal jejího přítele s policejní psycholožkou a odjel za šedou pohřebáckou dodávkou na ředitelství. Dorazil tam dvě a půl hodiny po konci denní směny, ale ještě mu zbývala hromada papírů.

Ve společné kanceláři bylo mrtvo, ticho rušilo jen monotónní, hladové pípání faxu, který chtěl další papír. Logan si sedl k počítači a začal psát.

„Proboha živýho, to jsi zase ty?!“ Tlusťoch Gary zvedl hlavu od večerního vydání Evening Express: PRO STATEČNÉHO MACINTYREA PRŠÍ PROJEVY ÚCTY a díval se, jak si Logan zapisuje odchod. „Začnu ti tady účtovat nájem!“

„Jedna z Macintyreových obětí se zabila.“

Tlustému muži poklesly tváře. „A sakra…“

„Jo. Tak mě přestaň štvát. Dneska už jsem to schytal od toho mizery Erika.“

„No jo,“ usmál se Gary, „neber si to osobně: jeho dcera si od něj včera půjčila auto a otočila ho kolem kandelábru. Nic se jí nestalo, ale z auta je hromada šrotu. A víš co?“ Gary se naklonil přes pult recepce a divadelním šepotem dodal: „Může si za to sám, neměl jí dávat klíčky.

Ta se podle mě neumí ani sama vysmrkat, natož aby jezdila autem po nákupech. To jsou zkrátka děti… Co je?“

Logan se už před hodnou chvílí otočil na podpatku a spěchal zpátky tam, odkud přišel; ignoroval volání: „Hej! Musíš se zase napsat!“

Obsluha kamerového systému pozorovala partu teenagerů na Union Street, sledovala je od kamery ke kameře, jak zpívají, hulákají a potácejí se kolem zavřených obchodů. Logan oslovil jejich velitele. „Mohl byste mi pustit starý vyhledávání značek?“

„A jak starý myslíte?“

„Z neděle a pondělí.“

Muž se nad tím zamyslel. „No, proč ne? Ale bude to chvíli trvat.“

Logan se zamračil. „A nemohl byste to trochu popohnat? Potřebuju to jenom od…,“ zkusil odhadnout čas, „řekněme od deseti večer dál.“

„Znáte číslo?“

„Je to červený kombík, nejspíš registrovaný na matku Roba Macintyrea.“

„Rychlejší bude projet pásky, a když uvidíte červený kombík, zastavit si to. Jen co skončím s těmahle rošťákama,“ řekl a ukázal na teenagery na obrazovce, „hned vám pomůžu.“

„To si snad děláte srandu!“ houkl Insch; ústa mu růstala pootevřená a na zubech přilepené zbytky želé dětiček. Sbor mezitím spustil začátek Mikáda, podruhé od chvíle, co Logan prošel dveřmi kostela. „On si půjčil matčino auto?“

„No, vlastně je to auto jeho tety. Chvíli nám trvalo, než jsme vystopovali majitele, ale kamery ho zachytily na výpadovce na jih minulou neděli i pondělí. Nechal jsem prověřit záznamy ze všech dalších nocí, kdy došlo ke znásilnění, aspoň těch, které ještě máme. V Tayside dělají totéž.“

„A víte jistě, že za volantem seděl on?“

Logan si vzal zelené děťátko a s lišáckým úsměvem mu ukousl hlavu. „Máme jeho dokonalý záběr, jak jede po Drive, a další, jak se asi o čtyři hodiny později vrací. Takže měl spoustu času.“

Inspektor vypadal zmateně. „Ale měl přece to video, to, na kterém jste vy a Watsonová –“

„Stačilo, aby si přeřídil hodinky, než to natočil. Půl třetí ráno: já jsem hlídkoval a Jackie spala. Na tom videu jsme oba vzhůru. Trklo mě to, až když jsme našli to auto.“

Zpěv náhle ztichl, ale Inschovi chvíli trvalo, než si všiml, že se na něj celý sbor dívá. Vstal a osopil se na ně: „Říkal jsem vám, abyste přestali? Pokračujte! Tak,“ prohlásil, když se herci dali znovu do zpěvu, „počkáme, až se nám ozve Dundee. A pak hned půjdeme za státní zástupkyní.“

Policie v Tayside slíbila, že se Loganovi ozvou, jakmile něco najdou, a tak se zatím posadil a sledoval zkoušku. Musel uznat, že se Inschův ansámbl zlepšil, dokonce i Rennie, ale hvězdou celého představení byla Debbie, ta, kterou každý chválil. Dva kroky na jevišti a hned zazářila, změnila se z kudrnaté třicátnice na zahořklou starou semetriku, kterou podvedl milenec. Proč se zahazovala s Inschovými cvičenými opicemi, bylo Loganovi záhadou.

Z Dundee se ozvali skoro za hodinu. „Tak co?“ zeptal se Insch, když Logan poděkoval ženě na druhém konci linky a telefon schoval.

Snažil se zachovat kamennou tvář, ale nešlo to. „Máme ho.“

Pití se na stůl jen hrnulo. Po zkoušce se šlo do Noose and Monkey, kde rozjařený Insch všem objednal drink. Logan skončil usazený vedle Rennieho a jeho harému, zatímco Rickards seděl na opačném konci stolu zabraný do rozhovoru s Debbie. Logan neposlouchal, jak Rennie vykládá svou historku „… když jsem potkal Billyho Connollyho“, ale sledoval Rickardse, který se smál a vtipkoval s jedinou skutečnou herečkou, kterou se soubor mohl pyšnit. Logan se usmál, vzpomněl si, jak jí onen večer v Illicit Still nakoukl do kabelky, a snažil se vzpomenout si, jestli ten paperback od Rankina, který z ní vykukoval, nebyl Černý a modrý. Že by měla s Rickardsem mnohem víc společného, než ostatní tušili? To by vysvětlovalo ta kožešinová pouta.

Muž, který hrál potulného muzikanta, se k nim natáhl a začal Debbie přemlouvat, aby předvedla své oblíbené večírkové číslo, parodii na jejich režiséra. Debbie si položila skleničku, nafoukla tváře, stoupla si a začala je velmi slušnou napodobeninou inspektorova hromového basu sekýrovat za to, že se nenaučili ten zatracenej text. A při tom celou dobu jedla neviditelné bonbony z neviditelného sáčku. Všichni se smáli, včetně Insche.

„Tak co?“ obrátil se Logan na inspektora, když utichl potlesk, „co chcete udělat s Macintyrem?“

„Předvolám si jeho matku a tu pitomou husu. A obviním je za zatajování důkazů, křivýho svědectví a poskytnutí falešnýho alibi. To jim nedaruju. Zabavte to auto, ať ho technici pořádně pročešou. Ten hajzl je možná v komatu, ale stejně ho dostaneme!“ Insch vstal a vztyčil se nad Loganem. „Čas na další pivo!“

Když Logan v ložnici rozsvítil a začal se potácivě svlékat z oblečení, které ho svíralo jak chobotnice, zpod peřiny vykoukla rozespalá tvář; nejhorší byly ponožky. „To neuhodneš,“ řekl, „schválně, zkus hádat!“

„Panebože!“ Jackie si zakryla hlavu polštářem a zamumlala: „Zhasni to, sakra!“

„Tak zkus hádat…“ Hodil ponožku po vypínači, ale nic naplat, musel jít zhasnout ručně. „Máme ho!“

„Je jedna pryč!“

„Všichni byli… byli…“ Logan se svalil na postel a pokoušel se vybavit si, co chtěl vlastně říct. „Hele…,“ tiše říhnul, „ale stejně jsi to neměla dělat.“ Blekotal sotva srozumitelně. „Ale byl to von, takže to nikomu nevadí.“ Natáhl se a přes peřinu ji pohladil po noze. „Ale, neměla jsi to dělat.“

„Ses opilej. Radši spi.“

„Nikomu jsem to neřek,“ zamumlal, pak sám na sebe udělal pssst, a rozhihňal se. „Sem hroznej policajt!“ Najednou bylo po legraci. Ale než stačily přijít výčitky svědomí, spal jako špalek.

„No, to je nádhera“ řekl Insch, v ruce jemný porcelánový šálek a na koleni položenou karamelovou sušenku. Popíjel s Ashley, její nastávající tchyní a Loganem dopolední čaj v přijímacím pokoji Macintyreova neútulného domu, do jehož oken bubnoval ledový déšť.

Fotbalistova matka si odfrkla a přísně si ho změřila přes obroučky brýlí. „To vaše obvinění se mi nelíbí, inspektore: můj Robby byl doma.“

„Ne, nebyl.“

„Řekla jsem, že byl! Nemáte právo dělat ze mě lhářku v mým vlastním domě! Jak se vůbec opovažujete!“

Insch ji nejdřív nechal mlít pantem, ale po chvíli ji utnul v půli věty. „No, jestli mluvíte pravdu, tak jak to, že ho kamery zachytily, jak řídí auto vaší sestry z Aberdeenu do Dundee každou noc, kdy tam došlo ke znásilnění?“

Inspektor zabodl oči do staré ženy, ale Logan sledoval Ashley, ten den se celá oblékla do černého, k přívěsku s rubínem si vzala náramek a náušnice se stejnými kameny a dokonale se nalíčila, a když se Insch zmínil o znásilněních, škubla sebou, jako kdyby dostala pohlavek. Ale ani necekla.

Macintyreova matka si postavila šálek a zapíchla prst do inspektora. „Jestli někdo lže, tak jste to vy.“

„Policie z Tayside vašeho syna identifikovala na svých kamerách. Byl tam.“

„S hnusnýma tlustýma lhářema nemluvím! Budu si stěžovat!“ Žena vstala a nenávistně si ho změřila. „Takhle se mnou mluvit nebudete: můj syn je v komatu!“

„Tak aby bylo jasno,“ řekl Insch s úsměvem a pohodlně se opřel. „Vy tvrdíte, že Robert Macintyre byl pokaždé celou noc doma. Nikdy nevyšel ven.“

„Okamžitě vypadněte z mýho domu!“

„Pořád to tvrdíte? Že si váš syn nikdy nevzal auto vaší sestry a nejel do Dundee znásilňovat ženy?“

„Co to pořád máte? ANO! Můj Rob je hodnej chlapec!“

„A co vy, Ashley?“

„Řekni jim to, Ashley! Řekni jim, že Rob byl tady!“

Macintyreova snoubenka se Inschovi podívala do očí, ale Logan viděl, že se jí chvěje levá noha. „Robert byl tady. Se mnou. Celou noc.“

„Výborně.“ Inspektor vstal. „Tak vás obě zatýkám za křivé svědectví. Budeme pokračovat na stanici.“

Nadávky přišly, když Insch vytáhl náramky.

„Prokristapána,“ ulevil si seržant Eric Mitchell, který stál na chodbě před ženskými celami, „zmlkne vůbec někdy?“

Logan pokrčil rameny. „Kdo ví?“ Macintyreova matka nepřestala celý výslech nadávat, křičela na ně, že jsou zkorumpovaní a neschopní a že si na chudáka jejího chlapečka zasedli. „Myslíš, že to s ní ty zlodějky a šlapky vydržej?“

„Já už to teda dýl nesnesu!“

Ve výslechové místnosti číslo dvě se vrtěla a ošívala na židli Macintyreova snoubenka. „Ta židle je přidělaná k podlaze…,“ prohlásila, když se Logan vrátil z kantýny se třemi velkými voskovanými kelímky kávy v ruce. „Víte, že je ta židle přidělaná k podlaze?“

„To je kvůli feťákům a vrahům,“ vysvětlil jí Insch a bez jediného slova díků přijal své latte s extra skořicí, muškátovým oříškem, čokoládou a vanilkou. „Aby si neublížili.“

„Aha…“ Zadívala se na kafe, které před ni Logan postavil.

Inspektor jí dal šanci dokončit větu, ale nic víc neřekla. „Tak, Ashley,“ pokračoval po chvíli, „víme, že lžete o tom, kde Macintyre byl. Máme důkazy. To znamená, že když mu poskytujete alibi, bráníte tím spravedlnosti. Za to můžete dostat sedm, osm let. Jste hezká dívka,“ řekl a napil se kávy, „vy se ve vězení neztratíte. Nějaká macatá lesba si z vás udělá děvku a nebudete se muset bát, že vás ve sprše někdo zabodne. Takže vám to rychle uteče.“ To vše říkal tichým věcným tónem.

„Já… já jsem… Robert je hodnej chlap. Nic špatnýho neudělal.“ Otřela si slzy hřbetem ruky a rozmazala si řasenku. „Já… už s váma nechci mluvit. Chci jít hned teď domů.“ Při posledním slově se úplně sesypala.

Insch se natáhl, aby ji vzal za ruku, ale ona uškubla jako opařená a schovala ruku pod stůl, z rudých očí jí kapaly slzy. Inspektor smutně pokýval hlavou. „To je v pořádku, Ashley. Chápu to. Je to těžké. Ale když budete mluvit a řeknete nám, kde je to auto, možná s tím trestem něco uděláme. Stejně už po něm pátráme a dřív nebo později je najdeme, ale když nám pomůžete, pomůžeme i my vám.“

Ale Ashley nechtěla nic jiného než brečet.

Když se Logan vrátil do kanceláře, silná dvojka, Rennie a Rickards –byla v družném rozhovoru, smáli se a vtipkovali o včerejší zkoušce.

„Samozřejmě,“ prohlásil Rennie a podíval se na svůj odraz ve vypnutém monitoru, „Liz po mně zase jela.“

Rickards se zasmál. „Leda tak ve snu. Je vdaná!“

„Ty jsou nejlepší. Ale ty sis s Debbie taky moc dobře rozuměl.“

Konstábl pokrčil rameny, ale Rennie ho poplácal po zádech a řekl, že je playboy v kůži oděný. Rickards se začervenal. „Debbie je talent.“

„Jediná z nás. Tak ne abys jí zlomil srdce! Bože, kdyby se sebrala a odešla, byli bysme v háji!“

„Takže…,“ vložil se mezi ně Logan a opatrně volil slova, „Debbie je taky Rankinova fanynka?“

Rickards ztuhnul a víc Logan vědět nepotřeboval: měl pravdu, Debbie patřila do sadomasochistické komunity.

„Viděl jsem tu knížku v její kabelce.“

„Aha.“ Konstábl si nervózně poposedl. „Ale nevadí to, že ne?“

„Mně ne.“

„Fajn.“

Vlastně ho ani nepřekvapilo, že je hvězda Inschova ansámblu masochistka, a navíc Tina v Café lei vykládala, že hrát je jako ocitnout se v cizí kůži. Být něčím a někým, čím ve skutečnosti nejste. Jako když si obléknete gumovou kombinézu. Čímž se patrně vysvětlovalo, proč to k ní Rickardse táhlo. Logana by zajímalo, jestli patřila mezi dominantní nebo poddajné typy. Konstábla si lépe uměl představit jako toho, který dostává nářez, než toho s bičíkem, ale člověk nikdy neví.

Najednou svraštil čelo, cítil, jak se mu v mozku roztáčejí závity. „Hergot!“ V tu chvíli mu všechno došlo.

„Pane?“

Logan popadl DVD s Jasonovým posledním vystoupením a vyběhl z kanceláře. Potřeboval si ověřit pár věcí, ale měl tíživý pocit, že už ví, co odhalil.

A detektiva inspektora Insche to rozhodně nepotěší.

50

„Ne!“ Inspektor se nasupeně díval na vytištěné snímky, které mu Logan rozprostřel po stole. „Jsou to jen –“

„Ale když se podíváte na ty –“

„Ne! Není to ona!“

„Podívejte se na ty fotky! Má stejnou postavu jako ta žena v kombinéze, patří do téhle komunity, zeptejte se Rickardse, a je podobojí, přesně takovým se Fettes ve svých inzerátech nabízel. A navíc je nová, nezkušená, takže snadno mohla udělat chybu.“ Vytáhnout tohle všechno z konstábla, aniž mu Logan prozradil, proč ho to zajímá, byla pořádná fuška, ale nakonec Rickards kápl božskou.

„Není to ona! Měl byste jít pátrat po tom zatraceným autu, a ne mě tady zdržovat!“

Logan se probíral fotkami. „Tady, portrét toho řidiče, když si odmyslíte knír, brýle a bradku, je to celá ona.“ U druhého snímku trochu podváděl, použil plakáty k Mikádu, které Insch rozvěsil po celé stanici, a postaral se, aby počítačový portrét měl oči a ústa Debbie Kerrové: a podoba byla nesporná. „Žádná druhá osoba neexistovala, byla to ona.“

Insch vzal oba obrázky a podržel je vedle sebe. „Její obličej má srdcovitý tvar. Tohle není –“

„Vzpomínáte si, jak vás napodobovala? Je to skvělá imitátorka. Jak těžké pro ni mohlo být nalepit si falešný knír a nasadit irský přízvuk?“

„Hergot, nebuďte –“ Insch zmlkl, nemohl odtrhnout oči od fotografie. „To je náhoda.“

„Má dokonce i stejné pohyby, podívejte se znovu na to video a uvidíte! Dobře víte, že je to skvělá herečka, takže by to určitě výborně sehrála. Slyšel jsem názor, že sadomasochismus lidem dává možnost stát se někým jiným, nespoutaným předsudky. A to taky dělá na jevišti, ne? Stává se někým jiným.“

Inspektor vzdychl, zamračil se a začal nadávat. Logan věděl, že to zní jako přitažené za vlasy, ale v hloubi duše cítil, že úžasná Debbie zabila Jasona Fettese. Teď to ještě musel dokázat.

Logan sehnal pár uniforem a poslal je zjistit o Deborah Kerrové, co se dá, doufal, že na ni něco najdou: drogy, násilné činy, pokuty za parkování, stačilo by mu málo. A nebylo by špatné, kdyby při tom zjistili, kam mohla vzít Fettese, dům přátel či příbuzných, podnájem, letní byt, tajná sadomasochistická kobka –, dal ji zkrátka prověřit stejně jako Franka Garvieho předtím, než se zabil. A pak se šel podívat, jak si vedou Inschovy pátrací týmy.

Po dlážděných ulicích fičel vítr a obíral o teplo zachumlané postavy, které se plahočily po Holburnu, Ruthriestonu a Mannofieldu a hledaly malý červený kombík, v němž Rob Macintyre vyrážel na své vyjížďky na jih. „Tak co?“ zeptal se Logan, límec zvednutý a ruce hluboko v kapsách, třesoucího se policisty, který vypadal, že za chvíli umře na podchlazení.

„Velký kulový.“ Seržant sepjal ruce a začal si dýchat do dlaní, uši a nos rudé jako rak. „Ten krám může stát kdekoli. Být to můj auťák, byl by z něj spálenej vrak někde u silnice na Ballater nebo na dně jezera. Nikdy bysme ho nenašli.“

A právě tohle teď táhlo Loganovi hlavou. Bez toho auta neměli žádný forenzní důkaz.

Do čtyř hodin kombík nenašli, a tak byl s Inschem zpátky ve výslechovce číslo dvě s Macintyreovou snoubenkou. Den v cele jí na kráse nepřidal, make-up měla rozmazaný, řasenku po celém obličeji, oči zarudlé a kalné, nos červený od toho, jak si ho otírala do rukávu černé blůzy, který už byl samá lesklá stříbřitá cestička. Logan pochyboval, že od ranního výslechu přestala brečet. Insch dlouho nechodil kolem horké kaše: „Kde je to auto?“

Ashley pokrčila rameny, oči měla sklopené a okusovala si červený lak z nehtů. „Možná si ho vzala Robova teta zpátky.“

„Ta žije v domově důchodců v Ellonu. Je na vozíku.“ Prověřili si ji.

Znovu pokrčila rameny. „Moje auto to není.“

„Tak teda zkusíme něco jinýho.“ Logan otevřel desky spisu a začal z něj vytahovat fotografie a pokládat je jednu vedle druhé před Ashley. „Christine, Gail, Sarah, Jennifer, Joanne, Sandra, Nikki, Jessica, Wendy. Tohle jsou fotky před.“ Samé veselé mladé ženy, které se usmívaly do objektivu, měly celý život před sebou a netušily, co je čeká. Když si je člověk prohlédl takhle pěkně pohromadě, hned bylo zřejmé, že Macintyre využíval příležitosti. Jeho oběti se jedna druhé nepodobaly, jen byly všechny mladé, přitažlivé a ve špatnou chvíli na špatném místě. „Chcete vidět, jak vypadaly po tom, co se dostaly do ruky vašemu snoubenci?“

Ashley na něj vytřeštila oči. „Můj Robert nic neudělal!“

„Sarah Calderová.“ Logan položil nad rozesmátou fotku „před“ snímek pořízený, když vyšla z nemocnice. Tmavé vlasy, ustrašené oči, modřinami posetá brada, levá tvář sešitá černými stehy: čtyři centimetry živého, svraštělého masa. „Je jí dvacet tři. V dubnu měla mít svatbu, ale teď nemůže snést, aby se jí snoubenec dotkl.“ Logan vyndal další fotku a položil ji nad druhou šťastnou tvář. „Jennifer Shepherdová, ta byla druhá.“ Čelo měla temně fialové, nos oteklý a zkřivený, jak byl přiražený na chodníku, a od ucha ke koutku úst se klikatila stopa po noži. „Pracuje s postiženými dětmi. Teď je na sedativech, bojí se vyjít z domu.“ Pak následovalo číslo tři, čtyři, pět a šest, násilí se stupňovalo a jizev s každou další obětí přibývalo. „Christine se zabila: spolykala prášky na spaní, vlezla si do vany a podřezala si zápěstí odtud potud.“ Logan chytil Ashley za paži a přejel po ní špičkou prstu.

Vyškubla se mu a začala si předloktí třít, jako kdyby měl nakažlivou chorobu. „On to nebyl! Já…“

„Poskytla jste mu alibi, Ashley: lhala jste kvůli němu. A on šel a provedl tohle.“ Ukázal na fotky žen. „Pokaždé, když jste lhala, přibyla na seznamu další.“

Nakonec vyndal fotografie žen znásílněných v Dundee. „Nikki Bruceová.“ A jak pokračoval dál, Ashley bledla, tiše plakala, oči vytřeštěné a podlité krví. Objala se pažemi a houpala se sem a tam, jako by to mohlo udržet její svět pohromadě.

Loganovi jí bylo skoro líto.

Položil na stůl poslední fotku a Macintyreova mozaika utrpení byla úplná. Insch se naklonil dopředu. „Kolik to stálo?“ zeptal se a poklepal do stolu tlustým prstem.

„Co vám dal, abyste kvůli němu lhala? Nový auto? Šperky? Neříkejte mi, že jste to dělala z lásky!“ Logan by vsadil na šperky, jako ten zlatý náhrdelník s rubíny, který měla na sobě v den, kdy přijeli Macintyrea vyslechnout po prvním znásilnění v Dundee. Ten, se kterým si hrála při každé zmínce o přepadení. Zbrusu nový, jako krev rudý rubín za každou ženu, kterou její snoubenec znásilnil.

S třesoucím se dolním rtem si otřela slzy hřbetem ruky. Ale oči se hned zalily dalšími. „Proč?“

„Co proč?“

„Proč to děláte? Kristepane, je přece v komatu!“

Inschův hlas zazněl do ticha jako zaburácení hromu. „Copak nevidíte ty fotky? Myslíte si, že jim pomůže, že je váš přítel v nemocnici? Že se kvůli němu přestanou v noci budit a křičet hrůzou? Ty ženy si zaslouží víc!“

Ashley vyskočila, z očí jí šlehal oheň a stříkaly slzy. „A CO JÁ? CO SI ZASLOUŽÍM JÁ?“

Insch vstal a vztyčil se nad ní. „Teď si zasloužíte tak pět až osm let. Kryla jste ho a on zničil život osmi žen. Za tři, čtyři roky se možná dostanete ven na podmínku, ale ty ženy nikdy trpět nepřestanou. A to všechno vaší vinou.“

Když Logan dodělal všechno, co potřeboval, denní směna byla už víc než hodinu zpátky doma. Po malém červeném kombíku se ještě stále nenašla ani stopa a Macintyreova matka ani snoubenka nic nepřiznaly. A k tomu všemu tým, který měl pátrat v minulosti Debbie Kerrové, nezjistil nic víc, než dvě pokuty za parkování a výtržnost v opilosti, když jí bylo osmnáct. Takže pěkně podělaný den.

Logan vypnul počítač, opřel se na židli a nasupeně se zadíval na stropní panely. Teď bude muset jít domů a promluvit si s Jackie. Proč si sakra nenašel někoho normálního. Někoho jako… „Do hajzlu.“ Rachael, pozvání na večeři, něco strašidelného z Delie a víno. Kdy to bylo, včera večer? Předevčírem? Ani jí nezavolal, že nepřijde, a teď nemohl najít mobil, aby si znovu přečetl její zprávu. „Krucinál fagot, do prdele!“

Do kanceláře vtrhnul detektiv inspektor Insch a zařval, až se stěny otřásly: „Kde sakra jste? Už půl hodiny vám volám!“

Logan vyndal vysílačku a podíval se na ni. „Není tam –“

„Volal jsem vám na ten váš blbej mobil!“ Insch se otočil a hnal se ze dveří. „Tak dělejte, hoďte sebou, jinak přijdeme pozdě na zkoušku.“

Kristepane: snad ne další večer na tom strašném Gilbertovi a Sullivanovi! „No, víte, já dneska nepůjdu, já –“

„To si pište, že půjdete! Byl to váš idiotskej nápad! A jestli mám vyslechnout jedinou osobu z celýho souboru, která má talent, tak hezky budete u toho!“

Možná měl Logan bujnou fantazii, ale zdálo se mu, že čím víc se vzdalují od stanice, tím hůř Insch řídí. Na křižovatkách tůroval motor a co dvě minuty mačkal klakson, aby vytroubil nějakého motoristu nebo chodce. A když si nějaká stará paní dovolila použít přechod, nadával jako špaček. Logan tedy raději mlčel a vzpomínal, co udělal se svým mobilem. Někde ten zatracený krám přece musí být!

„Představte si, že toho hajzla ještě nesebrali!“ spustil Insch a prudce zahnul na Summer Street. „Oni sice tvrdí, že Duffa nemůžou najít, ale my moc dobře víme, jak to je, že jo? Nechce se jim makat, takže, NAUČ SE ŘÍDIT, VOLE!“ Range rover zatroubil na maličké modré mini metro, které se snažilo odbočit doprava z Crimon Place. „Ten parchant Finnie si koleduje o ránu pěstí! Podělaný protidrogový a myslej si, že jim patří celej svět…“ Tiráda na chvíli utichla, když se Insch se svým obřím terénním vozem cpal na mrňavé parkovací místo přímo před kostelem. Vystoupil do mrazivého večera.

„Vy,“ pokračoval a zapíchl tlustý prst do Loganových prsou, „sebou zítra koukejte hodit, chci, abyste Jimmyho Duffa sebrali! Jestli ten idiot Finnie nehodlá dělat svoji práci, tak to uděláme my!“

V kostele vládl zmatek. Polovina inspektorova souboru měla na sobě kostýmy, druhá polovina se do nich navlékala a všichni něco pokřikovali.

„Nemohli byste říct zástupci šéfkonstábla, aby ho srovnal?“ zeptal se Logan, když Insch vmáčkl své obrovské tělo do úpějícího plastového křesla. „Aby Finniemu řekl, ať se přestane rejpat v prdeli?“

„Ten blbec zástupce šéfkonstábla protidrogový podporuje. Podle něj mají přednost před nějakým úchylným klukem, co se nechal najímat na saďourský hrátky,“ ušklíbl se Insch a otočil se čelem k hercům, nasadil úsměv, který zaváněl žoviálností, a řekl: „Tak, všichni na místa, dneska večer to sjedeme celý znovu!“

Herci se rozmístili po jevišti a zaujali orientální postoje, v rukou drželi papírové vějíře a nádoby a samurajské meče. Dámy zůstaly stát vzadu u zašlých stěn, čekaly na sbor školaček a na svou šanci zazářit. Logan si prohlížel jejich tváře, pokoušel se najít Debbie Kerrovou. „A co šéfkonstábl?“

Piano spustilo předehru a Insch přikývl. „Domluvte s ním schůzku: zítra v půl jedenáctý dopoledne.“ Piano změnilo melodii a najednou všechny postavy ožily a cupitavými krůčky se začaly prohánět po prostoru vyznačeném na jevišti lepicí páskou.

A pak se daly do zpěvu.

Logan si všiml, jak se inspektorova tvář stáhla bolestí. Čekal je velmi dlouhý večer.

51

Logan už do smrti nechtěl vidět jediné představení od Gilberta a Sullivana. Nikdy nebyl fanda operety, ale znovu sedět na zkoušce Inschova ansámblu bylo hotové mučení. Nakonec, když bylo po všem, skončila režisérova rituální pitva, japonské dámy a pánové sundali kostýmy a navlékali se zpátky do tlustých zimních bund, Insch si zavolal hvězdu souboru. „Debs, byla jsi úžasná! Nádhera, to Burácení hromu je čím dál tím lepší.“ Debs, která si rozpustila vlnité hnědé vlasy na zkoušku stažené do drdolu, poklona zjevně těšila tak, že se zapýřila. Inspektor zmlkl, nervózně přešlápl a odkašlal si. „Potřebuju ti položit pár otázek…“ Kolem prošel hlouček žen ve středním věku, Insch se na ně usmál a pochválil je, že byly všechny skvělé, a odvedl svou primadonu do kouta z doslechu ostatních.

Logan zůstal tam, kde byl, a sledoval, jak Insch vyhodil Rickardse od stolku s rekvizitami, aby se při rozhovoru s Debs mohl mohutnou půlkou usadit na jeho okraj. Inspektor, který nechtěl vidět, co všechno nasvědčuje tomu, že Debbie Kerrová měla něco společného s Fettesovou smrtí, zarytě odmítal podniknout cokoli formálnějšího, než prohodit s ní pár slov po zkoušce. Teď, když se jeho nejlepší herečka ocitla mezi podezřelými, tlusťoch se najednou přikláněl k verzi „nešťastných sexuálních hrátek, které se někomu vymkly z ruky“. Už žádné „Jason Fettes zemřel ve strašných bolestech,“ a „budeme k tomu přistupovat jako k vyšetřování vraždy“. Pokrytec.

Rickards se s rukama v kapsách přiloudal k Loganovi a ohlédl se přes rameno za odcházejícími herci, kteří mířili do hospody. „Škoda, že jsem nepřišel o pár měsíců dřív. Strašně rád bych si zahrál…“

„Uh hm.“ Logan ho neposlouchal, byl zvědavý, jak bude Debbie Kerrová reagovat na Inschovy otázky. Právě vrtěla hlavou, ruce založené na prsou a temně se mračila.

„Už stejně znám celý text. A ty pohyby bych se za chvíli naučil.“

Insch k Debs vztáhl ruce a dělal uklidňující, konejšivá gesta.

„Myslíte, že by mě inspektor nechal hrát? Už je sice trochu pozdě, já vím…“

Halou se rozlehlo zuřivé „NE!“, až všichni ztuhli a otočili se na Insche s Debbie. „Takže to, že patřím mezi ně, znamená, že jsem to byla já? Vyslýcháte mě kvůli mojí sexualitě?“

Jediný člověk, který ten kabaret nesledoval, byl Rickards; ten teď vytřeštil oči na Logana. „Ježíši Kriste… že vy jste, to snad ne!“ Najednou byl mrtvolně bledý. „Prosím vás, řekněte mi, že jste nic neřekl.“

Logan na něj udělal pst.

Inspektor cosi odpověděl, ale mluvil tak tiše, že ho z místa, kde stáli, nebylo slyšet. Zato Debbie zakřičela nahlas a zřetelně: „Kdo bude další? Zatknete všechny homosexuály? Židy? A co takhle rovnou zabásnout všechny etnický menšiny, když už jste v tom? Úzkoprsej tlustej ignorante!“ Otočila se a vztekle vyrazila směrem ke dveřím, inspektor dusal za ní. S omluvami.

„Debs! Musel jsem se zeptat! Nebyl to můj nápad; museli jsme tě vyloučit z okruhu podezřelých, my –“

„A ty!“ Přihnala se rovnou k Rickardsovi a dala mu pořádnou mlaskavou facku, až zavrávoral a málem upadl. „Já jsem ti věřila! Nemysli si, že všem neřeknu, jaká jsi veš! Jen počkej! Mezi nás už v životě nepáchneš!“

„Ale –“ Rickards.

„Debs, všichni se musíme uklidnit –“ Insch.

„Běžte všichni do prdele!“ A znovu zamířila ke dveřím v patách s inspektorem, který se ji pokoušel uklidňovat, že to tak nemyslel.

Za dvě minuty byl zpátky, spíš v šoku než rozzuřený. „Prý nebude hrát…“ Rozhlédl se po ostatních členech souboru. „My…,“ polkl naprázdno a zkusil to znovu. „Jenom malé nedorozumění. Nebojte se. To bude v pořádku.“

Rickards stál s jednou ruku přitisknutou na tváři, kde mu už vyskočil červený otisk. „Ona to všem řekne! Bože…“

„A co Fettes?“

Insch se obrátil k Loganovi. „Ten den tu vůbec nebyla, jela na nějakou IT konferenci do Bristolu. S půl tuctem kolegů z práce.“

„Zítra ráno to prověřím. Třeba to –“

Inspektor zabořil tvář do dlaní. „Proč jsem vás sakra poslouchal?“

Za daných okolností se Logan rozhodl hospodu vypustit. Inschův šok brzy přejde: a pak přijdou výčitky a řev. Všechno namířené na něj.

Když otevřel dveře od bytu, z obýváku k němu pronikly zvuky nějaké hrůzy z televize. To znamenalo, že je Jackie doma. S povzdechem ze sebe v koupelně svlékl pracovní oblečení a bez pozdravu vlezl do sprchy. Za pět minut přišla a spustila na něj přes hukot horké vody. „Ty jsi pořád uraženej?“

„Nejsem uraženej.“ Stál pod horkou vodou a lhal.

„Tak co teda? Chceš se rozejít? Nebo mě chceš jenom štvát? Marťani ti ukradli koule? Co je?“

Logan svěsil hlavu a zavřel oči. Pokusil se o normální tón. „Měl jsem prostě blbej den, víš?“

„Už tejden mě ignoruješ! Nechávala jsem ti bůhvíkolik zpráv na tom tvým blbým telefonu!“

A v tu chvíli si Logan vzpomněl, kde telefon nechal: v nabíječce v kanceláři. „Nefunguje. Od včerejška jsem měl jenom vysílačku.“

„O to nejde! Nebyl jsi doma několik dní, vyhýbáš se mi, tak sakra neříkej, že ne, protože je to pravda!“

„Jackie, já –“

„Je to kvůli Macintyreovi, co?“

„Já –“

„Jako by nestačilo, že ten hajzl znásilnil tolik ženských, teď ještě –“ „Tak dost!“ Logan vystrčil hlavu za závěsem, voda z ní kapala na dlaždičky. „Slyšíš? Už dost! Nech toho. Nechci o tom mluvit –“ „Ne? Ale já jo! Nebudu se dívat, jak se tady tváříš jako boží umučení!

Běž se –“

„TYS HO PŘIZABILA!“ Chvíli bylo ticho, jen sykot teplometu a vody ve sprše. Logan si sedl na kraj vany, zády opřený o studené dlaždičky. „Málem jsi ho zabila. Udělala jsi ze mě spolupachatele, a navíc ten zatracenej případ vyšetřuju! Co mám podle tebe dělat?“

Dívala se na něj přes oblak páry. „Napadlo tě vůbec, že jsem to nebyla já?“

„Ale, prosím tě. Nenáviděla jsi ho. Vrátila ses domů, všechno jsi naházela do pračky a chtěla jsi, abych lhal a potvrdil, že jsi byla celou noc doma, a ráno ho našli tak zřízenýho, že se vůbec neví, jestli se někdy probere. Podívej se na svý ruce! Bože, ještě jsou celý modrý!“

Jackie zvedla ruce, aby Logan viděl temně fialové modřiny. „Poprala jsem se, abys věděl. Byla jsem v hospodě a nějakej vůl začal blábolit, že poldové by měli dát Macintyreovi pokoj, protože je to hrdina a my sme samý zkorumpovaný idioti a ty ženský si o to koledovaly. Vystartovala jsem po něm a pak se to zvrtlo. Myslím, že jsem mu zlomila čelist…“ Protáhla si prsty a ušklíbla se. „Nejsem na to pyšná, ale nechtěla jsem, aby mě chytili. Suspendovali by mě nebo možná něco horšího, a přitom si začal! Nenechám se vyrazit jenom proto, že se nějakej šikmovokej debil chtěl prát!“

Logan se na ni podíval, rád by poznal, jestli mluví pravdu nebo ne; hledal v jejím výrazu něco, čím by se prozradila, ale nic neviděl. Jestli lhala, tak přesvědčivě. „Takže ses Macintyrea ani nedotkla?“

„Nakopla jsem ho do žeber, když jsem ho zatýkala, jo, a taky do koulí, ale to zatracený koma není moje práce! Jasný? Jak sis mohl myslet, že bych něco takovýho udělala? Jsem policajt!“

„Já…“ Logan schoval obličej do dlaní. „Mám za sebou děsnej tejden.“

Jackie přikývla, shodila boty a vlezla za ním do vany, oblečená. Sprcha jí promočila košili, pod níž se rýsovala ohavná šedivá podprsenka. „Tak,“ řekla, zvedla ho a přitiskla se k němu, „jestli si myslíš, že jsem prohnilej policajt, měl bys mě pořádně umejt.“ A pak přišlo líbání, mokrá nahota a ohýbání pro mýdlo…

*

Pátek sedm ráno a po Inschovi nebylo na ranní poradě ani stopy. Logan tedy rozdal papíry s úkoly, rychle je projel a při tom doufal, že se mu podaří skončit a vypadnout dřív, než se inspektor objeví. Celý se pak tetelil štěstím, když se mu to podařilo.

Na to, aby ověřil alibi Deborah Kerrové, bylo ještě moc brzy, takže zbývala Macintyreova matka a snoubenka.

Logan zvolil menší zlo.

Dole u vazebních cel bylo podezřelé ticho, jen z mužského křídla se ozývalo tlumené chrápání, jako když řeže pilou, které bylo slyšet až na krátké betonové schodiště k chodbě, kde drželi ženy. Ashley vypadala strašně, vlasy rozcuchané, pod zarudlýma očima temné kruhy, popelavý obličej a rudý nos. Očividně měla mizernou noc, plnou dušezpytu a pláče. Musela trpět. A přesně to Logan potřeboval. Seděla na modré gumové matraci, záda jako kdyby spolkla pravítko, a když vešel do kysele čpící cely, ani se na něj nepodívala.

„Tak co?“ zeptal se a posadil se vedle ní, „přemýšlela jste o tom, co jste včera viděla?“

Ashley se na něj neotočila. „Když jsem poznala Roberta, byl to ten nejskvělejší chlap na světě. Dvacetiletej kluk a topil se v prachách. Měl dům, auta, hadry, dovolený v cizině…“ Odfrkla si. „Jasně, celou tu dobu bydlel s mámou, ta ho nespustila z očí. Silná ženská. Tu jen tak něco nerozhodí. Robovi umřel táta, asi půl roku po tom, co jsme spolu začali chodit, a ona ani jednou nebrečela. Je jako kámen. A má mě ráda. Říkala, že nejsem jako všechny ty chamtivý mrchy, který se ho snažily urvat předtím. Nesnášela je, ale na mě byla hodná. On na mě byl taky hodnej.“

„Ale změnil se, co? Něco se stalo.“

„Chtěli jsme mít rodinu. Dva kluky a holčičku.“ Zvedla oči od stěny k úzkému oknu, které se táhlo těsně pod střechou. Venku ještě panovala tma, leptané sklo bylo mléčně šedé. Vzdychla a jednu ruku si položila na vzedmuté bříško. „Ale to už se asi nestane.“

„Ashley, už kvůli němu nemusíte lhát. Nemůže vám ublížit.“

Vztekle se na něj osopila. „On mi nikdy neublížil. Kdyby to zkusil, přerazila bych mu nos. A máma by mu rozbila hubu!“

Logan ji vzal za ruku a podíval se jí do očí podlitých krví. Zkusil to ještě jednou: „Vzpomeňte si, co jste včera viděla. Na všechny ty ženy. Vy přece –“

„Jo, hodně jsem o tom přemejšlela,“ řekla a usmála se. Vypadalo to, jako když se otevře stará rána. „Dneska ve čtyři jdu před soud kvůli tomu podělanýmu křivýmu svědectví, co se mi snažíte přišít. A řeknu jim, že Robert byl dokonalej gentleman a vy že jste pěkný hajzlové. A pak si promluvím s tím právníkem, kterej z toho Roberta vysekal, a všechny vás zažaluju, takže budete klopit a nezbyde vám ani penny!“

Logan pustil její ruku a vstal. „Prosím, aspoň se ve vězení zabavíte.“ A Ashley se tomu upřímně zasmála.

„Jsem těhotná, idiote! A těhotný ženský neposílaj do vězení. Nic nemáte, důkazy, svědky, nic. Protože můj Robert je nevinnej!“

Paní Macintyreová dopadla podstatně lépe než snoubenka jejího syna. Starou ženu dali do cely o patro výš, až na konci chodby, jedné ze dvou, které se daly od ostatních cel pro zadržené oddělit černou mříží. Ležela na zádech, celá oblečená, a dívala se do stropu na samolepku s reklamou na alarmy. „Škoda,“ řekl Logan a opřel se o stěnu, „myslel jsem, že vydrží víc.“

Macintyreová matka se neobtěžovala vstát. „Co zase chcete?“

„Ashley: jedna noc v cele a už mi o tom vašem Robbiem navykládala spoustu zajímavých věcí.“

„Máma vám měla vyplachovat hubu mejdlem, abyste přestal lhát!“ Pootevřela oko a sjela ho pohledem. „Naše Ashley je slušná holka. Nic neřekla, protože není co!“

„Nám je jedno, že je v komatu, stejně ho obžalujeme. Všichni se dozvědí, co váš synáček udělal. Řekla nám toho dost, takže –“

„Ty vaše lži nebudu poslouchat!“

„– jestli se někdy probere, půjde rovnou nejmíň na třicet let sedět –“

„Jste hnusnej lhář!“ Macintyreová matka se vymrštila a po podlaze z tmavě zeleného terrazza došla až těsně k němu…

„– mezi všechny ty zvrhlíky, násilníky a pedofily –“

… a plivla mu do tváře.

52

Insch se ještě neobjevil, ale to Logana moc neuklidňovalo; ať inspektor vězel kdekoli, jen se tím oddálila sprška nadávek, která ho čekala za to včerejší fiasko. Když tedy zavolal Colin Miller, velmi rád vypadl z ředitelství.

Logan se rozjel do porodnice na Schoolhill; ulice pod mléčně šedým nebem bičoval ledový vítr. Na rohu u vchodu do nemocnice pokuřoval hlouček nervózních nastávajících a vyčerpaných novopečených otců. Miller stál na jeho okraji, zíval od ucha k uchu, cigaretu svíral v dlani, jako kdyby ji chtěl schovat. Když uviděl Logana, naposledy potáhl, zahodil špačka a zašlápl ho botou do chodníku. „Tumáš.“ Reportér vyndal z kapsy tlustou obálku a podal mu ji.

„Co to je?“

„Přečti si to.“

Uvnitř byly asi dva tucty bankovních výpisů Franka Garvieho. „Jak jsi to –“

„Já ne. Ode mě je rozhodně nemáš.“

Logan papíry prolistoval. Většina Garvieho nákupů byla přes internet, elektronické přístroje a součástky. „A co mám hledat?“ Najednou se zamračil, na Garvieho účet každý měsíc chodila platba označená BACS, takže nejspíš výplata, ale byly tam i další částky posílané pravidelně.

Miller rozbalil sáček extrasilných mentolových bonbonů, tři si strčil do pusy a rozkousal je. „Ten chlap pronajímal zašifrovaný místa na severu.“

„Ty jsi –“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš.“ A reportér vešel do dveří porodnice.

*

Logan zavolal na policejní ředitelství; sháněl Insche, přestože se mu s ním vůbec mluvit nechtělo. Záznamník. Nechal mu neurčitý vzkaz a zkusil inspektorku Steelovou. „Nezájem.“ Pak se ozval dávivý kašel a nadávky. „Hergot, když jsem kouřila, bylo mi daleko líp… Garvie už víc mrtvej nebude, ne? Mě teď zajímá, kdo zmrzačil Roba Macintyrea. Pátrací týmy jsou naprostá ztráta času, vyptávání po sousedech je na nic, a nikdo z těch, kdo říkali, že s tím blbým čutálistou tu noc odcházeli z baru, si nic nepamatuje. Byli namol. A šéf mi jde po…,“ pokračovala dál, ale Logan přestal poslouchat. Zapisoval si čísla účtů, ze kterých Garviemu chodily peníze. Když konečně zavěsila, v duchu se pomodlil a vytočil číslo státní zástupkyně, doufal, že telefon zvedne někdo jiný než Rachael.

Neměl štěstí. Vyšel z porodnice a zamířil k místu, kde zaparkoval. První cákance deště právě pokrývaly řady aut matným leskem. „Nezlob se… měl jsem teď… Macintyre a Fettes a…“ A navíc jsem bezpáteřní parchant, co měl zavolat a tu večeři zrušit.

„Boeuf bourguignon. Půlku jsem musela vyhodit.“

Idiote, idiote, idiote, idiote! „Moc mě to mrzí, vážně.“

Další odmlka. A pak povzdech. „Ještě nikdy jsem s žádným policajtem nechodila. Takhle to je pořád? Že nikdy nevíš, jestli přijde nebo ne?“

Logan zavřel oči a snažil se nemyslet na to, kam tohle povede. „Tak nějak, jo.“ Řekni jí to. „Já –“

„A co –“zarazila se, „nejdřív ty.“

„Já…“ ŘEKNI JÍ TO! „Potřeboval bych identifikovat nějaký lidi podle čísel bankovních účtů.“

Celou cestu zpátky se v duchu proklínal. Rachael mu odpustila, že nepřišel, a slíbila, že mu zavolá, jakmile sežene povolení, takže teď se styděl dvojnásob…

V kanceláři bylo prázdno, až na jednoho konstábla v uniformě, který zapisoval příchozí informace do systému HOLMES. Pátrání po malém červeném kombíku Roba Macintyrea uvízlo na mrtvém bodě, už prohledali všechny ulice v okruhu tří kilometrů od fotbalistova domu a nic. Otázkou bylo, jak mohla Macintyreova matka vědět, že se má toho krámu zbavit? Jeho snoubenka ráno sehrála poměrně přesvědčivé představení, a pokud skutečně netušila, co její miláček páchá, nebo tomu nechtěla věřit –, pak zbývala ta stará brusle, která nejspíš kvůli Robertovi lhala od chvíle, co se narodil. Uměl si představit, že Ashley zastrašuje, když slyšel to její: „Ano, Robert byl celou noc se mnou.“

Ashley je jejich slabý článek. Musí najít způsob, jak na ni.

Lámal si tím hlavu ještě ve chvíli, kdy dovnitř vpadl Insch, který vypadal, jako by měl každou chvíli explodovat, rudý, nafouklý obličej, zaťaté zuby, rozzuřená prasečí očka. Logan vstal. Už je to tady.

„Co tu stojíte? Hoďte na sebe kabát!“

„Ale… Garvie… čekám na –“

„PADEJTE!“

Logan popadl bundu a spěchal za mohutným šéfem, který už se hnal dolů po schodech. Když míjeli recepci, seržant Eric Mitchell se chystal vstát ze židle, ale pak uviděl výraz v Inschově tváři a raději si zase sedl a mlčel.

Celou cestu po chodbách až ven na parkoviště se všichni konstáblové, seržanti, sekretářky a inspektoři klidili tlusťochovi z cesty. Když došel ke svému špinavému range roveru, odemkl a hodil klíčky Loganovi. „Budete řídit.“

Na zpětném zrcátku se houpal zbrusu nový voňavý stromek. „A kam?“

„Ten Finnie je takovej hajzl! Nechápu, jak to mohl dotáhnout na zkurvenýho detektiva inspektora!“ Insch zalovil v přihrádce, našel sáček drobných želé a začal si je jedno po druhém házet do pusy. „Člověk by si řekl, že jsme na jedný lodi: honíme ty mizerný zločince, aby bylo v ulicích bezpečno. Ale kdepak Finnie, ne ne, ten holt musí bejt slavnej!“

Logan se radši na nic neptal. Místo toho nastartoval inspektorovo auto a vyrazil na Mastrick, jelikož už tušil, kam tlusťoch tou svou tirádou míří.

„Co z toho má, když šéfkonstáblovi řekne, aby mi zamítl žádost o sledování? Prej to není v zájmu jeho debilního vyšetřování!“ Insch si hodil do pusy poslední kolečko a zmačkal sáček ve velké dlani. „Až se mi dostane do ruky, já ho…“ Slova mu přestala proudit z úst, ale dál se třásl zlostí, přestože zhluboka dýchal nosem a prováděl své cviky na uklidnění. Logan byl pokaždé, kdy ho takhle viděl, vyděšenější. K čertu s osmdesáti kily, tímhle tempem bude Insch mrtvý dřív, než stačí zhubnout. „Takže,“ prohlásil tlusťoch, když měl zas konečně celkem normální odstín růžové, „hledáme Jimmyho Duffa, tak koukejte…“ Zmlkl, protože Logan právě zajel k chodníku přímo naproti domu, kam je minule zavedla Mamka Stuartová. Tam, kde měl bydlet Jimmy Duff. „No vida…“

Logan se chystal rozepnout pás, ale Inschova mohutná tlapa ho chytila za ruku. A podržela ji. „No tak?“

Už je to tady. „Ráno jsem volal k ní do práce a pak jsem si to ověřil v hotelu v Bristolu, kde se konala ta konference, na letišti a –“

„Výsledek, seržante.“

„Vypadá to, že její alibi sedí, pane. Omlouvám se.“

Insch přikývl, ale Loganovu ruku nepustil. Naopak, začal ji tisknout, dokud Logan neucukl. „Chcete mi říct, že jsem nasral jedinou osobu z celýho souboru, která trochu za něco stojí, protože vy jste se spletl“‚ Stisk ještě víc zesílil. Teď už to opravdu bolelo.

„Au… ano, pane, nezlobte se, pane!“ Logan se pokusil ruku vyprostit, než ji Insch rozdrtí. „Nemohl byste –“

„Jestli ji nepřemluvím, aby se vrátila, seržante, vlastnoručně vás vykastruju! Je vám to jasný?“ Inspektor za celou tu dobu, co Loganovi vyhrožoval, ani nezvýšil hlas, jako by šlo o běžný rozhovor, a vůbec nezrudl. Což bylo vlastně ještě děsivější.

„Ano, pane!“

„Fajn.“ Insch Logana pustil, vystoupil do slunného rána a nechal ho zamknout auto. Sotva se tlusťochova noha dotkla chodníku, začal mu zvonit telefon, studeným ranním vzduchem se rozeznělo Hleďme mistr kat. Inspektor telefon vypnul.

V tu chvíli se Loganovi v kapse rozpípala vysílačka. „McRae.“ Logan šel za Inschem ke vchodu do domu a cestou si protahoval prsty a snažil se je rozhýbat k životu.

„Kurva, co je to s váma?“

Logan odtrhl vysílačku od ucha a nasupeně se díval na osvětlený displej, jestli nepozná číslo volajícího; rozzuřený hlas na druhém konci zatím vykřikoval cosi o týmové práci a loajalitě a o tom, co je čeká, jestli se neotočí a nevypadnou odtamtud!

„Pane,“ řekl a poklepal Inschovi na rameno, než začal bušit pěstí na dveře. „To je myslím pro vás.“

Insch mu vysílačku vytrhl, tlustým prstem zmáčkl tlačítko off, podal mu ji zpátky a zabušil tak prudce, až se celý dům otřásl. „OTEVŘETE!“

Logan zavřel oči a v duchu zaklel, inspektor na svou kariéru možná kašle, ale on rozhodně nechtěl znovu skončit před kárnou komisí.

Konečně se dveře pootevřely a v mezeře vykoukla tvář. „Co je?“ Nebyl to místní přízvuk, spíš odněkud mezi Manchesterem a Liverpoolem.

„Jimmy Duff?“

„Vypadám snad jako nějakej zkurvenej Skot?“

„Kde je?“

„Jak to mám vědět?“

Insch vytáhl z náprsní kapsy list papíru. „Mám tu na něj zatykač. Buď mi ho vydáte, nebo mě pustíte dovnitř, abych se tam porozhlídnul. Jak chcete.“

„Moment.“ Obličej zmizel a dveře se zavřely. O dvě minuty později se zase otevřely a kdosi z nich na denní světlo vystrčil zmlácenou, motající se osobu: byl to vysoký muž, hnědé vlasy, kotlety, dříve špičatý nos rozpláclý. Kolem nosních dírek měl černou,‘ zaschlou krev, rty a tváře oteklé, přirozeně bledou pleť posetou modřinami. Duffova pravá noha byla čerstvě v sádře, stejně jako levá ruka, na které měl navíc všechny prsty obvazem zafixované k sobě. Někdo ho pěkně zřídil, ale Jimmy necítil bolest.

Komíhal se na horním schodu, zornice zúžené na černé špendlíkové hlavičky. Insch ho vzal za límec, strčil ho do range roveru a nastoupil za ním a potom křikl na Logana, aby sebou koukal hodit.

Logan vzdychl a sedl si za volant. Tohle nemohlo skončit dobře.

Když se Logan vrátil z kantýny s podnosem černých kafí, detektiv inspektor Steelová stála před vyšetřovací místností číslo jedna. „Je vám jasný, že šéfkonstábl vyletí z kůže?“ Logan zaúpěl. „Na mě se nekoukejte, já jsem –“

„Máte asi půl hodiny, než se to rozkřikne.“ Popotáhla nosem a ukázala hlavou ke dveřím. „Budete mít do tý doby doznání?“

„Pochybuju, Duff je úplně sjetej.“

Inspektorka moudře pokývala. „No, tak mi dejte vědět, až se vzpamatuje. Při troše štěstí už tou dobou bude ten protivnej tlusťoch mimo službu a my to v klidu přežijeme.“ Mrkla na něj a posloužila si jedním kafem. Řekla: „Na zdraví!“ a s tím odešla.

Insch zatím marnil čas ve výslechové místnosti. Ve stavu, v jakém Jimmy Duff byl, nemohl vypravit souvislou větu, a pokud by něco řekl, rozhodně s tím nemohli obstát před soudem.

Duff se houpal na židli, tiskl si zlomenou ruku na prsa, třásl se a potil, mumlal, že stěny dělají rámus, a mezitím z něj inspektor páčil něco o Johnu Fettesovi. Jak se dalo čekat, ani čtyři černé kávy Duffa nepostavily na nohy, jen sebou škubal o něco rychleji.

Steelová detektiva vrchního superintendanta podcenila, zaklepání na dveře výslechové místnosti přišlo už po dvanácti minutách a šéf dovnitř vpadl, aniž čekal na vyzvání. „Detektive inspektore Inschi,“ řekl hlasem jak nabroušený nůž a ukázal zahnutým palcem přes své rameno na chodbu, „přerušte výslech a přijďte laskavě za mnou. Hned teď.“

Když se za nimi zavřely dveře, Logan zůstal sedět a tiše nadával. Tentokrát to Insch vážně přehnal. Šéf vypadal pěkně rozzuřeně. Detektiv inspektor Finnie nejspíš vyvádí jak pominutý, že mu zkazili operaci jen proto, aby na stanici nalívali kafem zfetovaného blba, co sebou škube a stěžuje si, že ho chce barva ze stěny zabít.

Jimmy Duff se natáhl přes stůl a začal zdravou rukou škrábat po umakartu, jako kdyby ho svědil, a při tom se Loganovi zadíval do očí a řekl: „Chtěl jsem bejt hasič.“

Včera v cele vyváděla Macintyreova matka a dneska Jimmy Duff, který vřískal cosi o hadech a policajtech z rozbitého skla. Logan ho nechal vyřvat. V kanceláři probíhala soutěž „kdo řekne nejsprostší vtip“, kterou soudcovala detektiv inspektor Steelová: rozdávala body za originálnost, kreativitu a za prasárny. Což nejspíš znamenalo, že se chtěla ulít z papírování, které zbude na Logana.

Detektiv seržant Beattie byl právě uprostřed vtipu „dva pytle brambůrků za jedno číslo“, když se místností rozeznělo povědomé vyzvánění. Následovaly výkřiky „Už zase!“ a pak osahávání kapes, vytahování různých telefonů a přesvědčování ostatních, že jejich to není. Logan našel mobil až po osmém zazvonění, ležel na hromadě kabelů, drátů a nabíječek na stole u okna. „McRae.“

„Logane, ahoj.“ Byla to Rachael. „Mluvila jsem s bankovními právníky. Chvíli to trvalo, ale dostala jsem z nich pár jmen. Mám ti je poslat mailem?“

„Prosím tě.“ Rachael začala číst jména ze seznamu a Logan zatím poodešel k oknu a díval se dolů na parkoviště na dva racky, kteří se prali o vyhozený sendvič. Najednou se rozlétly zadní dveře, na parkoviště se vyřítila povědomá zavalitá postava, přihnala se k zablácenému range roveru a sedla si za volant. Logan i přes dvojité sklo slyšel kvílení pneumatik, když detektiv inspektor Insch dupl na plyn a řítil se ven, málem při tom přejel dva konstábly, kteří pokuřovali na prosluněném plácku na výjezdu do Queen Street. Ti dva vyběhli doprostřed ulice a dívali se za inspektorovým vozem ještě dlouho po tom, co zmizel Loganovi z dohledu. Pak se, za nevěřícného kroucení hlavami, vrátili ke svým cigaretám.

„… v pořádku?“

„Hm? Jo, ano, jistě.“ Na tu dálku to neviděl, ale vsadil by se, že Insch měl děsivě rudý obličej.

„Dobře. Krucinál, mám hovor na druhé lince. Nezapomeň: přesně v sedm!“

Do hajzlu! „Počkej… v sedm? Co to…“ Ale Rachael už zavěsila. Logan odtáhl ruku s telefonem od ucha a zůstal na něj zděšeně zírat.

„Vypadáte, jako kdyby vám někdo nadělal do fuseklí.“ Těsně za ním stála detektiv inspektor Steelová a jednou rukou si vytahovala kalhoty, skoro až do podpaží. „Radím vám, dávejte si bacha. Mohl by se otočit vítr a vy skončíte s ksichtem jako Fat Boy Insch.“ Kývla hlavou směrem na chodbu. „A vůbec: za pět minut v mojí kanceláři. Přineste čaj a bagety se šunkou. Nebo tu zajdu hlady.“

53

Logan nervózně poposedával na židli v inspektorčině kanceláři a lámal si hlavu, co to sakra v sedm slíbil dělat s asistentskou státní zástupkyně. Pocity detektiva Steelové byly… smíšené. Detektiv inspektor Insch jí sice pěkně pil krev, ale nedalo se mu upřít, že dostal spoustu lidí za mříže.

„Dva týdny?“ zeptal se Logan a Steelová si otřela kydanec kečupu z brady.

„Jo. Vrchní konstábl si nemyslí, že to tentokrát spraví klepnutí přes prsty. Kdo ví? Třeba se vrátí jako jinej člověk. Ale já se vsadím, že z něj bude ještě zapšklejší vůl než dřív. A hádejte, na koho zatím hodili ty hromady jeho práce?“ Zvedla ruku pro případ, že Logan ztratil jakýkoli pojem o ironii. „A hádejte, kdo mi má pomáhat?“

Logan zamručel a Steelová si odfrkla, nacpala si do pusy poslední kus bagety a mezi řečí žvýkala. „Vy si nemáte na co stěžovat. Já k tomu mám ještě všechny případy toho zoufalce McPhersona.“ Z přihrádky na poštu vyndala papírovou obálku, tu hodila přes stůl Loganovi a dala se do prohledávání zásuvek. „Přečtěte to. Chci vědět, co na mě hodili.“

A tak Logan otevřel obálku a četl seznam Inschových případů; Steelová ho sem tam přerušila otázkou, ale většinou řekla jen: „Ne, tohle si taky můžete vzít.“ Zatím se pokoušela dostat do nového balení nikotinových náplastí. Jediné případy, které ji zjevně vzdáleně zajímaly, byl Jason Fettes a Rob Macintyre.

„Jestli Macintyrea usvědčíme z těch znásilnění,“ řekla a vyhrnula si rukáv, pod nímž odhalila tvarohově bílou kůži, „tisk možná zapomene, že je v komatu, a vrchní konstábl mě přestane jebat, že jsem nechytila žádnýho uvědomělýho občana, kterej z toho hajzla vymlátil duši.“

Nalepila si další náplast a zadívala se na jejich obal. „A mezitím koukejte popohnat techniky, něco z toho, co jsme tam našli, se přece musí dát použít: vlákna, otisky, DNA, mně stačí málo… Do hajzlu, představte si, že musím čekat čtyři hodiny, než si můžu nalepit další!“ „Jason Fettes.“ Logan zvedl jeho protokol. „Duff je ještě mimo, ale já –“

„Pořád?“ Steelová se podívala na hodinky. „Ježíši, to je děs. Radši zavolejte na soud, ať ho zítra šoupnou až nakonec, nebo tam bude dřív, než vystřízliví a my ho stačíme vyslechnout.“

„Mám jednu stopu k případu Franka Garvieho, to je ten, co –“

„Ex-pornohvězda, podivný tajnosti na počítači, oběsil se. Věřte nevěřte, ale dávala jsem pozor. O to se postarejte vy, já jsem už takhle zavalená prací, a nepotřebuju na tu hromadu další sračky.“ Mávla rukou ke stohu desek se spisy. „Vyřiďte toho co nejvíc, můžete si k sobě vzít kohokoli z kriminálky, ale hlavně mě zbavte Rennieho. Prokažte mu laskavost a odveďte ho ode mě co nejdál, abych ho nemusela zabít.“

Logan poskládal případy detektiva inspektora Insche do desek a vrátil je zpátky do přihrádky, snažil se při tom nevzdychat. „Rozkaz.“

„A nebuďte zatrpklej. Dva detektivové inspektorové jsou ze hry, takže máte šanci zazářit, zajiskřit, vystoupit z davu. Pokud něco nepoděláte…“

Kolegové kriminalisté se vzpouzeli, ale nakonec se mu povedlo rozdat všechny případy, které Steelová nechtěla. Pak si šel vytisknout e-mail od Rachael, doufal, že v něm bude nějaká narážka na to, co ho v sedm večer čeká. Nebyla. Získal však seznam lidí, kteří pravidelně posílali Franku Garviemu peníze na účet. Vsadil by se, že jde jen o špičku ledovce, každý, kdo měl špetku rozumu, mu určitě platil hotově a postaral se, aby se v případě, že se něco zvrtne, nenašly žádné důkazy. Jenže někdo zkrátka není tak chytrý. Například Kevin Massie: pětačtyřicet let, vysoký, vlasy jako záchodová štětka a ruce jako pedofil. A proto také byl na seznamu deviantů grampianské policie.

*

Jeho dům byl jako ze škatulky, v dvoupokojovém řadovém domku v Northfieldu byste nenašli ani zrnko prachu. Podle sociální pracovnice Kevin Massie od té doby, co před třemi a půl roky vyšel z Peterheadské věznice, sekal dobrotu. Absolvoval všechny kurzy o prevenci, prodělal terapii, nestýkal se s pochybnými typy a do písmene plnil nařízení svého kurátora. Byl zkrátka napravený, tak jak jen může být napravený muž odsouzený za zneužití sedmiletého synovce.

Logan poslal Rickardse uvařit čaj, zatímco s Kevinem Massiem a sociální pracovnicí seděl v obýváku a poslouchal sykot plynového krbu. Kevin seděl na pohovce, kolena pevně sevřená k sobě, žmoulal si malé zpocené ruce a usmíval se. „Takže,“ řekl, aby prolomil ticho, a ukázal na šedovlasou ženu sedící proti němu. „Laura říkala, že se mnou chcete mluvit?“ Logan mlčel, ani nepřikývl. Kevin polkl naprázdno, podíval se na zarámovanou reprodukci pověšenou nad krbem a pak zpátky na své ruce. Odkašlal si. „Já… ano, takže, vede se mi dobře. Mám práci v malé účetní firmě v Dýce, je to fajn…“ Zase ticho. „Ehm… myslíte, že máme o víkendu šanci? Je to jenom Dundee, ale když nebude hrát Rob Macinytre, tak –“

„Frank Garvie.“

Kevin si olízl rty a stiskl si ruce tak pevně, až z růžových kotníků vymáčkl skoro všechnu barvu. „Říkal jsem Lauře, že se Dons budou muset pořádně vytáhnout, jestli se chtějí dostat do finále –“

„Pronajímal jste si od něj zašifrované místo na serveru.“

„Já… my…“ Kevin se podíval na sociální pracovnici, nasadil při tom křečovitý úsměv. „My máme rádi fotbal, viďte?“

Laura nehnula ani brvou. „Musíte seržantovi McRae říct, co se stalo, Kevine.“

„No, dobře… bylo to…“

Logan se naklonil dopředu. „Garvie obchodoval s kradeným zbožím. To znamená, že byl zločinec, a vy jste se s ním stýkal. To je porušení podmínky.“

„Já…“ Kevin vyskočil, právě když do pokoje vešel Rickards se čtyřmi hrnky čaje. „Já… sušenky! Určitě mám někde sušenky!“

Jeho sociální pracovnice vzdychla a schovala tvář do dlaní. „Bože, Kevine, o tom jsme přece mluvili! Nemůžete se stýkat s lidmi, co porušují zákon, nebo skončíte zase tam! Chcete se vrátit do Peterheadu?“

Malé ruce se rozklepaly. „Nezlobte se.“ Upřeně zíral do koberce. „Nechtěl jsem… nebylo to… nechtěl jsem nic udělat, vážně! Chtěl jsem…,“ zmlkl a otřel si čelo. „Je tu horko, co? Stáhnu topení.“

„KEVINE!“

Škubl sebou, sepjal růžové ruce a zavedl je do pokoje pro hosty. Udělal si v ní malou pracovnu: u stěny pod oknem laciný počítačový stolek, růžové tapety se stříbrnými proužky a červenými růžičkami. Přesně uprostřed stolu stál notebook, zarovnaný s okraji. „Já… nechtěl jsem se nikoho dotýkat.“ Pokrčil rameny. „Chci se polepšit. Nechci…“

Sociální pracovnice nasadila profesionální úsměv: chápavý, soucitný a tvrdý. „To je v pořádku, Kevine. Jestli o tom nechcete mluvit, můžete nám to jenom ukázat.“

A Kevin ji poslechl, zapnul notebook a otevřel složku na ploše. Kliknul na jeden soubor a na obrazovce se rozzářila rozsypaná změť. Vyndal ze stolu paměťovou kartu, červený USB disk, ne větší než Loganův malíček, zastrčil ji ze strany a zapojil dešifrovací program.

Byla to složka s filmy. Malý blonďáček, ne víc jak osmiletý, stál zády ke kameře svlečený do spodního prádla. Sociální pracovnice znovu vzdychla. „Kevine…“

„Mrzí mě to. Mrzí mě to. Nikoho jsem se nedotkl! Nechtěl jsem… ale potřebuju to…“

Na chlapcovo rameno dopadla ruka, obrátil se na kameru, oči plné slz. A Logan vyhrkl: „Do prdele!“ Byl to Sean Morrison. Ruka chlapce otočila, takže stál bokem ke kameře, a muž přikročil blíž. Teď bylo vidět, že je od pasu dolů nahý, od stehna ke kolenu se mu mezi šedivými chlupy táhla svraštělá jizva. Z malých reproduktorů notebooku se ozývalo chlácholivé mumlání. „Psst, psst, tak jsi hodnej kluk…“ Sean vyděšeně zíral do kamery a pak… Logan se odvrátil. Viděl toho až dost.

Kevin Massie fňukal, že se nikoho ani nedotkl, jenom se díval na video, a za to, co z něj vyrostlo, že může jeho strýc, a že nechce jít zpátky do vězení, až měl Logan co dělat, aby mu nedal pěstí na ohryzek.

„Hodnej kluk, moc hodnej kluk… vidíš, jak jsi hodnej kluk…“

Logan řekl Rickardsovi, aby to vypnul.

„Můj hodnej chlapeček… oh Craigu…“ Klik. Ticho.

Bylo odpoledne a z olověné oblohy se řinul déšť. Logan vystoupil ze služebního vozu na lesklou silnici, na které se odráželo světlo rotujícího majáku Alfy dva sedm. Hamilton Place bylo prázdné, dodávka Whyteových nikde.

„Přivezl jsi zatykač?“ zeptal se a Rennie přikývl, vylovil papíry z náprsní kapsy a podal mu je. Logan zkontroloval, jestli je všechno správně podepsané, pak doklusal ke dveřím a zabušil na ně jako detektiv inspektor Insch. Nikdo se neozval.

„Možná nejsou doma.“

Logan to zkusil znovu, počkal, a pak se rozběhl kolem domu s Renniem a Rickardsem v závěsu. V kůlně na konci zahrady hrálo rádio, Rolling Stones se mísili s bubnováním deště. Kdosi s nimi trochu falešně prozpěvoval I Can’t Get No Satisfaction. Pan Whyte senior, s balenou cigaretou v koutku úst, si brousil dláto na brusném kameni a každou chvíli zkoušel, jestli už je dost ostré. Když Logan před kůlnou zastavil, zvedl hlavu a usmál se. „Seržante McRae, jak se vede? Můžu vám nějak pomoct?“

„Chci vidět vaši nohu.“

Starý muž povytáhl obočí a položil si cigaretu na porcelánový talířek. „Na prvním rande? Co to má –“

„Já nežertuju.“ Logan mu ukázal zatykač. „Zatýkám vás pro podezření ze zneužívání dětí.“

„To musí bejt nějakej omyl. Já bych se dítěte v životě nedotkl. Je to odporný –“

„Vzpomínáte si na Seana Morrisona, pane Whyte? Víte, jak je podobný Craigovi? Vašemu chlapci? Tomu, co se zabil? Kvůli tomu, co jste mu udělal?“

Whyte se podíval na dláto, které držel v ruce, a zpátky na Logana. „Tohle nehodlám poslouchat!“ Pevně sevřel rukojeť. „Zmizte z našeho pozemku!“

„Co jste mu udělal, hrál jste si na náhradního dědečka? Jste asi stejně staří. On měl starost o svého dědu a vy jste toho zneužil –“

„Jestli neodejdete, tak za sebe neručím.“ Stařec udělal krok dopředu, dláto se mu v ruce kývalo ze strany na stranu jako hadí hlava. „Vypadněte z mojí zahrady! Hned!“

„A byl jste tak hloupý, že jste si to nahrával na video!“

„Lžete!“ Whyte zbrunátněl. „Nemáte tady co dělat!“

„Našli jsme to dneska ráno. Zneužil jste osmiletýho kluka a ještě jste se při tom nahrával, pitomče! Starý sportovní zranění!“ Logan ukázal na mužovu nohu. „Porovnáme vaši jizvu s tou na videu a pak vás nechám zavřít, abyste nemohl –“

„Neudělal jsem nic špatnýho!“ Whyte ze sebe ta slova vyrazil se sprškou hnědých slin. „Vypadněte! PADEJTE!“ Další krok dopředu, paprsek slunce se zaleskl na čerstvě nabroušeném ostří dláta.

Logan vyndal pepřový sprej a namířil ho Whyteovi do obličeje. „Položte tu zbraň a vyjděte ven z kůlny.“

Whyteův pohled zalétl přes Loganova ramena, kde stál Rennie s Rickardsem. Nebylo úniku. Podíval se na sprej v detektivově ruce a pustil dláto. Několikrát se otočilo, dopadlo na špičku a zmizelo v mokré trávě. „Chci právníka. Já –“

Logan starci nastříkal pepř do očí. Řval ještě hlasitěji než Sean Morrison.

54

„Kurva práce!“ Detektiv inspektor Steelová seděla za stolem a četla Loganovo hlášení. „Copak vůbec netušil, že Garvie to video bouchne dalším hajzlům, co jsou na chlapečky?“

„Kdo ví, jestli na ně vůbec byl on. Kevin Massie je najednou samá lítost, protože mu hrozí dalších pár let v Peterheadu, řekl, že jich bylo pět nebo šest a posílali si podomácku natočený videa a fotky a věci stažený z internetu. Zakódovali to, aby to viděli jen oni, a poslali na Garvieho sever. Massie přísahá, že netuší, kdo jsou ti ostatní: nikdo z nich nepoužíval pravé jméno, takže na nikoho nemůže ukázat.“

„To se mu hodí, co?“

„Whyte nechce mluvit, ale jizva, kterou má na noze, se shoduje s tou na videu. Takže je stejně v hajzlu.“

Steelová moudře pokývala hlavou. „Vidíte! Říkala jsem vám, že mi na tom Seanovi Morrisonovi něco nehraje!“

Logan se ani neobtěžoval reagovat, dobře věděl, že detektiv inspektor Steelová má selektivní paměť –, místo toho se schoulil na židli a díval se ven oknem potaženým nikotinem. „Technici zkoušeli dešifrovací klíč, který jsme našli u Daniela Whytea, na ty Garvieho servery.“

Inspektorčin obličej se rozzářil, vrásky vyhlazené očekáváním. „No a?“

„Dvacet videoklipů, nic víc. Ostatní složky se tím dešifrovat nedaly. Pořád jich zbývají tisíce, do kterých se nedostaneme.“

„Aha…“ Vzrušené očekávání bylo to tam a tvář Steelové zase povisla. „No co, není každej den posvícení. Přivezte sem všechny ty idioty, co Garviemu platili šekem, a pořádně je zmáčkněte. Já zatím,“ opřela se na židli a začala se houpat dopředu a dozadu, „musím zrušit pátrání po tom Macintyreově znásilňovacím auťáku. Ten zatracenej krám není k nalezení a šéfkonstábl mi pořád omílá, kolik budeme platit za přesčasy. Jak je vidět,“ nasadila přízvuk aberdeenských křupanů, „operace detektiva inspektora Finnieho má přednost.“ Zamračila se. „Odpornej slavoman. A přineste čaj. Nebo tu zhebnu.“

Za deset minut půl páté a Logan zíral na telefon, uvažoval, jestli má zavolat Rachael Tullochové, na něco se vymluvit a zrušit to, co si na večer dohodli. Najednou na něj dopadl velký stín, až sebou trhl, protože čekal Inschův obličej rudý vzteky. Byl to však Tlusťoch Gary, v jedné ruce hrst hlášení, ve druhé hrnek čaje a v zubech vražený koláč. „Mmáách memku mommhu.“

Logan na něj nechápavě civěl, a tak Gary vyndal z pusy hrozinkový šnek ve tvaru kravince a zkusil to znovu. „Neříkej to Watsonový, ale venku je ta tvoje holka.“

„Cože?“ Jak se sakra Gary dozvěděl o Rachael? A jestli to ví Gary, za pár minut to roztroubí po celé stanici. Jackie si z jeho koulí udělá náušnice!

„Ashley, ne? Ta Macintyreova čúza, je před barákem a všem vykládá, co jsme tu za bandu kreténů. Před pěti minutama se vrátila od soudu a už má tiskovku!“

Díky bohu! „Aha.“

„Tumáš,“ řekl Gary a hodil mu na stůl polovinu hlášení, „Steelová říkala, že to máš na starost.“ Kousl si koláče a šel pryč.

Logan přejel haldu papírů jedním pohledem a rozhodl se, že se vůbec nebude vzrušovat. Místo toho vzal kabát a šel ven: najednou měl masochistické nutkání poslechnout si, s jakými žvásty Macintyreova snoubenka vyrukovala.

Když vycházel ze dveří, televizní štáby už se balily. Rickards stál na horním schodu a díval se na reportérku ze Sky News, která právě mluvila na kameru. Podlitina na tváři, kam ho Debbie uhodila, přes noc vybledla, zůstal po ní jen trapný otisk. Když si vedle něj Logan stoupl, nešťastně vzdychl.

„Tak, copak Macintyreova snoubenka říkala?“

Rickards pokrčil rameny. „Jako obvykle.“

Logan se rozhlédl po rozcházejících se hloučcích, hledal Ashleyinu svítivě blond kštici. Právě nastupovala do taxíku s Macintyreovou matkou. „Kdybyste byl…,“ zamračil se a díval se, jak taxík odjíždí. Strávili takovou dobu hledáním ztraceného červeného kombíku, i když všichni věděli, že z něj je jen ohořelý vrak opuštěný někde kilometry od civilizace. Ale co když se zmýlili? Logan popadl Rickardse za ruku. „Běžte sehnat auto, rychle!“

Když konstábl odběhl, Logan vyndal mobil a zavolal inspektora, který měl na starost kamerový systém, aby jejich kamery vyhledaly taxík firmy Rainbow, který právě zahýbá na Broad Street. „A potřebuju posily, pár –“

„No jo, jenže Finnie plánuje velkej zátah proti dealerům; všichni si hrajou na Miami Vice. Není tu živá duše. Řeknu vám, kdybych měl po ruce zlodějskej gang…“ Logan se s ním dohadoval ještě o dvě minuty později, když před stanicí zastavil Rickards v zatuchlém vauxhallu, který čpěl potem.

Logan hopsl na sedadlo spolujezdce. „Kde sakra trčíte?“

„Byl jsem –“

„Tak sebou hoďte! Doleva, na Broad Street…,“ znovu přitiskl telefon k uchu, „a pak na Schoolhill…“

Rickards šlápl na plyn a páchnoucí vauxhall vyrazil na silnici, na křižovatce zastavil a nechal projet syčící a rachotící kloubový autobus. Konstábl se na sedadle napřímil a chystal se vyrazit, až bude mezi auty mezera. „Já nechápu, proč jsme –“

„Právě vyšly od soudu, jsou obviněné z křivého svědectví a vědí, že jediný způsob, jak dokážeme vinu Roba Macintyrea, je, když najdeme ten červený kombík. Bez auta nemáme forenzní důkazy. Bez důkazů nebude obžaloba. Co byste na jejich místě udělal?“

„Aha.“

„Přesně tak.“ Stopovali je podle kamer, Logan Rickardsovi předával instrukce a ten se snažil Macintyreovy drahé příbuzné neztratit z očí.

„Támhle!“ Logan zapíchl prst do předního skla, taxík stál před nimi v řadě aut čekajících na zelenou, která je vpustí na Union Street. Červená, oranžová… a taxík byl pryč, mezi nimi jelo nejmíň tucet dalších aut. Přímo před nimi prudce zabrzdil další taxík, kterému se do cesty vpotácela opilá slečna. Mávala rukama a nesrozumitelně vyzpěvovala svým stejně upraveným kamarádkám. Rozpoutala se vlna troubení, nadávek a výhrůžek a pozvracená dívka s chichotáním odvrávorala zpátky na obrubník. Auta se zase rozjela, ale v tu chvíli už na semaforu padla další červená.

Rickards zapnul sirénu, které proťala upršené odpoledne, ale nic se nestalo. Auta na Chapel Street byla tak namačkaná, že neměla kam uhnout. Než jim skočila zelená, sledovaný taxík byl ten tam. Logan zjistil jeho polohu na dispečinku kamerového systému, Rickards sešlápl plyn a s houkající sirénou se proplétal kolem aut a autobusů, které jim taktak uhýbaly z cesty. Na Union Grove k smrti vyděsil stařenku s nákupním vozíkem, kterou překvapil uprostřed přechodu.

Logan se stačil chytit palubní desky, těsně než konstábl dupl na brzdu, aby z té paní neudělal fašírku. „Vypněte to!“

„Cože?“

„Tu sirénu, idiote, vypněte to! Jestli nás uslyší přijíždět, nezavedou nás k tomu autu, ne?“

Rickards poslechl.

Smrtelně bledá stará paní se odšourala ze silnice s rukou přitisknutou na srdce; Logan zatím znovu zavolal dispečink. Byli v háji: taxík jim zmizel ze systému. Tam, kde teď byl, neměli pokrytí kamerami. „Kurva práce!“ Logan praštil pěstí do palubní desky.

Rickards sebou trhnul. „Já za to nemůžu!“

Logan ho ignoroval, vytočil v mobilu číslo taxislužby Rainbow a poslouchal vyzvánění. „Dělejte, dělejte –“ Konečně to někdo vzal. Logan jim skočil do řeči, než stačili vyrukovat s úvodní informací. „Vezli jste zákazníky z Queen Street, od policejní stanice, před deseti minutama. Kam jeli?“

„Bohužel, takovéhle informace po telefonu neposkytujeme –“

„Fajn: zavolejte grampianskou policii a řekněte jim, kam ten taxík jede. Jasný? Řekněte jim, že to nutně potřebuje vědět detektiv seržant McRae.“

„No… my –“

„Nutně!“

Žena na konci linky slíbila, že udělá, co bude v jejích silách.

Za chvíli mu zazvonil telefon, dispečink s adresou z taxislužby. Dům Roba Macintyrea. Logan zaklel. Takže jeho teorie byla špatná. „Jó, ten řidič říkal, že tam vyhodil matku a tu mladší pak vezl na další adresu.“

„Kam? Kam ji odvezl?“

„Víte jistě, že to bylo tady?“ zeptal se Logan a rozhlížel se po placatém, fádním parkovišti ve stínu vysokého věžáku na okraji Kittybrewsteru. Vítr, který znovu nabral na síle, honil po vlhkém betonu prázdnou polystyrénovou krabici.

„Jo.“ Taxikář ukázal krátkým prstem do vzdáleného rohu, kde byla díra v plotě z drátěného pletiva. „Tady jsem ji vyhodil a ona s tou svou krabicí klusala támhle.“ Odfrkl si, zvedl oči ke studené modré obloze a řekl: „Ale že máme docela hezky, co?“

„S krabicí? S jakou krabicí?“

Pokrčení ramen. „To netuším. Matka vešla do baráku a vrátila se s tou škatulí a dala ji tý blondýně, co seděla vzadu. A ta řekla, ať ji odvezu sem.“

Krabice, Macintyreovy trofeje, ty, které pátrací týmy nemohly najít –chtěly se zbavit důkazů! Logan mu poděkoval a rychle zamířil k díře v plotě, snažil se při tom neposlouchat stesky konstábla Rickardse, který se ploužil za ním a fňukal, že Debbie Kerrová celé aberdeenské scéně nakuká, že je prolhaný šmejd, kterému se nedá věřit.

Od plotu se v trávě táhla blátivá stezka k dalšímu věžáku. Logan se protáhl ven. Byl pátek, čtyři hodiny odpoledne a parkovací stání před věžákem zela prázdnotou. Nedaleko se stavěly další osmnáctiposchoďové paneláky, celý obzor byl posetý jednotvárnými betonovými věžemi, ale jejich parkoviště byla taky prázdná. Po malém červeném kombíku nikde ani stopy.

Taxikář tvrdil, že Ashley přivezl před pár minutami, kde tedy sakra je?

„Neudělal jsem to přece naschvál! Proč Debs musela –“

„Hele, co kdybyste aspoň pár zkurvenejch minut přestal žvanit o tý vaší partě masochistů a pomohl mi najít Macintyreovo auto?“

Rickards zrudl a zamumlal cosi na omluvu, ale o pět minut později už zase skuhral.

Za shlukem obchodů zahýbala úzká ulička ke garážím. Logan se snažil vyhýbat dírám s kalužemi, v nichž se leskly olejové skvrny. Vrata garáží byla oloupaná a otřískaná, starými nátěry prosvítal plech; ale úplně na konci si všiml jedněch otevřených. Zazníval odtamtud hlas, jako by si někdo povídal pro sebe, sotva slyšitelný přes křik osamělé straky a Rickardsovo nepřetržité brblání.

„Co teď mám dělat? Tohle přece není –“

Logan konstábla plácl s „pst!“ a ukázal na otevřená vrata. „Támhle dole.“

Plížili se dál a hlas byl s každým krokem srozumitelnější. Byla to Ashley, vztekle nadávala. „Zasraný hajzlové s tím jejich zasraným… kurva…“ Něco kovově cinklo.

Logan opatrně nakoukl dovnitř: Ashley na všech čtyřech cosi lovila zpod červeného kombíku, vystrkovala na ně vyzývavý kulatý zadek. Logan měl sto chutí pořádně ji nakopnout, ale ovládl se. „Něco jste ztratila?“

Ashley strnula. A sprostě si ulevila. Pak se pomalu otočila a zůstala na něj vytřeštěně civět s otevřenou pusou. „Tohle… vy… tohle je soukromej majetek, nemůžete –“

„Odstupte od toho auta, prosím vás.“ Loganovi‘ se roztáhla ústa do škodolibého úsměvu, ani se nepokoušel krotit. Konečně ji dostali… Najednou se zamračil, přes zápach oleje a špíny cítil něco, co ho znepokojilo: dezinfekci. V krabici, v té, kterou si vyzvedla v Macintyreově domě, byla spousta čisticích prostředků a malý ruční vysavač.

„Bylo to…“ Zadívala se Loganovi přes rameno, oči vytřeštěné. „Co to sakra je?“

Logan se ani neobtěžoval ohlédnout. „Tohle na mě nezkoušejte. Stoupnout.“

Znovu zanadávala, ale vstala. „Parchanti.“

„Rickardsi, buďte tak hodný.“

Konstábl vyndal náramky a začal Ashley odříkávat práva, ale než stačil vykoktat „cokoli řeknete může být použito –“, uštědřila mu kopanec do varlat. „Jau! Do prdele!“ Byla rychlá, takže když Rickards zavrávoral, praštila ho zezadu loktem do hlavy, až přistál na špinavé podlaze garáže, popadla cosi z papírové krabice, bělidlo s rozstřikovačem, a nastříkala je Loganovi do obličeje.

Ještě stačil zvednout ruce, ale hlavu už měl ve štiplavém páchnoucím oparu. Ashley kolem něj proběhla a při tom do něj vrazila, až spadl na dveře spolujezdce. Zapotácel se, zakopl a upadl na zadek; a Ashley zatím pláchla.

Když se vyhrabal na nohy, viděl, jak se Rickards choulí na zemi, sténá a drží si nakopnutá varlata. Nevypadal na umření, ale byl nepoužitelný. Logan se sprškou nadávek vyrazil z garáže, venku na popraskaném asfaltu prudce zastavil.

Ashley běžela směrem k hlavní ulici, z plných plic křičela: „POMOC! CHCE MĚ ZNÁSILNIT!“ a utíkala, co jí vysoké podpatky stačily.

Logan ji dohonil před novinovým stánkem, chytil ji za kabát a prudce ji otočil. Máchla po něm pěstí, ale stačil uhnout, takže těsně minula jeho nos. Oplatil jí stejnou mincí, až na to, že neminul, ozvalo se tlumené lupnutí, Ashley upadla a přistála na zádech, ječela a držela si zlomený nos, ze kterého jí mezi prsty prýštila krev.

Logan ji vytáhl na nohy a přirazil k výloze stánku, zkroutil jí ruce za záda a nasadil jí náramky. Na skle po ní zůstala červená šmouha. „Ty hajzle! Zkurvenej hajzle! Jsem těhotná! Za todle tě zažaluju, čuráku! POLICEJNÍ NÁSILÍ!“

Dveře stánku se pootevřely a vykoukl z nich hubený chlapík, zahrozil pěstí, ale ven nevyšel. „Nechte ji!“

Ashley, které se po obličeji řinula krev, se podívala na nepříliš akčního hrdinu, který se stále schovával za dveřmi stánku. „Vy jste to viděl! Viděl jste, jak mě napadl! Todle je kurva policejní násilí!“

„Policie? Aha, ehm… já…“ Muž zbledl, sevřel okraj dveří a opatrně je zavřel.

Ashley za ním poslala rudý plivanec.

Logan ji v poutech odvedl zpátky ke garážím.

55

Detektiv inspektor Steelová se dívala, jak technici prohledávají červený kombík, a nervózně žmoulala balíček cigaret. Každou chvíli se otáčela na záchranku a na ženu, která seděla v otevřených zadních dveřích a vrhala po nich nenávistné pohledy. Z křivého nosu jí pořád tekla jasně červená krev, pod očima se jí už začínaly dělat monokly. „Ježíši, Lazare, to jste ji nemohl zatknout po dobrým? Jak to bude vypadat, ,Policie vymlátila duši z těhotný ženský‘? Z toho kouká mediální katastrofa. Já jsem…“ Najednou svraštila čelo. „Co to máte se sakem?“

Logan se podíval, ale nic neviděl, dokud neobrátil ruce: tam, kde ho na rukávech zasáhla bělidlem, se začínaly dělat světlé, modrošedé skvrny. „Ta kráva…“ Teď si bude muset pořídit nový oblek. „Rickardse málem vykastrovala.“

„Jo?“ Steelová pokrčila rameny a schovala cigára. „To by nebylo špatný. Aspoň by se ten úchyl nemoh rozmnožovat.“ Netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. „Kurva, proč jim to tak trvá?“ Ukázala na techniky v bílých kombinézách. Jeden tým pročesával interiér a druhý se přehraboval v kufru, vyndával z něj všechny možné krámy, fotografoval je a ukládal do označených sáčků na důkazy. „Něco tu přece musí být… Hergot, umíte si představit, co by se stalo, kdyby to byl planej poplach?“

Jeden technik s heknutím nadzvedl rezervu. Chvíli mlčel a pak z něj vypadlo: „A sakra!“

„Co je?“ Steelová přiskočila k modrobílé policejní pásce a stoupla si na špičky, aby viděla přes bílé kombinézy, které se ke kufru seběhly. „Co je tam? Jestli je to hromada prachů, tak se koukejte šábnout!“

Kameraman natáčel na videokameru, fotograf fotil a technici hledali dál. Steelová se zhluboka nadechla a zařvala: „Co se tam děje, do prdele?“

Najednou všichni zmlkli, šéf techniků se otočil a v ruce držel tašku s logem Aberdeenského fotbalového klubu, takovou, co můžete koupit v kterémkoli sportovním obchodě ve městě. Sáhl dovnitř a vyndal nůž. „Jsou tu šperky a spousta různejch krámů!“

„Kurva, díky bohu!“ Detektiv inspektor Steelová zavřela oči, vzdychla a se zářivým úsměvem se otočila na Logana. „No vidíte, pořád o vás říkám, že nejste vobyčejnej šerednej chlap.“

Než dojeli zpátky na stanici, zadní rampa byla plná, u vchodu parkovaly ve dvou řadách dodávky a hlídkové vozy, z nichž k vazebním celám vlekli půl tuctu vzpouzejících se rozzuřených mužů. Dva strážníci vykládali z aut cosi, co vypadalo jako cihly zabalené v černém igelitu a přelepené hnědou páskou, a skládali je do vozíku. Muž, který stál uprostřed toho všeho a vydával rozkazy jako ošklivější a vyšší verze Napoleona, byl detektiv inspektor Finnie. Když viděl, jak Steelová s Loganem vytahují zezadu z auta Ashley, velkopansky jim pokynul rukou.

„Ale, ale, ale, detektiv seržant McRae.“ Finnie vzal jeden balíček z vozíku a zamával jím na ně. „Neřezanej heroin za půl milionu! Můžete děkovat šťastným hvězdám, že to tam všechno bylo, když jsme k nim vpadli! Po tý šaškárně, kterou dneska ráno předved tlusťoch Insch, mohli všechno někam přesunout a my bysme se s tím shledali, až by to začali dealovat na ulici! Vy nejste policajt, ale ostuda sboru!“ A s tím se odporoučel; cestou ještě do Logana vrazil ramenem.

„Pche!“ ulevila si Steelová, „neposlouchejte toho honibrka. Nejspíš si léta nevrznul.“

Státní zástupkyně samou radostí málem metala kozelce, šperky v tašce přesně odpovídaly těm, které patřily obětem, z Aberdeenu a také z Dundee. Pokud by se Macintyre někdy probral z komatu, čekalo ho hodně dlouhé vězení. Steelová nechala Logana, aby ty dobré zprávy zatelefonoval policii v Tayside, ale ten pitomec s drsnými rysy, detektiv konstábl Cameron, jen utrousil: „Taky už bylo načase!“

„Tak co?“ vyzvídala Steelová, když Logan zavěsil. „Překypoval vděkem?“

„Ne.“ Logan se podíval na hodinky: šest třicet jedna. „A co Jimmy Duff?“

Inspektorka se pohodlně opřela a zadívala se na něj. „Ježíši, copak si to neumíte chvíli vychutnat? Zrovna jsme chytili postrach žen Žulovýho města! Kurva, to je přece čas na balónky, dorty a zmrzku!“ Zavrtěla hlavou. „Ta dnešní mládež… Fajn, běžte si hrát s Duffem, ale koukejte hnout prdelí, ať jste tu přesně v sedm zpátky: na tiskovku. A pak se mnou a Bičíkem jdete chlastat.“

No ano, měl by slavit, ale nebyl na to naladěný; ten Finnieho výlev mu vzal vítr z plachet. I když toho náfuku nemohl vystát, musel mu dát za pravdu, ohrozili dlouhodobou operaci protidrogového jenom proto, aby Insch mohl sebrat nějakého feťáka, který měl možná něco společného s jedním neúmyslným zabitím: oddávali se brutálním sexuálním praktikám, zašlo to příliš daleko a ten chlap zemřel. Tečka. Ale ať už šlo o nehodu nebo ne, Loganovi tam pár věcí nesedělo, a tudíž měl důvod zabývat se něčím jiným než svými průsery. Tím, že Finniemu málem překazili zátah. A tím, že Insche podezíral, že je ve své urputnosti proti Macintyreovi zaujatý. Ale hlavně tím, jak pochyboval o Jackie. Ona nebyla posedlá, měla pravdu.

Zavolal dolů do cel, jestli už se Jimmy Duff vrátil z oběžné dráhy. Strážný řekl: „Momentík, mrknu se,“ a zmlkl. Za pár minut byl zpátky. „Ne, pořád se směle vznáší tam, kde už byly miliony feťáků. K soudu má jít za…,“ další odmlka a šustění papírů, „jo, zejtra v půl třetí. Hromada času. Mám večer někoho poslat, aby ho vyslech?“

Logan se zamyslel. „Ne. Vyřídím to ráno, až přijdu.“ Nebylo kam spěchat. Jason Fettes už víc mrtvý nebude.

Tisková konference probíhala překvapivě dobře: všichni novináři a televizní reportéři se tvářili, že zapomněli, jak včera touhle dobou rozmazávali po prvních stranách a v hlavních vysíláních zprávy: OSTUDNÁ NENÁVISTNÁ KAMPAŇ GRAMPIANSKÉ POLICIE PROTI STATEČNÉMU ROBBYMU MACINTYREOVI! Z fotbalisty byl najednou netvor a dobře mu tak, že je v komatu a nemůže nikomu ublížit.

Potom se šlo do hospody: Logan, Steelová a Rickards s Renniem na chvostu, co by neudělal, když je pivo zadarmo.

„Tak co?“ zeptala se Steelová, když Rickards odcupital k baru pro další rundu, „kde je Watsonová? Myslela jsem, že se celá třese, až to pude zapít!“

Logan pokrčil rameny, pořád ho trápily výčitky svědomí. „Má volno. Nechal jsem jí vzkaz.“ Kdovíkde byla a telefon měla vypnutý, na rozdíl od Insche. Ten byl sice mimo službu, ale už se hrnul na oslavu.

„Jasně,“ houkla Steelová a podala si další velkou whisky, kterou Rickards přinesl od baru, „teď se bude každej vůl vytahovat, že věděl, že to byl Macintyre. Až na to, že ho nechytili, co? Ne: dostali ho Bičík s Lazarem!“ Zvedla skleničku a pobídla stůl, aby jim připili, Rickards při tom zrudl jako krocan –, obrátila do sebe panáka a poslala Rennieho se svou peněženkou k baru pro další.

Právě když vyprávěla sprostý vtip o dvou jeptiškách a zásilce salátových okurek, Loganovi někdo poklepal na rameno a zeptal se, jestli je vedle něj volno. Stačil říct jen: „Je, prosím –“ než mu došlo, kdo to je: Rachael Tullochová, ještě v pracovním kostýmu. Zase jí zapomněl zavolat.

„Myslela jsem si, že vás tu najdu,“ řekla, sedla si vedle něj a oslovila jejich stůl: „Státní zástupkyně vzkazuje: ‚Zatraceně dobrá práce!‘ a další runda je na ni!“ Všichni zajásali.

Inspektorka dokončila svůj vtip a hospoda se pomalu plnila dalšími policajty, dovnitř se trousili konstáblové, seržanti, inspektoři, a všichni Steelové tvrdili, jak věděli, že tomu přijde na kloub. Když Rachael viděla, že se nikdo nedívá, položila Loganovi ruku na stehno. Naštěstí sebou neškubnul a Rachael se na něj usmála. „Tušila jsem, že se tu dneska večer zasekneš, oslavit Macintyrea a tak.“

„Já… jo, víš, my –“

„Tak přijď zítra. Užijeme si to, jestli se nestane nic mimořádnýho, mám o víkendu volno.“ Stiskla mu stehno ještě pevněji.

Bože. „My… já jsem…“ ŘEKNI JÍ TO! „Já s někým žiju.“

Rachael se na něj usmála. „Já vím.“

Logan nevěděl, co na to říct, a tak na ex vypil pivo a oznámil jí, že musí na toaletu, a zmizel, než stačila něco dodat.

Za roh, ze dveří ven a nahoru po schodech… na podestě zastavil, opřel se o stěnu a zavřel oči. Kurva. Co teď měl sakra dělat? Řekl jí na rovinu, že žije s Jackie, ale jí to bylo jedno! Kurva, kurva, kurva fix! Ne že by se mu Rachael nelíbila, bože, vždyť se s ní líbal! A bylo to fajn. A nejspíš nebyla zdaleka tak náladová jako Jackie, se kterou to neměl dvakrát jednoduché. A… a netušil, co má dělat.

„Kurva!“ Fakt, že nad tím vůbec přemýšlel, taky nejspíš o něčem svědčil. Když scházel zpátky po schodech dolů, viděl, jak se nad stolkem, kde seděla Steelová s ostatními, tyčí detektiv inspektor Insch, poplácává je po zádech a haleká, že celou dobu věděl, že to byl ten hajzl Robert Macintyre. Jediný, kdo ještě chyběl, byla… a vida, my o vlku: dovnitř vešla zmoklá Jackie Watsonová, vlasy přilepené k hlavě a z kabátu jí kapalo na modrožlutý koberec.

Logan zůstal stát jako přikovaný, ještě ne na doslech, a díval se, jak rozzářená Jackie zaváhala a pak Insche objala. Tlusťoch byl chvíli vyvedený z míry a pak vykřikl: „Panáky!“ A Rachael se celou tu dobu usmívala.

Bože… Logan se zhluboka nadechl a přisedl si k nim.

56

Nedělní ráno bylo krušné. Mohlo to sice být i horší, ale i tak Logan litoval, že do dvou ráno ponocoval a pil. S hekáním se vyštrachal z postele a chvíli si třel obličej. Zpod přikrývky vedle něj se ozvalo zamručení, a tak rychle zamáčkl budík a odšoural se do sprchy.

Na stanici bylo rušno. Sedm deset a denní směna doháněla papíry zatčených z pravidelných aberdeenských pátečních tahů. Logan nejdřív zamířil do kantýny pro velké kafe a pak se šel na recepci zeptat, co ho čeká. Seržant Eric Mitchell se na něj zamračil. „Ty máš snad pohotovost, ne?“

Logan pokrčil rameny. „Jimmy Duff, dneska v půl třetí jde k soudu.“ „Kristepane… Koukej si někdy vzít volno! Víš, co dá kvůli takovým volům, jako seš ty, práce falšovat záznamy o přesčasech, abysme nepřetáhli rozpočet?“ „Je tu Steelová?“

„Ne. A Insch taky ne…“ Seržant se naklonil a významně zašeptal: „Suspendovali ho!“ A pak si odfrkl. „Jestli někoho tak zoufale potřebuješ, někde tu je Finnie.“

„To je fuk.“ Takhle zoufalý Logan nikdy nebude. „Zvládnu to.“ Blok s celami páchl dezinfekcí, močí a zvratky, strážný jezdil mopem po špinavé zelené podlaze a mumlal si pod vousy. „Zasraný dobytkové…“ Logan se podíval na rozpis na stěně. „Něco zajímavýho?“ „Rvačky, opilci a vandalové, co močej na dveře obchodů, jako obvykle.“ Mlaskl o zem mopem namočeným v šedivé vodě. „Já to tady vždycky vodnesu –“

„Už přišel Jimmy Duff k sobě?“

„Eh?“ Strážný dělal na špinavé terazzové podlaze sprosté obrázky. „Už jo. Nadává, že dostal nakládačku. Co jsem přišel, ten šmejd nezavřel hubu. ‚Au! Mám bolesti! Au, umírám! Potřebuju léky! Bla bla bla.‘“ Pokusil se ze země odlepit zašlapanou růžovou žvýkačku. „Mám bolavý záda! Vy mě neslyšíte?“

„Buďte tak hodnej a pošlete někoho, ať ho odvede do výslechovky.“

„Na co umřel váš poslední otrok, co?… Tak dobře. Ne že bych neměl nic lepšího na práci.“ Vzdychl a strčil mop do kbelíku. „Do jedničky?“

Logan se nad tím zamyslel. „Funguje tam topení?“

„Jo, ale na trojce je pořád rozbitý.“

„Tak ho strčte na trojku.“

V bývalé kanceláři týmu detektiva inspektora McPhersona panovala stísněná, pochmurná nálada; šířil ji konstábl Rickards, který vypadal jako po opici a ještě pořád lamentoval nad Debbie Kerrovou a nad svým zničeným životem. Seděl u stolu uprostřed místnosti spolu s Renniem, který se snažil jeho skuhrání ignorovat a udělat nějakou práci; prokousat se hromadou papírů, kterými ho Logan den předtím zavalil. „Tak co?“ zeptal se Logan a rozhlédl se po místnosti, „je někdo volnej?“

Rennieho ruka vystřelila a ukázala na Rickardse. „John je volnej, že jo, Johne? Jo, vem si Johna. Udělá mu dobře, když vypadne z kanceláře.“

Logan se podíval na tu hromádku neštěstí a stačil vykoktat jen: „Ale…“, jenže Rickards už zvedl hlavu, vzdychl a zmoženě vstal. „No, vlastně,“ koktal Logan a couval od jejich stolu, „vykašlete se na to. Máte dost práce. Chtěl jsem jenom vyslechnout vězně. A to může…“ Ale Rickards už si vzal z opěradla židle sako uniformy a navlékl si ho přes zmačkanou bílou košili.

Stál tam a zdrceně, jako kdyby se mu zhroutil svět, řekl: „Chcete, abych došel pro kafe?“ Nebyla to otázka.

„No… já…“

„Tak jo.“ A odšoural se pryč.

Rennie se zhroutil na židli a čelem se opřel o desku stolu. „Pane Bože… prosím tě, ať už se nevrací!“

*

Ve výslechové místnosti číslo tři bylo jako v sauně. Škvírou v žaluziích pronikl paprsek slunce, který ozářil temeno Jimmyho Duffa tak, že jeho rozcuchané vlasy vypadaly jako svatozář. Jinak měl ovšem do světce daleko. Včera byl samá modřina, ale dnes vypadal ještě hůř: obličej mu hrál všemi barvami, jako nevkusné maskovací tetování. Strážný Duffovi zabavil rozbité brýle, takže mžoural nateklýma očima a stěžoval si, že mu na bolest dali jen paracetamol. „Potřebuju morfin! Zkrátka něco trochu… určitě toho tady máte spoustu, ne?“

„Tak naposledy: ne! Jasný? Jsme policie, a ne váš dealer.“ Logan se posadil a namířil dálkové ovládání na televizi v rohu, kterou předtím Rickards zapnul. Obrazovka chvíli zrnila, ale pak naskočil obraz z DVD přehrávače. „Poznáváte tohle?“

Duff se zamhouřenýma očima zadíval na obrazovku, kde kdosi bil Jasona Fettese připoutaného ke stolu. „Hele, já mám fakt velký bolesti. Potřebuju léky.“

„Poznal jste to?“

Pokrčil rameny a trochu sebou škubl: „Nikdy jsem to neviděl.“

„Ne? Tak proč nám Mamka Stewartová řekla, že jste jí to dal? Jako záruku za půjčku.“

Při zmínce o Mamce Stewartové sebou Duff cuknul. „Aha,“ řekl a olízl si prasklé, nateklé rty, „jestli to teda říkala Mamka, tak to poznávám. Dal jsem jí to. Jo.“ Jimmyho zdravá ruka přejela po sádře na levém předloktí. „Jestli to Mamka říká.“

„Hm. Tohle vám udělala ona, Jimmy? Řekl jste jí falešný jméno, co?“

„Ne! S ní to nemá nic společnýho! Já… já… to chlapi v hospodě. Vylil jsem jim pivo a oni… znáte to.“

„Jasně.“ Už druhá báchorka o hospodské rvačce, kterou Logan tenhle týden slyšel. Ta Jackiina aspoň zněla trochu přesvědčivěji. „To dévédéčko, kde jste ho vzal?“

„Vážně mi nemůžete dát něco proti bolesti? Já fakticky –“

„To DVD Jimmy! Kde, jste, ho, vzal?“

„– pár tabletek, nebo injekci… jenom aby to trochu přestalo bolet.“

Logan praštil rukou do stolu, až sebou Duff znovu cuknul, a když viděl, že dál mlčí a klepe se, houkl: „Jestli mi neřeknete, kde jste sebral to zatracený DVD, Jimmy, půjdu za Mamkou Stewartovou a řeknu jí, že ji chcete zažalovat za napadení. A za lichvu.“

Na Duffově obličeji posetém modřinami se objevil zděšený výraz. „Ne! To není pravda! Nic sem neřek!“

„Ale to ona neví!“

Jimmy se na židli třásl a škrabal se pod sádrou. „Já…“ Přejel očima z obrazovky na Logana, na Rickardse a pak na kameru přidělanou na stěně. „To ta holka, ee… ta ženská, víte? Potřeboval jsem prachy. Já v tomdle nejedu, to ne, ale potřeboval jsem prachy…“

Logan poslouchal, jak Steelová po telefonu někomu nadává a vyhrožuje všemožnými tresty, jestli okamžitě nepřijde a nespraví jí záchod. Pak inspektorka praštila telefonem na stůl a ukázala na něj vztyčený prostředník. „Tak co vám Duff řekl?“ zeptala se. „Natrhnul Fettesovi prdel?“

„Myslel jsem, že dneska nepřijdete.“

„No jo,“ vzdychla a rozbalila balíček nikotinových žvýkaček, „přijela Susanina máma z Dundee a strašně mi leze na nervy. Řekla jsem jim, že mám naléhavej případ. Takže: Duff?“

„Máme adresu, říkal, že ten film s Fettesem vzal omylem. Byl v přehrávači, který tam ukradl ještě s nějakými šperky, cédéčky a elektronikou. Prý se chtěl majitelce bytu za něco pomstít.“

„Jo?“ Steelová si strčila do pusy žvýkačku. „Zkusím hádat –“

„Připoutala ho ke stolu a nařezala mu.“

„Jako Fettese.“

„Úplně stejně. Ukázala mu to dévédéčko a řekla, že to jenom hrajou: speciální efekty. Chtěla, aby řval a bránil se, jako Fettes.“

„Magor.“ Steelová se pokusila vyfouknout bublinu, ale povedlo se jí vyplivnout žvýkačku na stůl. „Kurva…“ Sebrala ji a strčila zpátky do pusy. „A co? Nechal se od ní řezat?“

„Několik dní si nemohl sednout. A tak se vrátil, vloupal se tam a sebral jí pár věcí. Prý si to zasloužila.“

„Asi jo.“ Inspektorka vstala, zakroutila ztuhlým krkem a vzala si sako. „Pojďte, pohneme zadkem. Skočte pro Bičíka a já si zatím dojdu na hajzl. Čert ví, co včera bylo v tom kebabu, vůbec mi to nesedlo.“

„Ehm… možná bysme radši měli vzít Rennieho, ten –“

„Bičíka. Rennieho ne: toho hajzla nechci ani vidět, za to, co včera předved s těma škvarkama. A zavolejte státní zástupkyni, že máme podezřelýho.“ Prohnala se kolem něj, cestou ještě sáhla do své pošty pro ranní vydání Press and Journal: STARÝ PEDOFIL UDĚLAL Z MÉHO CHLAPCE ZABIJÁKA! Exkluzivně.

Zřejmě si na ni chvíli počkají.

Sotva za ní zaklaply dveře, Logan zaúpěl. Zavřel oči a počítal do deseti. Pak vyndal telefon a zavolal do kanceláře státní zástupkyně. Ozvala se dvě zazvonění a hovor se přesměroval, nejspíš na mobil toho, kdo měl přes víkend službu. „Ať to není Rachael, ať to není Rachael, ať to…“ Telefon zvedla Rachael. „Do háje!“

„Prosím?“

„Ehm… ne, to nebylo na tebe. Ehm, koukni –“

„Věděla jsem, že zavoláš. Včera jsem se výborně bavila.“

Na rozdíl od Logana, který byl celý večer jak na trní a jenom čekal, kdy se nakloní přes stůl a řekne Jackie o jejich kari a muchlování. „My –“

„Tak, co bys dneska večer říkal na lasagne, červené víno a film? Můžeš přinést salát nebo nějaký dezert.“

„Já nemůžu, já… já jsem, podívej, Rachael, líbíš se mi, jsi hezká a chytrá a fajn –“

„Jestli se chystáš říct ‚ale‘, tak už radši mlč.“

„Žiju s někým. Tohle jí nemůžu dělat.“

Ticho. „Aha… takže co? Byl to jenom flirt?“

Do háje! „Ne, tak to není, já jsem…“ Ticho. Do prdele! „Promiň.“

„Měl by sis pořádně srovnat v hlavě, co vlastně chceš, Logane. Ale ať ti to moc netrvá, nebudu čekat bůhvíjak dlouho jako idiot, než se rozmyslíš.“

Krucinál fagot. Bylo to čím dál horší, a tak jí Logan radši řekl o Jimmym Duffovi a té ženě, od které měl DVD. Požádal ji o zatykač a povolení k prohlídce.

„To nemyslíš vážně!“ spustila Rachael, když jí vylíčil všechny podrobnosti. „Nemáte proti ní nic jiného než slovo Jimmyho Duffa: a to je známý narkoman, dealer a zloděj. Takže ne zrovna důvěryhodný svědek.“

„On… koukni, říkal, že ho ta ženská zbila, svázala a zneužila. V tomhle přece lidi nelžou, když se chtějí vytáhnout, ne?“

Uznala, že na tom něco je, ale zatykač mu ještě pořád vydat nechtěla. Ne, pokud nepřijde s něčím lepším, než je slovo zfetovaného grázla. A hotovo. „Nezapomeň,“ upozornila ho, než zavěsil „nebudu čekat věčně.“

„Kde sakra trčíte?“ spustila Steelová, která se klepala zimou u zadního východu, ruce zastrčené v podpaží a pořád žvýkala nikotinovou žvýkačku.

Logan vyšel do chladného, šedivého rána. „To povolení nedostaneme.“

„To jsem tušila, ale za pokus to stálo, ne?“ Otočila se a zakřičela na zadní parkoviště. „Hej, pohyb Bičíku, hněte prdelí!“

Ze špinavého rezavého auta vylezl konstábl Rickards s plnou náručí obalů od chipsů a starých krabic od burgerů. Převlékl se do šatů „na ven“, zmuchlanou košili a kravatu nahradilo černé tričko a ochranná vesta. Ve svítivě žluté pláštěnce, kterou si oblékl navrch, vypadal jako malý, nasupený dopravák. Vyhodil odpadky do drátěného koše u zadního vchodu a vrátil se pro další várku.

„No jo,“ inspektorka vyndala žvýkačku z pusy a vmáčkla ji do spáry mezi cihlami u dveří, „některý lidi si tu z toho dělaj skládku.“ Když Rickards vyhodil další náruč odpadků, chytila ho za ruku. „To už by stačilo. Je to sice zábavný, ale mrzne mi prdel.“

Adresa, kterou jim dal Jimmy Duff, byl jednopatrový třípokojový domek na okraji Blackburnu. Stál uprostřed řady stejných domů, které trucovaly pod jednotvárnou šedivou oblohou. U chodníku stálo modré mini před zanedbanou zahrádkou s trpaslíky.

„Napadlo mě,“ řekla Steelová, když Rickards zaparkoval naproti a vypnul motor, „že se dám odbarvit na blond.“

Logan si přečetl údaje, které vytiskl na stanici. „Vicky Petersonová… Určitě vám to jméno nic neříká?“

„Říká se, že blondýny si víc užívají. Ale taky se říká ve dvou rada, ve třech zrada, a my dobře víme, že to je blbost, že jo, Bičíku? V posteli jsou tři moc fajn počet.“

„Ehm…“ Rickards si odkašlal a škvírou mezi sedadly se podíval dozadu na Logana. „Nic mi to neříká, ale možná na scéně nevystupuje pod svým jménem.“ A pak mu klesla brada. „Ale tam já už se stejně nikdy nemůžu vrátit. Jsem –“

„Bla, bla, bla.“ Steelová s námahou vystoupila do mrazivého rána. „Celou cestu ze stanice jsme to vaše příšerný hekání snášeli: jo, pochopili jsme. Váš život je v háji. Všichni vás nenáviděj. Není to fér a tak dále a tak dále. Tak už držte zobák.“ Práskla dveřmi auta a Rickards se ještě víc zabořil do sedadla.

„Ona to nechápe! Nikdo to nechápe… byli jako moje rodina! Jediný lidi, co chápali, jaký to je!“ Rickards vzdychl. „Jak by vám bylo, kdybyste už nikdy nemohl promluvit se svou rodinou?“

Logan se nemusel vůbec rozmýšlet: „Byl bych šťastnej jak blecha.“ Takovou odpověď konstábl nečekal, ale aspoň zmlkl.

Steelová na ně čekala před vchodem, podupávala a foukala si do dlaní, až jí šla pára od úst. „No konečně.“ Ukázala palcem na zvonek. „Bičíku, to je vaše práce.“

Dlouhý, útrpný vzdech a Rickards se opřel do zvonku. Crrrrrr.

„Co myslíte?“ zeptala se Steelová.

„No,“ Logan se zadíval na dům, „projel jsem záznamy, nikdo z téhle adresy nehlásil vloupání. Nebylo by to poprvé, co nám Duff věšel bulíky na nos. Není to zrovna pravdomluvnej typ.“

Steelová ho plácla přes ruku. „Ne Duff, ale já. Blondýna, nebo zrzka?“

„Jo, ehm…“ Před odpovědí ho vysvobodil bzučák. Dveře se pootevřely a za nimi vykoukla povědomá žena: o něco menší než Rickards, zelené oči, lesklé hnědé vlasy do ohonu, trochu při těle, drahé domácí oblečení, překvapený výraz –

„Tina?“ Konstábl mávl na Logana a ten zaúpěl: Tina. Ta neodbytná z Rickardsovy party, ta, co pořád mlela o Perníkové chaloupce. „Ehm… můžeme jít dál?“

Tina alias Vicky Petersonová přejela Rickardse pohledem od hlavy k patě. „Neřekl jsi, že jsi policajt.“

„Jo… promiň.“

Nastalo trapné ticho. „Můžete si nosit domů pouta?“

Konstábl stačil vykoktat jen další „ehm…“, když ho Steelová rýpla do zad a řekla: „Hněte sebou, Bičíku: nebo tu zmrznu!“

Rickars zrudnul. „Můžeme… ehm…“

Tina protočila oči, dlouze, teatrálně vzdychla, ale pak se otočila a vrátila se dovnitř. „Jasně, ale otřete si boty.“

Logan se držel vzadu a proklínal Jimmyho Duffa.

„Co se tak tváříte?“ sykla Steelová, když šli za Tinou a Rickardsem chodbou, která byla cítit po gumě, do malého obýváku.

„To není ona. Tahle je submisivní, ta, co Fettesovi roztrhla řiť, musela být domina. A podívejte se na ni: na tu ženskou na videu je moc malá a macatá. Ten hajzl Duff nám lhal!“

Steelová zaklela. „To mi ještě scházelo, další planej poplach.“

„Tak co?“ zeptala se Tina a zaujala svůj oblíbený postoj z pantomimy: rozkročila se, pěstí se opřela v bok, „čemu vděčím za tu čest?“

Rickards vrhl polekaný pohled na inspektorku, ale ta pokrčila rameny a nechala to na Loganovi. „No…,“ řekl, „jsme tu kvůli… vloupání.“

„Vloupání?“

„Vloupání. V téhle oblasti máme nahlášeno několik vloupaček, tak obcházíme domy a vyptáváme se, jestli někdo něco viděl. A taky, chápete, jestli se jim něco neztratilo.“

„Aha.“ Tina stála s hlavou na stranu, jako kočka. „Vím, že paní Rossové ukradli auto, ale to bylo myslím někde v centru.“

„Takže vy jste nic neviděla?“ zeptal se.

„Nic.“

Logan pokýval hlavou, jako by se právě toho obával. „No, asi bysme se tu měli trochu rozhlídnout. Přesvědčit se, jestli je všechno v pořádku, než zase půjdeme o dům dál.“ A při troše štěstí nebude vůbec tušit, z čeho ji podezírali. Po tom včerejším fiasku s Inschovou primadonou Logan rozhodně nemohl potřebovat další ženskou, která by vykřikovala, že je zaujatý, a vyhrožovala stížností.

„Bezpečnostní obhlídku“ zahájili v kuchyni, odtud pokračovali do malé jídelny, do obýváku a potom vyšli nahoru. V ložnici nebylo nic neobvyklého: hromádka knih na nočním stolku, Marian Keyesová, pár těch detektivek o sériových vrazích a učebnice psychologie, froté župan přehozený přes opěradlo židle, jedna zatoulaná ponožka vykukující zpod postele. Koupelna: okno bylo otevřené, a tak mohl Logan pronést „preventivní“ řeč o tom, že když zlodějům podáte prst, seberou vám všechno, co máte. A nakonec přišla další ložnička, úplně prázdná až na montovanou skříň a povědomý gumový zápach, který přebil i vůni z osvěžovače vzduchu v zásuvce a čerstvého nátěru. Logan několikrát přejel nohou po koberci sem tam, sem tam, až se na něm udělal malý kosočtverec z modrých chloupků.

Steelová se zašklebila a chytila se za břicho. „Mohla bych si u vás dojít na záchod?“

„Ah, dobře. Je dole na chodbě.“ Tina jí ukázala směr, ačkoli odtamtud právě přišli. „Pozor na zámek, je trochu nevyzpytatelný. A co vy dva?“ zeptala se, když inspektorka odešla. „Nedáte si šálek čaje? Ten se přece má policajtům nabídnout, ne? V televizi to tak vždycky dělají.“

Logan kývl. „Díky.“ Ani nevnímal, že Tina s Rickardsem odcházejí dolů do kuchyně. Sem tam, sem tam…

„Nový koberec?“

Odpověď na něj zavolala ze schodů. „Jo, dělám nahoře pokoj pro hosty, rozlila jsem tam celou plechovku béžový. Zničila jsem koberec, tam i tady dole v chodbě.“ Bublání vařící vody v konvici. „Ta mizerná pojišťovna tvrdí, že tohle nehradí, chápete to?“ Cinkání nádobí. „Co do toho chcete?“

Rickards: „Mně stačí černý, on mlíko, bez cukru. Inspektorka mlíko se dvěma. Chceš pomoct?“

Logan se vrátil do pokoje pro hosty. Tak proto je ten koberec tak čistý. Sáhl na dveře skříně a otevřel je: jedna gumová kombinéza, sbírka plácaček, opasků a řemenů, korzet, roubíky, masky s podivnými nafukovacími částmi, černé kozačky na vysokém podpatku, souprava na elektrošoky a velká sbírka erotických hraček. Všechno pečlivě zavěšené na háčcích nebo uložené na policích. A kromě toho stálo ve skříni velké, zlatě orámované zrcadlo.

Logan je vzal, opřel je o stěnu a couval, dokud… dokonalé. Teď už scházel jen Jason Fettes a stůl, na který ho přivázala. Ty koberce nezničila rozlitá barva, ale Fettes, který tu vykrvácel.

V korzetu jistě vypadala štíhlejší a v kozačkách vyšší, jako na tom videu. A hrála hlavní roli v Perníkové chaloupce, stačily nalepovací vousy a irský přízvuk a byla z ní dokonalá kopie řidiče, který Fettese dovezl do nemocnice.

Jimmy Duff nakonec přece jen nelhal.

57

Logan vzdychl a zavřel dveře skříně. Insch bude na vrcholu blaha, že konečně někoho chytili, ale on tušil, že to nikomu nic dobrého nepřinese. Tina nezabila Jasona úmyslně. Šlo jen o erotické hrátky, které skončily tragédií, ale stejně ji obžalují, tisk po tom jistě skočí a ona bude mít zničený život. A Jasonu Fettesovi to už stejně nepomůže.

Sešel po schodech dolů, cestou kolem záchodu se snažil nevnímat hlasitou kanonádu. Z kuchyně slyšel, jak si Rickards stěžuje, že ho vykázali z aberdeenské sadomaso komunity, a jak mu Tina radí, že může zkusit ellonskou scénu.

Pak zvedla hlavu, uviděla Logana stát ve dveřích, usmála se a zeptala se ho, jestli si dá čokoládovou sušenku. Logan opáčil, kde byla tu noc, co zemřel Jason Fettes.

Konvice cvakla a ztichla, Tina zbledla a mlčky na něj zírala. A pak to šlo ráz na ráz. Prudce otevřela zásuvku s příbory, popadla obrovský nůž se zubatým ostřím a chytila Rickardse za límec. Stačil ještě vyhrknout: „Co to hergot –“, ale to už ho přitáhla k sobě. Strčila ho mezi Logana a sebe a stála těsně za ním; udělala si z Rickardse štít. Chytila konstábla za vlasy, trhla mu hlavou dozadu a přitiskla mu ostří na krk. Rickards vyjekl: „Au! Proboha, Tino!“

„No tak!“ Logan zvedl ruce nad hlavu a ani se nehnul. „Tohle přece nemá smysl. Fettes byl jenom nehoda. My –“

„Já… chtěla bych odejít, prosím,“ řekla a Rickards na něj zatím upíral zděšený pohled. „To je v pořádku, nic vám nehrozí.“

Skoro ji tím rozesmál. „Že mi nic nehrozí? ZABILA JSEM ČLOVĚKA!“

„Pane, já –“ Rickards přiškrceně zachroptěl a zmlkl, z krku mu stékal tenký pramínek krve na černé tričko.

„Celou tu dobu jsem si to představovala. Celou tu dobu! Rozumíte? Dívala jsem se na ten film, kde Jason umírá, znovu a znovu, dokud jsem neznala nazpaměť každý slovo! Všechny zvuky i výkřiky. Znovu a znovu a znovu.“

„No tak, Tino, pusťte…,“ Logan si chvíli lámal hlavu, než si vzpomněl na Rickardsovo křestní jméno, „… Johna. Pusťte Johna. Přece mu nechcete ublížit.“

„Ne?“ Pustila Rickardsovy vlasy a sjela mu rukou po ochranné vestě dolů na opasek a skončila v rozkroku. „John chce, abych mu ublížila, viď, Johne?“ Zmáčkla a konstábl zanaříkal a zavřel oči. „Ano, chce…“

„Tino, vy přece nejste domina, ne? Dělala jste jenom to, co Fettes chtěl, není to vaše vina.“

Shora se ozval tlumený hlas Steelové: „Halo? Zasekl se zámek!“ A bušení na dveře.

Tina se zadívala Loganovi do očí. „Je to moje vina.“ Vytryskly jí slzy. „Jsem sériová vražedkyně.“

„Krucinál, jakápak sériová vražedkyně? Fettes měl rád drsný sex a vymklo se vám to z ruky. Byla to nehoda, to je celý. A tečka.“

„Halo?“ Bušení zesílilo. „Kde hergot všichni jste?“

„Jsem sériová vražedkyně. Do prdele! Mám knížky z internetu, čtu je. Je to o mně! Chtěla jsem to udělat znovu, tomu dalšímu, tomu hajzlovi, co mě vykradl, ale neumřel!“

„Nejste sériová vražedkyně.“

Steelové už zřejmě došla trpělivost. Bušila do dveří a křičela: „CO SE TO TAM KURVA DĚJE?“

Tina se na něj upřeně zadívala a pomalu zavrtěla hlavou. Říkala mu tím, aby mlčel.

Logan zakřičel přes rameno: „Slečna Petersonová si vzala Rickardse jako rukojmí. Drží mu nůž na krku.“

Tina vytřeštila oči. „Ty hajzle!“ Pevněji zmáčkla konstáblův rozkrok, až vykřikl a zasténal.

„COŽE? Do prdele…“ Bušení přešlo v dunivé rány. Steelová se podle všeho snažila vykopnout dveře. A pak zas bylo ticho, do kterého se ozýval tichý monolog.

„Vy nejste sériová vražedkyně, Tino. Byla to nehoda. Ano, představujete si to, ale to je úplně něco jiného, než držet policistovi nůž na krku! Víte, co zrovna teď dělá?“ ukázal nahoru, kde si Steelová povídala pro sebe. „Volá ozbrojenou přepadovou jednotku. Budou mít zbraně.“

Tina pustila Rickardsův rozkrok a sjela mu rukou k opasku, kde nahmátla pouta v koženém pouzdře a vyndala je, při tom mu pořád tiskla nůž na krk. „Ruce k sobě, za záda.“ Konstábl udělal, co mu řekla. Ozvalo se kovové cvaknutí a pak další. Pak zase zajela po opasku dopředu a škubla mu za přezku.

Rickards hlesl: „Prosím, to ne!“ ale Tina ho okřikla, aby mlčel, rozepnula mu pásek a pak i knoflík.

„No tak, Tino, už jsou na cestě sem. Ještě můžete Johna pustit, než se vám to vymkne z ruky.“

Přitiskla rty na konstáblovo ucho a přitom sjela zipem poklopce dolů, takže mu kalhoty spadly ke kotníkům. „Oni to nechápou, co?“ Zajela mu co nejhloub pod gumu trenýrek. Rickardsovi z nich vyskočil ztopořený úd a Tina se usmála. „Ale my jo.“

„Prosím –“ Koutky očí mu zalily slzy.

„Pst.“ Uchopila ho za penis a začala jím pumpovat. „Budeš hezky mlčet, dokud ti nedovolím mluvit.“

„Ale, Aááágh!“

Zaryla mu do penisu nehty. A pumpovala dál.

„Ježíši!“ Tohle Logan opravdu nepotřeboval vidět.

Shora se ozvala rána, chvíli bylo ticho a pak dusot inspektorčiných nohou na schodech. „Co tu sakra všichni…,“ zarazila se, když uviděla rozklepaného Rickardse s kalhotami dole, staženými trenýrkami a s ptákem v Tinině ruce. V té, která nedržela nůž. „Takovejhle pohled se ‚člověku nenaskytne každej den.“

Nikdo se nezasmál.

„Jede sem ozbrojená jednotka, jsou tu za pět, maximálně deset minut,“ řekla Steelová, vyndala z kapsy nový balíček cigaret a zuby utrhla celofán. „Můžu?“ dodala, vytáhla cigaretu a strčila si ji do pusy.

„Byla bych ráda, kdybyste mi tu nekouřila!“

„Jo?“ Inspektorka pokrčila rameny, vyndala laciný zapalovač od benzínky a roztřesenou rukou si připálila a vtáhla první šluk. „A já bych byla ráda, kdybys nehonila péro mýmu konstáblovi a nedržela mu nůž na krku! Takže jsme si kvit.“

Dívaly se na sebe, ticho houstlo a pak Tina řekla: „Já… byla jsem nešťastná, když jsem zjistila, že je Jason mrtvý. Byl… výjimečný. Nikdy předtím jsem nebyla domina…“ Zachvěla se. „Donutila jsem ho křičet a sténat a krvácel mi na ruku. Ta krev byla tak teplá…“

Rickards znovu zasténal a ona zrychlila pumpování. A pak zase zpomalila. Napínala ho a temně rudá krev mu při tom stékala na tričko, až se černá látka leskla. „Teprve potom jsem zjistila, jaká je to slast.“ Usmála se. „Mít moc nad životem a smrtí.“

58

V obýváku zazvonil telefon a všichni nadskočili. Steelová vyndala z pusy poslední cigaretu, připálila si od ní další a vajgl zahodila na zem ke kamarádům. „To budou oni.“ Prý pět až deset minut! Přepadovce trvalo skoro půl hodiny, než dorazila.

Tina kývla hlavou. „A co udělají? Střelci.“

„No,“ Steelová vyfoukla do stropu dlouhý kouř, „nejdřív zkusej vyjednávat. Pak budou ještě chvíli vyjednávat. A když se to nepovede, vyzkoušej starý dobrý vyjednávání.“

„Nezastřelí mě?“

„Jenom když budou muset. Měli by s tím strašnýho papírování.“

Tina si skousla spodní ret, dál masírovala Rickardsovo ztopořené přirození, udržovala ho na hraně a nenechala ho ani na chvíli vydechnout. „A co když ho zabiju?“

„Tak to bych vám teda neradila. Vážně. To je blbej nápad.“

Crrr, crrr, crrr, crrr.

„Nechcete to vzít?“

„Vy,“ pustila Rickardsova ptáka, jen aby ukázala na Logana, „vemte to. Řekněte jim, že nikam nejdu.“

„Jednou budete muset, Tino. Přece tu nezůstanete navždycky.“

„Zvedněte ten zasranej telefon!“ Zatočila nožem a Rickards vykřikl, pomalu stékající kapky krve se změnily na nepřerušovaný pramínek.

„Dobře! Tak dobře, už jdu!“ Logan odběhl do obýváku a zvedl telefon, byl to ten malý, bezdrátový, a tak se s ním vrátil do kuchyně. ‚ Cestou poslouchal, jak vyjednavač spustil, že jí chtějí pomoct a že se nikomu nic nestane. „Jo, moment, Jime,“ zarazil ho Logan dřív, než začal Tině hrát na city, „stojí tu vedle mě,“ a podával jí telefon. Teď buď musela odložit nůž, nebo si přestat hrát s Rickardsem. Jedno i druhé by Logan považoval za úspěch.

„Myslíte, že jsem blbá?“ zeptala se. „Mluvte s ním vy.“

„Dobře. A co mám říkat?“

„Kurva, copak já vím?“

„No… tak třeba začneme tím, co chcete. Vaše požadavky? Co chcete získat tím…“ Logan se zarazil, díval se na červenou tečku, která se rozsvítila na ruce, ve které Tina držela nůž, a pak jí přeskočila doprostřed čela.

„Co je?“

„Já…“ Obrátil se na inspektorku, která vzdychla, potáhla z cigarety a vyfoukla do prostoru mezi nimi oblak kouře. Červené laserové tečky zářily jako jiskřivé výhrůžky.

„Odložte ten nůž.“

Tina přitiskla rty k Rickardsovu uchu, něco zašeptala, otevřela ústa, zakousla se do chrupavky a škubala hlavou sem a tam, až kus utrhla a z rány vyprýštila krev. Konstábl vykřikl. V telefonu v Loganově ruce kdosi zakřičel. Tina vyplivla kus Rickardsova ucha a pevně mu stiskla přirození. Steelová vykřikla NE! a skočila směrem k ní. Kolem Logana cosi zabzučelo a nad Tininým levým okem se objevila černá tečka. Krásně kulatá. Tmavá.

A vtom jí odletělo temeno hlavy.

KREV

59

Nastal večer premiéry a ansámbl veselých trubadúrů detektiva inspektora Insche se před sešlostí přátel a příbuzných ze všech sil snažil zavraždit Gilberta a Sullivana. Logan seděl sám mezi cizími lidmi v temném hledišti kulturního střediska. Byl zadumaný. Sáhl do kapsy, vyndal tu věc, kterou našel v Jackiině nočním stolku, a už nejmíň posté ten večer ji převracel v prstech. I ve slabém světle se třpytila. Hledal náhradní klíče od bytu, ty, co si Jackie pořád půjčovala, protože věčně ztrácela ty své, a našel tohle…

Ryk vpředu na jevišti divadla se stupňoval a vrátil ho zpátky na zem, mezi živé. Hra se konečně chýlila ke konci. Dvě děkovačky, pak je ještě jednou vytleskali a krátký proslov detektiva inspektora Insche o tom, jak tvrdě všichni dřeli, květiny pro dámy, další potlesk a konečně se mohlo jít do baru.

Do malého přeplněného prostoru proudili ze šaten rozzáření ochotníci, kterým jejich drazí vykládali, jak byli skvělí. I těm, co hráli příšerně.

Logan s láhví piva v ruce se protlačil na volnější plácek, litoval, že slíbil, že po představení půjde na kari. Vůbec na to neměl náladu.

Někdo ho poplácal po zádech, a když se otočil, stál za ním rozesmátý Rennie: obličej vymydlený a lesklý, ve vlasech zbytky šminků. „Tak co, byli jsme skvělí, viď?“

Logan zalhal, že se dobře bavil.

„Jsem tak rád, že se Debs vrátila! Insch musel pořádně škemrat, ale –“

„Neslyšel jsi něco o Rickardsovi?“

„Vůbec nic. Šel jsem za ním dneska odpoledne, ale sestra mi řekla, že nechce žádný návštěvy. A, díky…,“ vzal si pivo od jedné ze tří dívenek, na jméno si Logan nevzpomínal, a pořádně si loknul. „Ale já ho chápu, chudáka. Slyšel jsem, že se sesypal.“

Logana to nepřekvapilo: když zavřel oči, pořád zpomaleně viděl, jak Tině odletěla zadní část hlavy a rozstříkla se na okno. Rudé stříkance a šedivé chuchvalce, když se bezvládně zhroutila na zem a strhla s sebou Rickardse, kterého postříkala krev a mozek a úlomky kostí, a on řval a řval a řval… A navíc to byla jeho známá. Žádný div, že to nezvládl.

„Mezi námi,“ podotkl Rennie a i v tom rámusu klesl hlasem, „myslím, že se z toho jen tak nedostane. Když člověka drží mrtvá ženská za ptáka, není to nic dobrýho. Myslím pro duševní zdraví. Víš…,“ najednou zmlkl a zadíval se do davu, kterým se k nim prodíral rozzářený detektiv inspektor Insch a cestou ze všech stran přijímal poklony. „Ať uděláš cokoli, neříkej to Finniemu, jasný? Je to pěknej, inspektore: podívejte, koho jsem našel!“

Insch ve smokinku s motýlkem vypadal jako obrovský vycpaný tučňák. „Slyšeli jste to o Finniem? Chápete, jak mohli takovou štěnici jmenovat detektivem šéfinspektorem?“ zeptal se a přihnul si Guinnesse.

Rennie si odfrkl, a když se inspektor nedíval, protočil oči.

Logan ho ignoroval. „No, našel kokain za půl melounu, tak asi –“

Inspektor zrudl ve tváři. „Čtyři sta tisíc. Ne půl milionu.“ Přejel celou sešlost pohledem. „Kde je Watsonová?“

„Má službu.“ Logan rychle stočil řeč na Mikádo a raději si znovu poslechl, jaké to bylo vydařené představení. Nechtěl se bavit o Jackie ani myslet na to, co má v kapse. Insch si šel nechat potřást rukou od dalšího obdivovatele, Rennieho odtáhli na focení a Logan znovu osaměl. Dopil pivo a vyšel do studeného večera, stoupl si na horní schod kulturního centra a sledoval rozmazanou červenou čáru zadních světel aut na King Street.

Znovu to vyndal z kapsy, tu věc, kterou našel v Jackiině nočním stolku, a otáčel jí před očima, až se zaleskla pod zářivkami pouličních lamp. Velkou náušnici s rubínem, přesně takovou, jakou sebrali Robu Macintyreovi, když ho zmlátili do bezvědomí.

Červená, barva Aberdeenského fotbalového klubu.

A barva čerstvé krve.

Rozčeřte hladinu a z hlubin se vynoří zlo.

V mrazivém, deštivém Aberdeenu řádí násilník, který už má na svědomí několik znásilněných, zmučených žen. A zatímco přítelkyni detektiva seržanta Logana McRae pošlou do ulic jako návnadu, on sám pátrá po totožnosti neznámého muže, kterého vyhodili z auta před nemocniční pohotovostí.

Vše nasvědčuje tomu, že kdosi z místní sadomasochistické komunity dostal chuť vraždit, takže Logana zavede vyšetřování do temného polosvěta pornofilmů a sexshopů.

Hlavním podezřelým ze série znásilnění je hvězda místního fotbalového klubu, která má ovšem na všechny útoky alibi. Logan se domnívá, že tentokrát se někdo z nich ošklivě zmýlil, ale Jackie je skálopevně přesvědčena o fotbalistově vině…

STUART MACBRIDE se narodil ve skotském Dumbartonu, a když mu byly dva roky, jeho rodina se přestěhovala do Aberdeenu. Vystudoval architekturu na Heriot-Watt University v Edinburghu a poté vyzkoušel různá zaměstnání: od mytí záchodů až po grafický design. Nějaký čas se živil jako web designér a programátor.

Je autorem sedmi románů s Loganem McRaem v hlavní roli, z nichž první dva, Žulové město a Smrtící záře, vyšly česky.

Žije v severovýchodním Skotsku se svou ženou Fionou a kocourem Grendelem. Je velkým obdivovatelem detektivních příběhů detektiva Frosta od R. D. Wingfielda a vášnivým pěstitelem brambor.