Šípková Růženka

Ross Macdonald

(1980)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ROSS MACDONALD

(vlastním jménem Kenneth Millar, narozen r. 1915 poblíž San Franciska) vyrůstal v kanadském Ontariu, od r. 1950 žije v Santa Barbaře v Kalifornii, kde v tradici chandlerovské školy píše detektivní romány o měnící se společnosti svého rodného státu. Dodnes publikoval 23 knih – jenom ve dvou nevystupuje jeho paličatý detektiv Lew Archer. Čeští čtenáři znají Mrtvý úsměv (The Ivory Grin), Honba za Phoebe (The Wycherly Woman), Smrt v bazénu (The Drowning Pool), Bíle pruhovaný pohřební vůz (The Zebra-Striped Hearse), Zamrazení (The Chill), Rub dolaru (The Far Side of the Dollar) a Pohřešovaný (The Underground Man). Poslední jeho román Modré kladivo (The Blue Hammer) vyšel r. 1976.

VĚNOVÁNO EUDOŘE WELTYOVÉ

ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA

ROSS MACDONALD

ODEON

Přeložila Helena Nebelová

Copyright

© 1973

by Ross MacDonald

· I ·

Letěl jsem domů z Mazatlánu ve středu odpoledne. Když jsme se blížili k Los Angeles, mexické letadlo se sneslo nízko nad moře a spatřil jsem unikající naftu.

Ležela na modré hladině nedaleko Pacific Pointu jako hladký sliz, rozteklý několik kilometrů do šířky a desítky kilometrů do délky. Na jeho konci z návětrné strany se tyčila vrtací plošina jako rukojeť dýky, kterou zabodli v svět, aby krvácel černou krví.

Stevard procházel uličkou mezi sedadly a dozíral, jestli jsme připraveni k přistání. Zeptal jsem se ho, co se to děje s mořem. Pozdvihl ramena a ruce v mexikánském gestu, aby naznačil nedbalost Amíků.

„Uniká to už od pondělka.“ Nahnul se nade mnou a díval se dolů podél křídla. „Hodně se to proti včerejšku zhoršilo. Připněte si pás, seňore. V pěti minutách přistáváme.“

Na Mezinárodním letišti jsem si koupil noviny. Zprávy o unikající naftě zaplňovaly přední stránky. Viceprezident Lennox Oil Company pan Jack Lennox prohlásil, že závada bude odstraněna do čtyřiadvaceti hodin. Pan Jack Lennox byl hezký člověk, dá-li se věřit snímku v novinách, jenže kdoví, dá-li se věřit jemu?

Pacific Point patří k mým nejoblíbenějším místům na pobřeží. Když jsem šel k letištnímu parkovišti, představa městských pláží ohrožených naftovou kalamitou mě skličovala jak zlý přízrak.

A místo domů, do západního Los Angeles, jsem zabočil k jihu na pobřežní silnici k Pacific Pointu. Slunce se již sklánělo k západu, když jsem tam dojel. Z kopce nad přístavem jsem pozoroval gigantickou skvrnu, šířící se po moři jako předčasná noční temnota.

Její nejbližší okraj, vzdálený od pobřeží asi jeden kilometr, se temněl kdesi za tmavě hnědými pásy chaluh, jež tu tvořily jakousi přirozenou bariéru břehu. Nákladní čluny jezdily sem tam a rozprašovaly chemikálie po okrajích naftového povlaku. Byly to jediné lodi v dohledu. Nad bílou závorou z plastické hmoty, nataženou přes ústí přístavu, kroužili rackové, kteří taky vypadali jako z bílého plastiku.

Seběhl jsem dolů na veřejnou pláž a po ní jsem došel k písčitému výběžku, který zčásti uzavíral přístav. Několik lidí, hlavně žen a děvčat, stálo až u vody a hledělo na moře. Připadalo mi, že tu čekají na konec světa, nebo že už snad nastal a oni tu zůstanou zakleti.

Pěnivý příliv se líně zvedal. V něm sebou zmítal černý pták s ostrým zobanem. Měl oranžově červené oči, jakoby planoucí hněvem, a byl tak zašpiněný od nafty, že jsem v něm až po chvíli poznal potáplici.

Žena v bílé košili a kalhotách se probrodila po stehna ve vodě k ptáku, popadla ho a podržela mu hlavu tak, aby ji nemohl klovnout. Když se vracela na břeh a obrátila ke mně tvář, viděl jsem, že je to hezké mladé děvče s tmavýma očima, stejně hněvivýma jako ty ptačí. Její úzká chodidla zanechávala v mokrém písku krásně tvarované stopy.

Zeptal jsem se jí, co bude dělat s tou potáplici.

„Vezmu ji domů a očistím ji.“

„Tu se vám sotva podaří zachránit.“

„Já vím. Ale aspoň snad sebe.“

Odešla s černým vzpínajícím se tvorečkem přitisknutým k bílé košili. Kráčel jsem za ní v jejích elegantních šlépějích. Vycítila to a otočila se:

„Copak chcete?“

„Chtěl bych se vám omluvit. Opravdu jsem neměl v úmyslu brát vám odvahu.“

„To nic,“ řekla. „Já stejně vím, že většina ptáků, které zasáhne nafta, zahyne. Ale přece jen jsem jich několik zachránila, když vytekla do moře nafta u Santa Barbary.“

„Zřejmě se v tom vyznáte.“

„Musím, už sama kvůli sobě. Pocházím totiž z naftařské rodiny.“

Pohnula hlavou směrem k vrtací plošině. Pak se ke mně otočila zády a beze slova odešla. Díval jsem se za ní, když pospíchala po pláži se zuboženým ptákem v náručí, jako by šlo o vlastní děcko.

Pak jsem ji následoval až k přístavní hrázi, jež tvoří jižní hranici přístavu. Jeden z nákladních člunů otevřel plastickou závoru a vpustil ostatní čluny dovnitř. Přistály bokem k hrázi, kde je uvázali.

Změnil se vítr a přivál pach plovoucí nafty, vtíravý a neodbytný jako zápach zdechliny.

Na přístavní hrázi stála restaurace, která měla na střeše blýskavý neónový nápis: Blančina rybárna. Byl jsem hladový, a proto jsem se pustil tím směrem. Za rozložitou restaurační budovou byly složené nádrže s chemikáliemi, stroje a hromady potrubí do vrtů. Z nákladních člunů vystupovali po přístavním můstku dělníci.

Přistoupil jsem ke staršímu dokaři s ošlehanou tváří pod červeným tvrdým kloboukem. Zeptal jsem se ho, jak vypadá situace.

„Jo, milej pane, vo tom my nesmíme mluvit. Vod toho tu je firma.“

„Akciová společnost Lennox?“

„Jo jo, tak podobně se jmenuje.“

Ale už se mezi nás vložil parťák, hromotluk v kovbojských holínkách s vysokými podpatky. Měl je nasáklé naftou a na šatech černé mastné skvrny.

„Vy jste vod novin?“

„Nejsem. Jsem docela obyčejný občan.“

Podezíravě si mě měřil. „Vodtaď?“

„Z Los Angeles.“

„Tady nemáte co dělat.“

Šťouchl do mě břichem. Dělníci kolem nás najednou ztichli. Byli to drsní chlapi, a byli udření a podráždění a ochotní zchladit si žáhu na všem, co se pohne.

Vrátil jsem se zase k rybárně. Jakýsi muž oblečený jako rybář postával za rohem. Pod proužkovanou vlněnou čapkou vykukovaly mladistvé oči ze zarostlé tváře.

„Radši si s nimi nezačínejte,“ poradil mi.

„Neměl jsem to v úmyslu.“

„Většinou sem přišli z Texasu, z vnitrozemí. Voda je u nich něco docela bezcennýho, protože se nedá prodat po dvou třech dolarech za sud. Zajímá je jedině nafta a že je jí škoda, aby utíkala do moře. Ale že je v moři taky život a tady ve městě že žijí lidé, na to jim už mozek nestačí.“

„Nafta ještě pořád uniká?“

„Uniká,“ řekl. „Mysleli, že se jim podařilo sondu utěsnit hned to pondělí, jak to začlo. Předtím se ozývalo hrozné dunění a rachocení a až třicet metrů do výšky vystřeloval odvrtaný kal s mlhou zemních plynů. Spustili do vrtu tyče a utěsnili udusáním a byli přesvědčeni, že ho zavřeli. Hlavní vrt se jim opravdu podařilo zavřít. Jenomže potom začala kolem dokola vrtací plošiny probublávat vodou emulze plynu a nafty.“

„Jste výborně informovaný.“

Mladík zamrkal a přikývl. „Vždyť jsem u toho byl. Vzal jsem s sebou do lodi reportéra, nějakého Wilbura Coxe. Pracuje pro zdejší noviny. Zrovna evakuovali vrtací plošinu, když jsme k ní dopluli. Hrozilo totiž, že každou chvilku vypukne požár.“

„Nepřišel nikdo o život?“

„Ne, naštěstí nikdo.“ Zašilhal po mně skrz kštici vlasů. „Že jste taky reportér?“

„Nejsem reportér. Ale zajímá mě to. Nevíte, co způsobilo výbuch?“

Ukázal palcem k nebi a potom na moře. „Na to kolujou nejrůznější názory. Jako například že nebyla provedena dostatečná výstuž. Ale bude v tom taky něco s mořským dnem. Zdejší podmořské skály jsou drobivé. Je to asi, jako byste se pokoušel udělat do koláče hladkou díru a udržet v ní vodu. Tady se vůbec nemělo začínat vrtat.“

Dělníci z nákladních člunů se trousili kolem nás jako zbytky rozprášené armády. Rybář jim ironicky salutoval a zuby mu svítily v hustém plnovousu. Odpovídali mu útrpnými pohledy, jako by byl pomatenec, kterému se pletou hodnoty.

Vešel jsem do restaurace. Ve výčepu se rozléhaly hlasy, chmurné i halasné zároveň, ale jídelna byla poloprázdná. Byla zařízena v pseudonámořním slohu, s kajutními okénky místo oken. U pokladny se zrovna chystali platit dva muži.

Všiml jsem si jich, protože tvořili nezvyklý pár. Jeden byl mladý, druhý starý a vetchý. Ale nezdálo se, že by byli otec a syn. Vypadali spíš, jako by každý z nich pocházel z docela jiného světa.

Starý pán byl skoro plešatý, na temeni měl sinalé jizvy, které sbíhaly po stranách obličeje a krabatily pleť vráskami. Měl na sobě ošumělý šedý tvídový oblek, podle všech známek šitý na míru, ale vyzáblý stařec se v něm ztrácel. Bylo vidět, že ten oblek byl šit pro někoho jiného, anebo možná pro něho, když byl mladší a statnější. Dělal na mě dojem člověka ztraceného ve světě, ztraceného v čase.

Mladší muž byl oblečený v texasky a černý svetr s rolákem, který podtrhoval šíři jeho ramen. Byl tak ramenatý, že hlava se zdála nepoměrně maličká. Vycítil můj pohled a ohlédl se. V očích měl výraz jako několik smolařů, které jsem znal. Hledí na svět jakoby za silnými ochrannými skly, jež je oddělují od přímého kontaktu s ostatními lidmi.

Statná blondýna v oranžových šatech vyťukala útratu na pokladně, jež vyhodila součet a brnkla. Mladý muž jí podal peníze a přijal zpět drobné. Stařec v tvídovém obleku se ho chytil pod paží pohybem slepce nebo invalidy, který se drží ošetřovatele.

Blondýna jim otevřela dveře, a jako by reagovala na jakousi otázku, ukázala po pláži směrem k jihu.

Když mi přinesla jídelní lístek, zeptal jsem se jí, kdo to byl.

„V životě jsem je tu neviděla. Ale určitě to budou nějací turisti, protože se v Pacific Pointu vůbec nevyznají. Posledních pár dnů se to tu zvědavci jen hemží.“ Ostře na mě pohlédla. „Vy tu jste taky nový. Vy asi budete jeden z těch údržbářů, co sem volají kvůli naftě, že jo?“

„Ne, nic takového. Jsem obyčejný turista.“

„Ale vybral jste si správné místo.“ Rozhlédla se majetnicky po sále. „Já jsem Blanka, jestli vás to zajímá. Budete něco pít? Vždycky přinesu dvojitou. To je tajemství mého úspěchu.“

Objednal jsem si bourbon s ledem. Pak jsem se dopustil chyby a poručil si rybu. Byla cítit naftou. Nechal jsem porci nedojedenou a vyšel jsem ven.

· II ·

Příliv mezitím zesílil a já se obával, že přižene k pobřeží naftu. Možná že už zítra zamoří pláže. Rozhodl jsem se, že se projdu po břehu v jižním směru. Tudy odešla i dívka s potáplicí.

Západ slunce se zrcadlil na vodní hladině a plál na obloze. Ta několikrát změnila barvu, až se ustálila na jemné melírované šedi. Připadalo mi, že se procházím pod klenbou ohromné jeskyně, v níž nízko planou skryté ohně.

Došel jsem k místu, kde se rovná linie břehu prudce stáčela v pravém úhlu kolem útesu, který se tu náhle zvedl z pláže. Několik pozdních jezdců na příbojových lyžích čekalo na vodě na závěrečnou mohutnou vlnu.

Sledoval jsem je, dokud se nepřivalila z tmavnoucího oceánu a nepřinesla většinu z nich ke břehu. Nad hladinou proletěl kormorán jako vtírající se myšlenka.

Šel jsem dál ještě asi kilometr. Pláž byla úzká a stále se zužovala dorážejícími vlnami, jež postupovaly proti útesu. V tomto místě byl vysoký asi dvacet metrů. Příkré cestičky a rozviklané dřevěné schody vedly tu a tam nahoru k domům postaveným na jeho planině.

Usoudil jsem, že tady mě příliv zaskočit nemůže. Ale noc se už skláněla a moře se zvedalo, aby se setkaly.

Několik set metrů vpředu spočívala u paty útesu nakupenina balvanů a uzavírala pláž. Rozhodl jsem se, že dojdu až tam a pak se vrátím. To místo na mě působilo velice tísnivě. Útes s hromadou balvanů na úpatí vypadal ve slábnoucím světle jako přízrak zániku.

Vysoko mezi balvany se cosi bělalo. Když jsem došel blíž, viděl jsem, že je to žena, a mezi hukotem příboje jsem zaslechl její pláč. Odvrátila hlavu, já ji však poznal už předtím.

Když jsem se ještě víc přiblížil, seděla nehybně, jako by byla předmět náhodně uvízlý ve štěrbině mezi kameny.

„Stalo se vám něco?“ zeptal jsem se.

Přestala rázem plakat, jako by slzy spolkla, a hleděla na opačnou stranu. „Nic se mi nestalo.“

„Zahynul ten váš pták?“

„Ano, zahynul,“ řekla vysokým přiškrceným hlasem. „Jste spokojený?“

„Mě hned tak něco neuspokojí. Nemyslíte, že byste si měla sednout na bezpečnější místo?“

Nejprve neodpovídala. Potom ke mně pomalu stočila hlavu. Její vlhké oči se zatřpytily v pološeru.

„Mně se tu líbí. Doufám, že se přižene příliv a odnese mě.“

„Kvůli jedné uhynulé potáplici? Spousta mořských ptáků nalezne smrt.“

„Nemluvte pořád o smrti, prosím vás.“ Vyprostila se ze štěrbiny a postavila se. „Kdo vůbec jste? Poslal vás někdo za mnou, abyste mě hledal?“

„Přišel jsem sám od sebe.“

„Šel jste ale za mnou.“

„Ani ne. Šel jsem se projít.“ Přihrnula se vlna a rozstříkla se o balvany. Ucítil jsem na tváři chladnou vodní tříšť.

„Musíme odtud opravdu odejít.“

Zoufalým pohybem se rozhlédla kolem. Pak se podívala vzhůru, kde jí trčel nad hlavou dům přilepený k útesu jako hrozba. „Nevím, kam bych šla.“

„Měl jsem za to, že tu někde poblíž bydlíte.“

„Ne.“ Chvíli mlčela. „Kde bydlíte vy?“

„V Los Angeles. V západním Los Angeles.“

Zamžikala očima, jako by došla k nějakému rozhodnutí. „Já taky.“

Příliš jsem v takovou náhodu nevěřil, ale byl jsem ochoten nekazit hru, abych viděl, kam povede. „Máte zajištěnou dopravu?“

„Ne.“

„Odvezu vás domů.“

Šla se mnou bez námitek. Řekla mi, že se jmenuje Laurel Russová a že je vdaná. Já jí řekl, že mé jméno je Lew Archer. Něco v celé té situaci mě ponouklo, abych zamlčel, že jsem soukromý detektiv.

Než jsme prošli kolem útesu k místu, kde se pláž stáčela, přivalila se vysoká vlna, smáčela nám nohy a vynesla na břeh posledního příbojového jezdce. Připojil se ke svým kamarádům usazeným kolem ohně z naplaveného dříví, který si rozdělali pod převisem vymleté jeskyně. Jejich mastné tváře a těla se leskly v záři plamenů. Dělali na mě dojem, že se zřekli civilizace a že jsou připraveni ke všemu, nebo také k ničemu.

Na pláži byli ještě další lidé. Tiše hovořili anebo mlčky čekali. Postáli jsme poblíž nich v pološeru. Oceán a jeho břehy nejsou nikdy naprosto temné: voda soustřeďuje na své hladině světlo jako čočka teleskopu.

Dívka stála tak blízko mě, že jsem cítil na krku její dech. A přesto jako by prodlévala kdesi daleko, v kosmické vzdálenosti ode mě i ostatních lidí. I ona to zřejmě tak cítila. Uchopila mě náhle za ruku. Její ruka byla chladná.

Mladý ramenatý muž v černém svetru s rolákem, kterého jsem zahlédl v Blančině rybárně, se znovu objevil na přístavní hrázi. Seskočil dolů na písek a mířil k nám. Kráčel klátivou a jaksi mechanickou chůzí, jako by ho někdo uvedl do pohybu stisknutím pera.

Zůstal stát a zahleděl se na dívku rozčileným i hrozebným pohledem. Ruku stále v mé ruce, obrátila se a táhla mě k ulici. Držela se mě pevně a křečovitě, jako ustrašené děcko. Mladík se ani nepohnul a pozoroval nás, jak odcházíme.

Ve světle pouličních lamp jsem si ji dobře prohlédl. Tvář měla zkřehlou, v očích hluboký temný děs. Když jsme si sedli do auta, cítil jsem výpary jejího strachu.

„Kdo to byl?“

„Já nevím. Opravdu ne.“

„Tak proč se ho tak bojíte?“

„Já mívám záchvaty strachu. Nemluvme o tom.“

„Nebyl to váš manžel? Pan Russo?“

„Ne, nebyl.“

Celá se třásla. V kufru auta jsem měl starý nepromokavý plášť. Vyndal jsem ho a přehodil jí ho přes ramena. Nepohlédla na mě, ani nepoděkovala.

Vyjel jsem nahoru na nájezd k dálnici. Proud vozidel naším směrem, k severu, nebyl silný. Avšak proti nám se valil nepřetržitý tok svítících reflektorů, jako by z Los Angeles vytékalo světlo skulinou v městském obvodu.

· III ·

Dívka seděla v autě tak mlčenlivě, že jsem se rozpakoval ji vyrušit. Chvílemi jsem na ni pohlédl. Výraz její tváře jako by se měnil – byla zarmoucená, polekaná, vyděšená, až nakonec chladně lhostejná. Byl bych rád věděl, co je příčinou těch změn, či zda jsou jen výplodem mé fantazie, podnícené šalebnou září světel.

U odbočky k západní části Los Angeles jsme sjeli z dálnice.

Konečně promluvila slabým rozvážným hlasem: „Kde bydlíte, pane –?“ Zapomněla mé jméno.

„Archer,“ doplnil jsem ji. „Můj byt je už jenom několik bloků odtud.“

„Dovolil byste, abych od vás zavolala manželovi? Nečeká mě totiž. Byla jsem u příbuzných.“

Měl jsem se jí zeptat, kde bydlí její manžel, a zavést ji k němu. Ale odvezl jsem ji k sobě domů.

Stála bosá v mém obývacím pokoji s mým starým pršákem přehozeným přes ramena a rozhlížela se jako při dobročinné návštěvě v brlohu žebráka. Její netečnost k společenské formě mě přiměla k zamyšlení, z jakého asi pochází prostředí. Patrně z velmi bohatého, nebo spíše nedávno zbohatlého.

Ukázal jsem jí telefon na psacím stole a odešel jsem do ložnice rozbalit příruční tašku. Když jsem se vrátil do pokoje, seděla zhroucená u telefonu. Černé sluchátko měla přitisknuté na ucho jako lékařský nástroj, který jí vyhnal všechnu krev z obličeje.

Neuvědomil jsem si, že je telefon hluchý, dokud nepoložila sluchátko jemně na vidlici. Potom sklonila tvář do paží. Její vlasy se rozprostřely po mém psacím stole jako těžký stín.

Chvíli jsem ji mlčky pozoroval. Neměl jsem zájem vnikat do jejích citových problémů, natož je s ní sdílet. Byla strašně rozháraná, ale přesto se vyjímala v mém bytě docela přirozeně.

Po chvilce zvedla hlavu. Výraz obličeje měla nehybný jako maska.

„Odpusťte, netušila jsem, že jste tady.“

„Vždyť se nic nestalo.“

„To právě nevím, a zneklidňuje mě to. Tom pro mě nechce přijet. Má u sebe nějakou ženu. Vzala telefon.“

„A co ti příbuzní, u nichž jste právě byla?“

„Co by s nimi bylo? Nic.“

Rozhlédla se po místnosti, jako by se prostor pro její život náhle zúžil.

„Zmínila jste se o své rodině. Říkala jste, že působí v petrochemickém průmyslu.“

„Asi jste mi špatně rozuměl. Promiňte, ale to vaše vyptávání už nesnáším.“ Její nálada oscilovala jako kyvadlo mezi zraněností a zraňováním. „Máte asi hrozný strach, abych tu u vás nezůstala.“

„Naopak. Můžete tu zůstat přes noc, jestli chcete.“

„S vámi?“

„Přenechám vám ložnici. Tahle pohovka se dá rozložit ve spací lehátko.“

„A kolik to bude stát?“

„Nic.“

„Copak vypadám jako lehké zboží?“

Vstala a shodila s ramen můj nepromokavý plášť. Bylo to odmítavé gesto. Ale zároveň mi jím bezděčně předvedla svou postavu. Byla plná v prsou, na nichž jí pták zanechal na košili černé skvrny, štíhlá v pase, se silnými boky a plnými stehny. Na koberečku u krbu uvízlo trochu písku z jejích ušpiněných elegantních chodidel.

Připadal jsem si jako postarší záletník. A opravdu, kdyby byla stará nebo ošklivá, nebyl bych si ji přivedl do bytu. Ale nebyla stará, tím méně ošklivá. Dokonce ani její rozháraná a vylekaná mysl nic neubrala na kráse její tmavé hlavě.

„Já od vás nic nechci,“ pravil jsem. A zeptal se sám sebe, jestli mluvím pravdu.

„Lidé vždycky něco chtějí. Jen si nic nenamlouvejte. Neměla jsem sem s vámi chodit.“ Rozhlédla se kolem sebe jako ztracené děcko. „Nelíbí se mi tu.“

„Můžete kdykoliv odejít, paní Russová.“

Najednou se dala do pláče. Slzy jí stékaly po nezakryté tváři a zanechávaly na ní lesklé stružky. Výčitky svědomí či touha mě ponoukly, abych ji uchopil za ramena. Ucouvla před mýma rukama a chvěla se po celém těle.

„Posaďte se,“ řekl jsem. „A klidně tu zůstaňte. Nikdo vám neublíží.“

Nevěřila mi. Napadlo mě, že už jí někdo ublížil, možná tak surově jako té ubohé potáplici bez naděje na uzdravení. Dotkla se své lepkavé tváře.

„Můžu se tu někde umýt?“

Ukázal jsem na dveře do koupelny. Zamkla za sebou velice důrazně. Zůstala tam dlouho. Když vyšla, měla jasnější oči a pohybovala se s větší jistotou, jako alkoholik, který si potají přihnul.

„A teď už půjdu,“ řekla.

„Máte peníze?“

„Tam, kam jdu, žádné nepotřebuji.“

„Co to má znamenat?“ vyjel jsem na ni zostra. Zareagovala hystericky. „Vy asi čekáte, že vám zaplatím za svezení? A ještě vám tu dýchám váš drahocenný vzduch.“

„Vy máte chuť se s někým hádat. Proč to ale mám být zrovna já?“

Vyložila si má slova jako definitivní vyhazov. Otevřela prudce dveře a odešla. Něco mě pudilo, abych se za ní rozběhl, ale nedošel jsem dál než ke své dopisní schránce. Pak jsem si sedl k psacímu stolu a prohlížel poštu, která se nakupila během mé týdenní dovolené.

Byly to téměř samé účty. Potom šek na tři sta dolarů od muže, jehož syna jsem objevil na Isla Vistě v jednom bytě obývaném ještě pěti jinými mládenci. Dostal jsem také pracně sesmolený dopis od jednoho chovance vězeňského ústavu ve střední Kalifornii. Psal mi, že je nevinný, a žádal mě, abych jeho nevinu prokázal. A připojil doušku: „I kdybych nebyl nevinný, proč mě už nepustí? Jsem starý člověk, nikomu neublížím. Co bych mohl spáchat, kdyby mě odtud propustili?“

A jako když centrála spojuje meziměstský hovor, mou myslí skrytě proběhl řetěz souvislostí. Vstal jsem ze židle, až jsem ji téměř převrhl, a běžel do koupelny. Dvířka lékárničky byla pootevřená. Stávala v ní lahvička nembutalu, pětatřicet nebo čtyřicet pilulek, které mi zbyly z doby, kdy jsem zapomněl spát a musel jsem se tomu opět učit. Lahvička ve skříňce nebyla.

· IV ·

A tak asi deset až dvanáct minut po jejím odchodu jsem seběhl dolů na liduprázdnou ulici. Nasedl jsem do auta a objel domovní blok. Nikde žádní chodci, nikde sebemenší stopa po Laurel Russové.

Dojel jsem už k Wilshiru, než jsem si uvědomil, že jenom mařím čas. Vrátil jsem se domů a vyhledal v telefonním seznamu číslo Thomase Russa. Bydlel na okraji Westwoodu, sotva pět až šest kilometrů ode mě. Zapsal jsem si jeho adresu i telefon.

Telefon mnohokrát zazvonil, pravidelně a drásavě jako smrtelný chropot, než kdosi zvedl sluchátko. „Haló, tady Tom Russo.“

„Tady Lew Archer. Vy mě neznáte, ale volám kvůli vaší ženě.“

„Kvůli Laurel? Stalo se něco?“

„Ještě nic. Ale jsem velmi znepokojen. Odnesla z mého bytu prášky pro spaní.“

Hlas pana Russa zazněl podezíravě. „Vy jste její přítel?“

„Ne, já ne. Vy.“

„Co dělala ve vašem bytě?“

„Chtěla vám zavolat. Když jste ji odmrštil, odešla a odnesla mi prášky na spaní.“

„Co to bylo za prášky?“

„Nembutal – tři čtvrti gránu v pilulce.“

„Kolik jich bylo?“

„Nejméně tři tucty – víc než smrtelná dávka.“

„Já vím,“ řekl Russo. „Jsem farmaceut.“

„Myslíte, že je schopná je požít?“

„To nevím.“ Ale v jeho hlase se zachvěl strach.

„Pokoušela se už někdy o sebevraždu?“

„Já nevím, s kým hovořím.“ Což znamenalo, že pravděpodobně ano. „Vy jste policista?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Najali vás její rodiče?“

„Nikdo mě nenajal. Potkal jsem vaši ženu na pláži u Pacific Pointu. Ta unikající nafta ji velice rozrušila a požádala mě, abych ji dovezl do Los Angeles. Když jste ji odmrštil –“

„Prosím vás, neopakujte to pořád. Já ji přece neodmrštil. Řekl jsem jí, že ji nemůžu vzít zpátky, jestli to nemyslí naprosto vážně. Já už bych nějaké další flikování a snad zas další rozchod nesnesl. Tenhle poslední mě málem zničil.“

„A co ji?“

„Jí na mně tolik nezáleží jako – Poslyšte, já vám tu vykládám důvěrné věci.“

„Čím víc mi toho řeknete, pane Russo, tím lépe. Koho by ještě mohla zavolat nebo navštívit?“

„Musím si to trochu promyslet, ale teď na to nemám čas. Mám noční službu v dragstóru. Už jsem tam teď měl být.“

„V kterém dragstóru?“

„V Save-More ve Westwoodu.“

„Zajdu tam za vámi. Napsal byste mi seznam lidí, které by mohla vyhledat?“

Russo slíbil, že se pokusí.

Projel jsem Wilshirem v pravém silničním pruhu a vyhlížel Laurel mezi lidmi na chodníku. Zaparkoval jsem na parkovišti firmy Save-More a vešel turniketem do obchodu.

Zářivkové osvětlení do něho vnášelo umělou, neskutečnou atmosféru kosmické stanice.

Několik mladých lidí chodilo mezi pulty a přihrádkami s vystaveným zbožím, chlapci s vlasy à la Jan Křtitel, děvčata oblečená ve stylu Whistlerovy matky na obraze v Louvru. Muž v zaskleném lékárnickém boxu na druhém konci prodejní haly byl věkem asi mezi mnou a jimi.

Černé vlasy neměl ani krátké, ani dlouhé a prosvítaly v nich předčasné stříbrné nitky. Oblečen byl v čistý bílý plášť, který jako by odděloval hlavu od trupu, takže vznikal dojem, že se hlava volně vznáší v bílém studeném světle. Pod tenkou vrstvou svalů se mu rýsoval tvar lebky jako starý bronz.

„Vy jste pan Russo?“

Prudce vzhlédl a pak přistoupil k otvoru mezi skleněnou přepážkou a pokladnou. „Co si přejete?“

„Já jsem Archer. Vaše žena se už podruhé neozvala?“

„Ne, pane Archere, neozvala. Nechal jsem zprávu v Hollywoodské zdravotní stanici i v některých nemocnicích – pro všechny případy.“

„Takže nevylučujete možnost, že se pokusí o sebevraždu?“

„Mluvívala o sebevraždě – před delší dobou. Laurel nikdy neuměla být šťastná a spokojená.“

„Když vám volala, vzala prý telefon nějaká žena.“

Podíval se na mě tmavě hnědýma ustaranýma očima, jež připomínaly oči věrného psa. „To byla má pomocnice v domácnosti.“

„Ona k vám chodí večer?“

„Přesně řečeno – je to má sestřenice. Zdržela se, aby mi připravila večeři. Mám už po krk hospodské stravy.“

„Jak dlouho žijete odloučeně?“

„Tentokrát už několik týdnů. My vlastně nejsme odloučeni, přesně řečeno nejsme odloučeni úředně.“

„Kde žije ona?“

„Většinou u přátel. Někdy taky u rodičů nebo u babičky v Pacific Pointu.“

„Připravil jste mi seznam jejích přátel a příbuzných, jak jsem vás žádal?“

„Ano, tady je.“ Podal mi kus papíru a naše oči se opět setkaly. Jeho se nyní zdály menší a tvrdší.

„Vy se tím opravdu chcete zabývat?“

„S vaším svolením.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Protože utekla s mými prášky na spaní. Mohl jsem ji zadržet, ale trochu mě rozzlobila.“

„Aha,“ řekl, ale nepodíval se na mě. „Znáte Laurel dobře?“

„To tedy rozhodně ne. Viděl jsem ji dnes odpoledne poprvé. Ale vzbudila můj zájem, jestli mi rozumíte.“

„Jistě, jistě, nejste sám.“ Rozrušením hlasitě dýchal. „Lidé, které uvádím v seznamu, jsou většinou její příbuzní. Laurel se mnou nikdy nemluvila o svých mládencích – tedy myslím, které znala před svatbou. Pokud vím, má a měla jen jednu důvěrnou přítelkyni, jmenuje se Joyce Hampshirová. Chodily spolu do školy někde v Orangi. Do soukromé školy.“ Pohlédl na mě zamyšleně, a jako by cítil potřebu se hájit. „Joyce byla na naší svatbě. Ona jediná byla pro to, aby Laurel zůstala vdaná. Tedy myslím se mnou.“

„Jak dlouho jste svoji?“

„Dva roky.“

„Proč od vás vaše žena odešla?“

„Já nevím. Neuměla mi to vysvětlit ani ona sama. Všechno se nám nějak pokazilo – celá naše pohoda se zbortila.“ Pohledem zabloudil za skleněnou přepážku na police s láhvemi a krabicemi v celé nekonečné rozmanitosti léčiv.

„Kde bydlí Joyce Hampshirová?“

„Poměrně blízko, jmenuje se to Greenfield Manor. Je to v Santa Monice.“

„Zavolal byste jí a řekl jí, že bych k ní na chvilku zajel?“

„Beze všeho. Co myslíte, mám vyrozumět policii?“

„Být vámi, moc bych si od toho nesliboval. Nevíme toho tolik, abychom je přiměli k nějaké akci. Ale jestli chcete, zavolejte je. A vyrozumte taky Ústav pro sebevrahy, když už budete telefonovat.“

Zatímco Russo telefonoval, prohlížel jsem seznam jmen, jejž pro mě naklepal na stroji:

Joyce Hampshirová, Greenfield Manor

William Lennox, El Rancho (dědeček)

Sylvia Lennoxová, Seahorse Lane, Pacific

Point (babička)

Jack Lennox s chotí, Cliffside, Pacific Point (její rodiče)

Kapitán Benjamin Somerville s chotí, Bel-Air (strýc a teta)

Snažil jsem se vštípit si jména a adresy do paměti.

Russo právě říkal do telefonu: „My jsme se nepohádali. Neviděl jsem ji večer, já ji neviděl celý den. Já s tím nemám nic společného, věřte mi.“ Položil sluchátko a vrátil se ke mně. „Mohl byste mluvit s Joyce i odtud, jenže já tu nesmím nikoho nechat volat.“

„Stejně bych si s ní radši promluvil osobně. Nemá, jak se zdá, žádnou zprávu o Laurel, že ne?“

Russo se zakabonil a zavrtěl hlavou. „Jak to, že ji nazýváte Laurel?“

„Podle vás.“

„Ale tvrdil jste, že ji skoro neznáte.“ Byl rozčilený, ale ovládal se.

„Neznám.“

„Tak proč se o ni tolik zajímáte? Neupírám vám k tomu právo. Jenom to nemůžu pochopit, když ji skoro neznáte.“

„Řekl jsem vám přece, že za ni cítím určitou odpovědnost.“

Svěsil tmavou hlavu. „Já taky. Udělal jsem chybu, když mě dnes večer volala a chtěla přijít domů. Měl jsem jí říct, aby přišla.“

Tom Russo patřil k lidem, kteří snadno obracejí svůj hněv a nedůvěru sami proti sobě. Jeho hezká tvář měla zamyšlený, zklamaný výraz, jako by si uvědomoval, že promarňuje své mládí.

„Odešla od vás už někdy předtím, pane Russo?“

„Ano, žili jsme odděleně už dřív. Ale vždycky odešla ona.“

„Brala drogy?“

„Ani ne.“

„Jak to myslíte?“

„Užívá dost často barbituráty. Špatně spí a potřebuje taky léky pro celkové uklidnění. Ale ještě nikdy nevzala víc než předepsanou dávku.“ S přivřenýma očima si představil opačnou možnost a ihned ji zavrhl. „Ona to jenom předstírá, aby mě vyděsila.“

„U mě se jí to podařilo. Nadhodila něco o sebevraždě, když vám volala?“

Russo hned neodpověděl, ale jeho lebeční kosti pod tenkou vrstvou masa jako by se zdůraznily.

„Něco takového říkala.“

„Vzpomněl byste si, co přesně řekla?“

Zhluboka vtáhl dech. „Řekla, že jestli ji chci ještě jednou v životě vidět, že jí mám dovolit přijít domů. A počkat tam na ni. Ale copak jsem mohl? Musel jsem do práce a –“

Skočil jsem mu do řeči. „Řekla ‚ještě jednou v životě‘?“

„Přesně tak. Nebral jsem to v tu chvíli moc vážně.“

„Já to vážně beru. Je krajně rozrušená. Ale přesto si pořád myslím, že chtěla, abych ji našel.“

Zvedl hlavu. „Proč si to myslíte?“

„Nechala otevřenou lékárničku. Nebyla pevně rozhodnutá, že s těmi prášky odejde – alespoň ne celou tu dobu.“ Vzal jsem znovu do ruky seznam jmen. „A co její rodina? Bel-Air, El Rancho, Seahorse Lane – to je samá luxusní čtvrť.“

Russo nepřítomně přikyvoval. „Jsou bohatí.“ Svěsil ramena, jako by chtěl dodat: „A já chudý.“

„Její otec Jack Lennox – není to ten Jack Lennox, co mu patří ten prasklý naftový vrt?“

„Patří jejímu dědečkovi Williamu Lennoxovi. Jeho akciová společnost jich vlastní několik.“

„Znáte ho?“

„Jednou jsem se s ním setkal. Bylo to loni. Pozval mě do svého domu v El Ranchu na rodinnou slavnost. Mě, Laurel a ostatní členy rodiny. Brzy to skončilo a já s ním ani nepromluvil.“

„Má ho Laurel ráda?“

„Měla ho ráda, než si našel tu novou ženu. Proč se ptáte?“

„Já si myslím, že je rozrušená z té naftové kalamity. Je jí hrozně líto ptáků.“

„Já vím. To je tím, že nemáme děti.“

„To řekla ona?“

„Nemusela ani nic říkat. Já chtěl mít děti, ale ona se necítí pro mateřství zralá. Je to jednodušší starat se o ptáky. Teď jsem ale sám rád, že děti nemáme.“

Hovořil s hořkostí ne zcela bezděčnou. Jako by si během naší rozpravy uvědomoval, že jeho život se dostal na slepou kolej.

„Znáte její rodiče – pana a paní Lennoxovy?“

„Znám. Fotografie jejího otce je na titulní stránce dnešních Timesů.“

„Viděl jsem ji. Řekněte mi, šla by domů k rodičům, nebo k babičce Sylvii?“

„Já nevím, co by udělala. Posledních pár roků jsem strávil tím, že jsem se ji snažil pochopit. Ale nikdy jsem neuhádl, jak se zachová.“

„Kapitán Somerville a jeho manželka v Bel-Airu – má k nim vaše žena dobrý vztah?“

„Jsou to její strýc a teta. Jeden čas se s nimi myslím hodně stýkala, ale poslední dobou už méně. Ode mě se toho moc nedovíte, pane Archere. Já totiž tu rodinu vlastně neznám. Vím, že mezi nimi docházelo k různým třenicím od té doby, co si starý pán zařídil život po svém. Laurel se kvůli tomu něco natrápila.“

„Proč?“

„Ona není schopná snášet žádné svízele, ať jsou jakéhokoliv druhu. Vždycky ji docela odrovnalo, když se před ní lidé hádali nebo chovali hrubě. I obyčejná rodinná neshoda pro ni znamená tragédii.“

„Často jste se nepohodli?“

„Ne. Ani bych neřekl.“

K pultu se přiblížila žena s receptem v ruce a postavila se vedle mě. Měla černé holínky a blond paruku. Russovi se zřejmě ulevilo, když ji uviděl. Vzal od ní recept a zamířil dozadu do zaskleného boxu.

„Na shledanou,“ zavolal jsem na něho.

Vrátil se a naklonil se ke mně, aby nebylo slyšet, co říká:

„Jestli přece jen Laurel uvidíte, řekněte jí – požádejte ji – aby se vrátila domů. Nekladu si už žádné podmínky. Chci jenom, aby byla se mnou doma. Vyřiďte jí to.“

V jeho skleněném boxu zadrnčel telefon. Zvedl sluchátko, naslouchal a zavrtěl hlavou.

„Já přijet nemůžu, to přece víš, a nepřeji si, aby přišli sem. Nechci kvůli nim přijít o zaměstnání. Je to to jediné, co mám. Moment, prosím tě.“

Russo se vrátil ke mně, bledý a rozčilený. „Laurelini rodiče přijeli ke mně domů. Já se ale odtud nemůžu hnout. A rozhodně nechci, aby přišli za mnou sem do obchodu. Stejně s těmi lidmi neumím jednat. Prokázal byste mi velkou službu, pane Archere, kdybyste zajel ke mně a promluvil s nimi místo mě. Vy jste také viděl Laurel naposled. Není to odtud daleko. A já vám za vaši námahu rád zaplatím, kolik uznáte za vhodné.“

„Dobrá. Dáte mi sto dolarů.“

Protáhl tvář. „Za to, že s nimi jen promluvíte?“

„Budu asi muset udělat mnohem víc. Sto dolarů je má denní taxa.“

„Nemám tolik u sebe.“ Podíval se do peněženky. „Ale můžu vám dát hned teď padesát dolarů.“

„Dobrá. Zbytek mi dáte později.“

Žena v blond paruce se ozvala: „Dostanu už konečně ten lék, nebo budete vy dva tady klábosit celou noc?“

Russo se jí omluvil. Rychlým důrazným kývnutím se se mnou rozloučil a vrátil se k telefonu.

Vyšel jsem ven k svému vozu. Cítil jsem se nyní více oprávněný jednat, když se Laurelin manžel stal mým klientem. Člověk jeho vrstvy, který studuje za cenu velkých obětí a stane se kvalifikovaným pracovníkem, prokazuje tím, že vydá peníze – třebas pod nátlakem –, že mu na věci bytostně záleží.

Když jsem projížděl Westwoodem, položil jsem si otázku, z čeho pramení můj zájem o Russovu manželku! Odpověď nebyla jasná. Nejspíš asi Laurel patřila k lidem, na něž člověk váže své měnlivé obavy, své neprobádané starosti.

Její oči se mi zjevily ze tmy a upřeně na mě hleděly, jako by náležely duchu ženy, která již nežije. Či duchu ptáka.

· V ·

Byl to blok zvolna chátrajících domků střední vrstvy, postavený ve dvacátých letech. Hladce omítnuté baráčky s plochou střechou hleděly na sebe přes ulici jako pevnůstky na zapomenutém bojišti. Dům Toma Russa se lišil od ostatních tím, že před ním stál nový černý cadillac.

Od volantu vylezl vysoký muž. „Jste pan Archer?“

Řekl jsem, že ano.

„Já jsem Jack Lennox, otec Laurel.“

„Poznávám vás.“

„Tak? Už jsme se někdy setkali?“

„Viděl jsem vaši fotografii v ranních novinách.“

„Dobrý bože – to že bylo dnes ráno? Připadá mi to jako věčnost.“ Zakroutil chmurně hlavou. „Říká se, že neštěstí nikdy nechodí samo. Moje zkušenosti to plně potvrzují.“

Pod jeho povšechným nářkem jsem vyciťoval pochybnosti a nejistotu, což mě u Laurelina otce příliš nepřekvapilo. Přistoupil ke mně a řekl tišeji:

„Jestli tomu správně rozumím, můj zeť –“ vyslovil to slovo s nelibostí – „nás nechce vidět. Věřte mi, že ten pocit je oboustranný. Docela schvaluji, že poslal místo sebe emisara, jenom mi není jasné, co máte společného s celou tou záležitostí.“

„Jsem soukromý detektiv.“ A dodal jsem s mírnou nadsázkou: „Tom Russo mě najal, abych našel vaši dceru.“

„To jsem nevěděl, že se o ni tak stará.“

„Ano, opravdu se o ni stará. Ale nemohl právě teď odejít ze služby. A protože jsem poslední člověk, který ji viděl, uvolil jsem se, že sem zajedu a pohovořím s vámi.“

Lennox mě chytil za paži. Jako kdyby tím spojil elektrické vedení, cítil jsem, jak z něho proudí do mne napětí.

„Poslední člověk, který ji viděl? Co tím chcete říct?“

„Odešla z mého bytu s lahvičkou nembutalu.“ Podíval jsem se na hodinky. „Před hodinou a několika minutami.“

„Jak se dostala do vašeho bytu?“

Jeho hlas zazněl výhružně. Paži mi sevřel pevněji. Setřásl jsem mu ruku.

„Potkal jsem ji na pláži u Pacific Pointu. Požádala mě, abych ji svezl do západního Los Angeles. Vyhověl jsem jí. Potom chtěla z mého bytu zavolat manželovi.“

„Stalo se něco mezi Laurel a jejím manželem?“

„Nic, co by stálo za řeč. Právě se chystal do práce a nemohl pro ni přijet. Teď si to samozřejmě vyčítá, ale podle mého názoru zbytečně. Vaše dcera byla krajně rozrušená, ještě než opustila Pacific Point.“

„Proč byla rozrušená?“

„Za prvé z té nafty. Vyprostila ptáka a ten jí zahynul v rukách.“

„Jděte s tím k čertu. Lidé svádějí na uniklou naftu všechno, co je potrefí. Člověk by řekl, že nastal konec tohohle proklatého světa.“

„Možná že pro vaši dceru nastal. Má velice citlivou povahu a připadalo mi, že je na pokraji zhroucení.“

Zavrtěl hlavou. Sám byl zřejmě napjat na nejvyšší míru a nestál o to, abych mu vykládal totéž o jeho vlastní dceři. Zeptal jsem se ho:

„Mívala někdy sebevražedné úmysly?“

„O ničem takovém nevím.“

„A kdo by o tom mohl vědět?“

„Zeptejte se její matky.“

Vedl mě do domu, jako by mu patřil. V osvětlené hale jsme se na chvíli ocitli těsně vedle sebe a rychle jsme si jeden druhého prohlédli. Měl do hněda ošlehanou tvář, chladné modré oči a husté vlnité hnědé vlasy se začínajícími kouty nad čelem. Oči hleděly přespříliš sebevědomě, ústa prozrazovala zhýčkanost. Ale kolem rtů a v očích se značilo znepokojení nad tím, že stáří se už začíná ohlašovat prvními zmrazujícími příznaky. Jistě mu bylo už přes padesát, ale vypadal mladší.

Jeho manželka čekala v obývacím pokoji s Tomovou sestřenicí, o jejíž existenci jsem se dověděl v lékárně. Obě ženy seděly strnule proti sobě a bylo vidět, že si už delší dobu nemají co říct.

Mladší žena, Tomova sestřenice, měla na sobě světle modrý kalhotový kostým, který zdůrazňoval plnost její postavy. Tvářila se jako chycená do pasti. Ale když jsem se na ni zazubil, oplatila mi úsměv.

„Já jsem Gloria,“ řekla „Gloria Flahertyová.“

Starší dáma vypadala tak, jak asi bude vypadat Laurel za dvacet let, dožije-li se jich. Bylo na ní dosud vidět, že bývala krasavice, ale trpitelské rýhy spojovaly chřípí s koutky úst a pod očima se jí černaly kruhy, jako by byla prošla ohněm. Vlasy měla prokvetlé.

Zvedla ruku v černé rukavičce a vložila ji ochable do mé dlaně. „Pan Archer? Vůbec tomu, co se tu děje, nerozumíme. Vy ano? Je to pravda, co říká její manžel, že Laurel hrozí sebevraždou?“

„Je to docela možné.“

„Ale proč? Stalo se něco?“

„Na to právě jsem se chtěl zeptat já vás.“

„Jenže já jsem s Laurel už několik dní nemluvila. Byla u babičky. Ráda tam hraje na jejím kurtu tenis. Říká, že je to pro ni dobrá terapie.“

„Ona potřebuje terapii, paní Lennoxová?“

„Užila jsem toho výrazu jen obecně.“ Otočila se a zadívala se významně na Glorii, pak znovu na mě. „Za těchto okolností o tom raději nebudu mluvit.“

Gloria pochopila narážku a vstala. „Půjdu douklidit kuchyň. Mohu vám něco nabídnout?“

Pán a paní Lennoxovi se zašklebili a zavrtěli hlavou. Zdáli se poděšeni představou, že by měli něco jíst či pít v domě Toma Russa.

Byli jako astronauti uměle udržovaní na cizí planetě, ale pohrdající nepřátelským prostředím a jeho podivnými obyvateli.

Sestřenice odešla do kuchyně. Paní Lennoxová vstala a několikrát prošla malým prostorem před studeným krbem. Byla vysoká a vychrtlá, ale pohybovala se s jakousi mladistvou nervozitou. Zatřepetala si rukama v rukavicích před obličejem. „To by mě zajímalo, jaký asi používá parfém? Voní to jako ‚Půlnoc na Long Beachi‘.“

„To je pro Long Beach vlastně urážka,“ opáčil její manžel. „Long Beach je dobré naftařské město.“

Snažili se vtipkovat, ale jejich slova zněla těžce, jako by byla z olova. Paní Lennoxová se mě zeptala:

„Myslíte, že tu s ním žije?“

„Pochybuji. Tom říkal, že je jeho sestřenice. A co je důležitější, Tom, jak je vidět, miluje vaši dceru.“

„Tak proč si ji nehlídá?“

„Řekl bych, že je to někdy skoro nemožné, nemyslíte, paní Lennoxová?“

Zamyšleně se odmlčela. „Máte pravdu. Bylo to s ní vždycky těžké. Je to nevypočitatelné děvče. Doufala jsem, že ji manželství –“

„Nemluv o jejím manželství,“ přerušil ji Lennox. „Je zřejmě rozbité. Už spolu kolik týdnů nebydlí. Russo říká, že se nechce rozvádět; chce vytrvat, protože si dělá zuby na nějaké ty výhodičky. Já tyhle typy znám.“

„Možná že mu křivdíte,“ namítl jsem. „Řekl bych, že mu na Laurel záleží zrovna tolik jako vám.“

„Myslíte? Jenže vy zapomínáte, že já jsem její otec. A já odmítám, abyste mě házel do jednoho pytle s tím mastičkářem.“

Byl v náladě odmítat téměř všechno. Zrudl a pak zpopelavěl. Jeho žena pozorovala, jak se mu mění barvy v obličeji, jako by šlo o důvěrně známé signály. I když výraz jejích očí zůstal lhostejný, sklonila se nad manželem a položila mu ruce na ramena.

„Uklidni se, Jacku. Máme patrně před sebou dlouhou noc.“ Otočila se ke mně. „Manžel mívá návaly vysokého tlaku. Jistě teď chápete proč.“

„Nechápu však zcela jasně účel vaší návštěvy, paní Lennoxová.“

„Mysleli jsme, že tu najdeme Laurel. Její babička nám oznámila, že Laurel má v úmyslu vrátit se k Tomovi.“

„Laurel vám působí starosti.“

„Já si o ni dělám starosti celý svůj život. – Celý její život.“

„Řekla byste mi, proč?“

„Jak ráda bych vám to vysvětlila, kdyby to šlo.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

Pohlédla opět na manžela, jako by čekala na další signál. Jeho obličej byl nyní poset růžovými skvrnami. Přejel si po něm rukou, jako by je chtěl setřít, ale barva jeho tváří se tím nezměnila. Změnil se však jeho hlas, když pravil:

„Nám na Laurel nesmírně záleží, pane Archere. Je naše jediné dítě, jiné už mít nebudeme. Kdyby se jí něco stalo –“ zvedl ramena a zhroutil se do židle.

„A co myslíte, že by se jí mohlo stát?“

Lennox neodpovídal. Jeho žena stála nad ním a hleděla na něj, jako by se pokoušela vyčíst jeho myšlenky. Zeptal jsem se obou:

„Pokusila se už někdy o sebevraždu?“

„Ne,“ odpověděl její otec.

Ale matka řekla: „Ano, dá se říct, že ano.“

„Chtěla se otrávit?“

„O tom nevím. Jednou jsem ji však přistihla s otcovým revolverem. Hrála v jeho pokoji ruskou ruletu.“

Lennox se vrtěl na židli, jako by k ní byl připoután. „O tom jsi mi nikdy nic neřekla.“

„Já jsem ti neřekla víc věcí. Nebylo to třeba, až teď.“

„Tak si to nech pro sebe i teď, buď tak laskavá. Teď je zatraceně nevhodná doba říkat věci na plno.“ Zvedl se, otočil se ke mně zády a vztyčil se nad ní jako hora. „Co když se to dozví starý pán?“

„Tak ať se to dozví.“

„Dědečkova usedlost visí na vlásku, ty to dobře víš. Ta ženská potřebuje jenom dobrou výmluvu, a vyfoukne nám všechno před nosem. Přece jí nebudeme sami nahrávat, nechápeš to?“

Zvedl ruku k manželčině tváři a dotkl se jí dlaní. Nebyl to přímo políček, ale ani laskavý dotyk. Bylo slyšet lehké plesknutí. Žena se urazila.

Dotklo se to i mě. Byli z těch manželů, kteří nedovedou táhnout za jeden provaz. Energie jejich manželství se vybíjela mezi nimi jako střídavý proud, který šokuje a ochromuje.

Začala tiše vzlykat, ale neslzela. Manžel ji poplácával a chlácholil konejšivými zvuky. Ale žena vzlykala dál, jako by měla škytavku, a vyrážela ze sebe, omluvy:

„Nezlob se, já vždycky všechno zkazím. Zkazila jsem ti celý život.“

„To je nesmysl, uklidni se.“

Odvedl ji do auta a pak se vrátil k domovním dveřím. „Archere?“

Čekal jsem v hale. „Co si přejete?“

„Jestli víte, co se sluší a patří, tak to nebudete vykládat dál.“

„Co nebudu vykládat dál?“

„O potížích s mou dcerou. Nepřeju si, abyste o tom mluvil.“

„Musím podat zprávu panu Russovi.“

„Ale nemusíte mu vykládat všechno, co se tu říkalo. A hlavně ne to, co se tu mezi námi právě odehrálo.“

„Máte na mysli rozhovor o usedlosti vašeho otce?“

„Ano. Nebyl jsem diskrétní. Prosím vás, abyste byl diskrétní aspoň vy.“

Slíbil jsem mu, že se vynasnažím.

· VI ·

Zašel jsem do kuchyně. Sestřenice Gloria utírala u dřezu nádobí, černé vlasy svázané po obou stranách tkaničkou. Pohlédla na mě vesele přes rameno: „Radši sem ani nechoďte. Tady to vypadá –“

„Dobře to tu vypadá. Máte tu čisťounko.“

„Už jsem to dala trochu do pořádku,“ připustila. „Jsem tady na praxi, protože se budu znova vdávat.“

„Už jste si vybrala toho šťastlivce?“

Obrátila se ke mně, v jedné ruce mísu, v druhé utěrku: „Vybrala jsem si ho, ano. Je to báječný člověk. Ten šťastlivec jsem vlastně já.“

Leštila mísu, jako by byla symbolem její budoucnosti. Její důvěřivost a energie působily až dojemně.

„Smím vám tedy blahopřát?“

„Smíte. Mohli bychom se vzít hned, ale chceme si počínat rozumně. Proto jsem přijala tuhle práci u Toma ještě ke svému normálnímu zaměstnání. Dělala bych to pro něj i zadarmo, ale Tom si může dovolit mi zaplatit.“

Byla to živá, upřímná dívka a nyní, když rodiče Laurel byli z dosahu, stala se i hovornou.

„Kde pracujete?“ zeptal jsem se jí.

„V kuchyni zdravotního střediska. Studuji na dietní sestru. Harry taky dělá v potravinářském oboru, když má místo. Teď zrovna nemá zaměstnání. Sníme o tom, že si jednoho dne otevřeme vlastní malou restauraci.“

„Věřím, že to dokážete, Glorie.“

„Ale ano. On je sympatický člověk a umí jednat s lidmi. Dokonce i Tom ho má rád.“

„Proč říkáte dokonce?“

„Tom nemá rád moc lidí. Flahertyho – to byl můj první – vysloveně nesnášel. Lidi, které má rád, byste spočítal na prstech jedné ruky.“ Zvedla levačku s roztaženými prsty. „A může se někdo divit, že lidem moc nevěří, když ztratil matku jako malé dítě a tak hrozným způsobem? Maminka často říká, že ji překvapuje, jak se Tom vypracoval, když měl tak těžké začátky. Já si myslím, že na tom má velkou zásluhu i starý pan Russo. On má sice taky své chyby, ale je a vždycky byl Tomovi dobrým otcem.“

Snad se jí zdálo, že toho řekla trochu moc, a obrátila se zase ke dřezu. Chvilka ticha mi přišla docela vhod, aspoň jsem si mohl utřídit, co jsem právě slyšel. Tom ztratil v dětství matku a teď mu hrozí, že ztratí ženu. Ty dvě ztráty se sice nezdají být v souvislosti, ale přece jen se vnucuje myšlenka, že nějaká souvislost by mezi nimi mohla být. Vznášela se ve světlé kuchyňce jako dvojitý stín, způsobený poruchou osvětlení.

„Co potkalo Tomovu matku?“

Gloria odpověděla až po chvíli. „Teta Allie zemřela. Je to už tak dávno, že se na to nepamatuju. Jenom si vzpomínám, že jsme tady nějaký čas bydleli všichni společně.“ Rozhlédla se nostalgicky i majetnicky po kuchyni. „Ale všechno jednoho dne skončí. Mamince nabídli zaměstnání a pan Russo byl pro to, aby ho přijala.“

„Pan Russo tu žije s Tomem?“

„Už ne. Tom převzal dům, když se oženil s Laurel. Pan Russo se odstěhoval do domova pro staré lidi v Inglewoodu. Muselo to pro něj být dost krušné, ale on si vždycky přál, aby tenhle dům měl Tom.“

„Jak se Tom poznal s Laurel?“

„Jednoho dne přišla do lékárny a on se do ní zamiloval na první pohled. Když mu řekla, že se za něj provdá, pokládal se a nejšťastnějšího člověka na světě.“

„Vy jste na to měla jiný názor?“

Zavrtěla hlavou a její svázané vlasy zamávaly vzduchem jako zakrnělá křídla. „Já proti Laurel nic nemám, ačkoliv bůh ví, že to s ní není jednoduché. Ale někdy si myslím, že to bylo pro Toma příliš velké sousto, přiženit se do takové rodiny. Jsou děsně bohatí a my si musíme na všecko všecičko vydělat. Tom nemá nic jiného než zaměstnání v dragstóru, který mu nepatří. A tenhle starý barák, který splácí svému otci.“

„A Laurel?“

„Jestli má ji, to je otázka.“

„Co vlastně mezi nimi neklapalo? Víte o tom něco víc?“

„Tom o tom se mnou nikdy nemluvil. On je strašně uzavřený člověk.“

„Ale vy je přece znáte oba. Vídala jste je spolu.“

„To jistě.“

„Jak se k sobě chovají?“

„To je těžko říct. Mnoho toho nenamluví. Ale každý z nich ví, že je tu ten druhý, jestli to říkám dost jasně. Myslím, že se mají rádi. Harry si to taky myslí.“

„Harry je zná?“

„Ovšemže je zná.“ Tvář měla sdílnou, ochotnou říci více. Ale pak, jako by si na něco vzpomněla, přestala mluvit. A bez zjevné souvislosti dodala: „Tom je na Laurel hrozně žárlivý. Ona je asi jediné děvče, pro které vůbec kdy zahořel.“

„Kolik let je Tomovi?“

„Jedenatřicet. Je o čtyři roky starší než já.“

„A Laurel je jeho první děvče?“

„Pokud vím, tak ano. Já jsem byla jeden čas taky jeho přítelkyně. Ne doopravdy – byli jsme spíš jako bratr se sestrou – ale brával mě ven. Naučila jsem ho tančit a tak, ale oba jsme věděli, že z toho nic nebude. Chtěl jenom vědět, jak se má chovat k mladé dívce.“

„A jak se choval?“

„Hezky. Byl ale trochu prkenný a odměřený. Je takový pořád. Například mě ani jednou nepolíbil.“ Pohlédla na mě tmavýma očima, střízlivýma a důvěřivýma. „Čekal na Laurel, rozumíte mi? Byla jeho osudem, jediná, o kterou stál.“

„A jak to tedy, že se rozešli?“

„Ale oni se vůbec nerozešli. Laurel jenom občas odejde ke své rodině nebo se nastěhuje k přátelům.“

„Jako třeba k Joyce Hampshirové?“

„Ano. Ty dvě jsou opravdu věrné přítelkyně. Kdybych já byla vdaná za Toma, dělala bych to asi zrovna tak. On má období, kdy jenom pořád mlčí. Vždycky býval takový. A Laurel má svých trablů až nad hlavu – co si budeme povídat. Ale oni se zase k sobě vrátí – za to ručím.“

„Doufejme.“

Poděkoval jsem jí a odešel jsem.

· VII ·

Greenfield Manor, kde bydlela Joyce Hampshirová, sestával z řady jednopatrových městských domků, obklopených zdí z nepálených cihel. Když jsem procházel brankou, střetl jsem se s hubeným mladíkem, oblečeným jako agent v trenčkotu a klobouku do čela, který z ní právě vycházel.

Venkovní světlo bylo rozsvícené a já si všiml jeho tváře. Nebyla už mladá, čas a starosti ji zvrásnily jako mou vlastní. Odvrátil se ode mě, jako by si nepřál, abych ho poznal nebo si ho zapamatoval.

Stiskl jsem tlačítko Joycina zvonku. Jistě čekala na opačné straně dveří, že tak rychle otevřela. Rozevřela i náruč a řekla: „Zlato moje!“

Byla to hezká žena, avšak byla celá tak nějak nevyhraněná. Jemné vlasy splývaly se světlem v pozadí, oči znejasněly nejistotou, postava ztrácela obrys přemírou tuku.

„Promiňte, to oslovení nepatřilo vám. Myslela jsem, že jde někdo jiný.“

„Nic se nestalo.“

„Ale je to trapné.“

„Naopak.“ Řekl jsem jí své jméno. „Tom Russo mě telefonicky ohlásil.“

„Ano, pojďte dál, pane Archere.“

Zavedla mě do obývacího pokoje. Byl přeplněný starým těžkým nábytkem a tretkami, které byly nejspíš suvenýry z nepříliš úspěšných cest: nakřáplé škeble, leštěný kus sekvojového dřeva popsaný verši, kameninový pivní džbán s Hofbrauovým emblémem – nesouvislé vzpomínky, odumřelé životu.

Usedli jsme vedle sebe na černou koženou pohovku. Má přítomnost ji i nadále znervózňovala. Odsunula se ode mě na samý kraj pohovky a stahovala si sukni přes buclatá růžová kolínka. „Nevím, čím bych vám mohla pomoci. Neviděla jsem Laurel nejméně týden.“

„Slyšel jsem, že u vás bydlela.“

„Několik dní. Ale minulý týden odjela k babičce. Mluvil jste se Sylvií Lennoxovou?“

„Ještě ne.“

„Měl byste si s ní promluvit. Má Laurel hrozně ráda a myslím, že ji zná lépe než kdo jiný. Laurel je její jediná vnučka.“

„Kde bydlí paní Sylvia Lennoxová?“

„Na pobřeží u Pacific Pointu, nedaleko domu Laureliných rodičů.“

„Ale Laurel se radši zdržuje u babičky, že?“

„Ano, čas od času. Laurel pro své rodiče nijak zvlášť nehoruje. Ale oni si s ní taky užili ažaž.“

„Vy asi znáte Laurel už hodně dlouho?“

„Prakticky od té doby, kam mi sahá paměť. Chodily jsme spolu do školy od první třídy.“

„Jaká to byla škola?“

„River Valley. Je to soukromá škola v El Ranchu. Její babička tam bydlela, než opustila manžela.“

„Tak se mi zdá, že se ta jejich rodina začíná rozpadat.“

„Je to tak. Sylvia se odstěhovala od manžela a jiná žena – mnohem mladší – se k němu nastěhovala. Laurel těžce nese, že se manželství jejích prarodičů rozpadlo. Má je oba hrozně ráda a oni ji, a teď mezi nimi obtížně lavíruje. Ostatní členové rodiny starého pána odsuzují, že si ve svém věku našel jinou ženu. Ale nahlas se neodvažují ani muknout.“

„Protože on je vlastníkem firmy?“

Přikývla. „Laurelini rodiče tráví vlastně celý život čekáním na dědictví.“

„A Laurel?“

„Ta ne. Jí na penězích nezáleží. Ona nedbá na svůj prospěch. Možná že by na tom byla líp, kdyby na něj dbala.“

„Jakou má vlastně povahu? Stále se mi nedaří si o ní udělat jasný obraz.“

„Ten se mění podle toho, s kým o ní mluvíte. Ona sama nikdy nebyla moc šťastná a učitelé ji neměli zrovna v lásce. Víte, jací jsou. Na někoho si zasednou, a pak na něj svádějí všechno, co se kde semele.“

„A semlelo se něco?“

„První roky to byly samé maličkosti. Vyrušování, nenapsané úkoly – samé takové hloupůstky. Občas chodila za školu.“

„A co později?“

„Později to bylo horší. Já bych o tom ale opravdu nerada mluvila. Udělal byste si o Laurel falešný dojem. Ona byla skutečně moc milé děvče, měla vážnou povahu a uměla být věrná přítelkyně. Mívaly jsme spolu dlouhé debaty; ty vlastně tvořily základ našeho přátelství. A taky jsme se spolu nejednou pořádně zasmály.“

„Mluvíte o ní v minulém čase, slečno Hampshirová.“

Polekala se. „Opravdu? Ani si to neuvědomuji. Ale fakt je, že co jsme vyrostly – a hlavně, co se vdala za Toma Russa, se už tak často nevídáme. On ji chce mít jenom pro sebe. A já mám pochopitelně taky svůj vlastní život.“ Zrozpačitěla nad tím, co řekla, a rychle doplnila: „Já například strašně ráda cestuji.“

„Laurel ale u vás bydlela minulý týden.“

„Jenom část týdne.“

„Vysvětlila vám, proč odešla od Toma?“

Zavrtěla světlou hlavou. „Ne podrobně. Ona se chtěla k němu zase vrátit. Ale nejdřív, řekla, si musí dát do pořádku nervy.“

„Z čeho měla nervy v nepořádku?“

„Říkala, že ji znervózňuje Tomův dům. Že prý má z něho těžké sny. Já jsem jí na to řekla, že její nervozitu spíš způsobují jiné problémy než bydlení v Tomově domě.“

„Jaké například?“

„Tom chtěl mít děti. Ona děti nechce. Říká, že nehodlá přivádět děti do takového světa.“

„Co tím myslí?“

„Těžko říct. Asi to, že je ve světě příliš mnoho krutosti a násilí, co jiného.“ Zvedla ruce a sekla jimi do vzduchu jako při zápasu karate – aby tak po svém zpodobila násilnost světa. „Pořád a pořád o tom mluvila.“

„Tom Russo s ní špatně zacházel?“

„Ne, to nemohu říct. Choval se k ní moc hezky, jak nejlépe uměl. Řekla bych, že si ji stavěl na piedestal.“

„To nedělá ženám vždycky dobře.“

„Já vím,“ řekla a zkušeně se usmála. „Postaví nás na piedestal a nechají tam na nás padat prach. Ale tohle neplatilo o Laurel. Tom Russo ji opravdu zbožňoval.“

„Tak proč ho tedy opustila? Protože jí šel na nervy ten dům?“

Joyce vstala z pohovky a zadívala se na mě. „Já vám tedy povím, co si o tom doopravdy myslím. Podle mého názoru Laurel od Toma odešla právě proto, že je to Laurel. Pro ni je totiž skoro nemožné u něčeho anebo u někoho vydržet. Nemá dost opravdové sebejistoty a nemá se ani dost ráda. Jako by se považovala za nehodnou.“

„Nehodnou Toma?“

„Nehodnou nároku na pevnou životní formu. A přitom je to ohromně slušné a citově hluboce založené děvče.“

Joyciny vlastní city se poprvé prodraly na povrch z artéské hloubi a dívka přestala vypadat nevyhraněně. „Já ji přesto přese všecko pokládám za výborného člověka. Ale kdybyste ji slyšel, jak o sobě mluví, musel byste si myslet, že je největší hříšnice pod sluncem.“

„A co je na tom pravdy?“

„Dělala chyby. Ale mám snad právo ji odsuzovat? Všichni je děláme.“ Zatěkala očima po pokoji, jako by v něm byly soustředěny stvůry jejích vlastních omylů.

„Mohla byste mi uvést nějaký příklad Laureliných chyb?“

Byla na rozpacích. „Budiž: když chodila do školy River Valley, utekla s jedním chlapcem do Las Vegas. Když jim došly peníze, obrátili se na Laureliny rodiče a žádali po nich výkupné.“

„Výkupné?“

„Předstírali, že jde o únos, a žádali tisíc dolarů za to, že jim bude dcera vrácena. Ty peníze prý dostali, ale prohráli je do posledního centu v kasinu. Pak ji otec přivezl domů.“

„Kolik jí bylo tenkrát let?“

„Asi patnáct. Byla právě ve třetím ročníku.“

„Vzpomenete si, kdo byl ten chlapec?“

„Mám dojem, že se jmenoval Sherry. Chodil do nejvyššího ročníku, a já ho znala jen povrchně. Do školy se už nevrátil. Ani Laurel. Rodiče ji nechali doma a vzali jí soukromé učitele, než mohla nastoupit studium na koleji.“

„A pak nechodila se žádnými chlapci?“

„Měla chlapce na koleji i potom. Ale žádný s ní dlouho nevydržel. S Laurel není snadné vyjít, to jsem vám už říkala. Potřebuje někoho stálého a oddaného, jako je Tom.“

„Je to pravda, že se poznali u něho v dragstóru?“

„Je to pravda. Náhodou jsem byla ten den s ní. Laurel si zašla do lékárny pro prášky na recept. Tom zůstal jako omámený, když ji spatřil, a byl tak nervózní, že mu trvalo dobrou čtvrthodinu, než ji obsloužil. Když jsme konečně odcházely, šel za ní přes celou prodejní halu až k parkovišti. Bylo by to opravdu směšné, kdyby to nebral tak vážně. Byl bledý a vzrušený a vypadal v tom svém bílém plášti jako nějaký středověký fanatik. Laurel mi potom řekla, že jí denně volal – dozvěděl se její jméno a adresu z lékařského předpisu – a za pár měsíců byla svatba.“

„Víte to jistě, že to bylo jejich první setkání?“

„Naprosto jistě. Laurel ho vůbec neznala. A řekla mi, že v tom dragstóru byla poprvé. Byla to firma Save-More ve Westwoodu.“

„Na jaký lék zněl ten předpis?“

„Myslím, že na prášky pro spaní – nějaký barbiturát.“

„Užívá je často?“

„Ano, bohužel často. Minulý týden jsme se kvůli tomu skoro chytly. Krmila se seconalem, jako by to byly slané buráky. A pak spí jak zabitá.“

„Myslíte si o ní, že má sebevražedné sklony?“

Mladá žena přemítala o mé otázce s nehybným, zamyšleným výrazem. „V určitém směru snad ano. Ale pane Archere, vždyť já ani nevím, proč se mě tolik vyptáváte.“

„Řeknu vám to otevřeně jako její dobré přítelkyni –“

„Snažím se, abych jí byla. Někdy je to nesnadné. Už teď mě mrzí, že jsem vám o ní řekla některé věci.“

„Prokazujete jí tím velkou službu. Dnes brzy zvečera sebrala Laurel lahvičku nembutalu z lékárničky v mém bytě. Nevím, kam s ní odešla a co s ní udělá.“

Joyce na mě pohlédla ztemnělýma, rozšířenýma očima. „Něco se stalo, co ji tak rozrušilo?“

„Bylo to několik věcí. Především ta unikající nafta u Pacific Pointu. Připadalo mi, že si to bere až příliš k srdci – jistě proto, že se to týká její rodiny. Potom se snažila zachránit ptáka uvízlého v naftě, ale zahynul jí v rukách. Dále mě požádala, abych ji dovezl –“

„Ke mně?“ zaradovala se Joyce překvapeně.

„K jejímu manželovi. Ale když mu zavolala z mého bytu, nebyl ochoten pro ni přijet. Musel jít do zaměstnání, jenže ona v tom viděla odmítnutí. A hned potom mi sebrala prášky a odešla. Bojím se o ni.“

„Já taky,“ řekla tiše.

„Pokoušela se už Laurel někdy spáchat sebevraždu?“

„Ne. Myslím, že ne. Ale hovořila o tom.“

„Jako o možném východisku?“

„Ano. Asi v tom smyslu.“

„Říkala, jak by to provedla?“

„Mluvila o prášcích. Ale je to už dávno, ještě než se provdala. Několikrát se vyjádřila, jak by to bylo krásné, usnout a už se neprobudit.“

„Řekla vám nějaký důvod?“

„Má už takovou povahu, že by k tomu ani žádný důvod nepotřebovala. Ona je zkrátka nešťastný člověk,“ hlas se jí zastřel. „Jednou částí své bytosti vždycky toužila po smrti.“

„To zní téměř jako epitaf.“

„Tak to ale opravdu nebylo míněno.“ Zaťala pěsti a celá se zachvěla, jako by chtěla vyjádřit mrazivou myšlenku. „Jsem si jistá, že žije. Jsem si jistá, že vám vzala prášky jen proto, aby se dobře vyspala.“

„To by se tedy vyspala opravdu dobře. Kde ji mám hledat, Joyce?“

„Já skutečně nevím. Měla u sebe hodně peněz?“

„Sotva. Myslel jsem si, že bych se měl podívat k jejímu strýci do Bel-Airu. Jakže se jmenuje – Somerville?“

„Kapitán Benjamin Somerville. On je penzionovaný kapitán námořnictva a vzal si sestru jejího otce. Má tajné telefonní číslo, ale můžu vám dát jejich adresu.“

Opsala ji pro mne z adresáře a doprovodila mě ke dveřím. „Znáte Laurel už dlouho?“

„Seznámili jsme se dnes odpoledne na pláži.“

Nezeptala se na podrobnosti a já byl rád. Byl bych jí musel přiznat, že jsem Laurel sledoval, tak jako ji sledoval z lékárnického boxu Tom Russo ve svém bílém plášti.

· VIII ·

V Bel-Airu byla tma tak hustá, že by se o ni člověk mohl téměř opřít. Jezdil jsem chvíli křížem krážem, až jsem čirou náhodou objevil poštovní schránku se jménem kpt. Benjamin Somerville, USN (penz.), napsaným bílými tiskacími písmeny. V poštovní schránce bylo několik průstřelů.

Vyšel jsem nahoru po asfaltovém příjezdu. Dům a vedlejší přístavky stály na vršku pod širým nebem. Nad hlavou mi svítily hvězdy a pode mnou se prostíraly lány nočního města, jakoby oplocené světlem a osázené dalšími hvězdami.

Rozlehlý přízemní dům byl ponořen do tmy. Zabouchal jsem na dveře a čekal a za chvíli jsem znova zabouchal. Tlumené zvuky kroků se přibližovaly ke dveřím. V arkýři nade mnou a kolem domu se rozsvítila světla. Dveře zajištěné řetězem se mírně pootevřely.

Z tmavé tváře na mě pohlédly tmavé zraky.

„Co tu chcete?“

„Rád bych mluvil s kapitánem Somervillem.“

„Nikdo není doma,“ zamumlal černoch.

„Vy jste doma.“

„To jsem. Jenže já vás neznám.“

A zřejmě po tom ani netoužil. Začal jsem se mu podrobně zpovídat, kdo jsem a proč jsem k nim přišel. Skočil mi do řeči, že chce vidět mou licenci. Ukázal jsem mu ji škvírou mezi dveřmi.

Ani potom mě nevpustil dovnitř. Odjistil řetěz a vyšel z domu, pečlivě za sebou zavřel a přesvědčil se, že jsou dveře zamčené. Klíče, které držel v ruce, pak strčil do kapsy. Druhá kapsa klesala pod tíhou čehosi, co vypadalo jako revolver.

Byl to vysoký muž asi v mých letech. Ve tváři měl neproniknutelný výraz. Oblečen byl ve vyrudlou modrou košili a kalhoty, které zřejmě patřily k uniformě. Levou paži měl zmrzačenou; všiml jsem si, že prsty má stále napůl sevřené. Mluvil tiše a bezvýrazně.

„Neteř pana kapitána tu dnes večer nebyla. Byl jsem tu celou dobu, takže za to ručím. Pokud vím, je u své babičky v Pacific Pointu.“

„Odešla od ní dnes odpoledne. Je možné, že by přišla sem?“

„Chodila sem dříve často. Ale teď už ne.“

„A co je s kapitánem Somervillem?“

„Ten tady bydlí. Bydlí tady už skoro třicet roků.“

„Ale mě zajímá, kde je teď.“

„To nesmím nikomu povědět. V posledních pár dnech nám sem telefonovali nějací darebáci.“

„Kvůli naftě?“

„Ano, šlo o naftu. Kapitán je výkonný viceprezident akciové společnosti. Takže všechna odpovědnost se samozřejmě svaluje na něho, i když je čistý jako sklo.“

„Všiml jsem si, že máte prostřílenou dopisní schránku.“

„No vidíte. Někteří lidé si nedají pokoj, dokud nepoškodí druhým lidem majetek.“

„Neměl to být protest proti znečištění naftou?“

„Nic takového neřekli. Přihnali se sem na motorkách. Podle mého názoru to jsou prachsprostí bandité a hledají, do čeho by mohli střílet.“ Zahleděl se dolů na silnici a pak na mě dlouhým zkoumavým pohledem. „Ale vy jste sem přece nepřijel proto, abych vám vykládal o těch motocyklech?“

„Zajímá mě to. Kdypak tu byli?“

„Včera večer. Přiřítili se sem nahoru, několikrát vystřelili a za burácení motorů zase odjeli. Kapitán Somerville nebyl právě doma. Já seděl uvnitř a díval jsem se na něho v televizi, když se sem přihnali. Kapitán a mladý pan Lennox – tatínek Laurel – vystoupili o desáté ve zprávách a vysvětlovali lidem ten malér s naftou.“

„Jak se toho zhostili?“

„Řekli, že se to především stalo z vůle boží.“

Jestli snad to i zaznělo ironicky, na jeho tváří jsem ironii nepostřehl.

„Příroda jim prý občas něco takového provede, ale nemohou prý dělat nic jiného, než potom zas po ní všechno vyčistit.“

„Nekřivdí tak trochu přírodě?“

„Tomu já, pane, nerozumím.“ Zhluboka se nadechl sladce vonícího nočního vzduchu. „Mám na starosti kapitánův dům, a to je to jediné, v čem se vyznám.“

Ale hovořil jako člověk, který se vyzná i v mnoha jiných věcech.

„Pracujete tu už dlouho, pane –?“

„Smith. Mé jméno je Smith. Pracuji u kapitána déle než pětadvacet roků. Od té doby, co mě a kapitána penzionovali ze služby u válečného námořnictva, a předtím už jako jeho stevard, když naposled sloužil na moři. Byli jsme spolu u Okinawy. Tam ztratil kapitán loď. A já si utržil tohleto.“ Pravou rukou se dotkl zmrzačené levačky.

Obával jsem se, že na mě vychrlí válečné vzpomínky, a odrazil jsem je otázkou: „Takže vy znáte Laurel už odmalička?“

„Znám ji, abych tak řekl, s přestávkami. Když byla malá, viděl jsem ji častěji než potom. Po válce žili její rodiče v Palisades.“ Ukázal dolů k moři. „A často ji sem přivezli, když potřebovali, aby ji někdo ohlídal. Byla to roztomilá žabka, ale někdy dala člověku zabrat.“

„Co dělala?“

„Utíkala nám, zrovna jako to teď vyvedla vám. Někdy jsem ji hledal i kolik hodin. Kdyby to byla dělala z uličnictví, nebylo by to tak zlé. Ale pro ni to legrace nebyla. Ona utíkala ze strachu. Myslíte si asi, že jsem jí často natloukl. Ale já se jí nikdy ani nedotkl. Já byl do té malé čiperky celý pryč.“

„Z čeho tedy měla strach?“

„Skoro by se dalo říct, že ze všeho. Ona prostě nesnášela nejmenší rozrušení – když se třeba někdo rozpřáhl nebo se rozkřikl. Když narazil pták v letu do okenního skla a zabil se, byla z toho vyděšená půl dne. Vzpomínám si, jak jsem jednou hodil po cizí kočce kamenem. Nechtěl jsem jí ublížit, jenom ji odehnat. Ale kámen ji zasáhl a ona zavřískla a slečna Laurel to viděla. Utekla a schovala se na celý zbytek odpoledne.“

„Kde se schovávala?“

„Měla víc takových míst. A střídala je, abych ji nenašel. Místnost za garáží. Kotelnu. Skladiště. To jmenuji jen některá.“

„Ukázal byste mi ta místa?“

„Teď?“

„Vydržela by tam až do rána?“

Podíval se mi upřeně do očí. „Vy si opravdu myslíte, že by tu někde mohla být schovaná?“

„Je to možné. Když lidé utrpí těžký šok, utíkají se někdy k zvyklostem z dětství.“

Přikývl. „Já vám rozumím. Sám jsem kdysi jednal podobně.“

Vedl mě kolem domu ke garáži a odemkl dveře. Uvnitř stály tři vozy – starší Continental, nová fordka a půltunová GMC dodávka – pro další vůz už zde nebylo místo. Usoudil jsem z toho, že kapitán Somerville je přece jen asi doma.

Laurel nebyla schovaná v žádném voze, ani v místnosti pro nářadí, ani v malé koupelně za garáží. V místnosti pro nářadí si vzal Smith baterku. Pak jsme se prodírali z vršku mezi stromy a vrazili co chvíli hlavou do nezralých pomerančů. Smith otevřel dveře kůlny.

Byla postavená z hrubě opracovaného sekvojového dřeva, nyní už zvětralého, a plná všelijakého harampádí, nahromaděného za dlouhá léta – starého nábytku, poliček se zažloutlými knihami, zaprášených kufrů s nálepkami cizích hotelů. Byla tu i zrezivělá registratura, zahradnické náčiní, insekticidy a jed na krysy. Laurel tu nebyla. Marně svítil Smith baterkou do všech tmavých koutů.

Kužel světla na chvíli spočinul na dřevěné námořnické truhle, modře natřené, na níž stálo červenými, podle šablony namalovanými písmeny kapitánovo jméno, hodnost a název lodi námořnictva Spojených států Canaan Sound. Potom Smith posvítil na podobiznu zavěšenou na hrubé stěně nad truhlou. Obraz byl v černém řezbovaném rámu a přes prasklé zaprášené sklo se z něho usmíval muž v kapitánské čepici.

„Tohle je pan kapitán, než přišel o loď,“ řekl Smith.

Svítil dál na obraz, abych si ho mohl prohlédnout. Kapitán vypadal hezky a spolehlivě, i když náznak úsměvu na jeho rtech nestačil zmírnit příkrost pohledu.

Když jsme vyšli ven, zeptal jsem se: „Víte určitě, že kapitán dnes není doma?“

„Proč myslíte, že by byl?“

„Ukázal jste mi všechno, jenom ne vnitřek domu.“

„Jednám podle příkazů. Nesmím nikoho vpustit dovnitř.“

Kráčeli jsme po vydlážděném chodníčku ke kotelně. Uvnitř oddychovalo čerpadlo, ztěžka jak maratónský běžec. Do zvuků čerpadla se mísily pištivé zvuky malého živočicha.

Smith mi podal svítilnu a vytáhl z kapsy revolver. Vypadal na ráži osmatřicet s dvoupalcovou hlavní.

„Co s tím chcete dělat?“

„Slyším tu krysu. Zkuste na ni posvítit.“

Zmrzačenou rukou otevřel dveře. Kotelnou probleskovaly slabé mihotavé plaménky z ohniště kotle. Namířil jsem svítilnu na cementovou podlahu a na okamžik mnou projel strach, že je tam Laurel a že dojde k neštěstí.

Avšak světlo zachytilo krysu s lesknoucíma se očkama. Rozběhla se ke kanalizačnímu odpadu. Ale dřív než mohla doběhnout, práskla vedle mě rána. Krysa padla, zalitá krví, trhla sebou a ležela bez hnutí.

· IX ·

A jako by výstřel ze Smithovy osmatřicítky byl smluveným signálem, odněkud shora zazněl telefon. Zazvonil třikrát, a pak zmlkl. To již Smith doběhl nahoru k domu a já mu byl v patách.

Zastavili jsme se na betonové terase u boční stěny domu. Zevnitř jsem zaslechl mužský hlas, chraptivý a rozrušený.

„Kapitán je doma, viďte?“ řekl jsem.

„Je doma. Měl jsem příkaz ho nevyrušovat.“

„Teď už ho tak jako tak někdo vyrušil, takže mě k němu jistě zavedete.“

„Proč s ním chcete mluvit?“

„Kvůli Laurel.“

„Ona tu není. Sám jste se přesvědčil.“

„Co když mu právě teď telefonuje?“

„Já se ho zeptám.“

Odemkl zasouvací skleněné dveře a vešel do domu. Mě nechal stát venku. Chodil jsem sem a tam po betonové terase a snažil se překonat pocit marnosti. Jediným výsledkem mého celovečerního plahočení byla jedna mrtvá krysa a neodbytná představa, že Laurel leží bůhvíkde s prázdnou lahvičkou od prášků, pohozenou vedle ní.

Z domu se dále nesl kapitánův přerušovaný hlas, podobný hlasu ve snu a mně téměř nesrozumitelný. Pak jsem uslyšel Smithe. Přiblížil se k zasouvacím skleněným dveřím a odšoupl je natolik, abych se mohl protáhnout dovnitř.

„Kapitán vás prý přijme. Ale nezdržujte ho dlouho. Už dvě noci nespal.“

Kapitán seděl v pyžamu u psacího stolu ve své pracovně. Byl šedivý a vychrtlý. V propadlých rysech tváře jsem stěží poznal mladšího muže, jehož podobiznu jsem si prohlížel v kůlně. Na stěnách pracovny nevisely žádné obrazy. Povstal a stiskl mi silně ruku, aniž tím ve mně vzbudil dojem energického člověka. „Vy jste prý soukromý detektiv, pane Archere. Jenom nevím, pro koho pracujete.“

„Pro Toma Russa. Manžela vaší neteře.“

„Kde je má neteř?“

„To právě nevím. Odešla s lahvičkou nembutalu.“

Skočil mi do řeči. „Kdy a kde?“

„Z mého bytu v západním Los Angeles dnes večer krátce před osmou.“

„S kým odešla?“

„Byla sama.“

„Víte to jistě?“ Z tváře vyprahlé sluncem se na mě upřely pátravé oči.

„Někdo se k ní mohl přidat na ulici,“ řekl jsem.

„Říkáte, že se k ní někdo přidal na ulici?“

„Říkám jen, že se to třeba mohlo stát.“

„Kdo se k ní přidal?“

„To nevím. Já ani nevím, jestli k tomu opravdu došlo.“

Odvrátil se a prošel krátkou vzdálenost ke stěně pokoje. Jeho bosé nohy se pohybovaly po koberci neslyšně. Když se opět vracel ke mně, namířil proti mně ruku jako veřejný žalobce.

„Proč jste sem přišel?“

„Hledal jsem ji na různých místech, kde jsem se domníval, že by mohla být. V domě jejího muže. U její přítelkyně Joyce Hampshirové. Hovořil jsem s jejími rodiči.“

„Kdy?“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo po jedenácté. „V několika posledních hodinách. Nechápu, proč se mě tak vyptáváte.“

„Vy to nechápete, aha.“

Kapitán se postavil na špičky. Byl z nás tří nejmenší. Smith ho převyšoval o dvě hlavy, ale počínal si docela tiše a nenápadně, uvízlý v hierarchií válečných let, která už dávno měla patřit historii.

„Mluvíte záhadně, pane kapitáne.“

„Tak já vám to tedy řeknu jasně. Ale než budu s vámi dál jednat, chci, abyste mi uvedl někoho, kdo se za vás zaručí. Někoho, koho bych znal osobně nebo z doslechu.“

„To bude asi dost svízelné v tuto noční dobu.“

„Jsme ve svízelné situaci,“ odpověděl.

„Dobrá. Znáte Johna Truttwella z Pacific Pointu?“

„Áno. Znám ho jen povrchně. Lépe znám jeho bývalého společníka Emersona Littla. Little je náhodou právním zástupcem mé tchyně.“

„Tak se ho na mě zeptejte.“

Kapitán si sedl k psacímu stolu, vytočil číslo a zastihl pana Emersona Littla doma. Po několika úvodních větách se ho zeptal, jaký má o mně názor. Poslouchal Littlovo dobrozdání s nepohnutou tváří. Pak mu poděkoval a zavěsil.

„Dal mi o vás nejlepší reference. Doufám, že ví, co mluví.“

„Taky doufám.“

„Život mé neteře je v nebezpečí.“

„Já se je právě snažím odvrátit.“

Zaškaredil se a povystrčil proti mně hlavu. „Vy víte, že byla unesena?“

„O tom nevím.“

„Ano, byla unesena. Na jejího otce byl vznesen požadavek výkupného krátce nato, co se vrátil domů.“

„Písemně nebo telefonicky?“

„Pokud vím telefonicky. Jde o velkou částku, mnohem větší, než je schopen sehnat.“

„Kolik?“

„Sto tisíc dolarů v hotovosti. Jack a Marian sami nemají tolik peněz, proto se obrátili na jeho matku. A právě ona – Laurelina babička – mi před několika minutami telefonovala. Jack ji sice požádal, aby o tom s nikým nemluvila, ale ona se rozhodla, že se se mnou poradí. Jsem totiž výkonnou hlavou rodiny, dá-li se to tak nazvat, ačkoliv k ní patřím pouze sňatkem.“

Ten muž je trochu ješitný, řekl jsem si, a je překvapující, že přitom projevuje tak upřímný zájem o osud své neteře. Neteře pouze sňatkem. Zeptal jsem se:

„Kdy mají být peníze doručeny?“

„Žádali je dnes večer. To ovšem bylo zhola nemožné, když je chtějí v hotovosti. Budou nám muset poskytnout víc času.“

„Budou znovu volat?“

„Prý ano. Někdy během noci. Jack se chce pokusit, aby prodloužili lhůtu přinejmenším do zítřejšího poledne.“

„Má v úmyslu informovat policii?“

„Myslím, že ne. Varovali ho, aby to nedělal. Chápejte, já sám jsem s Jackem nemluvil. Dozvěděl jsem se o všem od své tchyně. Sylvia je pochopitelně děsně rozčilená a hovořila nesouvisle.“

„Je ochotna tu sumu poskytnout?“

„Jistěže je. Sylvia Laurel velice miluje. Jako my všichni. Sehnat peníze nebude problém.“

„Ale mohou se vyskytnout jiné problémy. Než peníze předáte, ujistěte se, že osoba nebo osoby, které je převezmou, Laurel skutečně zadržují. A že je živa.“

Somerville na mě zděšeně pohlédl. „Nemohu na sebe uvalit takovou odpovědnost. Mám plné ruce práce s unikající naftou.“

„Domníváte se, že ta nafta je v nějaké souvislosti s tím, co potkalo Laurel?“

„Já vám dobře nerozumím. Vy myslíte, že to má na svědomí nějaký ekologický maniak?“

„To ani ne. Já sám se taky tak trochu hlásím k ekologům. A vaše neteř byla –“ přistihl jsem se, že s padesátiprocentní pravděpodobností počítám s tím, že Laurel už nežije. „Vaše neteř je taky.“

„A co jste tím tedy přesně myslel?“ zeptal se kapitán.

„Vaše rodina se dostala tento týden do popředí veřejného zájmu, a to jak v dobrém, tak i v nepříznivém slova smyslu. Včera večer jste vy a její otec vystoupili v televizi. Jeho fotografie byla v novinách.“

„Fotografie Laurel v novinách nebyla.“

„Ne, ale ona je nejsnáze zranitelná z vaší rodiny. A mohla se stát obětí.“

Z haly zazněl ženský hlas: „Kdo se mohl stát obětí?“

Kolem Smithe, stojícího u dveří, prošla urostlá žena, jejíž oblečení i neučesané vlasy prozrazovaly spěch. Kapitán Somerville povstal.

„Laurel byla dnes večer unesena.“ Stručně ji seznámil s hlavními fakty: výší výkupného i rozhodnutím Sylvie, že zaplatí. Pak se otočil ke mně: „Tady pan Archer je soukromý detektiv. Právě jsem ho chtěl požádat, jestli by nám v té věci nepomohl. Viděl dnes navečer Laurel.“

Žena si mě dlouze prohlédla, pak mi podala ruku. „Já jsem Elizabeth Somervillová, Laurelina teta.“

Hezkými rysy tváře připomínala svého bratra Jacka. Ale měla docela jiné oči, a ty byly na ní to nejhezčí. Byly modré a čisté a měly hloubku, kterou vyhloubilo lidské cítění a bolest.

„Jak to, že jste viděl Laurel?“

Vysvětlil jsem jí všechno a nevynechal jsem ani prášky na spaní.

„Chudinka Laurel. Můžete jí pomoci, pane Archere? A pomoci i nám?“

„Uvidím, co se dá dělat. Ale potřebuji, aby se mnou spolupracoval i váš pan bratr.“

„Nepochybuji o tom, že bude.“

Mýlila se. Když kapitán Somerville zavolal do jeho domu v Pacific Pointu, Jack Lennox ho odmítl vyslechnout. Všichni přítomní v pracovně slyšeli, jak Jack řve do telefonu. Somerville praštil sluchátkem.

„Jack se mnou nechce mluvit. Že prý potřebuje mít volnou linku. A že nechce, aby se mu do celé věci někdo pletl.“

„S tím se musí smířit,“ řekla Elizabeth Somervillová. „Já nevěřím, že by to Jack dokázal vyřídit sám. Je hrozně rozčilený – poznám to po jeho hlase – a když je můj bratr v podobném stavu, dělá samé boty.“

„Já k němu teď nepojedu,“ řekl Somerville zarputile. „Nespal jsem ani dvě hodiny v posledních osmačtyřiceti hodinách a zítra mám před sebou perný den. Chceme se znova pokusit utěsnit tu štěrbinu.“

Jeho manželka ho pozorovala se smíšeným výrazem na hezké tváři, zčásti soucitným, zčásti netrpělivým, a já si uvědomil, že je o hodně mladší než on.

„A co podniková stráž vaší firmy?“ zeptal jsem se. „Nemůžete ji použít?“

„To by snad šlo,“ řekl kapitán.

Ale jeho žena namítla: „Ne. To není dobrý nápad.“

Zeptal jsem se jí, proč to zamítá.

„Protože můj otec dosud stojí v čele společnosti. V několika hodinách by se dozvěděl o únosu a já si myslím, že je hrozně důležité, aby se právě to nestalo. Alespoň ne, dokud se ta věc nevyřídí a Laurel nebude zase v bezpečí doma.“

„Je váš otec hodně starý?“

„Nerad to přiznává, ale je. A už prodělal jeden těžký srdeční záchvat. Zavezl byste mě dolů do Pacific Pointu, pane Archere? Mne Jack vyslechne a jsem si jistá, že s námi pak bude ochoten spolupracovat.“

Já si tím tak jist nebyl, po tom, jak se mi Jack předvedl, ale řekl jsem, že ji k bratrovi zavezu.

„A co já?“ zeptal se Somerville.

„Ty si jdi zase lehnout,“ navrhla mu manželka. „Smith se o tebe postará. Viďte, Smithi?“

Černý muž u dveří přerušil mlčení. „Jistě, paní Somervillová.“

Pátravě na něho pohlédla. „Co znamenal ten výstřel? Probudilo mě to.“

„V kotelně byla krysa,“ řekl trošku rozpačitě.

„Říkala jsem vám přece, abyste po nich nestřílel. Když už, tak je chytejte do pastí.“

„Ano, madame. Pokusím se.“

„Dělejte, co vám říkám.“

Kapitán si odkašlal a promluvil hlasitěji než obvykle: „Já udílím rozkazy Smithovi. Nezapomínej na to, Elizabeth.“

Nedala vůbec najevo, jestli slyšela, co řekl. Oba muži se na sebe podívali. Oba se nepatrně pousmáli. Nabyl jsem dojmu, že jejich vztah je hlubší a pevnější než kapitánovo manželství. A že paní Somervillová je z tohoto společenství vyloučena.

Než jsme odjeli, pokusil jsem se zavolat Toma Russa. V jeho domě nikdo nebral telefon a dragstór byl zavřený.

· X ·

Elizabeth přišla k domovním dveřím v norkovém kožichu, neméně třpytivém než její plavé vlasy. Divil jsem se, že se na jednání s bratrem tak vyšňořila. Asi to postřehla, protože odběhla a vrátila se v jednoduchém černém plášti.

„Moje rodina,“ řekla mi v autě, „miluje okázalost.“

„Tenhle plášť vám sluší ještě mnohem líp.“

„Jste milý, děkuji vám,“ pronesla tak vážně, jako by už dávno neslyšela žádnou lichotku.

Sjížděli jsme v harmonickém tichu z temného vrchu. Ta žena mi byla od první chvíle sympatická jako Laurel a z podobných důvodů: líbila se mi jejich poctivá neochvějná přímost, jejich účast s druhými. Jenomže Laurel byla rozháraná, kdežto žena po mém boku si zřejmě dovedla poradit s každou situací.

Snad kromě vlastního manželství, s kterým asi mívala problémy. „Nechci vás zatěžovat zbytečnými výklady, ani nikoho omlouvat, ale obávám se, že jsme na vás neudělali nejpříznivější dojem. Tahle naftová katastrofa vyvolala v naší rodině krizi. A ještě ke všemu teď Laurel –“ vzdychla a odmlčela se.

Zabočil jsem na výpadovku a zamířil k sandiežské dálnici. „Umím si představit, jak vám je.“

„To snad ani není možné.“

„V situacích, jako je tato, nahlédnete do lidí mnohem rychleji. Za předpokladu ovšem, že znáte všechny komponenty.“

„Nukleární komponenty?“

Pohlédl jsem na ni úkosem. Potutelně se usmívala. Odpověděl jsem: „Mezi mnou a vámi sotva dojde k explozi. Rozumějte mi dobře – já nepochybuju o tom, že máte vášnivou povahu, stejně jako Laurel.“

„Opravdu? Připomínám vám Laurel?“ řekla polichoceně i trošinku dotčeně. „Neteře prý mají asi třicet procent genů shodných s tetami. Je to téměř tak blízký stupeň pokrevenství jako dcery s matkou. A já k ní mám skutečně skoro mateřský vztah,“ naklonila se ke mně: „Řekněte mi, co se jí vlastně stalo?“

„Já nevím. Dělala na mě dojem, že je úplně vykolejená a na pokraji nervového zhroucení. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že ten celý únos je jen náhodným dílem okamžiku. Nemám pro to sebemenší důkazy, ale napadlo mě to. Někdo ji třeba poznal, všiml si, jak je vyšinutá, a možná ji někam odvedl rovnou z ulice. Mohl to být i někdo, koho zná. Není ani vyloučeno, že by s ním šla dobrovolně.“

„Snad nechcete tvrdit, že se spolčila s vyděrači?“

„To ne, ale je to jedna z možností.“ Tanulo mi na mysli, co jsem se dozvěděl od Joyce Hampshirové o případu v Las Vegas, když bylo Laurel patnáct. Avšak před Elizabeth jsem se o tom raději nezmínil.

Namítla: „Nemá přece žádný důvod, aby si takhle počínala. Ona nejde po penězích, a kdyby je nutně potřebovala, dostane je kdykoliv od mých rodičů.“

„Ona nemá vlastní jmění?“

„Jack a Marian na tom právě nejsou nijak skvěle. Jack pobírá pochopitelně vysoký příjem od firmy, ale žijí na vysoké noze. To ovšem neznamená, že by nemohli nebo nechtěli sehnat pro Laurel peníze, kdyby to bylo nutné.“

„Peníze nejsou vždycky hlavní motiv únosů, i když si to vyděrač třeba sám myslí. Často mu jde mnohem víc o jakési citové zadostiučinění. O hru nervů kolem možné smrti. Byla by Laurel schopna provést něco takového rodičům?“

„To se neodvažuji posoudit. Pravda je, že s ní měli spoustu starostí. Ale ona s nimi taky,“ dodala Elizabeth spravedlivě. „Jack a Marian nežijí v harmonickém manželství. Ale přesto na sobě všichni tři svým způsobem lpějí. Je to jakási láska smíšená s nenávistí. Odi et amo. Excrucior.“

„Co to znamená?“

„‚Nenávidím i miluji vás. Jak mě to bolí.‘ To je citát z mého překladu Catulla. Otiskli mi ho v ročence River Valley School.“

„Tam chodila i Laurel do školy.“

„Já opravdu žasnu, co všechno o ní už víte.“

„A ještě to nestačí. Měl jsem jen skrovně příležitostí k rozhovoru s jejím manželem. Byl v práci.“

„Stejně by vám mnoho neřekl,“ odpověděla s trochou pohrdání.

„Proč myslíte?“

„Protože ji vlastně nezná. Jak by jí taky mohl rozumět, když pochází z tak odlišného prostředí. Strávila jsem s nimi určitou dobu, ale věřte mi, že druhé tak nereálné manželství jako jejich snad ani –“

„Zdá se mi, že ji Tom miluje.“

„To je velice neurčitý pojem,“ odpověděla. „Tom si ji romantizuje. Vidí v ní princeznu z pohádky. Laurel by si zasloužila něco víc.“

Překvapila mě trpkost v ženině hlase. Napadlo mě, jestli se ta slova nevztahují i na její vlastní manželství.

„Jaký měla – jaký má Laurel vztah k Tomovi? A jaký vztah k němu máte vy, paní Somervillová?“

„Řekla bych, že ho má svým způsobem ráda a že je mu vděčná. Laurel se těžko sbližuje s lidmi, a což teprve s muži. Ale je mi jasné, že by potřebovala něco docela jiného, než jí může dát Tom Russo. Ona je pozoruhodná mladá žena. Kdyby se setkala s vhodnějším partnerem, tahle strašná věc ji nemusela potkat.“

„A co myslíte, že ji potkalo?“

„To kdybych věděla.“ Zavrtěla hlavou. Vlasy se jí rozlétly a ozářilo je světlo auta jedoucího za námi. „Nadhodil jste možnost Laureliny spoluúčasti na únosu, a proto si raději nechám své domněnky pro sebe.“

„Já jsem své domněnky vyslovil.“

„Jistě, nic jiného než domněnky to nebylo.“

„Ale pokládal jsem za nutné, abych se o tom zmínil. Netvrdím, že ona ten únos nastrojila. V nejhorším případě se jenom někomu podřídila.“

„Proč by to dělala?“

„Chtěla něčemu utéct a byla tak zoufalá, že každé východisko se jí zdálo vítané. Dejme tomu, že s někým odjela a že se ten člověk potom pokusil telefonicky vydírat její rodiče. Ať už by se tak stalo s jejím vědomím nebo bez něho, to neznamená, že by jí nehrozilo nebezpečí. Právě naopak.“

„Vy si myslíte, že by se jí ten člověk mohl chtít zbavit, protože ho zná?“

„Přesně tak. Ten člověk nebo ti lidé.“

„Máte bohatou fantazii,“ řekla se strojenou lehkovážností.

„Jak jinak mohu postupovat? Zdůraznil jsem přece, že pro to nemám žádné důkazy, ale že mě to napadlo. A vidím, že to berete vážně. Já taky. Vzpomeňte si, že jsem strávil s Laurel určitý čas těsně předtím, než se ztratila. To děvče bylo tak vykolejené, tak snadno manipulovatelné. Jestli narazila na člověka v podobném afektu –“

„Nukleární komponenty přivodily explozi.“

Řekla to střízlivým hlasem. Vjížděli jsme právě na nájezd k dálnici. Blížila se půlnoc. Znepokojivě jsem si uvědomil, že jsem tudy před několika hodinami vezl Laurel.

„Pokud jde o nukleární zbraně,“ pronesla Elizabeth tónem, jako by chtěla dát našemu hovoru jiný směr, „nepadla dnes o nich zmínka poprvé. Můj manžel dnes večer o jiném nemluvil, než se mi podařilo ho poslat do postele. Muži prý nemají sklony k hysterii, ale můj manžel k ní neměl daleko. Já vím, že prodělal mnohem víc než já, hlavně v posledních dnech. To ho poněkud omlouvá, a pak ta okolnost, že už je starší člověk.“

Jako by pokojně rozprávěla sama se sebou o kvalitě mužství svého manžela.

„O jakých zbraních mluvil?“

„Nic, co by stálo za opakování, opravdu ne. Kdyby to říkal někdo jiný než Ben, vysmála bych se mu. Měl bláznivý nápad, že naše naftová studna začala téct, protože nepřítel umístil na mořském dnu malou atomovou bombu. Ben byl ovšem hrozně unavený a on nesmí nic pít –“

„Nepřítel Spojených států?“

„Ne, to ne. Měl na mysli osobního nepřítele nebo nepřítele naší firmy. Nebo někoho, kdo by chtěl poštvat veřejnost proti naftovému průmyslu.“

„To je nesmyslný nápad, nemyslíte?“

„Je to nesmysl,“ řekla velmi rozhodně. „Připadá mi, že se z mého manžela stává paranoik. Dá se to pochopit. On je citově založený člověk a já vím, že se cítí hrozně vinen. Kdysi mi sám řekl, že byl na důstojníka válečného námořnictva až příliš citlivý. Prý si to plně uvědomil, když se mu dostaly do rukou oficiální fotografie hořícího Tokia po velkém leteckém náletu. Byl z toho zdrcený.“

„Měl na bombardování Tokia nějakou účast?“

„To ne. Tak jsem to nemyslela. Ale tahle rozlitá nafta není první katastrofa, která ho postihla. Je druhá, za kterou – za kterou se cítí odpovědný. Jeho loď Canaan Sound vyhořela u Okinawy a několik členů posádky přitom zahynulo.“

„Byla to jeho vina?“

„Byl kapitánem lodi. Je docela přirozené, že se za ni cítil odpovědný. Ben o tom nikdy nemluví, Jack taky ne. Myslím, že ani jeden, ani druhý neví, jak došlo k požáru.“

„Váš bratr Jack byl taky na palubě lodi Canaan Sound?“

„Ano. Byl tenkrát mladý důstojník a právě absolvoval námořní zpravodajský kurs. Ben zařídil, že ho mohl vzít k sobě na loď, aby ho měl pod svým ochranným křídlem, jenže to křídlo bylo slabé. Jack sloužil na mateřské letadlové lodi sotva týden či dva, a nasadili je u Okinawy, kde loď pak vyhořela. Tak skončila Jackova služba u námořnictva a celá námořní kariéra mého manžela.“

„Vyhodili ho od námořnictva?“

„Ne tak docela. Přeložili ho k pobřežní službě u Velkých jezer. Ben tu práci nenáviděl. Já taky. Ale pro něho to byla tvrdší rána než pro mě. Když jsem si ho brala, byl velice ctižádostivý. Rád mluvil o tom, že se jednou stane vrchním velitelem námořních sil v Pacifiku. Služba u Velkých jezer neměla perspektivu, proto mu ji svěřili. Hned po válce Ben od námořnictva odešel. Naštěstí byl ženatý se mnou a můj otec ho přibral do firmy.“

Její hlas se ztlumil do monotónního toku vzpomínek. Uvědomovala si sice mou přítomnost, která jí umožňovala pokračovat v hovoru, ale neobracela se již přímo na mě. Hovořila sama k sobě o svém životě, soustředěná na účinek svých slov.

„A teď končí i kariéra vašeho muže v Lennoxově naftové společnosti?“

„To nevím. Připadá mi, že končí celá řada věcí.“ Její hlas se odmlčel, ale cítil jsem jeho klidný rytmus hovořit dál v její mysli. Potom opět promluvila nahlas:

„Bojím se, že se otec na nás rozhněval. Zklamali jsme ho už tím, že nemáme děti. Našel si novou ženu, jakousi Connii Hapgoodovou. Bývala učitelkou na River Valley School a je mladší než já. Mladší, než jsem kdy byla,“ dodala s hněvivou ironií. „Otci je přes sedmdesát, ale chce se s ní oženit, jen co dosáhne rozvodu s matkou. Dokonce mluví o tom, že bude mít ještě rodinu.“

„Berte to s humorem.“

„Jenže on to myslí vážně. Přesvědčil sám sebe, že s touhle ženou pro něj začíná život znovu. A ona se samozřejmě přičiní, aby Ben vyletěl, a nasadí do firmy své lidi. Mluvilo se o tom, ještě než začala unikat nafta, ale teď se bojím, že je Ben vyřízený.“

„Ale vždyť přece jde jen o nešťastnou náhodu?“

„Jistě. Jak jinak. Jenže otec obviní Bena. Otec musí mít vždycky nějaký hromosvod.“ Ta věta zazněla ztěžka a studeně, jako klíč k historii jejího mládí. A po chvilce dodala:

„Jedna z planet – zapomněla jsem která – potřebuje asi sto šedesát pět roků, aby oběhla kolem Slunce. Tak dlouhý je na ní rok. Připadá mi, že právě takový rok prožívá nyní naše rodina.“

„Není to Neptun?“

„Ano, snad Neptun. Je to bůh moře, viďte? Co když se na nás rozhněval a šplíchá nám naftu do moře? Ale proboha, ani slovo před mým manželem, byl by schopen tomu ještě uvěřit.“

· XI ·

Jeli jsme mlčky, jako společníci putující do světa psychiky, dokud jsme u Pacific Pointu nesjeli z dálnice. Elizabeth mi vysvětlila, jak najdeme dům jejího bratra, který stojí na jižním okraji města.

Když jsme zahnuli na příjezdovou cestu, noční obloha se sklenula černými korunami stromů. Potom se před námi rozevřela prostora zalitá měsíčními paprsky a jakoby zakotvená v lesknoucí se hladině moře. V této perspektivě dům, tisknoucí se ke kraji útesu, vypadal malý a nízký. Všechna okna byla osvětlena.

Zaparkoval jsem u zdi na levé straně příjezdu.

„Nechte mě mluvit,“ požádala mě Elizabeth.

„Beze všeho, ale půjdu s vámi dovnitř.“

Pohlédla mi do tváře „Proč? Bude to pro mě snazší, když budu s Jackem a Marian sama.“

„Nepřijeli jsme sem, abychom vám usnadnili rozmluvu, a já jsem sem nejel pro zábavu.“

„Dobře. Pojďte se mnou, když vás to tak láká.“

„Mě to vůbec neláká. Dal bych přednost své posteli. Ale půjdu s vámi, chcete-li.“

Hněvivě zasykla, ale hned se ovládla. Rukou v rukavičce mi stiskla paži.

„Nezlobte se, pane Archere. Jack je asi jediný člověk, s kterým umím jednat vždy a za všech okolností.“

A jako by se chystal potvrdit její slova, Jack Lennox vyšel brankou v kamenné zdi. Nesl pušku s nasazeným teleskopem a než jsem uhodl jeho úmysly, stál vedle auta a mířil mi na hlavu.

Zůstal jsem jako ohromený, polovinu těla vysunutou z vozu. Projel mnou strach ze smrti. Řekl jsem opatrně: „Skloňte tu pušku, pane Lennoxi. Copak mě nepoznáváte?“

Očima ještě chvíli zíral podél hlavně. Jako by ho nezajímalo, kdo jsem. Potom zvedl hlaveň tak, aby na mě nemířil. Napřímil jsem se.

Ledový strach a zlost mi vřely v hlavě jako zkapalnělý plyn. Byl bych mu rád pušku vyškubl a mrštil jí jako oštěpem přes střechu jeho domu daleko za útes do moře.

Jeho sestra vycítila napjatost situace. Rychle oběhla vůz, postavila se mezi nás a promluvila na něj hlasem, jakým hovoří dospělí s dětmi.

„Dej mi to, Jacku. Nepotřebuješ zbraň. Pan Archer sem přišel, aby ti pomohl.“

„Já mu na jeho pomoc kašlu.“ Hlas mu přetékal alkoholem a rozvášněním.

„No tak, Jacku. Vzpamatuj se přece. Já chápu, že jsi strašně rozčilený, ale ta puška všechno jenom zhoršuje.“

Držel ji dál a mířil na měsíc, který plul nízko jako cílový balón. Žena natáhla ruku po zbrani. Chvíli spolu zápasili, spíše vůlí než svaly, její vůle zvítězila. Zvedla zbraň obloukem od něho a on jí v tom nebránil.

Beze zbraně vypadaly jeho ruce podivně prázdné. Patřil k mužům, kteří potřebují zbraň, aby se zdáli celí.

Všichni tři jsme zvolna zamířili k domu.

Marian Lennoxová na nás čekala za domovními dveřmi, jako by se neodvažovala vyjít z domu.

„Říkala jsem ti, že to bude Elizabeth,“ pravila manželovi.

Mluvila jednotvárným hlasem a pohybovala se malátně jako nervově vyčerpaný člověk. Ale vzala pušku od své švagrové a opřela ji v rohu haly. Jack Lennox se zamračil na obě ženy a s nezměněným výrazem se otočil ke mně.

„Kdo vám sem dovolil přijít? Všechno jen zpackáte.“

Byl rozrušený a vzteklý a měl chuť se prát. Já ne. Řekl jsem: „Pozvala mě vaše sestra. Bylo to od ní rozumné. Lidé by neměli projednávat podobné záležitosti sami.“

„My víme, co máme dělat,“ řekl nejistě.

„Volali únosci podruhé?“

„Ne.“

„Co přesně říkali při prvním zavolání?“

Pohlédl na mě podezřívavě. „Nač to chcete vědět?“

„Abych si mohl udělat představu, s kým asi jednáme – jestli to jsou amatéři nebo pro –“

„Vy s nikým nejednáte! Jednáme my.“

„Máte pravdu. Nechci se mezi vás plést.“

„A co děláte jiného? Vetřel jste se do mého domu bez pozvání, dokonce proti mé vůli. Čerta starýho vám záleží na nás a na mé dceři.“

„Záleží mi na ní. Proto jsem tady.“

Zavrtěl hlavou. „Vy nás špehujete pro Toma Russa, tak to bude. Jak můžu vědět, jestli v tom nemá prsty! A vy možná taky, vypadáte na to.“

Vydráždil sám sebe do dalšího záchvatu vzteku, který z něho jen sršel. Nevěděl jsem, nakolik ho mám brát vážně. Puška byla dosud opřená v rohu haly. Obě ženy se postavily – snad vědomě – mezi něj a zbraň.

Připadlo mi, že trávím už příliš dlouhou dobu u dveří haly s Jackem Lennoxem, jeho sestrou, ženou a tou zatracenou puškou. Byla to nevlídná, chladná, temná místnost bez nábytku – vězeňská cela, v níž odsouzenci očekávají milost, která jim nikdy nebude udělena.

Jeho žena se k němu blížila s napřaženou paží. Byla bledá a měla vytřeštěné oči a neobratné pohyby, jako by strávila řadu let v samovazbě. Na okamžik zaváhala, než se rukou dotkla manžela.

„Neměl by ses tolik rozčilovat, Jacku, sám to říkáš. Musíme si zachovat jasnou hlavu, nebo na to doplatí celá rodina. Čekáme přece co chvíli telefon.“

„Vyhrožoval vám, že zabije vaši dceru?“ zeptal jsem se neuváženě.

Lennox se na mě vrhl se zaťatými pěstmi. Jeho žena zachytila manželovu zvednutou pravici. Odstrčil ji tak prudce, až se zapotácela.

„Proboha, Jacku,“ pravila Elizabeth. „Uklidni se.“

„Tak ať odtud vypadne ten zatracenej špicl!“

Prošla kolem něho ke dveřím a otevřela je. „Pane Archere, odejděte, prosím.“

Těžké dveře za mnou zapadly. Chladný vzduch mi ovanul tvář. Měsíc se vznášel nad mořem. Z nevelké vzdálenosti zaznělo tajuplné zahoukání sovy, jako by sama příroda promluvila ku světu lidí.

Nevěnoval jsem tomu pozornost. Hořel jsem touhou být uvnitř v domě, ve vězeňské cele s odsouzenci, čekajícími na druhé zazvonění telefonu.

Trvalo to téměř hodinu. Vlekla se nekonečně dlouho jako čas na planetě Neptun. Občas se ozvala sova. Neměl jsem co odpovědět.

Pak náhle zadrnčel v domě telefon. Jen jednou. S vypětím vůle jsem se přinutil setrvat ve voze. Cítil jsem se zčásti odpovědný za to, že je Laurel v nebezpečí, a nedůvěřoval jsem jejímu otci, že je schopen jí pomoci.

Dostal jsem chuť na cigaretu. Nekouřil jsem už několik let a byl jsem zklamaný, když jsem žádnou nenašel. Seděl jsem a kousal se do rtů a naslouchal pomalým hučivým nárazům vln o úpatí útesu.

Elizabeth vyšla sama ze dveří. Zamířila pomalými kroky k mému vozu, jako by musela překonávat magnetickou sílu domu za svými zády. Vystoupil jsem a otevřel jí dvířka. Ve světle měsíce se zdála bílá a zmořená.

„Volali únosci?“

„Ano. Jack s jedním z nich hovořil.“

„Co říkal ten darebák?“

„Jack mě žádal, abych o tom s vámi nemluvila. Chce s nimi jednat sám. Takhle si počíná vždycky, zvlášť když jde o Laurel.“

„Dělá chybu.“

„Taky jsem mu to říkala. Ale je to, jako kdybych mluvila k téhle zdi.“ Mávla rukou ke kamenné zdi, která ohrazovala dům. „Nemá k vám důvěru. On totiž nedůvěřuje nikomu, ani mně.“

„Byl vždycky takový?“

„Ani ne. Myslím, že se hroutí pod tíhou situace.“

Na chvilku se odmlčela, potom zavrtěla hlavou a popřela svá slova.

„Ne, jsem k Jackovi hrozně nespravedlivá. Hoří dychtivostí jednat správně a sám. Jack nebyl zrovna nejlepší otec a často neměl dost pochopení pro svou dceru, takže se s Laurel mnohokrát střetli. Jistě si myslí, že když ji tentokrát sám zachrání a dokáže jí tak svou lásku –“ opět se odmlčela, jako by si neuměla představit, co by mohlo následovat.

„Na podobné důkazy lásky není teď čas. Je v nebezpečí života. Možná že je už mrtvá. Jak ho ujistili, že žije?“

„To nevím.“

„Požádal je, aby s ní mohl promluvit?“

„To nevím,“ opakovala. „Bral telefon ve své pracovně a zavřel za sebou dveře. Slíbil, že jim předá sto tisíc dolarů zítra. Víc mi neřekl.“

„V kolik hodin?“

„Mám za to, že brzo odpoledne. Říkal, že bude peníze potřebovat k polednímu.“

„Myslíte, že by mělo smysl znovu se pokusit ho přimět k rozhovoru?“

„S vámi, nebo se mnou?“

„S někým z nás. Nebo s oběma.“

Zamyslila se. „Bojím se, že ne, pane Archere. Není radno na Jacka naléhat, když je v podobném rozpoložení. Snad zítra –“

Otočil jsem klíčkem a nastartoval vůz. Když jsem couval od zdi, otevřely se přední dveře domu. Marian Lennoxová zamířila k nám, klopýtala po dlážděném chodníčku a mávala na nás. Připomínala mi vyděšeného ptáka, který poplašeně vběhl do světla reflektorů.

Vylezli jsme oba z auta a kráčeli jsme jí rychle vstříc. Elizabeth ji oslovila shovívavým hlasem:

„Copak je, Marian?“

„Jack dostal závrať. Uložila jsem ho do postele.“

„Není to srdeční záchvat?“

„Ne. To ho zas přejde.“

„Neměli bychom zavolat lékaře?“

„To by se ještě víc rozčilil.“

Elizabeth objala ženu kolem ramen. „Zůstanu tu s tebou, jestli chceš.“

„Ne, děkuji ti. Jsi moc hodná. Ale musíme to s Jackem vyřídit sami. Tak si to Jack přeje.“

„A co ty?“

„Já se musím podřídit. Jack má silnější povahu než já.“

„Ale ty se opravdu chováš statečně, Marian.“

Marian lehce zavrtěla hlavou a vyprostila se z objetí své švagrové, aby ukončila výlev citu.

„Já jenom dělám, co je mou povinností,“ řekla. „Potřebujeme zajistit, aby Sylvia měla zítra kolem poledne připraveny peníze. A to je vše, oč tě prosíme.“

„Nedělej si starosti, má drahá.“

Než nás opustila, otočila se Marian Lennoxová ke mně. Její obličej vypadal v měsíčním osvětlení jako hliněná maska.

„Nezlobte se, pane Archere. Byl byste si zasloužil lepší přijetí, když jste sem vážil tak dlouhou cestu.“

„To je v pořádku.“

„Dáte nám zprávu, jestli něco zjistíte?“

Slíbil jsem jí to. Vracela se do domu, jako by se děsila toho, co má před sebou, i čím už prošla. Zmizela ve dveřích.

„Chudák Marian,“ řekla Elizabeth. „Obou je mi líto. Tak ráda bych jim pomohla.“

„Měl váš bratr už někdy srdeční záchvat?“

„Neměl, ale můj otec před několika lety málem zemřel na infarkt.“ A po krátkém zamyšlení dodala: „A tím začaly všechny potíže v naší rodině. Otec si náhle uvědomil, že by mohl umřít, a rozhodl se, že užije zbytek života, jak se dá. A když se zotavil, spřáhl se s Connií Hapgoodovou. Maminka je hrdá žena. A má vlastní jmění. Odstěhovala se z našeho starého domu v El Ranchu a koupila si dům tady na pobřeží.“

„Tam teď pojedeme?“

„Ano. Je to odtud sotva půldruhého kilometru.“ Ukázala k jihu. „To sem matku nejvíc táhlo. Jack byl vždycky její miláček.“ Říkala to chladně, ale bez hořkosti. „Máti měla zůstat doma a neustupovat Connii. Mohla žít s otcem dál, kdyby byla chtěla. Ale nestála o to. Přenechala ho té ženské. A teď přivolí bez boje k rozvodu.“

„Proč na tom tolik záleží?“

„Tatínkovi je už přes sedmdesát. Nebude živ věčně. A jestli Connie zdědí naši akciovou společnost, anebo její větší díl, zničí celou Lennoxovu rodinu. Peníze jsou hlavní pojítko, které, nás drží pohromadě – peníze a nafta.“

Zamířil jsem k jihu po cestě vroubené z obou stran temným stromovím, která ubíhala rovnoběžně s pobřežím. Výsek oblohy mezi korunami stromů přeťala letící sova. Plula tiše jako ryba pod vodou.

Žena byla chvíli téměř tak tichá. Konečně váhavě pronesla: „Tatínek miluje Laurel. Je jeho jediná vnučka, a jestli ji Jack kryje, není těžké pochopit proč. Laurel je jeho želízko v ohni.“

„Jestli vám správně rozumím, přikláníte se k názoru, že Laurel možná vůbec unesena nebyla.“

„Snad ano. Když nic jiného, alespoň připouštím, že by to bylo možné.“

„A cože jste tak změnila názor?“

„Já sama nevím.“ Zamyslila se. „Něco tu nehraje. V bratrově domě vyciťuji podivnou, podezřelou atmosféru – jakoby atmosféru spoluviny.“

„Domníváte se, že vědí, že je Laurel chce přelstít?“

„Já si myslím, že něco podobného vědí, nebo alespoň že ví něco Jack. Nebylo by to poprvé, co Laurel kryje.“

„Řekněte mi něco o těch dřívějších případech.“

„Já nevím, jestli by to bylo správné,“ odpověděla. „Neznáte je v celé souvislosti a já bych vás nerada proti Laurel popudila. Bude vás nejspíš potřebovat. My všichni vás budeme potřebovat.“

„Dobře. Řekněte mi to tedy v celé souvislosti.“

Zamyslila se nad mou otázkou a odpověděla všeobecně: „Dojde-li v rodině k nějakým nesnázím, často se odrazí na jejím nejslabším členu. A ostatní příslušníci rodiny si toho jsou vědomi. A jsou schopni omluvit toho, kdo se dostal do maléru. Snaží se mu pomoci, protože vědí, že jsou na jedné lodi. Mám pravdu nebo ne?“

„Udělal jsem podobné zkušenosti již před lety při své práci. Ale kde jste k nim přišla vy, Elizabeth?“

„V naší rodině. Ano, říkejte mi Elizabeth. Je mi to milé.“

· XII ·

Zahnuli jsme vpravo na Seahorse Lane, svažující se k moři, a opět jsme odbočili u poštovní schránky paní Lennoxové. Bylo na ní napsáno čerstvými černými tiskacími písmeny: SYLVIA LENNOXOVÁ. Po cestě vroubené cypřiši jsme dojeli k přízemnímu domu se štukovou fasádou, který se rozkládal u mořského břehu jako členitý labyrint.

Přes osvětlený dvůr nám přicházel vstříc mladý muž. Byl normálního vzrůstu, ale v rozlehlém masívu budovy se vyjímal jako trpaslík. Kráčel po špičkách jako tanečník schopný pohybu na všechny strany. Jeho vlhké hnědé oči jako by prahly rozdávat potěšení.

„Jak se vám daří, paní Somervillová?“

„Dobře,“ odpověděla nepřesvědčivě a obrátila se ke mně: „Pane Archere, to je Tony Lashman, sekretář mé matky.“

Podali jsme si ruce. Oznámil Elizabeth, že ji matka očekává ve svém pokoji, a ona se s omluvou vzdálila.

Z oken místnosti, kam mě Lashman zavedl, byl výhled přes pláž na mořskou hladinu s osvětlenou vrtací plošinou. Neuměl jsem odhadnout, nakolik se přiblížil naftový povlak k pobřeží, ale cítil jsem, že jeho zápach už prostupuje domem.

Mladý muž začichal: „Pěkný smrádek.“

„Jak se k tomu staví paní Lennoxová?“

„Ambivalentně.“ Ostře na mě pohlédl, jestli jsem pochopil, co tím myslí. „Koneckonců byla téměř celý život manželkou olejáře.“

„Vy znáte starého pana Lennoxe?“

„Abych řekl pravdu, ještě jsem se s ním nesetkal. Pracuji u paní Lennoxové teprve od té doby, kdy se s manželem dohodli, že budou žít odděleně.“ Prohrábl si černé vlnité vlasy. „Budu tu pracovat jen přechodně. Na podzim se asi vrátím do koleje. Anebo půjdu na fotografickou školu. Ještě nejsem rozhodnutý. Přijal jsem tohle místo jen proto, abych pomohl paní Lennoxové.“

„Slyšel jsem, že tu byla na návštěvě její vnučka.“

„Ano, byla, bydlela v domku pro hosty.“ Podíval se mi do očí. „Dozvěděl jsem se, že prý je nezvěstná.“

„Ano.“

„To mě ani nepřekvapuje. Nebyla tu moc spokojená. Asi by nebyla nikde. Snažil jsem se ji zabavit, ale nějak se mi to nedařilo.“

V jeho pohledu se objevila letmá sympatie, která se ale rychle vytratila. Jako by se za jeho očima neúnavně střídaly představy a míhaly se v jeho mozku jako skryté světlo.

„Čím jste ji zabavoval?“

„Hráli jsme často tenis – hraje celkem obstojně. A občas jsme si zajímavě a upřímně povídali. Ráda by něco udělala se svým životem. Já jsem na tom stejně – víte, chtěl bych dělat něco tvůrčího. Laurel a já jsme si v lecčems hodně podobní. I moje manželství se nevydařilo.“

„Její manželství se nevydařilo?“

„To jsem tím přesně nemyslel,“ dotkl se prsty rtů. „Laurel ještě sama neví, co a jak bude s jejím manželstvím. Ale já už vím, jak se to bude vyvíjet. Je opravdu těžké si ji představit jako manželku lékárníka.“

„Pročpak?“ zeptal jsem se.

„Pochopte přece, děvče s takovým šarmem a z takové společenské vrstvy. A ten obrovský majetek!“

Širokým gestem jako by upozorňoval na zařízení pokoje. Těžký tmavý nábytek, dosti nevkusný, nepodpořil jeho tvrzení. Zřejmě tu majetek je, pomyslel jsem si, ale ještě ho neumějí užívat.

„Na kolik odhadujete jejich jmění?“

„Na milióny a milióny.“

Představa miliónových částek ho okamžitě vzrušila. Napadlo mě, zda jeho tajnou vášní nejsou peníze. Pochyboval jsem, že by jí byla Laurel.

Tony si pojednou uvědomil, že do pokoje vešla Elizabeth. A jako při změně osvětlení, rozpaky změnily jeho tvář, až téměř zošklivěla. Jestli i zaslechla, co říká o bohatství její rodiny, nedala Elizabeth nic najevo.

„Máti by vás ráda viděla,“ řekla mi.

Zavedla mě jiným křídlem domu k bílým dveřím a otevřela je.

„Je tu pan Archer, máti.“

Štíhlá a elegantní Sylvia Lennoxová seděla na posteli s nebesy. Na kulatém nočním stolku stál růžový telefon, sklenka vody a dvě červené pilulky. Natočila ke mně tvář ve vědomě půvabném úhlu. Přestože měla na sobě hedvábný čepeček a dlouhý šat a její pokoj ji obklopoval jako růžová nadýchaná pěna, vypadala jako zestárlý chlapec.

„Můj právní zástupce Emerson Little mi říkal, že se znáte s Johnem Truttwellem.“

„Pracoval jsem s ním na jednom případu.“

„Má o vás vysoké mínění.“

„To rád slyším. A rovněž rád slyším, že jste se obrátila na právního zástupce.“

„Ano. Emerson zařídí zítra dopoledne všechno potřebné.“ Otočila se k dceři. „Ráda bych chvíli mluvila s panem Archerem o samotě, nemáš-li nic proti tomu.“

„Samozřejmě, máti.“ Elizabeth mi připadala v přítomnosti matky trochu nesvá.

„Bylo by možné, abys mě neoslovovala máti, drahoušku? Žádala jsem tě přece, abys mě oslovovala Sylvie.“

„Ano, Sylvie.“

Elizabeth odešla z pokoje a přibouchla dveře prudčeji, než bylo nezbytné, ale ne příliš prudce, aby neotřásla beztak vratkou rovnováhou mezi ní a její matkou. Paní Lennoxová pokynula rukou k židli vedle postele.

„Miluji vřele svou dceru,“ řekla chladně, „ale je příliš pamětliva generačních rozdílů. Myslím si, že se takovými stanou všechny ženy provdané za starší muže. Když Elizabeth poznala kapitána Somervilla, byl už dost starý, aby mohl být jejím otcem. V roce 1944, kdy se brali, absolvovala právě Vassarskou kolej a ještě jí nebylo jedenadvacet. Připadalo ji ohromně romantické stát se ženou kapitána námořnictva a můj manžel zařídil ihned svatbu. Ovšemže přitom sledoval především zájem firmy – má vždycky pro všechno, co dělá, nejméně dva důvody.“ V jejím hlase zazněla zatrpklost a zaostřila rysy její tváře. „Zapomínám,“ dodala opožděně, „že vás historie naší rodiny nemůže zajímat.“

„Právě naopak, velice mě zajímá. A vy i vaše dcera jste velmi upřímné.“

„Naučila jsem ji tomu a sotva něčemu víc. Byla tatínkův mazlíček.“ Její zkušené modré oči se pozvedly k mým a chladně na mě hleděly. „Co o mně říkala Elizabeth?“

Rozhodl jsem se, že budu stejně otevřený jako ona. „Že jste důvodně opustila manžela. Že máte vlastní jmění. Že lpíte na Laurel.“

„Mám ji radši než samu sebe. Je to má jediná vnučka.“ Jemná síť vrásek se jí usadila kolem očí a její pohled se stal zvědavým a obezřetným. „Řekl jste to, jako byste měl zájem na mých penězích. Nezazlívám vám to. Jsem na to zvyklá.“

„Já o vaše peníze zvláštní zájem nemám. Na peníze starších lidí lze těžko spekulovat.“

Zvedla hlavu, jako bych ji byl urazil. Ale snad poznala na mé tváři, že jsem to neměl v úmyslu, a zklidnila se.

„V určitém směru mě vaše peníze přece jen zajímají,“ pravil jsem. „Pokud vím, jste ochotná složit výkupné za Laurel.“

„Ano. Ta částka sice převyšuje mé finanční možnosti, ale jsem ochotna ji obstarat.“ Pohnula tenkou paží v gestu, do něhož zahrnula celý dům i se zařízením.

„Jste velmi štědrá.“

„Nejsem štědrá. Nikomu jinému bych nedala nic ze svého jmění, jedině Laurel. Kdybych ji ztratila, pozbyl by pro mě život téměř smyslu.“ Naklonila se ke mně s potlačenou dychtivostí. „Elizabeth se zmínila, že jste dnes večer Laurel viděl.“

„Ano.“ Několika slovy jsem jí popsal setkání s její vnučkou. „Neměl jsem ji nechat odejít. Poznal jsem na ní, že potřebuje pomoc, ale neodhodlal jsem se k tomu. Nebyl jsem patrně v náladě někomu pomáhat.“

Vztáhla ke mně štíhlou opálenou ruku a dotkla se mého kolena. „Taky vás okouzlila, viďte?“

„To není to pravé slovo. Udělala na mě hluboký dojem a nyní mě znepokojuje její osud.“

„Jaký na vás udělala dojem?“

„Je zasmušilá, plná rozporů,“ řekl jsem. „Ale svým způsobem i silná, výjimečná, a je krásná. Ještě jsem nepotkal děvče, které by tolik cítilo s druhými. Ta katastrofa na moři ji zasáhla tak silně, jako by ji prožívala na vlastním těle.“

Stará dáma přikývla. „Vystihl jste ji velmi přesně. Má tak silnou schopnost vcítit se v druhé, že to hraničí až s psychózou. A já myslím, že pravou pohnutkou, proč od nás odešla, je zamoření oceánu, na němž nese vinu její rodina.“

„Je Laurel psychotik?“

„Jeden či dva lékaři u ní shledali psychotické rysy. Jeden z nich se vyjádřil – bylo to před několika lety, krátce předtím, než se vdala, a v té době prožívala Laurel obzvlášť těžké období, obávala jsem se dokonce, aby nespáchala sebevraždu.“ Její modré oči se rozšířily a naplnily hrůzou, která se odvracela ode mě do jejího nitra. Po chvíli myšlenkové nepřítomnosti se zeptala: „Co jsem to říkala –“

„Právě jste mě chtěla seznámit s míněním jejího lékaře.“

„Ano. Už si vzpomínám. Měl za to, že Laurel něco vystrašilo nebo šokovalo už v raném dětství a že ten otřes působí dodnes. Nepodařilo se mu však zjistit, co ho vyvolalo – ona se na nic už nepamatuje.“

„Byl to psychiatr?“

„Byl. Laurel chodila k několika psychiatrům. Ale u žádného dlouho nevydržela. Může se to zdát podivné u dívky, která tolik trpěla a která se dopouštěla tolika chyb. Ale já si myslím, že ani nechce být jiná. Měla samozřejmě taky šťastná období. Například když tu byla minulý týden se mnou, vypadala docela spokojeně.“

„Rád bych se podíval do jejího pokoje.“

„Ovšem. Elizabeth vám ho ukáže. Laurel spala v domku pro hosty. Líbilo se jí, že stojí o samotě.“

„A jak trávila dny?“

„Měla pořád co dělat. Četla, poslouchala hudbu, občas chodila na delší procházky po pobřeží –“

„Sama?“

„Pokud vím sama. Hrála tenis s Tonym, ale na něm osobní zájem nemá. Tím jsem si jista. Stále ještě miluje svého manžela. Sama mi to řekla.“

„Tak proč ho opustila?“

„Říkala mi, že ji znervózňuje. Nemůže si zvyknout žít v takové intimitě, zvlášť ne v tom ošklivém mrňavém domku. Byla bych jim ráda pomohla, aby si koupili jiný dům, ale její muž o tom nechce ani slyšet. Velice na tom ošklivém baráčku lpí. Asi v něm prožil celý život.“

„Chce zůstat nezávislý.“

„Ano. U muže je to snad přednost.“

„U ženy ne?“

„Těžko říci. Já jsem byla vždycky až trochu příliš nezávislá. A nakonec jsem zůstala na světě sama.“ Ostražitý, zvědavý pohled jí opět zúžil oči. „Vidíte, teď si vám tu stěžuji na svůj úděl. A to je znamení, že je nejvyšší čas, abych šla spát. Probouzím se ráno moc časně. Byl byste tak laskav a podal mi prášky na spaní?“

„Okamžik. Brala Laurel nějaké barbituráty?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Já o ničem nevím.“

„A co jiné drogy?“

„Byla velmi rozumná, pokud šlo o drogy. Naučila jsem ji tomu. Já z nich měla vždycky strach. Seconal jsem začala užívat jenom proto, že jsem se denně ráno strašně brzo probouzela. Bývala jsem vzhůru dlouho před svítáním, sledovala, jak uplývají vteřiny mého života, a přemýšlela, čím bych mohla prospět Laurel,“ pohnula se neklidně. „No a teď mám něco konkrétního, co pro ni mohu udělat.“

„Máte na mysli peníze?“

„Ano, peníze. Měl byste dohlédnout, aby je Jack náležitě předal. Můj syn má mnoho dobrých stránek, ale v nebezpečných situacích ztrácí hlavu.“

„Všiml jsem si toho.“

„Byl byste ochoten být při tom, až bude předávat peníze?“

„Chcete na mě vložit přílišnou odpovědnost, paní Lennoxová.“

„Elizabeth říká, že jste velmi odpovědný člověk.“

„Jack na to může mít jiný názor.“

„Ráno si s ním promluvím. Položím mu jako podmínku, že půjdete s ním. Nemůžeme si dovolit udělat chybu. Souhlasíte?“

Řekl jsem, že souhlasím, ale dodal jsem: „Než budeme jednat dál, je tu ještě jeden bod, který bychom měli uvážit.“

„Týká se Jacka?“

„Ne, týká se Laurel. Dozvěděl jsem se, že když jí bylo asi patnáct let, utekla do Las Vegas s nějakým chlapcem. Došly jim peníze a předstírali únos. Slyšel jsem, že vymámili z jejích rodičů tisíc dolarů.“

Tvář jí ztvrdla. „To vám vyprávěli Jack a Marian?“

„Ne, dozvěděl jsem se to od někoho jiného.“

„Já tomu nevěřím.“

„Já ano, paní Lennoxová.“

„Kdo vám to říkal?“

„To není důležité. Avšak je důležité připustit si možnost, že týž trik se třeba opakuje v mnohem větším měřítku.“

Pohlédla na mě s nelibostí: „Má vnučka není žádný zločinec.“

„To jistě ne. Ale lidé jsou někdy schopni vyvést svým rodinám takové kousky, které by se neodvážili provést nikomu cizímu. Zvláště mladá žena, podlehne-li vlivu muže.“

„Jakého muže? Žádný takový muž neexistuje.“

„Nějaký muž přece volal dnes večer vašemu synovi a žádal po něm peníze.“

Opřela se v posteli o polštáře a snažila se vyrovnat s tím, jaký z toho plyne závěr. Její obličej i tělo jako by se při této představě hroutily. Odpověděla nejistým hlasem: „Já tomu prostě nevěřím. Laurel by mi nic takového neprovedla.“

„Ona neví, že se vás to bude týkat.“

„Neudělala by nic podobného ani rodičům.“

„Jednou se to už stalo.“

Paní Lennoxová nad tím mávla rukou. „Jestli je to pravda – o čemž silně pochybuji. A i kdyby to byla pravda, byla tenkrát nerozumné děvčátko. Teď už je dospělá a má ráda své rodiče. Právě dnes je byla navštívit.“

Byla unavená a uražená a pojednou zestárlá. Chystal jsem se k odchodu. Napřáhla ke mně ruku:

„Podejte mi prosím vás ty pilulky. A trochu vody. Jistě je už hrozně pozdě a já se tak časně probouzím.“

Napřáhl jsem k ní dlaň s prášky. Sebrala je špičkami prstů a vložila na bledý jazyk. Srkala vodu, jako by to byl bolehlav.

„Nu co,“ řekla, „nezáleží mi na tom, co udělala, ale chci ji zpátky, jsem ochotna dát ty peníze, ať je to jak chce.“

· XIII ·

Našel jsem Elizabeth ve velkém předním pokoji.

„Tak jak jste se shodl s mátí?“ zeptala se.

„Dobře. Odpověděla mi na všechny otázky.“

„Že vás to neunavuje, pořád se jenom vyptávat,“ řekla ironicky. Napadlo mě, jestli už nelituje, že mi tolik řekla o svém životě.

„Jsem už unavený,“ pravil jsem. „Ale pořád raději otázky kladu, než zodpovídám.“

Pohlédla na mě zvídavě, jako bych před ní odhalil nějakou svou slabost. „Budu si to pamatovat. No a co se bude dít zítra?“

Řekl jsem jí plán na zítřejší den.

„Bude se s tím muset smířit, že s ním pojedu,“ odpověděl jsem. „A teď bych rád zašel do hostinského domku, kde bydlela Laurel.“

Pohlédla na své náramkové hodinky. „Jsou už skoro dvě hodiny.“

„Já vím. Ale jindy už na to nebudu mít čas.“

Rozsvítila venkovní světlo a zavedla mě posuvnými dveřmi do nekryté spojovací chodby, vystavené větru. Opřel se ihned do nás, byl chladný a přinášel od moře pach nafty. Několik kilometrů od pobřeží zářila jako osvětlený vánoční strom světla vrtací plošiny, v jejíž blízkosti vytékala nafta do moře.

Hostinský domek byla nová budova s plochou střechou, která vyčnívala na pilotech přes část pláže. Příliv slábl a na okrajích pláže se příboj rozbíjel v bílou pěnu a klouzal nazpět v temnotu. Nafta zřejmě ještě nedospěla k pobřeží.

Elizabeth rozsvítila a vešli jsme dovnitř. Domek byl rozdělený v obývací místnost a ložnici. Postel nebyla ustlaná a zválená prostěradla připomínala místo, odkud právě unikl vězeň. V šatníku visely nad osamělým párem střevíců několikeré šaty a kabát. V zásuvce byl svetr, ponožky a punčocháče. Nikde, ani v koupelně, jsem nenašel léky či drogy.

Jediný osobní předmět, který jsem objevil, byl dopis zastrčený ve sbírce povídek s názvem Omyl na pokračování. Dopis byl napsán na stroji na papíře firmy Save-More a podepsán Tomem. Postavil jsem se ke světlu a četl ho; Elizabeth mě přitom nespustila z očí.

Milovaná Laurel,

zákazníci se k nám hrnou, mám hodně práce. Nic mě večer netáhne domů, a tak jsem převzal noční službu za několik kolegů. Je mi milejší večer pracovat než se vracet do prázdného domu. Ve dne to není tak zlé, ale ty noci jsou hrozné. Když jsme se vzali a Ty jsi byla u mě, ležel jsem vedle Tebe, zatímco jsi spala, a byl jsem nejšťastnější člověk na světě. Často jsem jen ležel a poslouchal Tvůj dech. Připadal jsem si jako král.

Ale někdy se mi zdálo, že přestáváš dýchat, a propadal jsem panice, dokud jsem zase neuslyšel Tvůj dech. Tvůj pravidelný dech byl pro mne tou nejdůležitější věcí v životě.

A je jí stále. Jestli nemůžeš žít v mém domě, dobrá, prodáme ho. Stačí, abys mi řekla, a hned ho nabídnu na prodej. Najmeme si byt nebo si něco koupíme, kde budeš chtít. Nemusíme bydlet v Los Angeles, jestli nechceš. S doporučením od firmy dostanu místo i jinde. To opravdu udělám, jestli se ke mně vrátíš. Nemusíš mi hned odpovídat, Laurel. Ponech si čas na rozmyšlenou. Přál bych si, aby sis ujasnila, co je pro Tebe dobré. Zahrneš-li do toho i mě, budu nejšťastnější člověk na světě. Budu se zas cítit jako král.

Miluji Tě

Tom

Podal jsem dopis Elizabeth. Dala se do čtení. Když dočetla, měla v očích slzy. Marně se pokusila je setřít a odvrátila se.

„Copak, copak,“ zeptal jsem se.

„Je mi jich líto.“

„Myslel jsem, že máte k Tomovi výhrady.“

„Jako k manželu pro Laurel, to ano. Je tak jednoduchý, a ona má tak složitou povahu.“

„To může být dobrá kombinace pro manželství.“

„Já vím, že může. Ale u nich se to neosvědčilo. On si myslí, že ji přivede zpátky a odstraní propast mezi nimi tím, když se přestěhují nebo přijme zaměstnání v jiném městě.“

„Má dobrou vůli,“ odpověděl jsem. „Má víc dobré vůle, než jsem si uměl představit. Kdybych se byl snažil jen z poloviny tak jako on, mohl jsem si udržet manželství.“

Pohlédla na mě zpříma jasným pohledem, který podivně kontrastoval se slzami v jejích očích. Pronikl do mého nitra jako laserový paprsek, prozkoumávající neznámý objekt. Srdce se mi rozbušilo a napadlo mě, jestli jí netekly slzy i nad ní samou, nejen nad Tomem.

Otočila dopis zadní stranou. „Tady je něco napsáno na zadní stránce. Laureliným písmem.“

Četla nahlas:

Jsi milý a já Tě mám ráda. A myslím, že Tě budu mít vždycky ráda. Nikoho jiného. Vrátím se. A přestěhujeme se do nového domu. Nebo do bytu, kdyby nám nestačily peníze. A budeme mít možná dítě. Ale dopřej mi trochu času, Tome. Mívám, zoufale bezútěšné deprese a pak vůbec nechci žít. Ani s Tebou. Ale snažím se je přemáhat.

Elizabethin hlas se zlomil. Oči se jí opět zalily slzami. „Neplakala jsem kolik let,“ řekla. „Co se to dnes se mnou děje?“

„Stáváte se zase člověkem.“

Zatřepala hlavou jako dítě. „Nesmějte se mi.“

„Je lepší se smát než plakat.“

„Ne vždycky. Ne jestli máte co oplakávat.“

Otočila se ke mně zády a šla k oknu. Přemožena citem vypadala kouzelně. Úzký pas přecházel v křivku pevných oblých boků, zužujících se opět v pár pěkně formovaných stehen.

Za ní chladně planula světla vrtací plošiny.

„Připomíná mi loď v plamenech,“ pronesla znenadání tónem dítěte, jež poprvé rozpoznává reálnou podobu své představy. Potom dodala střízlivým normálním hlasem: „Jak se to stále vrací. Jiní lidé za sebou pálí mosty. V naší rodině si počínáme velkoryseji. Pálíme lodě a vyléváme naftu do moře. Věru americký způsob života.“

Citové pohnutí vyvolané Tomovým dopisem a neodeslanou odpovědí Laurel se rozplynulo v ironii. Postavil jsem se za ni, ne však do takové blízkosti, abych se jí mohl dotknout.

„Ta naftová katastrofa na vás příliš těžce doléhá.“

„Ano, máte pravdu.“

„Laurel to prožívala také tak těžce.“

„Já vím.“ Ale nechtěla mluvit o Laurel.

„Tahle událost mě přiměla i k zamyšlení nad mým životem. Od dětství jsem byla vedena k tomu, abych přemýšlela v kategoriích úspěchu. Ne zrovna finančního – to jsme neměli zapotřebí – ale něco jako získávat body, jako třeba v tenisu. Mít dobré známky ve škole, mít víc přátel než druzí, provdat se co nejvýhodněji a tak dále. Jenže ono to vždycky nevychází, zvlášť tehdy ne, když máte úspěch na něčí úkor. Anebo když se pravidla hry změní ve váš neprospěch.“

„Nerozumím vám docela přesně.“

„Myslím tím asi toto: člověk si může namlouvat, že něco získal, a zatím ztratil. To je můj případ a vím to už dávno, ale neměla jsem odvahu vyvodit z toho důsledky. Rozešla jsem se s chlapcem, kterého jsem poznala v New Yorku a který by si mě byl asi vzal, kdybych byla ochotna, čekat. Ale nedaly se přitom získat žádné body – byli jsme pouze do sebe zamilovaní. Provdala jsem se za Bena, protože byla válka a on byl v mých očích hrdina s nadějí, že se stane vrchním velitelem námořních sil v Pacifiku. A taky proto, že tomu přál můj otec. Byl koneckonců olejář a dodával námořnictvu naftu. Bylo to jakési státnické manželství, založené na vzájemných výhodách. Ale já jsem přitom ztratila.“

„Co jste ztratila?“

„Celý život. Zůstala jsem u Bena a život se tím pro mě zastavil. Měla jsem ho opustit hned v prvním roce manželství. Ale styděla jsem se veřejně přiznat prohru. Bála jsem se, že proti sobě popudím otce. Ale teď se obrátil můj otec o sto osmdesát stupňů a provedl to, co jsem měla udělat já už dávno.“

„Co se stalo v prvním roce vašeho manželství? Měla jste na mysli ztrátu manželovy lodi?“

„Částečně i to, ale rozhodující událost se stala už předtím. Ztratila jsem Bena, nebo spíše věděla jsem, že ho ztrácím, ještě než mu shořela loď. Upřímně řečeno, on vlastně nikdy nebyl jen můj. Měl milenku, když za mnou chodil, a nerozešel se s ní ani po svatbě. Byla typ ženy, na jaký muži asi letí, ale já z ní byla zděšená. Vyjadřovala se tak nevzdělaně.“

„Vy jste ji znala?“

„Jednou jsme se setkaly. Přišla za mnou do našeho nového domu v Bel-Airu. Ben byl právě na moři a já tam žila sama. Objevila se u dveří se svým malým synkem a řekla mi, že potřebuje prachy – tak, jak mě slyšíte. Když jsem se jí zeptala, kdo je, vysvětlila mi, že byla Benovou přítelkyní. Hovořila o tom tak naivně, že jsem na ni nemohla být zlá – alespoň ne před tím dítětem. Dala jsem jí nějaké peníze a ona odjela svým starým auťákem. Teprve potom se ve mně ta událost rozležela. Začala jsem náš dům nenávidět. Chtěla jsem ho podpálit. Jedné noci jsem přivlekla do Benovy pracovny kanystr benzínu. Chtěla jsem ho vylít na podlahu, na nábytek a na jeho knihy a pak škrtnout zápalkou. V poslední vteřině jsem si to rozmyslela. Ale rozhodla jsem se, že v tom domě bydlet nebudu. Vrátila jsem se k rodičům a dům jsem pronajala Jackovi a Marian. Jack právě absolvoval radiotelegrafický kurs na východě a čekal na západním pobřeží na Benovu loď, aby na ní nastoupil službu. Všechno tenkrát proběhlo velmi rychle. Za několik týdnů přistála loď v přístavu v Long Beachi, zdržela se jeden nebo dva dny a zase odplula s manželem i bratrem na palubě. A potom u Okinawy vypukl na lodi požár a tím vzala za své Benova kariéra u válečného námořnictva. Neuplynul ještě ani měsíc ode dne, kdy jsem donesla kanystr benzínu do manželovy pracovny, a loď vyhořela. Nemohla jsem si pomoci, ale kladla jsem tyto dvě události do vzájemné souvislosti.“

„Představovala jste si, že jste přivolala požár na loď vy sama?“

„To zrovna ne,“ odpověděla. „Ale něco podobného. Od té doby, co za mnou přišla ta žena se svým chlapcem, jsem za nic nestála. Pokládala jsem chlapce za Benovo nemanželské dítě, přestože to jeho matka popřela.“

Strnule se zahleděla na osvětlenou vrtací plošinu v oceánu, jako by v jejím studeném žáru na znečištěné hladině viděla symbol svého života.

Odstoupila od okna a přiblížila se ke mně. Potom se jakoby polekaně zarazila. Objal jsem ji.

„Ne, nedělejte to,“ zašeptla naléhavě.

„Proč ne? Je to lepší než spálit loď. Nebo rozlít naftu. Anebo zakládat požár ve vlastním domě.“

· XIV ·

Zdálo se mí, že spím s Laurel, a probudil jsem se provinilý a zpocený v její posteli. Za oknem už svítalo a před oknem stála Beth. Nakláněla se do sychravého pobřežního rána a její nahé tělo vypadalo jako z mramoru.

Odhodil jsem deku, kterou mě přikryla. Prudce se otočila a ňadra se jí zavlnila.

„Venku je nějaký muž.“

„Co tam dělá?“

„Plave na vodě.“

Ovinul jsem si osušku kolem beder a vyšel jsem ven. Muž ležel na hladině s roztaženými končetinami v místě, kde se tvořily vlny. Obličej měl ponořený ve vodě, jako by pozoroval mořské dno, a pohupoval se na vlnách. Brodil jsem se k němu pěnou příboje. Voda stoupala kolem mého těla jako tekoucí bolest. Byla pichlavě ledová s hnědavým nádechem. Dále od břehu se prostírala na hladině nafta jako trudovitá zvlněná kůže.

Plaval jsem s hlavou nadzdviženou co nejvýše z vody. Když jsem se přiblížil k utopenci, měl jsem dojem, že jsem se ocitl v neobvykle chladném pásmu. Snažil jsem se mrtvého uchopit za vlasy, ale ruka mi sklouzla po jeho lebce. Byla téměř lysá a mastná od nafty.

Po úporném zápolení s kluzkou mrtvolou se mi podařilo uchopit ji za ruce a převrátit. Jedna paže plácla do vody jako zlomené křídlo. Obličej měl rozbitý – avšak bylo těžko odhadnout do jaké míry, protože na něm lpěla vrstva nafty.

Popadl jsem utopence za límec košile a táhl ho ke břehu. Převalila se přes nás vlna a vyrvala mrtvého z mého sevření. Sklouzl ode mě do hnědé pěny, převalil se, a když narazil na písčité dno, kutálel se blíž a blíž ke břehu.

Beth čekala na smáčeném písku již oblečená, s bosýma nohama. Rozběhla se a podržela mrtvého, dokud jsem se k němu nedostal i já. Chytili jsme ho každý za jednu paži a táhli dál od břehu na suchý písek, jako kdyby voda nebo nafta mu mohly ještě ublížit či poškodit jeho promáčený tvídový oblek.

Otřel jsem muži cípem osušky tvář. Byla těžce zohavená: jedna očnice byla rozražená. Na tváři a na lebce měl muž zvrásněné jizvy připomínající popáleniny. Nebyly nové.

„Co myslíš, že se mu stalo?“ zeptala se Beth. „Nespadl z vrtací plošiny?“

„Je to možné. Ale vrtací plošina je odtud daleko – nejméně pět až šest kilometrů. Nezdá se mi, že ležel tak dlouho ve vodě. Nemá na sobě ani pracovní oděv. Možná že spadl z lodi anebo ho smetly a odplavily vlny s pobřeží. Je to drobný chlapík.“

Když jsem to říkal, uvědomil jsem si, že jsem ho viděl, dokud ještě žil. Byl to ten holohlavý plachý muž, kterého jsem spatřil ve společnosti mladšího muže v Blančině rybárně na přístavní hrázi.

„Znáš ho, Beth?“

Sklonila se nad mužem a prohlížela si ho: „Neznám. Nikdy jsem ho neviděla. To je někdo docela cizí.“

Napřímila se a otočila hlavu. Její matka vyšla v tu chvíli z domu a pustila se dolů po schodech na pláž. Beth mi pravila tichým nevýrazným hlasem:

„Neříkej mi před maminkou Beth, prosím tě. Nikdo mi tak neříká.“

„Dobrá, Liz.“

„Ani tak ne, prosím tě. Říkej mi paní Somervillová, když už mě budeš muset oslovit.“

Sylvia došla k nám, oblečená v těžkých vlněných šatech, v nichž vypadala jako řeholní osoba neurčitého pohlaví. „Co to tu vidím?“

„Pan Archer spal v domku pro hosty. Spatřil tohohle muže ve vodě, doplaval k němu a přivlekl ho sem.“

Sylvia pohlédla z dcery na mě pochybovačnýma, zkoumavýma očima ve vrásčité chlapecké tváři. „Co navrhujete, abychom s ním udělali?“

„Nejlepší bude zavolat policii,“ pravil jsem.

„To odmítám učinit, dokud se nedozvím, kdo to je a kdo ho zabil. Umíte si jistě představit, jak by to nafoukly noviny, rádio a televize. Víte přece, co nadělali povyku kolem několika mrtvých ptáků.“

Sehnula se s rukama opřenýma o kolena a pozorovala znetvořeného muže, jako by byl zvěstovatelem jejího vlastního osudu.

„Podívejte se, má ropu v nose i ústech. Chytnou se toho a zničí nás.“

„Nemůžeme ho tady nechat ležet,“ namítl jsem.

„To nemůžeme. Odnesem ho do domku pro hosty.“

„To není šťastný nápad, paní Lennoxová. Tím byste se dostala do pěkné kaše.“

Blýskla po mně očima. „Neptala jsem se vás na vaše mínění.“

„Ale já vám ho přesto říkám. Zavolejte policii.“

„Udělejme to, máti. Zavolám tam sama, jestli chceš.“

Zamířily k hlavní budově, starší žena vlekla těžce za sebou nohy pískem. Od moře zadul ostrý ranní vítr a já se tak roztřásl, že jsem i nejasně viděl. Mokrá osuška mi visela jako ledová olověná zástěra kolem boků. Trup jsem měl rudý jako rak, ruce a nohy sinavě modré a moc mi to nemyslelo.

Prohledal jsem mrtvému oděv. Kapsy tvídového obleku byly prázdné. Avšak do pravé náprsní kapsy saka všil krejčí svůj štítek:

·

PRO RALPHA P. MUNGANA

ZHOTOVIL JOSEPH SPERLING

SANTA MONICA, KALIF. PROS. 1955

·

Z domu vykročil Tony Lashman a přešel svažující se pláž. Byl úplně oblečený, ale vlasy měl neučesané a mžoural do ranního světla.

Mžourání ho okamžitě přešlo, když spatřil mrtvého. Blížil se k němu, jako by byl proti své vůli k němu přitahován, sklonil se a pozoroval mužovu zohavenou tvář.

„Znáte ho?“ zeptal jsem se.

Lashmana má otázka poplašila. Rychle se napřímil, jako bych ho byl přistihl v kompromitující pozici:

„Neznám. Vidím toho člověka poprvé. Kdo to ostatně je?“

„Nevím. Právě jsem ho vytáhl z vody.“

„Co to má na obličeji?“ Lashman se dotkl své tváře, jako by se obával, že by totéž mohlo potkat i jeho.

„Někdo ho asi uhodil tupým předmětem. Anebo se pomlátil o skály.“

„Myslíte, že jde o vraždu?“

„Je to dosti pravděpodobné. Víte určitě, že jste ho nikdy předtím neviděl?“

„Naprosto určitě.“

Odstoupil od muže, jako by smrt byla něco nakažlivého. Avšak nevzdálil se daleko a po chvilce se zase ozval.

„Vy jste soukromý detektiv, že?“

„Ano, jsem.“

„Kolik vám to nese?“

„Stovku denně plus výlohy. Proč se ptáte? Chce to vědět paní Lennoxová?“

„Mám o to zájem sám. Myslel jsem si kdysi, že bych docela rád pracoval v detektivní branži. Jenže jsem měl za to, že to víc vynáší.“

„Pár kolegů vydělává víc než já, ale není jich mnoho. Rychle zbohatnout se při tom nedá, jestli vám jde o peníze. A mimoto potřebujete určitou praxi.“

„Jakého druhu?“

„Většina soukromých detektivů má za sebou policejní službu. Já sám jsem pracoval na policejní stanici v Long Beachi.“

„Aha.“ Pohlédl na mě malomyslně a vešel do domu.

Zůstal jsem u mrtvoly, dokud se nedostavili zástupci šerifa. Řekl jsem jim, že jsem muže viděl živého v Blančině rybárně. Avšak nezmínil jsem se o krejčovském štítku, všitém do kapsy saka. Najdou ho sami, budou-li dost pečliví.

Vrátil jsem se do domku pro hosty a dal si horkou sprchu. Nezbavila mě ani nepříjemného zápachu nafty, ani zimnice, která mě schválila nad mrtvým mužem.

Ten mrtvý na mě zapůsobil tak silně z více důvodů. Jednak jsem ho sám vytáhl z vody. Jednak byl ve styku s mladíkem v roláku, který vyděsil Laurel, až prchla z pláže.

· XV ·

Než jsem se dostal na dálnici do Santa Moniky, zastavil jsem v přístavu. Plastická závora umístěná po celé šířce jeho ústí se v noci protrhla. Plovoucí nafta vnikla dovnitř s ranním přílivem a pokryla hladinu ohrazené vody, povlékla trupy zakotvených lodí a potřísnila skály a zdi, které vyznačovaly vnitřní přístav. Černou scenérii skrovně oživovalo několik bílých racků se špinavýma nohama.

Bylo ještě brzy a přední dveře Blančiny rybárny byly zavřené. Zezadu se ozývaly prudké údery, jež zněly mému zjitřenému sluchu, jako by tam někdo ubíjel svého bližního.

Ukázalo se, že to podomek roztlouká dřevěnou paličkou abalone. Zavolal jsem na něho skrz plátěný závěs na dveřích, jestli je přítomna Blanka.

„Blanka nikdy nechodí tak časně. Bývá tu až kolem desáté.“

„Kde bydlí?“

Pokrčil rameny. „Na to se mě neptejte. Nechce, aby to lidi věděli. Ona nikomu neřekne ani telefonní číslo. Jde o něco důležitýho?“

Nevěděl jsem sám. Včera večer se mi z místa, kde jsem seděl, zdálo, jako by se mladší průvodce muže v tvídovém obleku na něco paní Blanky vyptával a ona ukázala k jihu. Doufal jsem, že se od ní dozvím, kam měli namířeno.

Poděkoval jsem podomkovi a zamířil zpátky. Na parkovišti rybárny zastavila dvě auta a vysoukalo se z nich několik pánů. Podle jejich obleků a tvrdých klobouků jsem usoudil, že to budou asi inženýři nebo žurnalisté snažící se vypadat jako inženýři.

Mezi nimi byl i kapitán Somerville. Měl nepřístupný, zmučený výraz ve tváři. Zamával jsem na něho, ale nevšiml si mě, natož aby mě poznal. Kapitán a jeho družina vykročili kolem rybárny k nákladišti, kde skládali z nákladního auta těžké nádrže.

Cestou do Santa Moniky jsem si pustil zprávy a dozvěděl se, že Lennoxova akciová společnost povolala z Houstonu tým odborníků na neregulované vrty a připravuje velkorysý zásah k likvidaci unikající ropy. Vypnul jsem rádio a vychutnával nastalé ticho, rušené pouze zvuky mého a jiných vozů.

Silniční provoz byl dosud slabý a den byl tak jasný, že bylo vidět hory zdvíhající se na východě jako hranice dosud neobjevené země. Propadl jsem na chvíli snění, které se mě občas zmocňuje na dálnici: jsem mladý a volný jako pták a odjíždím objevovat neznámé končiny. Tam začnu nový život a vše mi bude kvést pod rukama.

Z fantazií mě rázem vytrhly ulice Santa Moniky, do nichž jsem vjížděl. Celá Santa Monica je jen další částí olbřímího velkoměsta, které se rozpíná od San Diega k Ventuře, a já jsem pouze občanem nikde nekončící megalopolis.

Krejčovství Josepha Sperlinga jsem našel v jedné z postranních ulic odbočujících z Lincolnova bulváru. Vzpomněl jsem si, že to bývala příjemná obchodní třída, ale zub času a vzrůstající automobilový provoz ji devastovaly. Hned vedle krejčovství byla opuštěná realitní kancelář se zaprášenými fotografiemi neprodaných domů ve výkladní skříni.

Dveře do krámu Josepha Sperlinga byly zavřené. Lepenkový ciferník s pohyblivou ručičkou pověšený ve výkladní skříni oznamoval, že se otvírá v osm. Chybělo ještě několik minut. Zamkl jsem vůz a zašel do malého bufetu za rohem na snídani. Při druhém šálku kávy jsem se konečně zahřál a přestal jsem se třást.

Když jsem se vrátil k obchodu, Joseph Sperling už byl přítomen. Byl to malý sympatický pán s kučeravými šedinami a jasnýma očima za brýlemi bez obrouček. Sjel po mně pohledem, jako by odhadoval mou míru na nový oblek.

„Co si račte přát, pane?“

„Znáte Ralpha P. Mungana?“

Oči se mu rozšířily, jako by zvětřil nebezpečí, a vzápětí se zúžily, jako by se chystal k obraně. „Znal jsem ho celkem dobře. Přihodilo se mu něco?“

„To nejhorší, co se může přihodit.“

Naklonil se nad pult, opíraje se o štůček látky. „Co tím chcete říct?“

„Že je mrtev.“

„To je mi líto, opravdu líto.“

„Byli jste dobří přátelé, pane Sperlingu?“

Otřes v něm vyvolal vzpomínky. „Nebyli jsme žádní velcí přátelé – tak by se náš vztah opravdu nazvat nedal. Ale znali jsme se z Fresna, kde jsme oba vyrůstali. Já jsem o několik let starší než Ralph a Martha a přistěhoval jsem se do tohohle velkého města nejdřív. Když sem přišli oni, už mi patřil tenhle i vedlejší dům, a ten jsem jim potom pronajal.“ Tvářil se, jako by se obával, že mu nedůvěřuji.

„Kdy to bylo, nedávno?“

„Kdepak nedávno. To už je dobrých dvacet let, co se sem přistěhovali. A dobrých deset let, co jsou pryč. Co se vlastně Ralphovi stalo?“

„Utonul v moři poblíž Pacific Pointu.“

Sperling zbledl. „Vy jste od policie?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„To on Ralph spáchal sebevraždu?“

„Snad ani ne. Myslíte, že měl sebevražedné sklony?“

„Někdy tak mluvil, zvlášť když měl vypito. Ralph byl zklamaný životem – nevyšlo mu to, jak by si byl přál. Nechci se nijak dotýkat památky mrtvého, ale on Ralph tenkrát moc pil. On i jeho paní Martha byli věčně opilí a věčně se hádali. Někdy, když jsem vzadu šil“ – a ukázal rukou za zelený závěs, který odděloval další místnost – „jsem je slyšel i přes dvě silné stěny.“

„Rád bych si promluvil s Ralphovou manželkou. Viděl jste ji v poslední době?“

„Neviděl. Neviděl jsem ani jednoho z nich už řadu let. Avšak slyšel jsem, že už spolu nežijí.“

„Rozvedli se?“

„Ano, povídalo se to. I tak by Martha o tom měla vědět. Ale bylo by mi milejší, kdybyste jí to oznámil vy, nerad bych jí to říkal sám. Nebo snad už o tom ví?“

„Nemyslím, že by o tom věděla. Stalo se to včera večer nebo dnes časně ráno. Sám jsem ho vytáhl z vody.“

Pohlédl na mě uznale. „Všiml jsem si, že jste nějak promodralý. Nechcete si sednout? Pokusím se vám najít číslo Marthy.“

Přistrčil mi židli a odešel z místnosti. Zelený závěs za ním zavlál. Seděl jsem a vnímal ječivý hukot a hřmot Lincolnova bulváru.

Za chvíli se pan Sperling vrátil s malým blokem v ruce. Vytrhl první stránku a podal mi ji.

„V seznamu není uvedeno ani číslo Marthy, ani číslo Ralpha. Ale sehnal jsem Ralphovu adresu i číslo telefonu od našeho společného přítele realitníka. Bydlí teď v Beverly Hills – chci říct, že tam bydlel. Vypadá to, že to nakonec přece jen někam dotáhl.“

Měl jsem o tom pochybnosti. Malý plešatý mužík v rybárně paní Blanky působil dojmem, že to nikdy nikam nedotáhl. Avšak adresa, kterou mi napsal Sperling na list papíru, zněla na Bottlebrush Drive, což byla luxusní ulice ve městě s vysokým standardem.

„Myslím, že byste měl zavolat k němu do domu,“ řekl Sperling. „Třeba tam někdo bude, kdo by o tom měl vědět. Je taky docela možné, že se Ralph podruhé oženil. Někteří muži do toho jdou znovu, někteří zas ne. Ale Ralph by asi sotva zůstal sám.“

Já však stále ještě otálel. Měl jsem pocit, že jsem se buď už chyby dopustil, nebo že bych se jí mohl dopustit v nejbližší chvíli.

„Mohl byste mi říci něco víc o Ralphovi, pane Sperlingu?“

„Co byste chtěl slyšet?“

„Například jste mu šil v roce 1955 oblek.“

„Ano, šil. Neměl sice tenkrát dost peněz, ale já mu ho dal za režijní cenu jako dárek k narozeninám.“ Odmlčel se a jeho citlivé oči zaregistrovaly lehký náznak obsažený v mých slovech.

„Měl na sobě ten oblek ode mně, když jste ho našel?“

„Ano, měl.“

„Tak to musel ubrat na váze. Když jsem ho viděl naposled, měl pořádné bříško a nebyl by se do toho obleku vůbec dostal. Trochu jsme si z toho dělali legraci. Byl moc tlustý ke své vlastní škodě, ale i tak to byl pořád hezký mužský.“

„Říkáte, že byl hezký?“

„Byl. Já ho vždycky považoval za fešáka. A má paní, dokud byla živa, taky.“

„Kde přišel k těm jizvám po spáleninách na hlavě a na obličeji?“

„K jakým jizvám po spáleninách?“

„K ošklivým jizvám. Byl pořádně zohaven.“

„Tak to se muselo stát v době, kdy jsem ho neviděl.“

„Jak je to dlouho?“

„Hodně dlouho, nejméně tři roky. Potkal jsem ho náhodou na Century Plaza. Moc spěchal a prohodili jsme jenom pár slov. Ale rozhodně neměl na hlavě žádné stopy po popáleninách. Všiml jsem si, jaké má ještě pěkné vlasy.“

„Prosím vás, pane Sperlingu, mohl byste mi ho popsat?“

„Ale ano, je – byl středního věku, asi tak přes padesát, měl sklon k otylosti, ale vždycky se pohyboval rychle a lehce. A stále v dobré náladě, pokud ovšem nepil. Pak se ho chytala trudnomyslnost.“ Pohlédl za mě na světlo pronikající do krámu výkladní skříní. „Nemohu uvěřit, že je mrtev.“

Nevěřil jsem tomu ani já sám. Bylo mi jasné, že jde o omyl. Poprosil jsem pana Sperlinga, abych si směl zatelefonovat. Zavedl mě do zadní místnosti, kde visely obleky v různých stupních dohotovení jako obaly umělých lidí; potom taktně opustil místnost, když jsem vytáčel číslo na Beverly Hills.

Nemladý ženský hlas ohlásil: „Tady sídlo Munganových.“

„Mohu mluvit s panem Munganem prosím?“

„Koho mám ohlásit?“

Řekl jsem jí své jméno i zaměstnání. Za malou chvíli přišel k telefonu. „Tady Ralph Mungan. Hospodyně mé paní říká, že jste detektiv.“

„Soukromý detektiv spolupracující s policejním revírem Orange County. Dnes ráno připlavil příliv k pobřeží Pacific Pointu mrtvolu muže.“

„Jakého muže?“

„Měl na sobě oblek, v němž byl našit štítek s vaším jménem.“

Mungan chvíli mlčel. „Sakra, to je zpropadená věc. Připadá mi to, jako by se někdo špacíroval po mém hrobě, jak se to jenom mohlo stát?“

„To nevím. Rád bych vás navštívil a pohovořil si o tom s vámi.“

„Proč prosím vás? Je to někdo, koho znám?“

„Je to docela možné. Ať tak či onak, jistě mi ho pomůžete identifikovat. Mohu k vám přijet, pane Mungane? Nezdržím vás dlouho.“

Váhavě souhlasil. Když jsem odcházel, pan Sperling vypadal spokojenější.

· XVI ·

Ralph Mungan obýval krásný dům ve španělském slohu postavený před válkou. Trávník před domem byl zelený a hladký. Brkoslavové se pásli na keřích pyracenthy a připomínali žluté a béžové ozdoby upevněné mezi červenými bobulkami, které zobali.

Zaklepal jsem na přední dveře a čekal. Zatím jsem si prohlížel radniční věž, jež se mohutně tyčila proti obloze.

Mungan přišel ke dveřím s manželkou v patách. Jeho hezká černovlasá hlava začínala šedivět. Byl malé postavy, silný – tak silný, že vyžadovalo nemálo fantazie představit si ho v obleku utonulého muže.

Obličej paní Munganové byl jako vyřezaný ze slonové kosti, jemný a tvrdý, a uzel černých vlasů nebyl pravděpodobně vlastní. I půvaby této dámy pod růžovým ranním županem byly zčásti umělé. A přesto, či právě proto, vypadala o několik let starší než její manžel.

Ale oči měla bystré jako ostříž. Zavedla nás do obývacího pokoje a usadila na nepohodlné židle, rozestavěné v pravidelné vzdálenosti kolem stolu.

Napětí v místnosti rostlo každou vteřinou. Ačkoliv Mungan seděl nehybně, vypadal jako natažený na skřipci.

„Nuže,“ oslovila mě paní Munganová, „oč vlastně jde?“

Pověděl jsem jim o utopenci.

Naklonila se ke mně, až se jí obnažilo břicho. „To je vaše teorie, že měl na sobě Ralphův oblek?“

„To nebyl můj oblek,“ řekl Mungan. „To musí být nějaký omyl. Nikdy jsem podobný oblek neměl. A žádného takového člověka neznám.“

Obličej mu naběhl a zbrunátněl jako zrající švestka. Jeho žena ho pozorovala s úsměvem trochu pokřiveným a pravila se strojenou škádlivostí: „Jaké hluboké a temné tajemství přede mnou skrýváš, drahoušku?“

Mungan hned neodpověděl. Jeho pohled se upřel do vlastního nitra, do šera uplynulých let. S úsilím se vzpamatoval a usmál se na ni stejně pokřiveně.

„Co se dá dělat? Já se tedy přiznám. Zabil jsem ho vlastní rukou. Jsi spokojená?“

„A pročpak jsi to udělal, drahoušku?“

„Ze žárlivosti,“ odpověděl. „Vyhrožoval, že mi tě odvede, tak jsem ho zatáhl k moři a podržel pod vodou.“

Paní Munganová předvedla výbuch smíchu, ale manželova odpověď ji neuspokojila. Mrskla po něm dotčeným pohledem, jako kdyby dal průchod přání, aby ji někdo odvedl nebo utopil v oceánu. Pravila:

„To abychom radši ani nejeli do Palm Springs, když ti tohle visí nad hlavou, viď, Ralphe?“

„Nic mi nevisí nad hlavou, já jenom žertoval.“ Roztáhl ústa slabošským a neradostným úsměvem. „Já chci jet do Palm Springs. Mám tam zamluvený golf a taky tam mám obchodní jednání.“

„Jaképak obchodní jednání, drahoušku?“

„Máme přece zájemce na náš dům v Palm Springs, nezapomnělas?“

„Já jsem se rozhodla, že ho neprodám. A do Palm Springs nepojedu. Jeď si sám.“

„A to zas ne,“ řekl. „Co bych si tam bez tebe počal?“

„Já bych jela, být tebou. Někdy si myslím, že jsme spolu moc často.“

Polekal se, jako by mu znenadání navrhla rozvod. „No dobře, tak tedy nepojedeme nikam. Odvolám golf, a co se týče toho domu, bude stejně stoupat v ceně.“

„Ale proč bys nejel do Palm Springs? Jen klidně jeď. Neber na mě žádný ohled.“

„Už se mi tam vůbec nechce. Bylo by mi tam smutno. Chyběla bys mi.“

Pohlédl na ni posmutněle a týž výraz tkvěl ještě v jeho tváři, když se obrátil ke mně. Nevztahoval se ale k nikomu z nás.

Začínal jsem ztrácet trpělivost. „Neměl jste realitní kancelář v Santa Monice?“

„Nepatřila mi. Byl jsem tam jen v nájmu.“

„A ve vedlejším domě měl krejčovství Joseph Sperling, viďte?“

„Ano, vzpomínám si na Joa.“ Na obličeji se mu zračily vzpomínkové dojmy, oči se rozevřely a rozjasnily předstíranou radostí. „Teď si vzpomínám, že mi opravdu kdysi šil oblek, ale to bylo někdy v padesátých letech.“

„Šedý tvídový?“

„Ano, zrovna takový.“

„Kam přišel ten oblek?“

„O tom bohužel nic nevím. Asi jsem ho věnoval Armádě spásy.“

„Kdy?“

„Loni, než jsem se oženil. Ztloustl jsem od té doby, co jsem ho nosíval, a uvědomil jsem si, že se do toho obleku už nikdy nevejdu. A tak jsem ho věnoval Armádě spásy.“

Nevěřil jsem mu. Ani jeho manželka mu neuvěřila. Řekla zvesela:

„Víš určitě, že jsi toho pána přece jen neutopil?“

„A kdy, prosím tě? Byl jsem s tebou doma v posteli.“

Odmlčela se, jako by jí uštědřil další urážku či hrozbu. Nebylo to šťastné manželství, to jsem poznal hned v prvních chvílích.

Zvedl jsem se. „Jestli si ještě na něco vzpomenete, dejte mi vědět. Nechám vám tu své telefonní číslo.“

„No dobře.“

Dal jsem Munganovi číslo své telefonní služby pro nepřítomné. Zapsal si ho. Šel mě vyprovodit a vyšel se mnou na ulici. Jakmile za ním zapadly dveře, ohlédl se a vykročil po mém boku. Změněným, tichým a úzkostlivým hlasem řekl:

„Vzpomínám si ještě na něco. Ale nevím, jestli vám to mám svěřit nebo radši ne. Můžete mi slíbit, že se o tom nedozví má paní?“

„To vám slíbit nemohu. Záleží na tom, co mi řeknete.“

„Vy mě ale tisknete ke zdi.“

„Promiňte, nedělám to pro své potěšení. Policie se k vám dostaví co nevidět. A jestli si myslíte, že se vyhnete publicitě, když zatajíte svědectví – ujišťuji vás, že právě to je nejjistější cesta, jak se octnout v novinách i s fotografií.“

Mungan si zakryl obličej oběma rukama a hleděl na mě štěrbinami mezi prsty. „To mi radši ani neříkejte. To mi rozbije manželství.“

„Když vám na něm tolik záleží, tak byste si měl otevřeně promluvit se svou ženou a se mnou.“

Ztěžka pokyvoval svěšenou hlavou. „Já vím. Máte pravdu. Ale někdy je to skoro nemožné.“

„Máte něco společného se smrtí toho muže?“

„Samozřejmě že ne. Nic takového jsem přece nespáchal. Co si o mně prosím vás myslíte?“

„To vám řeknu, až toho budu o vás víc vědět,“ řekl jsem.

Pustil ruce z tváře a rozhodil paže. Byl či spíše býval obchodníkem a nesnášel pocit, že nebudí sympatie.

„Podívejte se,“ řekl. „Mohli bychom objet blok? Sice nevím, jak to vysvětlím Ethel, ale snad mě něco napadne.“

„Proč jí neřeknete pravdu?“

„To nejde. Víte, v mém životě je cosi, o čem Ethel nic neví.“

„A nebylo by načase, abyste jí to řekl?“

Odstoupil od otevřených dvířek vozu a vrhl na mě pohled, jako bych mu právě nabídl, že ho shodím do otevřené šachty výtahu. „Ne, to nejde.“

„Nastupte a povězte mi o tom.“

Vlezl do vozu a přibouchl za sebou dvířka. Objeli jsme téměř půl boku, než promluvil:

„Byl jsem už jednou ženatý. Ethel o tom neví.“

„Já o tom vím. Vaše žena se jmenovala Martha.“

Pohlédl na mě ztrápeně. „Nenajal vás někdo, abyste pátral v mé minulosti?“

„Jednou se vám to stane, jestli budete takhle pokračovat.“

„Zní to jako výhružka.“

„Je to spíš předpověď.“

Zaparkoval jsem před domem s mansardovou střechou, na jehož příjezdové cestě stál starý černý rolls.

„Vysvětlete mi, pane Mungane, co má vaše bývalá paní společného s mužem, kterého jsem vytáhl z oceánu?“

„To se mě moc ptáte. Snad vám to vysvětlí ona. Vím určitě, že jsem ten oblek nechal doma, když jsem odcházel.“

„Kdy to bylo?“

„Počkejte, příští měsíc to budou čtyři roky.“

„A kde bydlí vaše bývalá manželka?“

„Když jsem o ní slyšel naposled, byla správkyní činžovního domu v Hollywoodu. Ten dům se jmenoval Excalibur Arms.“

Věděl jsem, kde to je.

„O mně se nezmiňte ani slovem. Platí?“ žadonil Mungan.

„Proč? Je to pro vás tak důležité?“

„Říkám vám, že je. Heleďte se, já pomáhám vám, a vy byste zas na oplátku měl být ochoten pomoci mně.“

„Tak jednoduché to nebude. Ono totiž není rozhodující, co udělám já, protože vaše jméno je uvedeno na štítku v obleku. Policie ho najde, jestli ho už dokonce nenašla. A ti už si k vám vynutí přístup.“

Zhroutil se na sedadle, jako kdybych ho postřelil. „Jsem v pasti.“

„Protože jste byl už jednou ženatý? To je přece docela běžná věc.“

„Jenže, můj zlatý pane, vy neznáte Ethel. Umí se hrozně mstít. A Martie zrovna tak. Jestli se ty dvě ženské dají dohromady, to bude můj konec.“

„Musí v tom být ještě něco víc, než říkáte.“

„Máte pravdu. Je.“ Polekaně se rozhlédl ulicí. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mi tohle všechno nadrobila Martie. Neodpustila mi, že jsem od ní odešel. To já dobře vím.“

„Myslíte, že zabila toho muže a oblékla ho do vašeho obleku, aby se vám pomstila?“

„To ne,“ zatvářil se dost hloupě. „Něco takového by neudělala ani Martie.“

„Tak co ještě tajíte, Mungane? Ven s tím.“

„Nic už netajím.“

„Ale ano, tak co to je?“

Odpověděl mi, avšak na něco, nač jsem se ho vůbec neptal, hlasem tak vzrušeným, jak jsem ho dosud neslyšel promluvit. „Člověk má přece právo změnit ženu, aby nemusel strávit zbytek života v pekle. Martie si počínala tak, že jsem měl všechny důvody ji opustit. V poslední době byla skoro pořád opilá. Já jsem taky pil, nezapírám to. Ale chtěl jsem toho nechat a začít nový život.“

A potkal jsi starší bohatou ženu, pomyslil jsem si.

Téměř jako by četl moje myšlenky, Mungan pokračoval: „Člověk má přece právo chopit se příležitosti, když se mu naskytne. Dokázal jsem to tím, že jsem nechal pití: Ethel mi v tom pomáhala. Taky se někdy nepohodneme; jako každý jiný pár. Ale Ethel je pro mě požehnáním. Obrátila moje kroky k vyšším cílům.“ Znělo to jako citát, patrně z Ethel. „A vy mě teď chcete zahnat zpátky do toho proklatého dřívějšího života.“

Já jsem ovšem v tu chvíli nejvíc ze všeho chtěl, aby už byl pryč. I jestli opravdu zanechal pití, připomínal alkoholika svými emočními vzněty, v nichž se tetelilo tremolo sebelítosti.

Spustil jsem motor. Viděl v tom odmrštění a honem přemýšlel, čím by mě zadržel.

„Ještě něco jsem vám neřekl.“

„Tak mluvte.“ Túroval jsem dál motor.

„Rozvedl jsem se s Martie v Mexiku. Nejsem si docela jist, jestli je ten rozvod platný.“

„Přesněji řečeno, víte, zatraceně dobře, že platný není.“

„Máte pravdu. Zaplatil jsem advokátovi v Tijuaně dvě stě padesát dolarů, ale pak jsem přišel na to, že vlastně nejsem rozvedený. A to už jsem byl ženatý s Ethel.“

„Dá-li se to tak nazvat.“

„Ano, dá-li se to tak nazvat. Jenže Ethel mě hlídá jako dračice a já mám svázané ruce. Teď aspoň víte, v jaké jsem pasti. Prosím vás jenom o to, abyste neřekl Martie, kde bydlím a s kým. Myslel jsem opravdu, že jsem rozvedený. Copak jsem mohl tušit, že ten advokát v Tijuaně je podvodník? A s Ethel mě oddával jeden kněz ve Vegas. Takže mi dělá starosti jen Martie a její mstivá povaha.“ Lehce mi zaškrabal prsty po lokti. „Neřeknete jí nic, viďte že ne?“

Slíbil jsem mu, že ne. Když jsem ho zavezl před jeho dům, číhala už Ethel přede dveřmi.

· XVII ·

Nájemní dům Excalibur Arms stál v postranní ulici odbočující z bulváru Sunset, nedaleko mé kanceláře. Byl tu, co mi paměť sahala. Jeho tříposchoďové průčelí mžouralo do řídkého slunečního světla jako stará žena s napudrovanou tváří, kterou překvapilo jitro.

Našel jsem byt správce – číslo 1 v přízemí – a zazvonil jsem. Přišel mi otevřít už nemladý chlapík s vykasanými rukávy a žvýkačkou v puse. Tvářil se, jako by byla hořká.

„Nemáme nic volného,“ zamumlal.

„To nevadí. Hledám paní Munganovou.“

Chvíli žvýkal, pak polkl. „Ta se už dávno odstěhovala.“

„Máte její novou adresu?“

„Měli bysme mít.“ Obrátil se a zavolal do bytu: „Máme tam někde adresu Marthy Munganový?“

Ženský hlas odpověděl: „Já se kouknu.“

Muž se opřel o rám dveří. „Nejste náhodou inkasista účtů?“

„Nejsem. Potřebuji s ní prostě mluvit.“

Pohlédl na mě, jako by mi nevěřil, jako by nevěřil nikomu už drahnou řadu let. A zase houkl dovnitř do bytu. „Proč to tak dlouho trvá?“

„Počkej chvíli, nemohla jsem najít adresář.“

Za mužovými zády se objevila žena. Podobala se mu výrazem tváře, měla ostražité oči a zatrpklé rýhy jí běžely od chřípí k bradě.

„Když jsme o ní slyšeli naposled, byla správkyní motelu Topanga Court na Coast Highway.“ A dala mi její adresu. „Ale nemůžu vám dost dobře zaručit, jestli tam ještě je. Ona totiž pije, víte?“

„Neříkejte jí, že jsme vám to řekli,“ dodal muž. „Máme i tak dost nepřátel.“

Nerozjel jsem se hned k Topanga Courtu. Nebyl jsem už několik dní v kanceláři, a bylo načase, abych se tam zas jednou podíval.

Má kancelář je v prvém patře jednopatrového domu na Sunsetu. Zaparkoval jsem na svém vyhrazeném místě za domem a vyšel nahoru zadním schodištěm. V sousední agentuře pro modelky švitořila děvčata.

Mé jméno a povolání na vizitce dveří – Lew Archer, soukromý vyšetřovatel – na mě zapůsobilo cize a představil jsem si, jak asi teprve působí na klienty. Jenže žádní klienti tu dnes stejně nebyli. Rozházené dopisy pod otvorem schránky na dveřích přední místnosti byly samé reklamy a účty.

Odnesl jsem poštu do zadní kanceláře, vybral a zahodil reklamy a v duchu sečetl účty. Vyšla mi částka kolem tří set dolarů, což byl obnos na šeku, který jsem měl v kapse. Zbývalo mi ještě několik set dolarů na šekovém účtu, avšak ty jsem si nechával na činži.

Nebyl jsem z toho stísněný, přestože proudy vozidel pod mým oknem hlučely poněkud tísnivě, snad netrpělivostí, že se nemohou rychle prodrat k cíli. Řekl jsem si, že má finanční situace je o něco lepší než obvykle. Měl jsem rozpracován případ s lidmi, kteří mají fůru peněz.

Ale přece jen jsem na nich nechtěl být závislý. Rozhodl jsem se, že zavolám Toma Russa, abych viděl, na čem jsem s ním.

Ozvala se sestřenice. „Haló, tady byt pana Russa.“

„Haló, tady Archer.“

Odložila formální tón. „Dobrý den, pane Archere. Přálo vám štěstí?“

„Myslím, že jsem se dostal trochu kupředu. A jak se daří vám, Glorie?“

„Dobře. Vy asi chcete mluvit s Tomem, že?“

„Ano, chtěl bych s ním mluvit.“

„Hrozně nerada bych ho budila. Včera večer po práci jezdil několik hodin jen tak po ulicích. Přišel domů až k ránu a byl v zuboženém stavu. Mluvil jen o smrti a o samých hrůzách.“

„A co přesně říkal?“

„Nerada bych to opakovala do telefonu. Dnes už člověk neví, kdo ho odposlouchává. Ale stejně to nedávalo žádný smysl.“

Uvědomil jsem si, že mám přece jen klienta a že je třeba ho znovu navštívit.

Otevřela mi Gloria. Černé vlasy měla vlhké a volně rozpuštěné po zádech, přes něž měla přehozený čistý ručník.

„Kdybyste se byl zmínil, že přijedete, nebyla bych si myla vlasy.“

„Rozhodl jsem se, že bude lepší, když si s Tomem promluvím osobně.“

„Ještě spí. Mám ho jít vzbudit?“

„Vzbudím ho sám.“ Chtěl jsem zastihnout Toma v nestřežené chvíli.

Gloria mě zavedla k jeho pokoji a otevřela dveře. Staré dřevěné žaluzie byly spuštěny a Tom pochrupoval v šeru pokoje. Otevřel jsem žaluzie a do místnosti vnikly pruhy světla. Spáče neprobudily. Zadní dvorek za oknem byla džungle travin a keřů, v níž se červenaly květy pelargónií, prorůstající ke světlu.

Tom ležel skrčený jako fétus pod lehkou přikrývkou, jednu ruku sevřenou v pěst na hrudi, druhou pod bradou. Dolní čelist měl zarostlou strništěm. Na posteli byl pouze jeden polštář, zmuchlaný pod jeho hlavou, a nikde jsem neviděl skvrny od rtěnky.

Podíval jsem se po Glorii. Stála u dveří, a jako kdyby četla mé myšlenky, řekla docela věcně:

„Nespala jsem s ním, jestli si něco takového myslíte. Laurel je jediné děvče, které ho zajímá, a já mám svého přítele.“

„A kde vy spíte?“

„Dnes? Dnes jsem spala v hostinském pokoji. Bylo už moc pozdě, abych jela domů. Ostatně auto má můj přítel.“

Tom zasténal, převalil se na záda a rukama si zaclonil oči před světlem. Vzal jsem ho za zápěstí a mírně jím zacloumal. Jeho poloprobuzená tvář byla ochablá zármutkem a v koutku očí se mu leskly slzy. Hlasitě vzlykl a odtáhl se ode mě.

„Chtěl jsem ji zahřát,“ řekl. „Ale byla tak studená. Maminka byla studená.“

Gloria řekla: „Už ho to zas chytá. Měl byste počkat venku.“

„Zavřete dveře, buďte tak hodná.“

Pohlédla na mě dotčeně, ale udělala, oč jsem ji požádal. Zůstal jsem s Tomem sám.

„Proč byla maminka studená?“ zeptal jsem se.

„Strčil jsem do ní a ona upadla.“ Jeho hlas jako by napodoboval intonaci dítěte. „Nechtěl jsem ji porazit, když jsem do ní strčil. Nechtěl jsem, aby umřela. Ale měla vzadu tak lepkavou hlavu.“ Upřel oči na své čisté ruce farmaceuta. „A byla tak studená. Nemohl jsem ji zahřát.“

„Lidé nejsou studení hned po smrti.“

„Maminka byla.“ Koulel hlavou ze strany na stranu. „Nedovolila mi, abych šel s nimi do postele. Řekla, abych počkal v pokoji s tou holčičkou. A pak vstala z postele a řekla, že mi dá pohlavek. A ten pán řekl, nedělej to, jen ho odveď, ale ona řekla, že dostanu pohlavek. Uhodila mě a já do ní strčil a ona spadla na podlahu a nevzbudil jsem ji, ani když jsem jí zazpíval.“

„Co jste jí zpíval?“

„‚Rolničky, rolničky‘. Ta postel lomozila jako rolničky. Někdy mu tak říkala a potom se tomu oba smáli.“

„Jak vypadal?“

„Byl to nějaký muž.“

„Starý nebo mladý?“

„To nevím.“

„Jaké měl na sobě šaty?“

„Nevím.“ Tom na mě vyděšeně pohlédl a křečovitě se chytil přikrývky, jako by pod ním ujížděly vrstvy času a hrozily, že ho zasypou. „Řekl mi, že se vrátí a potrestá mě, jestli to na něj povím.“

„Už se nevrátí. To už je dávno uplynulá záležitost.“

Slyšel mě a zdálo se mi, že chápe. Čekal jsem, až se probere z polosnu. V očích se mu objevily další slzy jako ochranná clona. Pak se clona protrhla a Tom mě poznal.

„Pane Archere? Je Laurel mrtvá? Zdálo se mi, že zemřela.“

„To byl jenom sen, Tome. Pokud vím, je naživu.“

„A kde je?“ Hlas měl dosud rozrušený.

„Nejspíš ji někdo unesl.“

„Jak to myslíte?“

„Její rodiče byli vyzváni, aby za ni zaplatili výkupné. A jsou ochotni ho zaplatit. Jenže některé okolnosti naznačují, že by to mohl být únos jenom předstíraný a že Laurel inscenovala celou tu komedii kvůli penězům.“

„Laurel je přece bohatá.“

„Její rodina je bohatá. Ale ona s nimi moc dobře nevychází. Taky jsem se dozvěděl, že z nich vymámila nějaké peníze předstíráním únosu, když jí bylo asi patnáct roků.“

Pohlédl na mě s takovým opovržením, že jsem radši už mlčel. Oči se mu zúžily v úzké štěrbinky, vysunul spodní ret. Ve vousech měl skvrnky předčasných šedin – první semínka stáří, která se už začínala rozrůstat. Byl však ještě natolik mladý, že by mohl být mým synem, a právě v tom věku, v kterém jsem ztratil manželku.

„Četl jsem váš dopis Laurel,“ řekl jsem.

„Který?“

„Ten, co jste jí poslal k babičce na Seahorse Lane. Na zadní stránce vám Laurel napsala odpověď. Ale patrně už neměla čas ji odeslat.“

„Co mi psala?“

„Stručně bych to vyjádřil asi tak, že jí na vás záleží. Myslím, že má v úmyslu se k vám vrátit, až bude moci.“

„Já pevně doufám, že se vrátí.“

Ale říkal to, jako by tomu sám plně nevěřil. Seděl na posteli a klátil nohama jako člověk zmrzačený v boji s nočními stvůrami. Když jsem ho opouštěl, cítil jsem, že sbírá rovnováhu po zápase, který ještě není dobojován.

Gloria čekala v úzké chodbičce. Byl bych rád věděl, jestli doufá, že podědí Toma, anebo jestli k tomu stejně dojde, aniž tomu záměrně napomůže. A zeptal jsem se sám sebe, zda si podvědomě nepřeju, aby na mě připadla Laurel. Přešli jsme do kuchyně, kde se nám předešlý večer tak dobře hovořilo.

„Co potkalo Tomovu matku, Glorie?“

Zkřížila paže na prsou a schoulila ramena, jako by ji roztřásl chlad. „Nechci o tom mluvit. Jakýkoliv hovor o matce Toma vždycky hrozně rozruší.“

„Přece se to nemusí dozvědět.“

„Snad si nemyslíte, že bych vám něco řekla bez jeho vědomí?“

„Tom si mě najal a platí mi, abych pro něj pracoval. Takže asi má ke mně důvěru,“ přemlouval jsem ji.

„Asi má. On důvěřuje více lidem. Ale to ještě neznamená, že bych je musela zasvěcovat do rodinných tajemství.“

„Já si přesto myslím, že mně byste to říct měla. Mohlo by mě to přivést na stopu, co se stalo s Laurel.“

„Co s ní vlastně je?“

„Nevím ani to. Tomovu matku někdo zabil?“

„Ano, zastřelil.“ Oči mladé ženy se zasmušily. „Myslím, že se Tom na to nepamatuje, leda snad ve snech. Mívá noční děsy.“

„Mívá je často?“

„Nevím, jak často. Jsem tu jen málokdy. Ale řekla bych, že k nim musí nejdříve něco zavdat podnět. Něco, co v něm oživí minulost.“

„Jako třeba odchod Laurel?“

Přikývla. „A ještě se stala jedna věc. Maminka se zase rozhovořila o tom osudném výstřelu.“

„Před Tomem?“

Opět přikývla. „Nedala se zarazit; Maminka občas podlehne vzpomínkám. Pořád si ještě myslí, že kdyby přiměla Toma, aby se na všechno rozpomněl, skutečně na všechno, že by přišla na to, kdo tetu zabil. Po všech těch letech se ještě nevzdala naděje, že vrah bude odhalen.“

„Po kolika letech?“

„Po více než pětadvaceti letech. Stalo se to, když jsem byla docela malá.“

„Proč jste mi včera večer o tom nic neřekla?“

„Nechtělo se mi o tom mluvit. Nehovoříme o tom ani samy mezi sebou, natož pak s někým cizím.“

„Kdo ji zastřelil?“

„To nikdo neví. Vrah nebyl dopaden. Nechápu, proč vám to vykládám. Maminka by mě zabila, kdyby mě slyšela.“ Zarazila se. „Tak jsem to nemyslela, maminka by neublížila ani kuřeti, tím méně mně. Ona je jenom svůj vlastní nepřítel. Nikomu jinému by nezkřivila vlásek na hlavě.“

Gloria si nepřítomně přejela rukou po vlhkých vlasech.

„Jak byla příbuzná s Tomovou matkou?“

„Byly sestry, skoro stejně staré, a jeden čas si byly velice blízké. Často mi leželo v hlavě, proč je maminka pořád tak smutná. Ale pak jsem přišla na to, že má k tomu důvod.“

„Myslíte, že by byla svolná se mnou o tom pohovořit?“

„Silně o tom pochybuji. Ani bych se neodvážila ji o to požádat.“

„Kde bydlí vaše matka?“

„To vám neřeknu.“ Z jejího hlasu náhle zazněla neústupnost a já zauvažoval, co asi chce přede mnou skrývat.

„Vás nezajímá, co se dělo s vaší tetou? Jak se jmenovala?“

„Teta Allie. Alison Russová. Jistě by mě to zajímalo. Ale nedopustím, abyste s tím maminku zase rozrušoval. Má i tak starostí nad hlavu.“

„Jako Tom,“ řekl jsem. „Možná že by to byla cesta, jak oběma pomoci.“

Zavrtěla hlavou. „Kdepak, to by dopadlo úplně jinak. Totéž jsem řekla i svému mládenci, když se do toho začal plést. V naší rodině je možné jen jedno řešení – nechat věci v klidu, nehýbat s nimi.“

„Jenže to nejde. Vidíte to sama nejlépe na Tomovi. Prožívá noční hrůzy ze smrti své matky.“

„Lepší noční hrůzy než denní.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Prošla jsem obojím.“

„Navštívil Tom někdy psychiatra?“

„Samozřejmě že ne. Má v hlavě všechno v pořádku.“

Podíval jsem se na hodinky. Ztrácel jsem drahocenný ranní čas a v poledne jsem musel být nazpátek v Seahorse Lane. Poděkoval jsem Glorii a rozloučil se s ní. Šla se mnou ke dveřím.

„Doufám, že mi nemáte za zlé, že jsem vám nechtěla prozradit některé věci.“

„Nic vám nemám za zlé,“ ujistil jsem ji. „Dávejte pozor na Toma.“

Když jsem vyšel z domu, uvědomil jsem si, že jsem si mu neřekl o zálohu. Snad jsem ani od něho nechtěl brát peníze.

· XVIII ·

Topanga Court, kde bydlela Martha Munganová, se nedal s nájemním domem Excalibur Arms vůbec srovnávat. Bylo to několik budov s opadávající omítkou, vklíněných mezi Pacifickou pobřežní silnici a vymletý útes. Úzký pruh pevniny naléhal k útesu jako písek v přesýpacích hodinách, který se už téměř všechen přesypal.

Zaparkoval jsem před hlavní budovou. Vývěsní štít nabízel ubytování rodinám na den či týden, s kuchyní či bez. Zvonek nade dveřmi zacinkal, když jsem je otvíral.

V klenuté chodbě stál psací stůl a zaznívaly do ní hlasy televize, zapnuté v sousední šeré místnosti. Ženský hlas zavolal:

„Kdo je tam?“

Na stole ležel prázdný přihlašovací formulář. V duchu jsem ho vyplnil: Lew Archer, lapač zlodějů, nálezce mrtvol, veřejný zpovědník. Odpověděl jsem otázkou:

„Znáte Josepha Sperlinga?“

„Joa? To bych prosila. Jak se máte, Joe?“

Neodpověděl jsem. Stál jsem a poslouchal zvuky ženiných pomalých kroků, blížících se k chodbě. Postarší tvář měla otupělou a nevýraznou, když ke mně kráčela v kovově rudé paruce a v kimonu, jež halilo její postavu do štědrých barevných skvrn. Zírala oslepeně do světla jako noční živočich.

„Vy přece nejste Joe Sperling. S takovou na mě nechoďte.“

„Nic podobného jsem netvrdil.“ Řekl jsem jí své jméno, „Dnes ráno jsem s Joem mluvil.“

„Jak se mu vede? Neviděla jsem ho celou věčnost.“

„Vede se mu dobře, ale trochu zestárl.“

„Stárneme všichni, nemyslíte?“ Pohlédla na mě očima překvapivě jasnýma v povadlém obličeji. „Říkal jste, že jste mluvil s Joem. Mluvil jste s ním o mně?“

„O vás a o vašem manželovi.“

Tvář jí zvolna zčeřil neklid a zanechal po sobě vrásky. „Já nemám manžela – už ne.“ Zhluboka vzdychla. „Potkalo Ralpha Mungana nějaké neštěstí?“

„Vypadá to tak.“

„Já jsem si to myslela. Zmizel, jako by se do země propadl, a tak mě napadlo, že asi nejspíš sedí nebo něco podobného.“

„Něco podobného,“ opakoval jsem záhadně, abych udržel její zájem.

Na rtech se jí usadil bezdůvodný a prázdný úsměv. Nechala ho chvíli působit, zatímco si mě pátravě prohlížela zkušenýma očima. „Není pán takhle od policie?“

„Soukromý detektiv.“

„A vy po mně chcete nějaké informace o Ralphovi?“

Přikývl jsem. Ve světě stínů za klenutou chodbou hlasy z denního televizního programu rozkřikovaly do světa svá plytká tajemství: Miloval bych vás, ale mám narušené libido a nikdo s ním dosud nic nesvedl. – Já bych vás taky milovala, ale připomínáte mi otce, a ten se mnou jednal hanebně.

„Kde je Ralph?“

„Nevím,“ zalhal jsem.

„Proč ho sháníte?“

„Nejde o nic důležitého, alespoň doufám.“

Naklonila se nad přepážku a opřela se o ni celou vahou ňader. „Nedělejte si ze mě blázna, jo? Chci vědět, co to všechno znamená. A co s tím má společného Joe Sperling?“

„Vzpomínáte si na šedý tvídový oblek, který kdysi ušil Joe Ralphovi k narozeninám?“

Oči jí ztvrdly. „To už je hodně dávno. Co je s tím oblekem?“

„Vyplaval dnes ráno z oceánu.“

„No a? Vždyť to byl starý hadr.“

„Viděla jste ten oblek poslední dobou, paní Munganová?“

„Co já vím. Když Ralph odešel, vyhodila jsem většinu jeho věcí. Několikrát jsem se totiž od té doby stěhovala.“

„Takže vy nevíte, kdo nosil ten oblek?“

Prsty zaklesnutými za hranu přepážky se vzepřela a narovnala se. Cosi, co vypadalo jako snubní kroužek, se zařízlo do jejího prsteníku jako hluboká jizva.

„On ho měl někdo na sobě?“ zeptala se.

„Malý starší muž s jizvami od popálenin na hlavě i na tváři. Neznáte ho, paní Munganová?“

Z obličeje se jí vytratil všechen výraz, jako by náraz mé otázky vypudil z její hlavy celý obsah vědomí.

„Nevím, kdo by to mohl být,“ řekla ochable. „Říkal jste, že ten šedý oblek byl v moři?“

„Přesně tak. Já sám jsem ho našel.“

„Někde tady poblíž?“ Ukázala rukou k pobřežní silnici.

„Několik kilometrů odtud na jih. U Pacific Pointu.“

Ztichla a pomalé myšlenky jí měnily tvář. „A co ten člověk?“ zeptala se konečně.

„Který?“

„Ten malý s jizvami od popálenin. Ten přece, co jste mi o něm zrovna vykládal.“

„Co o něm chcete vědět?“

„Je v pořádku?“

„Proč se ptáte?“ řekl jsem. „Vy ho znáte?“

„Že bych ho znala, to se říct nedá. Ale možná že jsem mu darovala ten oblek.“

„Kdy?“

„Nejdřív mi odpovězte na mou otázku!“ řekla zostra. „Je v pořádku?“

„Bohužel není. Měl na sobě ten oblek, když jsem ho našel v moři. A byl mrtev.“

Sledoval jsem její rysy, jestli se v nich projeví stopa leknutí či zármutku nebo třeba i výčitek svědomí. Ale jako by byla bez citu. Její oči měly barvu nízké oblohy velkoměsta, pod níž trávila svůj život.

„Kdy a jak jste mu dala ten oblek?“ zeptal jsem se.

Zdlouhavě se chystala k odpovědi. „Já už se na to moc dobře nepamatuju. Víte, já dost piju, a to mi odplaví všechno z hlavy. Jednoho dne přišel ke dveřím, když jsem měla mírně přebráno. Byl to takový starý otrhaný vandrák. Chtěla jsem mu dát něco teplého na sebe a nenašla jsem nic než ten starý Ralphův oblek.“

Pozorně jsem sledoval její obličej a rozhodoval se pro jednu ze tří možností: že buď to, co říká, odpovídá pravdě, nebo že je rozená lhářka, z jejíchž úst zní lež přesvědčivěji než pravda, anebo že si svou historku předem pečlivě připravila.

„Přišel sem, paní Munganová?“

„Ano. Stál tam, co zrovna stojíte vy.“

„A odkud přišel?“

„To mi neřekl. Nejspíš se sem dostal po pobřeží. A když odcházel, tak mířil k jihu.“

„Jak je to dlouho?“

„To se mě moc ptáte.“

„No přece to víte aspoň přibližně.“

„Několik týdnů, možná i déle.“

„Nebyl s ním nějaký mladší muž? Se širokými rameny, asi třicátník, mé výšky?“

„Neviděla jsem žádného mladšího muže.“ Ale zatvářila se, jako by odrážela útok, a pokračovala plačtivě: „Proč se mě pořád tolik vyptáváte? Udělala jsem jenom dobrý skutek. Nemůžete člověku vyčítat, když udělá dobrý skutek.“

„Ale paní Munganová, nejdřív jste se nemohla na nic upamatovat. Myslela jste si, že jste ten oblek vyhodila s ostatními věcmi Ralpha Mungana. A pak jste si vzpomněla, že jste ho darovala tomu mrtvému.“

„No vidíte, takovou já mám paměť. Jenomže on tenkrát ještě nebyl mrtvý, když jsem mu to dávala.“

„Ale je mrtvý teď.“

„Já vím.“

Hleděli jsme na sebe přes přepážku. Za ní, v šeré světnici, hlasy stínů dále sdělovaly svá podobenství velkoměstského života: Nebyl to jenom tatínek, kdo se mnou jednal hanebně. – Já vím, miláčku, a mé libido není to jediné, co je na mně narušené.

Ta žena už dávno nebyla mladá, její rozum byl otupen alkoholem, tělo naduřelé. Ale přesto mi byla sympatická. Nepovažoval jsem ji za schopnou vraždy. Avšak byla by nade vší pochybnost schopna vraždu krýt, jestliže by měla zločinného milence nebo syna.

Odešel jsem, rozhodnut, že ji ještě jednou navštívím.

· XIX ·

Bylo téměř poledne, když jsem se vrátil do Pacific Pointu. Přístav byl ještě černější než ráno. Dělníci v nepromokavých kombinézách a holínkách až k bokům čistili skalnaté stěny přístavu čerstvou parou.

Jiní dělníci v pracovních člunech házeli na plovoucí naftu slámu a potom ji, nasáklou mastnotou, vybírali z vody vidlemi. Odněkud byly přivezeny stovky žoků čisté slámy a navršeny na pláži jako bariéra proti očekávané invazi.

Na přístavní hrázi se děly ještě jiné věci. Po jejím vjezdu přecházelo sem a tam několik desítek demonstrantů. Nesli podomácku vyrobené plakáty: „Neberte v ochranu naftaře!“ – „Jsme zamořeni naftou“ – „Vražedná nafta!“ Většinou to byli muži středního věku, ale bylo mezi nimi i několik vlasatých mládenců.

Spatřil jsem mladého bradatého rybáře, s nímž jsem rozmlouval předešlý večer. Zamával na mě svým plakátem: „Slitujte se nad ubohými rybami“ – a dobromyslně zahulákal, když jsem kolem něho projížděl.

Blanka pozorovala demonstranty z téměř prázdného parkoviště své rybárny. Poznala ve mně zákazníka a začala si stěžovat:

„Chtějí mi zruinovat obchod. Řekněte, neužili proti vám násilí? Nevyhrožovali vám?“

„Ne, nic takového.“

„To je škoda.“

Pohodila kudrnatou hlavou. „Policie říká, že dokud nepoužijí násilí nebo nevyhrožují, je to legální manifestace, a nemohu proti nim nic podniknout. Ale copak je tohle legální počínání? S chutí bych je hodila přes zábradlí, aby si lokli té mastné špíny. Je to ale nestydatost, opanovat moji hráz.“

„Je to opravdu vaše hráz?“

„Je, v každém směru. Mám ji v dlouhodobém nájmu a z toho plyne, že mám právo pronajmout část prostoru naftové společnosti. Budu se muset odvolat ke guvernérovi.“

Blanka byla zardělá a zalykala se, sotva popadala dech.

„Včera jsem u vás večeřel.“

„Já se na vás pamatuju. Nedojedl jste rybu. Doufám, že byla dobrá.“

„Byla, ale neměl jsem hlad. Všiml jsem si u vás dvou jiných zákazníků – staršího muže s mladíkem. Ten starý byl oblečen v tvídový oblek a na hlavě měl jizvy od popálenin.“

„Ano, vzpomínám si. Proč se o ně zajímáte?“

„Rád bych se s nimi sešel. Nevíte náhodou, odkud jsou?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě jsem je tu neviděla. Nejsou zdejší.“

„Proč myslíte?“

„Vyptávali se mě na cestu. Chtěli vědět, jak se dostanou na Seahorse Lane.“ Ukázala podél pláže k jihu směrem k domu Sylvie Lennoxové.

„Neřekli vám, ke komu jdou?“

„Neřekli, ale moc jsem se tomu divila. Je to luxusní místo, přímo na pláži. A oni byli vyhladovělí, jako by nejedli kolik dní. Hlavně ten starý. Bez nadsázky. Měl jste ho vidět, jak se ládoval.“

Poděkoval jsem jí a vracel jsem se ke svému vozu. Jakýsi šedovlasý pán vylezl z auta a postavil se mi do cesty. Jeho vnímavé modré oči prozrazovaly profesionála zvyklého všechno registrovat.

„Vy nejste zdejší, že ne?“

„Nejsem. Ale snad žijeme ve svobodné zemi, či ne?“

Obličej mu zvráskovatěl omluvným, téměř bolestným úsměvem. „Jsem poslední člověk, který by to chtěl popírat. Pracujete pro Lennoxovu společnost?“

„Ne, jsem na volné noze.“

„Jak tomu mám rozumět?“ dosud se usmíval.

„Jsem soukromý vyšetřovatel. Mé jméno je Archer.“

„Já jsem Wilbur Cox. Píšu pro zdejší noviny. Jaký zločin vyšetřujete, pane Archere? Zločin zamoření oceánu?“

„Velice mě zajímá, co způsobilo unikání nafty.“

Jako by ho těšilo, že mi může posloužit: „Naftaři říkají, že se to stalo z vůle boží, a koneckonců kousek pravdy na tom snad i je. Mořské dno je zde od přírody pórovité a musí se s ním zacházet se zvýšenou opatrností. Nepřeháním, řeknu-li, že je to oblast náchylná k výtrysku nafty. Především však padá vina na Lennoxovu akciovou společnost. Podcenili nebezpečí a neprovedli dostatečná preventivní opatření pro vrty v takovém mořském dnu. Výsledek je to, co tu vidíte.“ Mávl rukou směrem k vrtací plošině, jež se rýsovala na obzoru.

„Proč neprovedli dostatečná preventivní opatření?“

„Stojí to peníze,“ odpověděl. „Naftaři jsou velkou většinou hazardéři. A radši riskují, než by vydali mnoho peněz. Nebo počkali, až bude dokonalejší technika.“ Po chvíli dodal: „Nehazardují sami. My všichni hrajeme s sebou. Všichni jezdíme auty a všichni jsme závislí na naftě. Otázka zní, jak se vymanit z té závislosti, dřív než se v tom svinstvu utopíme.“

Přikývl jsem a vykročil ke svému vozu. Dohonil mě.

„To vy jste dnes ráno vytáhl z moře mrtvolu?“

Přisvědčil jsem.

„Podařilo se vám oběť identifikovat?“

„Dosud ne. Ale zrovna na tom pracuji.“

„Řekl byste mi o tom něco víc?“

„Bohužel nemohu, pane Coxi. Každé zveřejnění by bylo věci jen na škodu.“

„Byl ten člověk zavražděn?“

Maskou neosobního zájmu chladně zasvítily novinářovy oči.

„Opravdu nevím. Na shledanou.“

Nedostal jsem se daleko. Vjezd k přístavní hrázi zatarasily řady demonstrantů, obrácené čelem k pevnině. Za nimi stál velký náklaďák naložený nádržemi s odvrtaným kalem. Řidič shlížel z vyvýšeného sedátka dolů na demonstranty a po centimetrech popojížděl kupředu.

Jeden z mladíků si sedl před kolo náklaďáku. Měl bledou vyděšenou tvář, jako by si uvědomoval, jakou nicotnou překážkou je jeho tělo mohutnému běhu světa. Seděl bez pohnutí, i když mu dvojitá kola najížděla až téměř na záda.

Řidič vychrlil nesrozumitelnou nadávku a dupl na brzdu. Seskočil z kabiny a v ruce otáčel montážní pákou. Okamžitě jsem vylezl z vozu a prodral jsem se řadou demonstrantů k náklaďáku. Řidič byl mladík s plochým nosem a hněvivýma očima.

„Uhněte,“ vyštěkl, „vezu náklad.“

„Nezlobte se, ale tohle železo tady nemůžeme potřebovat.“

„Nechte si ty rozumy. Vy byste zrovna potřeboval dostat s ním přes hlavu.“

„To není moc dobrý nápad,“ řekl jsem. „Dejte to pryč, slyšíte.“

„Až uhnete z cesty. Já tu pracuju ve veřejným zájmu.“

„S tou pákou v ruce na to nevypadáte.“

Pohlédl dolů na svou zbraň s jakýmsi překvapením. Snad si uvědomil, že vypadá jako útočník a že je v menšině. Demonstranti se začali srocovat kolem mě. Řidič vyšplhal zpátky do kabiny a tam seděl a obhlížel situaci. Asi deset metrů před ním se opíral o zábradlí novinář Wilbur Cox a dělal si poznámky.

Na opačném konci hráze za Blančinou rybárnou se objevil velký černý vůz a pomalu se sunul k nám. Zastavil právě za mým autem. Vystoupil z něho kapitán Somerville s nějakým mladším člověkem, který ho následoval jako stín. Oba pánové byli přepadlí, jako by prožili bouřlivé dopoledne.

A teď jim hrozilo ještě bouřlivější odpoledne. Demonstranti kroužili kolem jejich vozu a zatlačovali je zpátky ke dvířkám. Somerville se na to tvářil vztekle, jeho pobledlý společník vylekaně.

„Odstupte,“ řekl nejistým hlasem. „To je kapitán Somerville, výkonný viceprezident Lennoxovy akciové společnosti.“

„To my víme,“ odpověděl mladičký rybář. „Tak co, pane kapitáne, kdy už konečně zašpuntujete ty roury?“

Somerville odpověděl: „Jakmile to bude možné. Pokusili jsme se o to dnes ráno. Musím bohužel konstatovat, že zatím bezvýsledně. Je třeba uskladnit více odvrtaného kalu a přivolat další odborníky a koncem týdne se o to pokusíme znovu. Prozatím vás prosím o trpělivost a ochotu ke spolupráci.“

Demonstranti začali reptat. Jeden vykřikl: „Kdy odtud odstraníte tu vrtací plošinu? My ji nepotřebujeme.“

„Vrtací plošina je tu legálně,“ řekl Somerville s úlevou, „na základě povolení Geologického ústavu Spojených států. Ale jestli budete ochromovat náš provoz – což právě děláte – zpomalíte pokusy zarazit unikání nafty.“

Dav reptal nyní hlasitěji, mručení se měnilo v hulákání. Řidiči v kabině nákladního vozu se zablýskla v očích netrpělivost. Rozhodl jsem se, že zasáhnu dřív než on.

Prodral jsem se davem k Somervillovi. „Udělal byste dobře, kdybyste odtud odjel, kapitáne. Nasedněte do vozu a jeďte za mnou.“

Somerville se svým pomocníkem si vlezli na přední sedadla, mladší muž, bílý jako křída, za volant. Řekl jsem demonstrantům:

„Nechte je odjet. Nechceme přece žádné násilí.“

„To je pravda,“ vmísila se starší žena. „Nechceme žádné násilí.“

„Ale nechceme ani pláže plné nafty,“ vykřikl jakýsi mladík.

„Je to lepší než plné krve,“ usadil jsem ho.

Demonstranti souhlasně zahučeli a pomalu ustupovali od Somervillova automobilu. Nastoupil jsem do svého vozu, bez obtíží jsem objel náklaďák a rozjel se na Seahorse Lane, sledován Somervillem.

Z té příhody jsem se až zapotil. Dvakrát v pouhých deseti minutách hrozilo, že násilí, které se nám vznášelo nad hlavami, se stane skutečností. V dálce zaječely sirény jako předzvěst dalších nebezpečí.

· XX ·

Na nádvoří domu Sylvie Lennoxové parkovalo už pod cypřiši několik vozů. Auto kapitána Somervilla zarazilo za mým. Vylezl, potřásl mi rukou, a to dosti srdečně, i když přitom hleděl někam do dáli.

„Děkuji vám za pomoc. Tohle je Leroy Ellis z našeho reklamního oddělení. Vy jste pan Archer, že?“

Mladší muž se vysoukal od volantu a ochable mi podal ruku. Nebyl už vlastně mladý, mohl být v mém věku, ale patřil k těm mužům středních let, kteří se nikdy nepřestanou chovat chlapecky. Jeho oči měly měkký, cituplný výraz. Mírně z něho táhla whisky.

„Leroy je můj starý kamarád od maríny,“ řekl Somerville s jakousi nucenou nostalgií. „Byl se mnou u Okinawy. A dneska jsme zas prožili skoro tolik vzruchu jako tenkrát před lety, viď, Leroyi?“

Leroy souhlasil. Připadal mi rozrušený a trochu rozpačitý a měl jsem dojem, že kapitán, ač je mu nakloněn, ho s přátelským sadismem jemně popichuje. Oba pánové vešli do domu, Leroy v patách za kapitánem. Chvíli jsem čekal a naslouchal holubům vrkajícím na cypřiších.

U garáží se objevil Tony Lashman. V pobledlé tváři měl dychtivý výraz a kráčel jako člověk, kterého tísní nějaká nesnáz. Ukázal rukou na dům.

„Co se tam děje?“

„To jsem se chtěl zeptat já vás. Právě jsem totiž přijel.“

„Mají tam rodinnou poradu. Já jsem prosím osobní tajemník paní Lennoxové, ale řekla mi, abych zůstal venku. Pustí vás dovnitř?“

„Doufám.“

Zamířil jsem k domu, ale Lashman mi zastoupil cestu. Začínal být dotěrný.

„Poslyšte,“ řekl, „rád bych věděl, co se tam děje. Když mě o tom budete informovat, zaplatím vám.“

„Kolik?“

„To nevím. Ale hodně, víc než sto dolarů za den.“

„A čí to budou peníze?“

Viděl, že se ho snažím chytit, a rozzlobil se:

„Jak chcete. Pomůžu si i bez vás.“

Otočil se na podpatku a zmizel.

U dveří na mě čekal právní zástupce Emerson Little.

Byl to plešatý pán, jenž chodil s oblibou v tmavém smutečním obleku a měl důstojné chování pohřebního řečníka.

Podal mi měkkou ruku a tvrdě na mě pohlédl. „Trochu jste se opozdil, pane Archere.“

„Já vím. Promiňte.“

„Dalo mi hodně námahy, abych tu udržel Jacka Lennoxe. Je to tvrdohlavý člověk.“

„Kde je?“

„Uvnitř se svou matkou. Sylvia Lennoxová je má klientka. Nebyla ochotna uvolnit těch sto tisíc, dokud nepřijedete, a já ji v tom podporoval. Nejdůležitější na této operaci je, aby nám její vnučka byla vydána živa a zdráva. Peníze hrají až druhořadou roli. Nicméně je nechceme vyhodit jak se říká do vzduchu.“

„V jaké formě mají být předány?“

„Neoznačené dvacetidolarovky v obyčejné lepenkové krabici, tak zněl požadavek.“

„A kde se mají odevzdat?“

„Jack Lennox nám to nechce prozradit.“ Littlův jemný obličej se zkřivil hněvem. „Nu, musíme si nějak pomoci i s tím málem, co víme.“

Vešel přede mnou do pokoje. Sylvia Lennoxová tu byla se svou rodinou. Kapitán Somerville sedel vedle Elizabeth s roztěkaným a nepřítomným pohledem.

Elizabeth se na mě slabounce usmála. Jack Lennox na mě ostentativně nepohlédl a jeho žena Marian se na mě sice podívala, ale nebrala mě na vědomí.

Okenní skla byla zastříkána naftou. Hnědá lepenková krabice na podlaze vedle Sylviiny židle přitahovala pozornost jako tikající hodinový strojek bomby.

Stará paní zvedla ruku. „Pojďte si na chvilku sednout vedle mě, pane Archere.“

Lennox pravil: „Ztrácíme čas, maminko.“

„Měj trochu trpělivosti, Jacku.“ Otočila se ke mně. „Můj manžel – můj bývalý manžel – si přeje, abyste ho vy a Jack navštívili v El Ranchu, jakmile odevzdáte výkupné. Bohužel jsem ho musela požádat o určitý obnos, když jsem dnes dopoledne dávala dohromady peníze. To vzbudilo Williamův zájem, a on není z lidí, kteří by se o něco zajímali naplano.“

„Je přece docela přirozené, že má o to zájem, máti,“ řekla Elizabeth. „Laurel je jeho jediná vnučka.“

Somerville se pootočil a pohlédl na manželku, jako by kritizovala jeho potenci.

„Já neříkáni, že Williamův zájem o Laurel není přirozený,“ podotkla suše Sylvia. „Ale vím docela určitě, že má plnou hlavu té mladé ženštiny. A obávám se, že tahle záležitost nijak nezlepší jeho vztah k nám všem. Je to smůla, že se o tom musel dozvědět.“

„Vždyť na tom vlastně nezáleží,“ řekla Marian Lennoxová. „Záleží jenom na tom, abychom dostali nazpět dceru. Všechno ostatní je podružné.“ Zmučeným pohledem objela přítomné, jestli se jí snad někdo odváží odporovat.

„Docela s vámi souhlasím,“ pravil Emerson Little.

Jack Lennox se nadzvedl na židli. „Tak proč tu ještě pořád dřepíme?“

Bylo to nervózní setkání, nabité nevyslovenými myšlenkami.

Než skončilo, otázal jsem se Sylvie Lennoxové, jestli včera večer nespatřila muže v tvídovém obleku nebo jeho průvodce.

„V kolik hodin tu byli?“ zeptala se.

„Já nevím určitě, jestli tu vůbec byli. Ale jestli ano, mohlo to být kolem osmé večer.“

„Večeřela jsem mimo dům. Možná že je viděl Tony Lashman. Patrně ho najdete rozmrzelého v jeho pokoji.“

„Proč rozmrzelého?“

„Musela jsem ho odkázat do jistých mezí. Začal moc strkat nos do mých věcí.“ Pohlédla mi zpříma do očí. „Vy to děláte taky, viďte?“

Než jsem mohl odpovědět, vyskočil Jack, Lennox že židle a významně pohlédl na hodinky.

„Tak a jde se na to.“

Měl na sobě hnědé semišové sako, v jehož postranní kapse se zřetelně rýsoval revolver. Obrátil se a vyšel na nádvoří. Šel jsem mu v patách s krabicí peněz v ruce. Muž v tvídovém obleku bude muset počkat.

„Pojedeme mým autem,“ pravil Lennox. „Je v něm telefon a ten budeme možná potřebovat. Já budu řídit.“

„Dobře.“

Netrpělivě na mě vyjel: „Neprosím se vás o souhlas, seznamuju vás pouze se svým plánem. Ale raději bych tam jel sám. Jenže z nějakých záhadných důvodů trvá moje matka na tom, abych vás vzal s sebou. Proti mé vůli. Je to jasné?“

Pod jeho netrpělivostí jsem tušil silnou únavu. Byl jsem pevně rozhodnut, že pojedu s ním. „Vysvětlil jste mi to docela jasně.“

Položil jsem peníze mezi nás na sedadlo. Lennox vyrazil z nádvoří tak rychle, že pneumatiky ostře zasvištěly – patrně aby své rodině předvedl, že nikomu na Laurel nezáleží tak naléhavě jako jemu.

Nepromluvil jsem, dokud jsme nevjeli na starou silnici vedoucí k jihu.

„Kam to jedeme, pane Lennoxi?“

„K jezeru Sandhill Lake. Je to mezi Pointem a El Ranchem.“

„Není tam u jezera lovecký klub?“

„Býval tam. Můj otec byl před lety jeho členem.“ Ujel asi kilometr a dodal: „Tam jsem se učil střílet.“

„Kdo vybral jezero Sandhill Lake?“

Po delší pauze se zeptal: „Jak to myslíte?“

„Vybral jste Sandhill Lake jako místo pro předání výkupného vy, nebo únosce?“

„On, samozřejmě že on.“

„To je ale náhoda, viďte?“

„Jakápak náhoda?“ zeptal se a v jeho hlase zazněla nade vší pochybnost nejistota. Uvažoval jsem, jak mnoho v noci pil a jak málo asi spal. Odpověděl jsem:

„Že únosce vybral místo, které znáte. Klub, jehož byl váš otec členem.“

Po chvilce řekl: „Aha, tak to myslíte.“

„Dá se z toho usuzovat, že zná vaši rodinu.“ Nebo přinejmenším zná Laurel, pomyslel jsem si. „Vy jste s ním přece mluvil telefonicky sám, že ano?“

„Kdy?“

„Včera večer.“

„Ano, já sám.“

„Poznal jste toho člověka?“

„Ovšemže ne. Co tím myslíte?“

Pohlédl na mě hněvivým tázavým pohledem a černý cadillac sjel k okraji silnice. Lennox ho opět stočil do jízdního směru, aniž zvolnil rychlost. Jeli jsme asi stočtyřicítkou.

Neodvážil jsem se přímo vyslovit podezření, že jeho dcera jej i celou rodinu vodí za nos. Měl v sobě něco z její prudkosti – nebo lépe řečeno ona měla v sobě něco z jeho prudké povahy – mohl by se slepě rozlítit a rozbít auto.

„Já jenom uvažuji, jak bych se dostal na stopu lidem, kteří v tom mají prsty.“

„Je to jenom jeden člověk, pokud vím.“

„Muž?“

„Ano, muž.“

„A vy jste v telefonu nepoznal jeho hlas, že ne?“

„Ne, nepoznal. Ale když už o tom mluvíme, tak vám otevřeně řeknu, že je mi úplně jedno, jestli ho vypátráme nebo ne. Je to jasné? Nejsou to mé peníze. Jsou to peníze mých rodičů, a ti mají víc, než mohou do smrti spotřebovat.“

„Chápu, že vám o peníze ani tak nejde.“

„To jsem rád, že jste to konečně pochopil,“ pravil. „Aspoň jsme si to řekli na rovinu.“

„Jenže až odevzdáte výkupné, bude tu ještě problém, jak dostat zpátky Laurel. Naznačil vám, kde asi je?“

„Samozřejmě že ne. Ale to nebude žádný problém. On dostane prachy, my Laurel.“

„A co když vám ji nevydají?“

„Ale ano,“ pravil. „Vůbec o tom nepochybuji.“

„Vy myslíte, že Laurel bude s ním u Sandhill Lake?“

Otočil se ke mně s tváří naběhlou krví. „Jak to mám sakra vědět?“ Cadillac se opět nebezpečně vychýlil z dráhy, jak se Lennoxova pozornost náhle upjala ke mně. Popadl jsem volant oběma rukama, nohou jsem nahmatal brzdu a zastavil jsem těžký vůz se skřípěním na okraji silnice.

„Co to sakra děláte?“ křikl Lennox.

„Nechci se zabít.“

„Tak vystupte a jděte pěšky.“

„Mám příkaz jet s vámi.“

„Já ten příkaz změním. Vystupte.“

Zůstal jsem sedět na svém místě, vedle peněz. Lennox strčil ruku do kapsy saka a vysunul ji proti mně.

„Ven,“ řekl.

Nevěřil jsem, že by po mně střelil s rozmyslem. Ale byl to desperát a neviděl jsem mu na ruku. Nemohl jsem potřebovat kulku v ledvinách. Otevřel jsem dvířka vozu, vylezl a díval se za ním, jak odjíždí.

Pak jsem pokračoval pěšky. Cadillac vyjel do dlouhého svahu a za jeho vrcholem se mi ztratil z očí. Po téhle silnici nejezdilo mnoho vozidel, a žádné nezastavilo a nesvezlo mě. Byl jasný pěkný den, a jak jsem šel a naslouchal zpěvu skřivanů z polí, docela jsem vychutnával samotu.

Konečně jsem došel na vrchol svahu. Za ním jsem spatřil řady dun, které se v jakémsi obřím rytmu nakupily podél pobřeží. Jezero Sandhill Lake – nepravidelný ovál připomínající kus spadlé oblohy – leželo blíže k vnitrozemí.

Na bližší straně jezera jsem uviděl zeleně natřené budovy loveckého klubu, u nichž parkoval Lennoxův černý cadillac. Dále pak, na druhém konci jezera, stál dřevěný posed, z boků krytý šedými šindely. Od hlavní budovy k němu vedla neštěrkovaná cesta.

Jack Lennox se ode mě vzdaloval po této neštěrkované cestě. V ruce držel krabici s penězi. Došel až k posedu a vstoupil dovnitř. Uslyšel jsem tlumený výstřel a pak ještě jeden. Z hladiny jezera se vznesly divoké kachny. Letěly jako viditelná ozvěna v širokých, rozšiřujících se kruzích. Pak se objevil Lennox s prázdnýma rukama, rozběhl se po cestě, upadl na zem, pokusil se ještě lézt a nakonec zůstal bez hnutí ležet.

Z věže posedu se vynořil další muž. V ruce nesl lepenkovou krabici s penězi. Na okamžik se zastavil u Lennoxe. Potom se obrátil a kulhavě se rozběhl opačným směrem k blahovičníkové aleji, která se táhla mezi posedem a silnicí.

Přestože kulhal, měl pohyby mladého člověka a mohl to být onen společník muže v tvídovém obleku, kterého jsem spatřil v Blančině rybárně. Ale byl ode mě příliš vzdálen, abych si tím mohl být jistý. Rozběhl jsem se dolů po silnici a litoval jsem, že s sebou nemám revolver ani dalekohled.

Běžel jsem daleko. Než jsem seběhl dolů ze svahu, divoké kachny, které kroužily nad jezerem, se vrátily a opět dosedly na hladinu. A snad aby zůstala zachována jakási přírodní rovnováha, vyžadující, aby život na obloze neustále kolotal, vzlétlo z blahovičníkového háje hejno holubů.

Potom z opačného konce háje vyrazilo malé zelené auto, zatočilo na silnici a rychle se vzdalovalo. Nerozeznal jsem poznávací značku, ale vypadalo jako starý dvoudveřový falcon.

· XXI ·

Lennox zůstal ležet, kde padl. Byl v bezvědomí, ale dýchal. V sevřené pěsti svíral revolver ráže dvaatřicet, jehož hlaveň byla cítit jako po nedávném výstřelu. Kulka ho škrábla po straně hlavy a utrhla mu špičku levého boltce. Rána nevypadala nebezpečně, ale stékaly z ní husté stružky krve a tvořily v prachu kalužinku.

Ovázal jsem mu hlavu kapesníkem, abych zastavil krvácení. Nechal jsem ho ležet a přivolal telefonem z jeho auta ambulanci a policii.

Pak jsem se k němu vrátil a čekal vedle něho. Ale podivný, nesmyslný pocit, že jsme sledováni z vysokého posedu, mi nedopřál klidu. Šel jsem až k pootevřeným dveřím a nahlédl dovnitř. Nebylo tam nic než nános písku se stopami kroků. Chatrný žebřík vedl nahoru k pozorovatelně.

Nelezl jsem na žebřík, nevstoupil jsem vůbec dovnitř. Na příčlech by mohly být otisky prstů; šlépěje v písku se třeba dají identifikovat. Buď jak buď, pocit, že nás někdo pozoruje, se vytratil.

Opřel jsem se na slunci o venkovní stěnu posedu a pozoroval jsem kachny, které zase vzlétly z jezera, když se blížila ambulance a šerifův služební automobil.

Připoutali Lennoxe k nosítkům a odnesli ho. Dva z šerifových úředníků zůstali se mnou a já jim vylíčil, jak mě Lennox vysadil z auta a co jsem viděl a slyšel z vrcholu svahu.

Ti dva policisté se jmenovali Dolan a Shantz. Dolan byl kapitán nápadně vzpřímené postavy, se zastřihnutým šedým knírkem a pátravýma očima. Shantz byl ramenatý mladý seržant, který silně připomínal vysloužilého fotbalistu.

Kapitán Dolan zvedl Lennoxův revolver a otočil zásobníkem. Byl z něho vystřelen pouze jeden náboj. Beze slova mi zásobník ukázal. Všichni tři jsme se pustili po neštěrkované cestě k blahovičníkovému háji a dávali jsme dobrý pozor, abychom nepoškodili šlépěje, které tu zanechal prchající zločinec.

Dolan se sklonil a prohlížel si jednu stopu. „Krvácel. V pravé šlépěji je krev, jako by jí měl plnou botu a začala přetékat.“ Obrátil se k Shantzovi a ke mně: „Podívejte se sami.“

Sklonili jsme se nad šlépějí. Byla v ní kaše z krve a písku a ještě víc krve bylo ve stopách vzdálenějších.

„Říkal jste, že jste slyšel dva výstřely?“ Dolan na mě pohlédl, jako kdyby ve mě přece jen kladl jakousi naději. „Vypadá to opravdu, že tu došlo k přestřelce.“

„Já jsem o tom přesvědčen. Oba muži po sobě navzájem vystřelili.“

Zkrvavené stopy nás dovedly až k šedě zelenému blahovičníkovému háji. Holubi se dosud nevrátili, ale v korunách stromů poskakovaly pěnice. Jak by to bylo krásné, pomyslil jsem si, kdybychom uměli žít jako ti ptáci a pohybovali se přírodou, aniž bychom škodili jí nebo sobě.

Vedle hlubokých kolejí, kde předtím čekalo auto, bylo tratoliště krve. Popsal jsem falcon a to, co jsem zahlédl z muže, který v něm odjel. Seržant Shantz si dělal poznámky.

„To je škoda, že jste neviděl na poznávací značku,“ litoval Dolan. „Bude třeba, aby sem dopravili naši pojízdnou laboratoř a sňali otisky stop a prohledali celý posed, jestli tam budou otisky prstů. Vzal byste si to na starost, Shantzi?“

Mladší policista se vrátil zpět k vozu. Dolan se opřel o olupující se blahovičníkový kmen a založil ruce. Oči měl zachmuřené a soustředěné a hleděl na mě jako střelec připravený zmáčknout spoušť.

„Tohle je důležitý případ,“ řekl zvolna, „Diletantská přestřelka. A navíc jde o jméno Lennox. V posledních dnech se o nikom jiném v novinách téměř nepsalo a teď to bude ještě mnohem horší. Na tomhle případu si v našem okrese může někdo udělat jméno nebo zlámat vaz. Včetně mě,“ dodal. „To je třeba si uvědomit.“

„Máte pravdu, je to důležitý případ,“ souhlasil jsem.

„Vy to dobře víte. Víte to líp než já. Otázka zní, Archere, kdy odložíte zábrany a řeknete mi, oč tu vlastně jde.“

„Sám bych to rád věděl.“

„S takovou na mě nechoďte. Byl bych rád, kdybych věděl tolik co vy. Dnes ráno jste vytáhl z moře mrtvolu před hostinským domkem Sylvie Lennoxové. O šest nebo sedm hodin později se objevíte na scéně dalšího zločinu. Jak mi to vysvětlíte?“

„Mám už takové štěstí.“

Dolan se zakabonil a skousl si knír. „Čekám od vás vážnou odpověď. Věděl jste, že se tu bude střílet?“

„Jistěže ne.“

„Dobrá. A co vás sem přivedlo?“

„Jack Lennox sem přijel za soukromým obchodním jednáním. Jeho rodina mě požádala, abych ho doprovázel.“

„Soukromé obchodní jednání s mužem, který ho postřelil?“

„Patrně ano.“

„O jaký druh obchodu šlo?“

Byl bych mu to rád řekl, ale váhal jsem. Je-li Laurel spoluvinna, musím se pokusit ji chránit. A jestli je nevinnou obětí, rozhodně by jí neprospělo, kdyby se v tuto chvíli případ široce rozebíral v novinách.

„To vám nemohu říct,“ odpověděl jsem.

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Musím se nejdřív dohodnout s rodinou Lennoxových.“

„Udělejte to laskavě hodně rychle.“ Dolan pohlédl na proužek půdy mezi našima nohama. „Nejde snad o nějaké vyděračství?“

„Ne.“

„Je tu nějaká souvislost s tím mrtvým, kterého jste dnes ráno vytáhl z moře?“

„Je to možné. Ale o jaký druh souvislosti by mohlo jít, to nevím.“

„Jak tedy víte, že tu nějaká souvislost je?“

„Já nic takového netvrdím. Ale včera večer jsem viděl na hrázi v Blančině rybárně dva muže. Jeden z nich byl ten malý stařík, kterého jsem dnes ráno vytáhl z moře. Mám za to, že by to mohla být shoda okolností, že vyplaval poblíž pláže paní Lennoxové.“

„To je možné,“ souhlasil Dolan. „Byl ve vodě asi osm až devět hodin a patrně ho tam zanesl jižní proud, který tam míří od města. Říkáte, že jste ho s někým viděl na přístavní hrázi?“

„V Blančině rybárně, včera večer kolem sedmé. Ten druhý muž byl mladý, asi třicetiletý. Spíš větší postavy, nápadně rozložitý v ramenou. Tmavovlasý, s tmavýma očima. V tmavém svetru s rolákem.“

Dolan se odlepil od stromu. „To vypadá na toho chlápka, co odjel ve falconu – toho, co má v botě krev.“

„Já si taky myslím, že to byl on.“

· XXII ·

V Lennoxově cadillaku zůstal klíč od vozu, tak jsem si ho vypůjčil. Nerozjel jsem se však k severu, k Pacific Pointu, nýbrž na jih, k El Ranchu, kde bydlel otec Jacka Lennoxe.

Když jsem tudy projížděl posledně, ještě tu neměli u vjezdu instalovánu elektronicky ovládanou bránu. Ozbrojený strážný mě nepustil dovnitř, dokud se telefonicky nedomluvil s Williamem Lennoxem. Pak vyšel s uctivou tváří ze strážnice.

„Je to v pořádku, pane Archere. Pan Lennox říká, že vás může ihned přijmout. Víte, kde bydlí?“

„Bohužel nevím.“

Zavedl mě k mapě ve velkém měřítku, připevněné na stěně vrátnice. „Na konci golfového hřiště zahnete doleva a projedete kolem školního areálu River Valley School. A pak se dejte rovnou vpravo nahoru po svahu a na kopci už uvidíte poštovní schránku pana Lennoxe.“

Jel jsem podle návodu a zvlášť pozorně jsem si prohlížel školu River Valley. Tvořily ji budovy ze zvětralých sekvojových prken, porůznu roztroušené mezi obrovskými duby, jež je zastiňovaly svou velikostí. Ačkoliv jsem nikdy nebyl uvnitř, škola mi připadala blízká. Studovaly v ní Laurel i Elizabeth. Snažil jsem se představit si, jaké to asi bylo, dospívat v ochranném stínu takových velikánů.

Poštovní schránka Williama Lennoxe byla vytesána z kamene a připevněna ke kamenné zdi, běžící rovnoběžně s pobřežím tak daleko do obou stran, kam jsem jen dohlédl. Na lukách za zdí, po obou stranách cesty vedoucí k domu, se pásli koně. Vypadali jako závodní koně a jeden z nich, rezavá klisna, běhal v nepravidelných kruzích, patrně z čiré živočišné radosti. Nejistě se zastavil blízko zdi, asi třicet metrů ode mě.

Potom jsem si všiml, že za zídkou stojí žena. Měla na sobě jezdecký úbor s mexickým kloboukem a v ruce držela bičík s dlouhou násadou. Neškodně jím švihala do vzduchu. Klisna se znovu rozběhla do kruhu, vzpínala šíji a pohazovala hlavou ze strany na stranu jako kladivem.

Vystoupil jsem z vozu a kráčel k ženě. „Pěkný kůň.“

Chladně na mě pohlédla přes kamennou zídku. „Není špatná.“

Byla to hezká žena kolem čtyřicítky, která uměla zdůraznit půvaby, jež jí zůstaly z mládí. Pas, zdůrazněný širokým kovbojským opaskem, měla tak útlý, že bych ho obepnul prsty. Tmavé očí mě však nenechávaly na pochybách, že by nebylo radno se o to pokusit.

„Mé jméno je Archer. Rád bych mluvil s panem Lennoxem.“

Pronesla suše: „Očekává vás?“

„Ano.“

„Vy jste ten detektiv?“

Řekl jsem, že ano.

Pohlédla podél zdi na cadillac. „Není to vůz Jacka Lennoxe?“

„Je.“

„Stalo se mu něco?“

„Pan Lennox byl postřelen.“

„Těžce?“

„Nevím. Snad ne.“ Pohlédla na mě tak lhostejně, že jsem nepoznal, pociťuje-li zklamání, či úlevu. Oči jí zněžněly, když k ní přiklusala klisna, dupajíc kopyty. Žena opřela bičík o zeď, pohladila koně po nose a pak ho poslala klusem na louku.

Potom se znovu otočila ke mně. „Postřelil Jacka někdo z rodiny?“

„Ne.“

Oči jí ztvrdly. „Nemusíte mi odpovídat tak jednoslabičně. Já jsem paní Hapgoodová a velice mě zajímá, co se stalo. Snažím se chránit svého manže– pana Lennoxe.“

„Svého manžela?“

„To byl jenom lapsus linguae,“ pronesla. „Nejsme dosud oddáni. Ale já svou odpovědnost beru vážně. Věřte mi nebo ne, snažím se udržet tuto rodinu pohromadě.“

„Proč?“

„Protože je to Williamovo přání,“ vysvětlila. „Tak co se stalo Jackovi?“

Pověděl jsem jí to, když jsme se vraceli k vozu, každý po jedné straně kamenné zídky. Vylezla po schůdcích na cestu a sedla si vedle mě na přední sedadlo.

„Jack byl vždycky prudký a impulsívní. Neměl tam chodit právě on.“

„To je pravda. Ale nedal si to rozmluvit. Koneckonců je Laurel jeho dcera.“

„To tedy opravdu je.“

„Znáte ji dlouho?“

„Dlouho, velmi dlouho. Ale buďte tak laskav, nesnažte se mě zpovídat.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Opravdu ne? Já bych řekla, že jste to zkoušel. Jenže já s vaším problémem nijak nesouvisím.“

„Pak ale možná budete souviset s jeho řešením.“

Usmála se na mě zářivě, jako když bleskne ocel nože vytaženého z pochvy. „Po pravdě řečeno, myslím, že jste to vystihl. Řeknu vám otevřeně: já mám Williama Lennoxe ráda. A to je víc, než můžete říci o členech jeho rodiny – rozhodně už to nelze říci o jeho ženě.“

Jel jsem zvolna po dlouhé cestě, která byla v jednom místě téměř zatarasena buldozerem, stojícím při okraji. Musel jsem s cadillakem pracně manévrovat, než jsem ho objel.

Dům stál na kopečku nad pláží. Byl jednopatrový, s červenou taškovou střechou a dlouhý dobrých třicet metrů po obou stranách vchodu. Paní Hapgoodová mě zavedla do komnaty obkládané dubovým dřevem a zařízené jako středověký hradní sál židlemi s převysokými opěradly, těžkými stoly a pohovkami, příliš mohutnými pro normální lidskou potřebu. Nechala mě tam a šla najít Williama Lennoxe.

Postavil jsem se k jednomu z ohromných oken a zahleděl se na oceán. Byl jasný den a nad modrou hladinou, blíže k horizontu, se vznášelo hejno buřňáků jako temný cár vlajícího šifónu. K severu se modř vodní plochy změnila v hněď, plochou a nehybnou. Povlak nafty plul k jihu, hnán proudem od Pacific Pointu.

Do pokoje vešli William Lennox a paní Hapgoodová. Nedotýkali se jeden druhého, ani na sebe nehleděli, ale bylo vidět, že si jsou vědomi své blízkosti. Kráčeli vedle sebe s jistou pýchou.

Lennox nebyl tak vysoký jako jeho syn, ale byl to muž, který budil pozornost. Na sobě měl bílou košili se zeleným kamenem u krku. Nesl se zpříma, bílou hlavu sebevědomě vztyčenou, a vykročil ke mně s pažemi rozpřaženými k pozdravu.

Ruku měl úzkou a křehkou, s modrými naběhlými žilami. Oči na mě hleděly ze síťoví vrásek jako modrá světla zářící za záclonou.

„Pan Archer? Dobrý den.“

Stiskl mi pevně ruku. „Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Při práci nepiju, děkuji.“

„Jste velice ukázněný,“ řekla žena kousavě.

Starý pán si odkašlal. „Connie říká, že můj syn byl prý postřelen. Je to vážné?“

„Kulka ho škrábla těsně nad uchem. Nezdálo se mi, že prorazila lebku. Zavolal jsem ihned ambulanci a odvezli ho do nemocnice v Pacific Pointu. Ten druhý muž byl také postřelen, ale ujel s penězi.“

„Postřelil ho Jack?“

„Podle všech známek do nohy.“

„A kde jste byl vy, když se střílelo?“ zeptal se klidným vyrovnaným hlasem, ale jeho tázavý pohled ulpěl na mé tváři jakoby fyzickou silou.

„Asi kilometr od něho nahoře na silnici.“ A vysvětlil jsem mu proč.

Lennox pomalu rudl a potom zbledl. „Takové břídilství! Nedávám vinu vám, pane Archere. Vinna je má žena a ten její pitomý advokát. Měl jsem tam jít sám.“

„A nechat se postřelit?“ pronesla Connie Hapgoodová.

„Byl bych střelil první. Byl bych mu ustřelil hlavu.“

Žena se dotkla jeho paže, aby mu připomněla, že se nemá rozčilovat. Zhluboka se nadechl a odvrátil se. Prošel místností, zastavil se na chvíli tváří proti zdi a potom se vrátil.

„Ohlásili jste to FBI?“

„Ne.“

„Proč ne? Co tím Sylvia sleduje?“

„Myslím, že se snaží chránit vaši vnučku.“

„To je mi zatraceně divný způsob ochrany.“ Změřil si mě zpod přimhouřených víček. „To jste jí poradil vy?“

„Podařilo se mi zabránit, aby FBI nezasáhla. Neřekl jsem totiž ještě policii všechno.“

„A proč ne?“

„Nerozčiluj se, Williame.“ napomenula ho žena. „Proč si vlastně nesedneme a neuděláme si trochu pohodlí?“

„Já radši stojím.“ Obrátil se ke mně. „Nechápu, co vás vede k tomu, abyste policii a FBI zatajoval svědectví.“

„Možná že můj důvod nebudete ani chtít vyslechnout.“

„Právě naopak. Trvám na tom, abyste mi ho řekl.“

„Prosím. Přejete si, abych mluvil před paní Hapgoodovou?“

„Jistě, jistě; k věci, člověče, k věci.“

„Je totiž docela dobře možné, že nejde o únos v běžném slova smyslu. Nedělá to na mě ten dojem.“

„A jaký to ksakru na vás dělá dojem?“

„Těžko říci. Včera večer jsem se dozvěděl, že Laurel byla už jednou zapletena do podobného případu. Když jí bylo patnáct nebo snad šestnáct, utekla s mládencem do Las Vegas. A potom chtěli po Laureliných rodičích výkupné – tuším, že tisíc dolarů. A zřejmě ty peníze dostali.“

Zašilhal po mně ze síťoví vrásek. „Já o tom vím, že tenkrát utekla. Jenže Jack mi vůbec nic neřekl o tom, že z nich vytáhla peníze.“

„Bodejť by ti to řekl,“ pronesla Connie Hapgoodová. „Nebyl by ses to dozvěděl ani tentokrát. Jenže Sylvia nesehnala sama těch sto tisíc, a tak jim nezbývalo, než ti to říct.“

Zatřásl hlavou, jako by její slova byla dotěrný hmyz. „Já tomu nevěřím, že by se Laurel propůjčila k něčemu podobnému. Ona není žádná podvodnice. A kdyby potřebovala peníze, může si o ně říct přímo.“

„Když ona se tě ale bojí,“ řekla žena. „Vždycky se tě bála, už jako školačka. A uvědom si, že to není poprvé, co jde na vás s takovým trikem.“

„Já tomu nevěřím.“

Opět se obrátil ke mně. Ramena mu náhle sklesla, paže visely mrtvě podél těla, jako kdyby ztratil oporu, která ho držela vzpřímeného a ukázněného.

„Já vím, že Laurel měla citové problémy. Ale mě by neobelhala, ani by nepodváděla vlastní rodinu. Ona toho zkrátka není schopná.“ Vypadal, jako by každou chvíli mohl ztratit sebevládu a rozbrečet se; pak se jeho zármutek opět změnil ve vztek. „Zatraceně, jestli to opravdu udělala, tak jí to někdo musel nasadit do hlavy. Jestli to byl ten její manžílek, zastřelím ho jak psa. Jakže se jmenuje? Russo?“

„To nebyl Tom Russo.“ Ale už když jsem to říkal, uvědomoval jsem si, že si tím stoprocentně jistý být nemohu. Tom má taky své problémy. Smrt ovládá jeho sny, a kdoví, třeba i jeho bdění.

Žena ostražitě pozorovala Lennoxe. Patrně si uvědomila, že promluvila příliš tvrdě. Namířila ostří proti rodině Lennoxů, ale nechtíc zasáhla jeho. Popošla k němu a položila mu paži kolem ramen.

„Jdi si odpočinout, Williame. Měls toho dnes až nad hlavu.“

„Copak mohu odpočívat? Kdo by to všechno zařídil?“ namítal se stařeckou umíněností. „Všechno se nám hroutí. Jack je postřelený, Laurel unesli bandité a náš nový naftový vrt uniká do vody. A Sylvia na to kouká a má z toho legraci. Kat aby ji spral. A toho Bena Somervilla zrovna tak. Proč jsem se musel obklopit samými packaly?“

Žena ho vzala za ruku a odvedla ho z pokoje. Když procházela kolem mě, významně na mě pohlédla, a to mě přimělo, abych na ni počkal.

· XXIII ·

Čekal jsem dosti dlouho. Když se vrátila, neměla už na sobě jezdecký kostým, nýbrž šaty a v ruce držela knihu.

„Dala jsem mu prášek pro uklidnění,“ řekla, „a přemluvila ho, aby si šel lehnout. Tyhle události na Williama tvrdě doléhají. On žije svými sny, vždycky tak žil. Přišel sem po první světové válce a snil o tom, že si tu založí impérium a dynastii. Měl jenom pár tisíc ušetřených dolarů a nějaké zkušenosti z pensylvánských naftových polí. A přesto se mu podařilo svou fantazii přeměnit v realitu.“ Objela očima místnost, která skutečně vypadala jako sen, který se zhmotnil kolem snílka. „Teď se jeho impérium začíná hroutit, a on to těžce nese.“

„Mluvila jste o Laurel hodně drsně.“

„Bylo to nutné, jinak by kolem ní dál spřádal sny. Muži jsou tak nerealističtí, když jde o ženy. Nejméně patnáct let je už přece naprosto jasné, že Laurel Lennoxová má schizoidní dispozice, ale její rodina s ní jedná, jako by byla úplně normální, a pak jsou překvapeni, když se potvrdí, že normální není.“

„Vy jste psychiatr?“

„Ne, nejsem.“ Pohled, který na mě upřela, vyjadřoval přesvědčení, že pokud jde o Laurel, jsem i já jen další snící muž. „Zabývala jsem se trochu psychologií a hlavně znám Laurel.“

„Znáte ji patnáct let?“

„Ještě déle. Začala jsem učit na River Valley School před osmnácti lety. Znám Laurel od jejích jedenácti nebo dvanácti let. Žila vždycky ve svém vlastním světě, nepříliš radostném světě, v němž se často odehrávaly nepěkné věci.“

„Tohle se vztahuje na mnoho dětí. Jenže jim to většinou nemáme za zlé.“

„Já jí to přece taky nemám za zlé, chraň bůh. Já se pouze snažím vnést do téhle situace trochu realismu. Všichni bychom ošklivě doplatili na tu trochu peněz, nebo snad lásky, kterou by Laurel získala za cenu, že by zlomila svému dědečkovi srdce. Myslím to doopravdy. On je už v pokročilém věku, vše se ho velmi dotkne a lpí na ní tolik, že by to mohl zaplatit životem.“

„Nikdo nechce, aby se něco takového stalo,“ pravil jsem a vážil v duchu pádné důvody, pro něž ho tato žena chce stůj co stůj udržet na světě.

Tmavýma očima zapátrala v mé tváři. „Vy mě asi neberete vážně.“

„Beru vás naprosto vážně, paní Hapgoodová. A vždy budu,“ dodal jsem trochu ironicky.

Usmála se a celá se tím změnila, jako mladé děvče, jehož citů se dotkne láska. „A teď vám něco ukážu, co vás asi bude zajímat.“

Bylo to v knize, kterou držela v ruce, v tenkém svazku velkého formátu s nápisem Ročenka školy River Valley, vytištěným přes celou zeleně vázanou přední desku. Otevřela ročenku na dlouhém úzkém stole, který stál u zdi, a rychle v ní listovala, zatímco já jí hleděl přes rameno.

Byly tam povídky a básně posluchačů školy, zprávy z kopané, dívčího pozemního hokeje a debatních kroužků a dvojstránka fotografií učitelů. Poznal jsem mezi nimi Connii Hapgoodovou jako mladou ženu s načesanými vlasy a živým, přitažlivým, ještě nehotovým obličejem.

Zastavila se na chvíli nad fotografií, jako by byla překvapena svou dřívější podobou. „Zapomněla jsem, že jsem v tom svazku i já.“

„Moc jste se nezměnila.“

„Vy lháři. To bylo před patnácti lety. Před patnácti dlouhými lety.“

Nervózně obrátila ještě několik stránek s fotografiemi absolventů. Obrázky byly doprovázeny podtitulky se jmény studentů a prognózou jejich budoucí dráhy, zřejmě sepsanou spolužáky. Connie mi ukázala fotografii hocha s tlustými tvářemi, upjatým úsměvem a tmavýma hněvivýma, nejistýma očima. Jeho jméno bylo Harold Sherry a předpověď zněla: „Labužník světového formátu. Opravdu, najde-li Harold sám sebe, bude to objev století!“

Connie to přečetla nahlas meditativním tónem a řekla: „Jestlipak už Harold našel sám sebe?“

„Je to týž Harold, který utekl s Laurel do Las Vegas?“

„Ano, to je on. Byl samozřejmě vyloučen ze školy, nádavkem k soudnímu řízení, a studium nikdy nedokončil. Ale na odstranění jeho fotografie a jména z ročenky bylo už pozdě.“

„Jak dopadlo soudní řízení?“

„Byl odsouzen podmínečně na šest let.“

„To byl hodně tvrdý trest.“

„Máte pravdu. Koneckonců jenom utekl s děvčetem, které s ním šlo naprosto dobrovolně. A které dost možná cestu do Las Vegas samo inspirovalo. Laurel trestu ušla, protože byla o dva až tři roky mladší než Harold. A ten si pak svou nezáviděníhodnou situaci ještě zhoršil. Porušil podmínku a utekl. Policie ho přivedla zpátky a poseděl si ve vězení. Otec se ho zřekl a tím mu u soudu hodně uškodil.“

„Kdo je jeho otec?“

„Roger Sherry. Byl inženýr a bydlel tenkrát tady v El Ranchu. Jeho žena tu ještě žije. Pan Sherry a jeho žena se rozešli, myslím, že kvůli Haroldovi. Ten dětinský útěk do Las Vegas zničil celou rodinu.“

Sáhl jsem po knize a odnesl ji k oknu. Nezralý obličej Haroldův mi připadal povědomý, a čím déle jsem ho pozoroval, tím se mi zdál známější. Pod tlustými tvářemi, které lpěly jako maska na hochově tváři, jsem rozpoznával rysy obličeje onoho ramenatého muže, jehož jsem viděl včera večer v Blančině rybárně a podruhé dnes odpoledne u jezera Sandhill Lake. Oba – hoch i muž – měli v očích výraz rozhněvaného snílka.

Žena ke mně přistoupila zezadu tak blízko, že jsem v nehybném vzduchu místnosti vnímal její dech.

„Má Harold něco společného s nynějším případem?“

„Je to možné.“

„Můžete mluvit otevřeně,“ řekla. „Stojím při Laurel, ať už si o tom myslíte cokoliv. Rozkol v Lennoxově rodině není mým dílem.“

„Já předpokládám, že jste na Laurelině straně. Každý soudný člověk si musí přát, aby se vrátila domů.“

„Jsou Harold a Laurel někde spolu, pane Archere?“

„To nevím. Není to vyloučeno.“

„Znamená to, že ten únos – ten neprokázaný únos – to je zas jen komedie jako tenkrát?“

„I to je možné,“ pravil jsem. „Ale události se nikdy přesně neopakují, zvláště ne v kriminalistice. Existuje příliš mnoho variant a svět se za posledních patnáct let změnil. Je mnohem nebezpečnější. A nebezpečnější bude patrně i Harold.“

„To on střelil po Jackovi?“

„Udělal to někdo, kdo se mu podobá.“

„Vykrucujete se, viďte?“

„Viděl jsem muže, který střelil po Jackovi z dosti velké vzdálenosti. Nemohu ho spolehlivě identifikovat na základě prchavého dojmu a patnáct let staré fotografie.“

„Zajímalo by vás, kde bydlí jeho matka?“

„Na to jsem se vás chtěl právě zeptat.“

„Má dům na Lorenzo Drive.“ Odvedla mě k předním dveřím a ukázala rukou přes údolí. „Je to dům s růžovou omítkou a stojí o samotě na kopečku. Ta ubohá žena tam myslím žije sama. Tady u nás vůbec žije hodně osamělých žen. Přistěhují se sem se svými manžely a mají pocit, že tu budou navěky v bezpečí. Ale pak se něco stane, a celá iluze se najednou zhroutí.“

Hlas se jí zachvěl citem, snad přitom myslela i sama na sebe. Neuměl jsem posoudit, je-li to žena tvrdá, se záchvaty měkkosti, nebo naopak měkká bytost, která dovede být příležitostně jaksepatří tvrdá. U žádné ženy to není lehké posoudit.

Poděkoval jsem jí za námahu a vyšel ven k autu. Za volantem seděl William Lennox, ale od předních dveří, u nichž teď postávala Connie Hapgoodová, na něho nebylo vidět. Převlékl se ze šviháckých šatů do tmavého obleku s měkkým kloboukem a vypadal staře a škrobeně jako člověk vypravený na funus. Pohlédl na mě sveřepě, ale přesto působil dojmem, že by ho porazil i lehký vánek a že prudký poryv, ať fyzický či duševní, by ho nadobro zahubil.

„Zavezte mě do města,“ požádal mě. „Někdo musí ten chaos dát do pořádku a vypadá to, že to zbude na mě. Jack teď vypadl ze hry a Ben Somerville nestojí ani za hrst prachu, kterou bych ho nejradši sestřelil do pekel. Je to rozený packal. Začal tím, že se připravil o loď, a končí tím, že nás připraví o můj naftařský podnik.“ Syčel, polykal slova a drmolil tak rychle, jako by chtěl všechno ze sebe vysypat, než zapomene, co chtěl říct. Snad byl pod vlivem sedativa, nebo se v něm odehrávala hluboká vnitřní přeměna.

„Jeďme,“ řekl. „Nemám času nazbyt. Chci vidět syna. Je těžce raněn?“

„Myslím, že ne, pane Lennoxi. Ale asi by neměl mít návštěvy. Radši tu zůstaňte s paní Hapgoodovou.“

„Ale já musím udělat určitá rozhodnutí.“

„To můžete i odtud.“

Zrudl. „Jestli mě nechcete odvézt, pojedu sám. Je to vůz mého syna.“

„Neměl byste jet ani sám.“

Sundal z hlavy klobouk a praštil do něho svou křehkou kostnatou pěstí. „Ksakru, nevykládejte mi, co mám a co nemám dělat. Vylezte, já pojedu sám.“

Byla to odvážná a zlostná slova, ale říkal je nejistým hlasem. Bílé vlasy mu povívaly nad skvrnitou lebkou jako kouř. Oči se mu míhaly tak rychle jako voda čeřená větrem. Připadal mi uvízlý ve stařecké nejistotě, příliš slabý, aby odjel, příliš neklidný, aby zůstal doma.

Vypadal zlostně i vděčně, když se k vozu přiblížila Connie a řekla mu:

„Pan Archer nejede do města. Musí tady poblíž něco vyšetřovat. A ty si stejně potřebuješ odpočinout.“

„Kdo že si potřebuje odpočinout?“

„Ty. A já taky. Půjdeme oba. Pojď, Williame, nebo zavolám doktora Langdala.“

Hlas měla mateřský i svůdný zároveň. Vystoupil z vozu a nasadil si na hlavu promáčklý klobouk. Zasmála se a narazila mu ho až na uši. Zasmál se taky, potěšen a polichocen tím drsným žertem. Odcházeli společně k domu, nerovný párek komediantů, snažících se vytěžit maximum ze života.

Když jsem sjížděl dolů přes údolí, přemýšlel jsem o tom, že jsem se tu přece jen setkal se střízlivou realitou. Bezpochyby se dohodli: ona že zůstane s ním a bude o něj pečovat až do jeho smrti; pak zase budou pečovat o ni jeho peníze až do její smrti.

· XXIV ·

Růžový dům na Lorenzo Drive vypadal opuštěně. Keře a květiny byly přerostlé nebo zažloutlé, a když jsem zastavil motor cadillaku, zavládlo vyčkávavé ticho.

Obešel jsem dům a nakoukl vzadu do garáže. Spatřil jsem starší šedý mercedes, dámské kolo a kupu zahradnického nářadí. Žádný zelený falcon. Ani krvavé šlépěje.

Vrátil jsem se k přednímu vchodu a zaklepal. Paní Sherryová se dlouho neozývala. Potom jsem zaslechl uvnitř její tiché kroky. Klíč se otočil v zámku a dveře se otevřely na řetěz.

Byla to povadlá žena, jež si chránila zrak před světlem, jako by byla strávila celý den ve tmě,

„Co si přejete?“

„Rád bych si s vámi chvíli pohovořil.“

„Kdo jste?“

„Soukromý detektiv.“ A řekl jsem jí své jméno.

„Jdete kvůli Haroldovi?“

„Bohužel. Mohu dál, paní Sherryová?“

„To nemá smysl. On už doma nebydlí. Můj syn a já jsme se před časem dohodli, že půjdeme každý svou cestou.“ Říkala to tónem ženy, jež se musela rozloučit s nešťastnou láskou nebo právě jen taktak vyvázla z těžké choroby.

„Ale přesto jste si okamžitě domyslela, že jsem přišel kvůli němu.“

„Opravdu?“ podivila se téměř věrohodně. „To jste se asi zmýlil. Neměla jsem a nemám potuchy, proč jste přišel.“

„Stejně bych s vámi rád hovořil. Mohu jít dál, paní Sherryová?“

Váhala. Kůže kolem úst se jí vypjala. Jako by sbírala odvahu přibouchnout mi dveře před nosem.

„Harold byl pravděpodobně zraněn,“ řekl jsem.

Šok po ní sjel jako blesk. Měl jsem pocit, že podobnou situaci prožila už mnohokrát a že se naučila vypínat mysl. Když vnoříte svého ducha hluboko do sebe, z dosahu vnějšího světa, nemůže podlehnout naprosté destrukci. Je však nebezpečí, že oslepne v temnotách nitra.

Uvolnila neobratně řetěz a otevřela dveře. „Pojďte dál a povězte mi o tom.“ Teprve když jsme usedli proti sobě v šerém konvenčním obývacím pokoji, položila mi otázku, na níž jí tolik záleželo:

„Je Harold v nebezpečí smrti?“

„Myslím, že ne.“

„Kde je?“

„To právě nevím. Viděl jsem dnes odpoledne u jezera Sandhill Lake mladého muže, který se mu podobal. Odjel v zeleném falconu.“

„To tedy musí být někdo jiný. Můj syn nemá takový vůz. Nemá vůbec žádný.“

„Jak to víte, když se s ním nestýkáte?“

„To jsem neřekla. Občas se ozve.“ A dodala s překvapující tvrdostí: „Když něco potřebuje.“

„Ozval se vám dnes?“

„Včera.“

„Co chtěl?“

„Abych mu půjčila auto. Odmítla jsem.“ Pohlédla na mě s jakousi zoufalou nadějí, jako by ji toto odmítnutí mělo ochránit před každou další bolestí.

„Nač potřeboval váš vůz?“

„To mi neřekl. Ale já hned tušila, že půjde o nějakou čertovinu.“

„Jak jste to mohla tušit?“

„Znám svého syna. Mluvil tak vzrušeně, jako by zas měl jeden ze svých velkolepých nápadů.“

Že by přece jen druhý předstíraný únos? pomyslil jsem si. Málem jsem to vyřkl nahlas, ale včas jsem se zarazil. Svět i já jsme se k této ženě chovali beztak dost necitelně. Nechtěl jsem ji tak silně ranit, ani jsem ji nechtěl proti sobě popudit. Zůstával ještě otevřený problém identity a možnost, že jde o jiného muže a jinou matku.

Vzpamatovala se natolik, že se mě zeptala: „Co se stalo u jezera Sandhill Lake? Můj manžel, Haroldův otec, tam chodíval střílet.“

„Dnes se tam taky střílelo. Padly dvě rány.“

Ruka jí vyletěla k hrdlu, jako by chtěla zadržet otázku, již však přesto vyřkla: „Harold taky na někoho vystřelil?“

„Vypadá to tak. Ale než budeme hovořit dál, rád bych viděl Haroldovu fotografii.“ Rozzářila se. „To znamená, že vy nevíte určitě, jestli to byl Harold.“

„Docela určitě to nevím. Máte nějaký novější snímek?“

„Mám jeden, starý několik let. Je v mé ložnici.“

Donesla mi fotku, chvějíc se naději, a držela ji jako bombu, která potřebuje odjistit. Byla to malá fotografie ustaraného mladého muže, který sice ztratil na váze, zato však mu přibyla léta ode dne, kdy ho fotografovali pro ročenku školy River Valley. Zcela určitě to byl týž muž, kterého jsem viděl v Blančině rybárně, a téměř určitě ten, kdo nečekaně přepadl Jacka Lennoxe.

Život vyprchal z její tváře. Padla na židli, odvrátila hlavu a zakryla si obličej rukama.

Řekla: „Tak už to zas začíná nanovo.“

„Co začíná nanovo?“

„To nesnesitelné trápení s rodinou Lennoxovou. Harold byl ještě chlapec, když to začalo. Nebyl žádný zločinec, toho z něho udělali oni. Byl na svůj věk předčasně fyzicky vyspělý; to byl celý kámen úrazu. Chtěl se s Laurel oženit. Proto odjeli do Las Vegas – myslili si, že najdou nějakého kněze, který by je oddal. Ale pak se octli na mizině a Laurel přišla na ten neblahý nápad, aby jejím rodičům předstírali, že byla unesena. Byl to její nápad, ale všechnu vinu schytal Harold. Její otec se rozjel do Las Vegas, našel je, mého chlapce spráskal do krve a dal ho zavřít. Haroldovi bylo tenkrát osmnáct a nikdy se z toho traumatu nevzpamatoval. Mám doktory, kteří to potvrdí před soudem. Z mé rodiny a z rodiny jeho otce všichni vystudovali, ale Harold už školu nedokončil.“ Trhla sebou a zamrkala, jako by se vracela z hlubin inferna, do nichž ji strhly proudy děsivých vzpomínek. „Kde je Harold?“ zeptala se.

„Také bych to rád věděl.“

„Říkal jste přece, že byl postřelen.“

„Odjel od jezera sám. Jacka Lennoxe odvezla ambulance.“

„Je pan Lennox těžce zraněn?“

„Nevím. Má střelnou ránu na hlavě. Mně se zdála povrchová, ale já nejsem lékař.“

„Laurel do toho není zapletena?“

„Bohužel je, paní Sherryová. Laurel byla znovu unesena. Váš syn se sešel u jezera s jejím otcem a převzal výkupné. Ceny stouply od dob lasvegaských. Tentokrát jde o sto tisíc dolarů.“

„Harold že by žádal po Lennoxových tak obrovskou sumu?“

„Nejenom žádal. On si ji dokonce i vybral. Peníze mu předal Jack Lennox u jezera Sandhill Lake dnes po poledni. Váš syn a Jack Lennox po sobě navzájem vystřelili.“

Zakroutila hlavou v prudkém náporu zoufalství a zavrhla syna. „Proč jsem ho jen přivedla na svět.“ Ale když slyšela své rouhání, zaváhala pod mrazivou představou osamělosti. „Určitě ho k tomu navedla Laurel. Vzpomeňte si, že to byl její nápad i tenkrát.“

„Možná že byl. Ale stalo se to už dávno a lidé se mění. Tentokrát by mohlo jít o skutečný únos.“

„Přece si nemyslíte, že ji opravdu unesl.“

„Hlásil se k tomu. Převzal od jejího otce výkupné.“

„Oč vám jde? Chcete zpátky ty peníze?“

„Chci především zpět Laurel. O peníze mi nejde. Nikomu o ně nejde. Kdybyste to mohla vyřídit Haroldovi, třeba by to pomohlo.“

„Když já nevím, kde ho hledat.“ Podívala se na mě pohledem obchodnice odhodlané výhodně prodat to, co ví.

„Neříkala jste, že vám včera telefonoval?“

„Ano, chtěl si půjčit auto.“

„Odkud volal?“

„To mi neřekl.“

„Bylo to meziměsto?“

„Já opravdu nevím. Hovor trval sotva minutu. Když jsem mu odmítla vůz půjčit, rozzlobil se a zavěsil.“ Tváří jí přelétl odlesk bolesti, jako by ji sluchátko znovu třesklo do ucha. „Ale jsem ráda, že jsem mu to auto nepůjčila.“

„Tušila jste, že jde o nějakou čertovinu, jak jste mi sama řekla.“

„Ale nic určitého jsem nevěděla. Jenom že měl vzrušený hlas, a já už ze zkušenosti vím, že to u něho nevěští nic dobrého. Můj syn je na svá léta nevyzrálý a je tak strašně popudlivý.“

„Haroldovi je už jistě přes třicet, či ne?“

Zatvářila se překvapeně, jako kdyby uplynulo deset či patnáct let, aniž jí utkvěly v paměti. Pohybovala rty, když v duchu počítala. „Je mu třiatřicet.“

„Takže už není žádné dítě. Z čeho je živ?“

„Podporuji ho. A samozřejmě už měl několik zaměstnání. Líný on opravdu není.“

„Jaká to byla zaměstnání?“

„Nedávno pracoval jako pomocný číšník a přitom si hledal něco lepšího.“

„A kde bydlí, paní Sherryová?“

„To nevím. Někde na pobřeží.“

„Pobřeží je tu dlouhé. Od San Diega až k Isla Vistě.“

„Na Isla Vistě kdysi bydlel. Ale pak se zase přestěhoval do Los Angeles. Já nevím, kde teď bydlí, neřekl mi to. Když ode mě nic nepotřebuje, jedná se mnou jako s nepřítelem.“

„Má nějaké děvče?“

„Ano, má děvče. Zmínil se o ní, když jsme spolu naposled mluvili. Ale neviděla jsem ji. Harold se za ni nejspíš stydí.“

„Proč si to myslíte?“

„Nezodpověděl mi žádnou trochu důvěrnější otázku ohledně té dívky. Nejspíš je vdaná.“

„Laurel vdaná je. Stýkal se Harold s Laurel?“

Neodpověděla okamžitě.

„Sešel se Harold v poslední době s Laurel?“ zeptal jsem se znovu.

„Ano, sešel. Pravděpodobně se potkali v Los Angeles a ona ho pozvala k nim do domu. Varovala jsem ho, aby tam už víckrát nechodil. Vždycky na něj měla zhoubný vliv.“

„Jak to víte, že ho pozvala?“

„Řekl mi to.“

„Včera?“

„Je to asi týden. Možná dva.“

„Jak vidím, jste s ním téměř v nepřetržitém styku.“

„Chodí si ke mně pro peníze. Ale poslední dobou jsem mu nemohla mnoho poskytnout. Ta trocha peněz, co mám, je zablokovaná v trastu a vynáší mi mnohem méně než dříve.“

„Když se zmínil o Laurel, jak o ní mluvil?“

„Připadalo mi, že je jí vděčný,“ pravila opovržlivě. „Vděčný za to, že ho pozvala na večeři. Řekla jsem mu, že by měl mít víc hrdosti po tom všem, co mu provedla její rodina. Taky jsem mu řekla, že se poníží, jestli cokoliv přijme od Laurel Lennoxové.“

„Co na to řekl?“

„Nic. Neodpověděl mi. Ale věděla jsem, že mu to bude vrtat hlavou.“

Mlčky seděla v zamyšlení nad vlastním životem. Komíhala tělem, jako by se svíjela pod nápory bolesti. Bylo mi jasné, že mezi ní a jejím synem existuje téměř fyzické pouto, které jako pupeční šňůra spojuje ji, sedící ve svém domě, a jeho tam, kde po sobě zanechával krvavé šlépěje.

„Já si neumím představit, co se bude dít,“ pronesla.

„Ani já ne. Doufám, že nic horšího se už nestane.“

Přijala to ode mě jako projev optimismu. „Jistě, docela jistě. A jsem přesvědčená, že Laurel nic zlého neu– že se Laurel nic zlého nestalo.“

„Musím ji najít dřív, než se něco stane. Kde bych ji měl hledat, paní Sherryová?“

„Nemám opravdu tušení.“

„Nedal vám syn adresu nebo telefon?“

„Dal, jenže on se tak často stěhuje. Mám za to, že se minulý týden zase už přestěhoval. Myslím, že to bylo minulý týden.“

„Bylo to poté, co byl na večeři u Laurel?“

Zauvažovala o mé otázce. „Ano.“

„Jakou měl předešlou adresu?“

„Bydlel někde v Long Beachi – nikdy jsem přesně nevěděla kde. Podle všeho tam bydlel s nějakou ženou.“

„Jak to víte?“

„Poznám to podle toho, že se ke mně začne jinak chovat,“ vysvětlila mi. „Najednou si hraje na nezávislého. Jenže to nemá nikdy dlouhé trvání.“

„Mluvil někdy o té ženě?“

„Nemluvil.“

„Kdo mu ošetří střelnou ránu?“

„To opravdu nevím.“

„On nemá svého lékaře?“

„Měl svého lékaře. Domluvila jsem s ním, aby mi posílal účty za léčení. Byly přiměřené. Jmenuje se doktor Lawrence Brokaw.“ Vstala v náhlém rozhodnutí. „Podívám se, jestli bych našla jeho adresu.“

Paní Sherryová se za chvilku vrátila s listem modrého dopisního papíru se ztuženými rohy, na němž měla napsánu adresu ordinace doktora Lawrence Brokawa v Long Beachi.

Písmo měla drobné a elegantní. Stála nervózně vedle mě, když jsem četl adresu.

„Ale nezmíníte se o tom doktoru Brokawovi, viďte?“

„O čem?“

„O únosu – o tom domnělém únosu. Jsem si totiž naprosto jistá, že to byl Laurelin nápad. A není žádný důvod, aby jméno mého syna bylo znovu pošpiněno.“

Pokusila se o úsměv, ale bylo v ní takové napětí, že se úsměv zhroutil ve škleb. Přehnul jsem list papíru a vsunul ho do kapsy.

„Byl spáchán zločin, možná že hrdelní. Pohřešuje se mladá žena. Váš syn za ni převzal výkupné a byl postřelen. A vám dělá jen starosti, aby se o něm špatně nepsalo.“

„Ach, mně dělá starosti mnoho jiných věcí. Jenže já vím, jak takové pomluvy mohou zničit hocha i celou rodinu – zažila jsem to na vlastní kůži. Harold se z toho už nikdy nevzpamatoval a já taky ne.“

„Co se stalo s Haroldovým otcem?“

„Pracoval jako inženýr u Lennoxů. Samozřejmě že ho vyhodili a dalo mu velkou práci, než se uchytil jinde. Podle toho, co jsem o něm slyšela naposled, žije v Texasu. S jinou ženou,“ dodala trpce.

„Jste rozvedeni?“

„Ano, rozvedla jsem se s ním. Postavil se proti vlastnímu synovi.“ Chvíli setrvala v mlčení. „Roger už bude hodně starý. Je o hezkou řádku let starší než já. A já už taky nejsem mladá.“

„Všichni stárneme. Když jsem včera večer viděl Harolda v Pacific Pointu, byl s ním nějaký menší starý pán ve tvídovém obleku. Byl téměř lysý. Řekl bych, že přišel o vlasy při požáru, měl jizvy po spáleninách na obličeji i na lebce.“

Udělala štítivou grimasu. „Byl na něho asi nepěkný pohled.“

„Ale ani ne. Byl to starý muž malé postavy, který jistě pamatoval lepší časy. Viděla jste někoho takového někdy s Haroldem?“

„Ne, neviděla.“

„Nevíte, kdo by to mohl být?“

„To nevím. Haroldův otec to nebyl, jestli jste si to snad myslel. Roger je vysoký, má bohaté vlasy a nemá žádné jizvy. Mimoto by se s Haroldem neukázal na veřejnosti za nic na světě.“

Než jsem odešel, požádal jsem paní Sherryovou o Haroldův snímek. Čekal jsem, že se bude zdráhat. Ale dovolila, abych si fotografii odnesl. Bezpochyby si uvědomila, že je nutné Harolda najít a že já ho spíš přivedu živého než kdo jiný.

· XXV ·

Když jsem cestou k severu míjel Sandhill Lake, hemžily se tam uniformy. Bylo to jako scéna z výročního pikniku Dobročinného sdružení policejních úředníků. Nezastavil jsem. Byl bych je musel informovat o Haroldovi.

Jel jsem přímo do Seahorse Lane a zastihl jsem Elizabeth samotnou v očividně opuštěném domě. Pozdravila mě bez vřelosti a mlčky mě uvedla do velkého předního pokoje. Okna proti moři byla už silně zastříkaná od nafty. Pohlédl jsem ven a spatřil, že po odlivu zůstala pláž tmavá a lesklá, jako pokrytá černým voskovaným plátnem.

„Kde jsi byl?“ zeptala se trochu vyčítavě.

„V El Ranchu.“

„Vybral sis nevhodnou dobu k návštěvě.“

„Ale vyplatila se mi, ačkoliv trochu jinak, než jsem očekával. Tvoje paní matka je doma?“

„Je ve svém pokoji. Je hrozně nervózní.“

„Kvůli Jackovi?“

„To jí samozřejmě zasadilo velkou ránu. A ještě ke všemu někam zmizel Tony Lashman. Napadlo mě, jestli nemá prsty v té záležitosti s Laurel. Máti si jistě myslí totéž.“

„Jak odešel?“

„Šel se jen projít dolů po pláži. Nemá vůz.“

„Kde jsou všichni ostatní?“

„Můj manžel odvezl Marian za Jackem do nemocnice.“

„Jak se daří bratrovi?“

„Je mimo nebezpečí, víc nevím.“ Dlouze a chladně na mě pohlédla. „Při nejlepší vůli nemohu pochopit, co jsi dělal, když bylo po Jackovi vystřeleno.“

Hněvivý tón v jejím hlase zazněl důrazněji. Připadalo mi, že je namířen proti celému světu i proti mně jako jeho představiteli. Změna, kterou jsem z Elizabeth vyciťoval, patrně odrážela i změněný postoj celé rodiny. Jeden její člen byl unesen, druhý zraněn a začíná se jich zmocňovat pocit, že jsou obklopeni nepřáteli.

„Viděl jsem přestřelku u Sandhill Lake jenom na dálku.“ A vylíčil jsem Elizabeth, jak se všechno seběhlo. „Nebyl jsem očitým svědkem výstřelu na tvého bratra, ale vím téměř určitě, kdo je pachatelem.“ Vyňal jsem z kapsy Haroldovu fotografii. „Znáš ho?“

Podržela fotografii u jednoho ze zamazaných oken.

„To je přece Harold Sherry.“

„Je to on, správně.“

„Já tušila, že se k něčemu chystá. Přišel do našeho domu v Bel-Airu a mluvil velice podivně.“

„Kdy to bylo?“

„Minulý týden.“

„Co přesně říkal?“

„Nemusím ti přece všechno vyklopit.“

„A já v tom případě tady nemusím vůbec být.“

Byl jsem na ni rozzloben, i když jsem to nedával zvlášť najevo. Minulou noc jsme si byli velice blízcí, a to nejen fyzicky. Avšak dnešní dopoledne a odpoledne nás rozdělilo a každý z nás jako by za to dával vinu tomu druhému.

„Můžeš toho kdykoliv nechat,“ řekla.

„Tak jsem to nemyslel.“

„Ale já ano.“

Usedl jsem proti ní. „Jsme oba předráždění. Ale chceme dostat Laurel zpět, to je ze všeho nejdůležitější, nemyslíš?“

Zhluboka vzdychla. „Je to pravda. Jenže kde je?“

„Mám důvodné podezření, že to ví Harold.“

„A kde je tedy on?“

„To je právě ta otázka. To, co říkal, když tě navštívil, by nás třeba mohlo přivést na stopu.“

Posadila se a bedlivě si prohlížela fotografii, jako by to bylo zrcadlo, v němž vidí, že ztrácí krásu.

„Měl Harold ve zvyku tě navštěvovat?“

„Ale vůbec ne. Neviděla jsem ho celé roky. Ani jsem ho nepoznala, dokud se nepředstavil. Vypadá mnohem lépe než před lety. Ale jinak se mi zdá, že je to stále ten starý Harold.“

„Co tím přesně myslíš?“

„Předstíral, že přišel na přátelskou návštěvu a že mě chce požádat o odpuštění za tu dávnou záležitost nebo co já vím. Řekl, že se setkal s Laurel, a ta mu prý odpustila. Ale dala bych za to krk, že nepřišel s čistými úmysly.“ Odmlčela se a při vzpomínce na onen rozhovor se jí zachmuřila tvář. „Měla jsem dojem, že přišel slídit po tajemstvích naší rodiny.“

„Jaká to jsou tajemství?“

„Jedno už znáš,“ odpověděla a uhnula očima před mým pohledem. „Já jsem ti neměla včera vykládat o Benovi a té mladé ženě, co za mnou přišla se svým chlapcem. Prosím tě, nikde o tom nemluv.“

„To vůbec nemám v úmyslu. Byla to jedna z věcí, o něž se Harold zajímal?“

„Ano, jenže se trochu mýlil. Harold Sherry patří totiž k lidem, kteří všechno pochopí nesprávně. On má za to, že milencem té ženy byl Jack.“ Hořce se usmála. „Kéž by tomu tak bylo.“

„A víš jistě, že nebylo?“

„Naprosto jistě. Jack byl ještě na východě v radiotelegrafickém kursu, když ta osoba přišla za mnou do Bel-Airu. A docela určitě mluvila o Benovi.“

„Prozradil ti Harold, kde přišel k té informaci? Či nesprávné informaci?“

„Setkal se s Laurel, jak už jsem ti říkala. Ale neumím si představit, že by Laurel vykládala podobné věci o svém otci. Spíš si myslím, že o tom Harold někde něco vyšťoural, ale vyložil si to po svém. On totiž bytostně nenávidí mého bratra.“

„To je mi jasné. Jenže mě víc zajímá, co říkal o Laurel.“

Chvíli neodpovídala. Zvenčí se nesly táhlé, dunivé nárazy příboje, jež jako by odměřovaly čas svými pravidelnými intervaly. „Řekl, že jsou zase přátelé. Večeřel u nich a líbil se mu její manžel.“

„Mělas dojem, že to myslí upřímně?“

„Těžko říct. Harold neumí být docela upřímný. Nemá dost rád ani sám sebe, natož druhé. A má v plánu vždycky několik věcí najednou.“

„Jakých věcí?“

„Nehovořil se mnou o nich otevřeně. Ale dovedu si představit, co to může být. Vydírání, podfuky a podobně. Je to nespolehlivý člověk.“

„To vím. Ale chtěl bych si ujasnit toto: Odvlekl Harold tentokrát skutečně Laurel, jak dává najevo? Nebo se ti dva někam ukryli a žádají společně peníze od jejích rodičů?“

„Nemohu při nejlepší vůli uvěřit, že by se Laurel k něčemu takovému propůjčila.“

„Jednou se to přece už stalo.“

„Bylo jí tenkrát patnáct let. Od té doby se změnila. Má opravdu ty nejlepší úmysly i snahu podle nich žít. A vždycky spíš někdo využije ji, než aby ona využívala druhé.“

A tak jsme se znovu dostali k hádance jménem Laurel. „Je možné,“ odpověděl jsem, „že nezáleželo ani tak na tom, jaká je, či chce být. Podle mého názoru byl rozhodujícím činitelem Harold. Třeba má pro ni nějaké kouzlo, které pochází ještě z puberty. Viděl jsem už děvčata podobně reagovat. Většinou to byly dívky, které dobře nevycházely s rodiči.“

„Rozumím ti.“ A zamyšleně dodala: „S Jackem je často hrozně obtížné vyjít.“

„To mi nemusíš ani povídat. Když byl Harold u vás, neřekl ti, kde bydlí? Nedal ti telefon, abys ho mohla zavolat?“

„Ne, nedal,“ odpověděla.

„V jakém přijel autu?“

„V starém zeleném sporťáku.“

V pokoji byl telefon a se svolením Elizabeth jsem zavolal doktora Lawrence Brokawa v Long Beachi. Ženský hlas mi sdělil, že pan doktor odešel za pacientem. Jestli tam nechám jméno a číslo telefonu, pan doktor mi zavolá.

Zatímco jsem telefonoval, vešla do pokoje Sylvia Lennoxová. Zadívala se mi úzkostlivě do tváře, plna obavy, co z ní vyčte.

„Co je s mým synem, pane Archere?“

„Na vašeho syna vystřelil muž jménem Harold Sherry.“ Teď už jsem si tím byl docela jist.

„Já vás ale poslala s ním, abyste ho ochránil.“

„Nebylo to v mé moci. Trval na tom, že celou záležitost vyřídí jen a jen sám.“

Snad ani nevnímala, co říkám. Myšlenky jí poskakovaly mezi všemi jejími trampotami jako ochromené ptáče. „A teď mě ještě opustil Tony Lashman. Co myslíte, že se s ním stalo?“

„To nevím. Kdy jste ho viděla naposled?“

„Dnes ráno, když jsem ho hubovala.“

Prošla mezi mnou a dcerou k oknu. Její hubená vrásčitá tvář se zdála měkčí a neurčitější, jako by rány, které utrpěla, byly fyzické. Tichým, naříkavým hlasem, který se třásl návaly zlosti, pravila:

„Celý život jsem se snažila konat svou povinnost, a takhle jsem nakonec dopadla. Jediný syn postřelen. Má pláž plná svinstva. Vnučka je nezvěstná A Tony odejde, a neřekne mi ani sbohem.“

Odvrátila se od okna, v rozšířených očích odlesk temné scenérie. „Tím vším jsou vinni muži.“

„Kteří muži, máti?“

„Všichni. Celý život jsem se držela v pozadí a pozorovala je, co dělají. Když chtějí ženu, tak si ji vezmou. William to udělal. Ben začal vrtat naftu, kde se vůbec vrtat nemělo. Jen se podívejte, jak mi zaneřádil pláž. A Jacka málem zastřelili. Chci ho jít navštívit.“

Elizabeth objala matku kolem ramen. „Zůstaň tu se mnou. Nemocniční prostředí na tebe nezapůsobí dobře, maminko.“

„A ty myslíš, že tady to na mě dobře působí?“ Obrátila se ke mně a oslovila mě už vyrovnanějším hlasem: „Říkal jste, že Jacka postřelil Harold Sherry?“

„Ano.“

Stará paní zachmuřeně přikývla. „Já jsem Jacka varovala, aby proti tomu chlapci nešel tak tvrdě. Říkala jsem mu, že když uteče děvče s hochem, nelze svalovat všechnu vinu na hocha. Ale Jack si usmyslil, že ho zničí. Použil svého vlivu, aby Harold nebyl souzen jako mladistvý delikvent. A William si taky přisadil a dostal ho za mříže. A teď nám to ten chlapec vrací.“ Zachvěla se a zakroutila hlavou. „Nechci s tím nic mít. Mě prosím vynechte. Ať si s tím poradí muži sami. Je to stejně všechno jejich práce.“

Nejistým krokem odešla z místnosti, sražená tíhou událostí a zaskočená stářím.

„Máti vždycky takhle smýšlela,“ pravila Elizabeth. „Nikdy se ještě nevyjádřila tak nepokrytě, ale taková je její filozofie manželství odjakživa. Ať ženy nechají muže jednat, převzít všechnu odpovědnost a dopouštět se chyb. Samy ať zůstanou v pozadí a kochají se svou nadřazeností. Není to nejlepší druh nevinnosti.“

„Každý druh nevinnosti, či neviny, je lepší než nic.“

„Taky jsem si to myslívala. Ale už si tím nejsem tak jistá. Nevina by měla být aktivní, k něčemu zaměřená. Co je komu platná, když je schovaná v nejspodnější zásuvce?“

Hovořila tichým, důvěrným hlasem. Její slova se vztahovala právě tak na ni, jako na její matku, a v jejím věku zněla překvapivě mladě.

„Co tě trápí, Beth?“

Zvedla ke mně hlavu po tom oslovení. „Bylo to jinak, než si myslíš. Můj manžel to se mnou nikdy neměl lehké, ale od návštěvy Harolda Sherryho a po tom rozhovoru, který jsme spolu vedli, se ve mně znovu hořce zjitřila nenávist k té mladé ženě, ať už byla jakákoliv. A mstila jsem se Benovi všemi způsoby, které mě napadly. A teď si říkám, že kdybych mu byla dopřála víc klidu k práci a k přemýšlení, nebyl by se možná dopustil té osudné chyby a nafta nemusela téci do moře.“

„Obracíš naruby matčinu filozofii,“ řekl jsem jí, „a dožaduješ se podílu na vině.“

„Protože padá na mou hlavu. Ve stejném rozsahu jako u Bena.“

„A jak vůbec víš, že Ben něco zavinil?“

„Sám mi to řekl. Svolil, aby se vrtalo bez dostačujícího zajištění, a i když se ukázaly různé varovné příznaky, dal rozkaz, aby se v práci pokračovalo.“

„Odhadl špatně situaci. A za to si ty přece nemůžeš dávat vinu.“

„Ale ano, zčásti ano.“

„Ty se prostě chceš cítit vinna.“

„Chci. Protože vím, že vinna jsem.“

Vedle mě zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko:

„Haló, tady Archer.“

„Tady doktor Brokaw. Volal jste mě?“ Hlas byl mladý, trochu zadýchaný.

„Ano. V záležitosti jednoho vašeho pacienta.“

„Kterého?“

„Harolda Sherryho. Dostal se do maléru.“

Prázdné ticho. „To mě opravdu mrzí. Je to něco vážného?“

„Stěží by to mohlo být vážnější. Hledáme ho kvůli únosu. Byl zraněn při přestřelce a nevíme, kde se schovává. Myslel jsem si, že vás asi navštíví.“

„Nenavštívil. Vy jste policista?“

„Soukromý detektiv. Máte Haroldovu adresu?“

„Měl bych ji mít.“

„Vyhledal byste mi ji?“

Opět ticho, jeho dechem rozdělované ve stejné časové úseky. „Bohužel nemohu prozrazovat adresy pacientů po telefonu.“

„Ani když jde o únos mladé ženy?“

„Říkáte, že jste soukromý detektiv. Jestli byla unesena nějaká žena, jak to, že se na mě neobrátila policie?“

„Protože vaše jméno znám jenom já. Řekla mi je Haroldova matka. Jestli si přejete, abych oznámil policii vaše –“

„Okamžik. Kde jste nyní?“

„V Pacific Pointu.“

„Mohl byste přijet ke mně do ordinace? Budu hotov s ostatními – s pacienty asi o půl šesté. Pak si můžeme promluvit o Haroldovi.“ A zavěsil.

Elizabeth přešla pokojem a postavila se vedle mě se zaťatými pěstmi. „Nechce nám pomoci?“

„Ale snad ano.“

„Jestli je to místní lékař, moje rodina má možnost ho přinutit.“

„Není to místní lékař. Má praxi v Long Beachi. Patrně s ním svedu víc sám.“

Její celková podrážděnost se opět soustředila na mě. „Ty ale máš sebejistotu. Nezdá se ti, že trochu přehnanou, když se vezme v úvahu, jak neúspěšně jsi chránil mého bratra?“

„Jediný způsob, jak bych ho byl mohl ochránit, by bylo nasadit mu svěrací kazajku. Nepřipustil, abych s ním jel k jezeru Sandhill Lake. Dělalo to na mě skoro dojem, že si tu přestřelku přeje. No, má, co chtěl. Ale já za to odmítám nést odpovědnost. Tvůj bratr na mě namířil pistoli a poručil mi, abych vystoupil z auta.“

„Opravdu?“

„Nevymyslil jsem si to.“

„Ale co ho k tomu vedlo?“

„To nevím, ale taky bych se ho rád na to zeptal. Pojedu teď za ním do nemocnice.“

Elizabeth se už nesnažila se mnou přít. Když mě vyprovázela na nádvoří, kde jsem nechal stát svůj vůz, vzala za kliku u dveří mezi zadním vchodem a garážemi. Dveře se neotevřely. Zeptal jsem se:

„Co je tam?“

„Pokoj Tonyho Lashmana. Pořád doufám, Že se ještě objeví. Dělá mi to starosti.“

„Jsi si jistá, že není uvnitř?“

„Jistá si už nejsem vůbec ničím.“

Zámek na dveřích byl podobný typ jako zámky Yale, které lze snadno odemknout plastickou úvěrovou kartičkou. Místnost za dveřmi byla prostorná, avšak provizorně vybavená, obložení stěn borovými prkny nebylo dokončeno. V neustlané posteli nikdo neležel. Nikdo nebyl pod postelí ani v přilehlé šatně. Na podlaze šatny se válely kupy špinavého šatstva, mezi nímž se černaly části vlhkého gumového obleku.

Na stolku u postele stál budík. Netikal. Zastavil se několik minut před půlnocí či před polednem.

· XXVI ·

Projel jsem městem do nemocnice a po delším vyptávání jsem se u okénka dozvěděl, že Jack Lennox leží v soukromém pokoji v nejvyšším patře. Na chodbě před jeho dveřmi jsem spatřil seržanta Shantze. Seděl na kovové skládací židličce, přes jejíž okraje mu přetékalo maso.

„Kde jste byl?“ zeptal se mě.

„Vracel jsem vůz pana Lennoxe a jeho rodina mě zdržela. Jak je mu?“

„Dobře. Je tam s ním jeho paní.“ Shantz ztěžka povstal a odšoupl židličku ke stěně. „Kdybyste tu pár minut počkal, šel bych si zavolat. Mám dát šerifovi zprávu, až bude Lennox schopen mluvit.“

Seržant rázně vykročil chodbou směrem k výtahům a já zatím vešel do pokoje. Bylo v něm šero, okna byla z větší části zastřena záclonou.

Marian Lennoxová stála v hlavách postele jako na stráži. Čišela z ní rozmrzelost nad mou dotěrností, jako by jí ze všeho nejvíc záleželo na tom, aby v těchto chvílích byla s manželem sama. Lennoxová tvář pod turbanem obvazů byla zažloutlá a strhaná.

„Archere?“

Chtěl se posadit na posteli. Jeho žena ho jemně vtlačila do polštářů. „Jacku, prosím tě, víš, že se nemáš zvedat.“

„Přestaň si hrát na ošetřovatelku, proboha živého.“ Schválně se jí hýbal pod rukama. „Neumíš to.“

„Ale lékař říkal, že musíš mít naprostý klid a odpočinek. Koneckonců máš střelnou ránu.“

„Kdo po mně střelil?“

„Vy si na to nevzpomínáte?“ zeptal jsem se.

„Ne. Vzpomínám si jen, že jsem otevřel dveře posedu u Sandhill Lake – a na víc se nepamatuju.“ Zasténal.

„Proč jste tam šel?“

„Musel jsem tam odevzdat peníze,“ řekl už méně přesvědčivě.

„Kdo po vás chtěl, abyste je tam odevzdal?“

„Já ho neznám.“ Podíval se na svou ženu. „Ty víš, kdo to byl?“

Zavrtěla hlavou. „Mluvila jsem s ním jen jednou, když volal poprvé. Byl to neznámý hlas.“

„To nevadí,“ řekl jsem. „Patrně to byl týž muž, který po vás střelil. A já vím, kdo to byl.“

Čekali tiše, co jim povím. Když jsem vyřkl jméno Harolda Sherryho, Jack Lennox se zmateně zahleděl do prázdna, jako by výstřel, který ho zranil, vymazal z jeho paměti všechny vzpomínky na Harolda. Avšak Marianin výraz se změnil. Vypadala jako člověk, který cítí, že se v jeho těle ohlašuje návrat staré choroby.

„Vy si nevzpomínáte na Harolda?“ zeptal jsem se ho. „Střelil jste ho do nohy.“

„Já že ho střelil? Nedělejte si blázny.“ Posadil se a hlava mu balancovala na krku jako těžké břemeno. „Vy jste ho chytil?“

„Ještě ne.“

„A co peníze? Kde je těch sto tisíc?“

„Ujel s nimi. Prozatím je má on. Budu to muset ohlásit policii.“

Lennoxe jako by to nezajímalo. Nezeptal se mě ani na dceru Laurel. Napadlo mě, že možná zapomněl i na ni. Zhluboka vzdychl a zhroutil se do polštářů.

Marian se mezi nás vložila: „Obávám se, že je Jack vyčerpaný. Nemohli bychom si promluvit venku?“

„Ale jistě.“

Upravila manželovi přikrývky, vtiskla mu ramena do polštářů a vyšla za mnou na chodbu. Zdálo se mi, že se ovládá lépe než kdy předtím. Obličej měla nervózní, ale soustředěný. Napadlo mi, že patří k onomu stále vzácnějšímu druhu žen, jež žijí ve stínu svých manželů a vystoupí z něho jen tehdy, když je ochromen manželův akční rádius.

Když za ní zapadly dveře, řekla:

„Pane Archere, vy jste se ani slovem nezmínil o Laurel.“

„Vůbec se o ní nemluvilo.“

„Vy tedy nevíte, kde je?“

„Nevím. Cesta k ní vede přes Harolda Sherryho.“

„Peníze dostal. Co ještě chce?“

„To nevím. Snad nějakou záruku osobní bezpečnosti. Peníze mu nebudou nic platné, nezůstane-li naživu, aby je mohl utratit.“

Zahleděla se do prázdna pohledem tak skleslým a bezútěšným, jako by zírala do ledových plání budoucnosti.

„Jack po něm neměl střílet.“

„To neměl. Dostal se tím do nevýhodné pozice. Ale možná že Harold vystřelil první.“

Překvapeně stáhla obočí. „Proč by to dělal?“

„Budu se ho na to muset zeptat.“

„Máte nějakou naději, že Harolda Sherryho najdete?“

„Doufám. Zjistil jsem jméno lékaře, ke kterému dříve chodíval. S postřelenou nohou bude jistě nucen vyhledat lékařskou pomoc.“

„Znám snad toho lékaře?“

„Pochybuji. Má praxi v Long Beachi.“

„My známe hodně lidí z Long Beache.“

„Jenže já radši nikomu neřeknu jeho jméno. Ani vám. On je prozatím má jediná slibná stopa. Vyhlídka, že nám vydají Laurel, není už zdaleka tak nadějná jako dnes ráno. Vy si to patrně neuvědomujete, paní Lennoxová.“

Zavrtěla hlavou. „Já nevím. Všechno je tak nejasné. Byl to nešťastný den pro Laurel i pro nás všechny, když se seznámila s Haroldem Sherrym. Není to poprvé, co ji odvedl. Víte o tom? Utekl s ní, když jí bylo patnáct.“

„Doslechl jsem se o tom. Ale nechápu, proč to udělal.“

„Vždycky nám záviděl.“

„Byl do Laurel zamilovaný?“

„Snad, ale chorobným způsobem. Vzpomínám si, že k nám jednou přišel – to bylo ještě předtím, než ji odvedl do Las Vegas. Nemohl se tehdy udržet, aby na ni pořád nesahal. Nakonec musela požádat otce, aby zakročil.“

„Laurel požádala vašeho manžela, aby zakročil?“

„Ano, Jack vyhodil Harolda z domu.“ Její hlas byl studený a nevýrazný a připomněla mi médium pronášející slova, jejichž významu zcela nerozumí. „Můj muž má prudkou povahu.“

„Měl jsem několikrát možnost se o tom sám přesvědčit. Povězte mi, paní Lennoxová, obrátil váš manžel svůj výbušný temperament někdy proti dceři?“

„Jistěže. A mnohokrát.“

„I v nedávné době?“

„Ano. Poslední dobou spolu nevycházeli zvlášť dobře. Jack nebyl spokojen s jejím manželstvím. Mám-li říct pravdu, dělal co mohl, aby je dostal od sebe.“ Když to vyřkla, pohlédla na mě ustaraně. „Řekněte mi, z čeho vlastně Laurel podezříváte?“

„Já si myslím, že je třeba vzít v úvahu i možnost, že se připojila k Haroldovi dobrovolně.“

„Když odjeli do Las Vegas?“

„Tenkrát,“ řekl jsem, „i teď. Vy se domníváte, že Laurel byla včera večer doopravdy někam vylákána?“

„Nevím, co si o tom myslet.“ Pohlédla na mě nedůvěřivě. „Kam s tou otázkou míříte?“

„Že se mohli tajně dorozumět. Mám zjištěno, že se Laurel a Harold sešli.“

„Kdo vám tohle povídal?“

„Lituji, ale nemohu jmenovat svého informátora.“ Mezi Haroldovou matkou a rodinou Lennoxových bylo už i tak dost zlé krve.

„No,“ řekla, „já tomu nevěřím.“

Otočila se a zamířila zpět do manželova pokoje. Zarazila se s rukou na klice. Všiml jsem si, jak je vyhublá a křehká. Prošedivělé polodlouhé vlasy se jí kroutily v zátylku jako chomáčky peří. Lopatky se rýsovaly pod šaty jako neopeřená křídla.

Ztratila dceru a její manžel byl postřelen. Takové zážitky člověka rychle poznamenají. Ještě týden podobného napětí, a bude zestárlá a poražená jako Sylvia.

„Je mi opravdu líto, paní Lennoxová. Ale považoval jsem za správné vás informovat o této možnosti.“

Rychle se obrátila a zapotácela se. „Jistě, máte docela pravdu. Chci, abyste mě informoval.“

„Budu na to pamatovat.“

„Jestli se Laurel spolčila s Haroldem – nevěřím tomu, rozumíte, ale kdyby tomu tak bylo – musím se to dovědět dřív než někdo druhý. A hlavně dřív, než to oznámíte policii.“

„Rozumím.“ Ale nic jsem jí neslíbil.

· XXVII ·

Byl to dlouhý den. Když mě Marian Lennoxová opustila, posadil jsem se na Shantzovu skládací židličku, opřel se o zeď a nechal myšlenky volně těkat. Přes mé vědomí se převalily černé vlny a odnesly mě na zčernalou pláž. Trhl jsem sebou a napřímil se.

Z výtahu vystoupil Shantz. Rychlými kroky zamířil ke mně a břicho se mu natřásalo nad těžkým opaskem. Na těle se mu perlil pot.

„Odpusťte, že jsem vás nechal čekat. Na pláži se našel další mrtvý.“

„Kdo to je?“

„To ještě nevíme. Černovlasý mladík. Odvezli jsme ho sem na patologii. Jestli se na něj chcete podívat, je to v přízemí, po pravé straně, když vystoupíte z výtahu. Je tam kapitán Dolan se šerifem.“

Výtah, kterým přijel Shantz, stál dosud v patře. Zmáčkl jsem knoflík do přízemí a opřel se o stěnu klesající kabiny. Měl jsem pocit, jako bych sestupoval až na samé dno událostí.

Když se dveře výtahu otevřely, nahlédla dovnitř snědá dívka v uniformě pomocné sestry. „Není vám dobře?“ Starostlivě se na mě podívala svýma hebkýma černýma očima.

„Ne. Nic mi není.“

„Já jedu nahoru. Chcete jet taky nahoru?“

„Ne, děkuji.“

„Vy jste pacient?“

„Nejsem.“

Její otázky mě přiměly, abych se vzchopil. Vystoupil jsem do chodby a s nechutí kráčel ke dveřím s nápisem „Patologické oddělení“. Na jeden den bylo těch násilností už příliš mnoho. S vypětím jsem se soustředil, abych si opět oživil a zpřehlednil proud dramatických událostí. Pak teprve jsem zaklepal a vešel dovnitř.

Nepříjemná matróna za vestavěným pultem mě poslala další chodbou dolů – připadalo mi, že sestupuji do stále mrazivější zóny – k místnosti, kde ležel mrtvý. Byl ještě připoután k aluminiovým márám, na nichž ho šerif s kapitánem Dolanem sem dopravili. Jeho tělo bylo vsunuté do průhledného plastického vaku, nahoře otevřeného, aby se dala odkrýt hlava.

Byl to Tony Lashman. Oči i rozevřená ústa měl plné nafty.

„Tohle je Lew Archer,“ pravil Dolan. „A tohle šerif Sam Whittemore.“

Podali jsme si ruce nad mrtvým tělem. Whittemore měl nervózní modré oči, které na vás upřel z ustarané tváře s ostrými rýhami, když jste to nejmíň čekali. Využil podání ruky k tomu, aby mě odvedl na druhou stranu místnosti.

Sdělil jsem mu, že mrtvý mladík je sekretář Sylvie Lennoxové a že jsem ho viděl v poledne živého.

„Kde jste ho našli?“

„Dole na pláži před domem paní Sylvie Lennoxové. V této poloze to nemůžete vidět, ale má vzadu proraženou lebku, pravděpodobně kamenem.“

„Našli jste ten kámen?“

Šerifovy bystré modré oči se na mě upřely. „Nenašli. V místech, kde ležel, jich jsou milióny a všechny mají naftový povlak.“ Naklonil se ke mně: „Vy znáte rodinu Lennoxových, že ano?“

„Setkal jsem se téměř se všemi jejími členy v uplynulých dvaceti čtyřech hodinách.“

„Mohl byste nám jen tak pro naši informaci říct, máte-li tušení, kdo tu páchá ty vraždy?“

„To bohužel nemám.“

„Nebo proč?“

„To právě zjišťuji, šerife. Ale v tuto chvíli je pro mě celý případ záhadou.“

„Pro nás taky.“ A rychle dodal: „Ale to jen mezi čtyřma očima.“

Šerifa vystřídal kapitán Dolan. „Je to ten mladík, kterého jste zahlédl u Sandhill Lake, když byl Lennox postřelen?“ zeptal se mě.

„Ne, to není on.“

„Víte to určitě?“

„Naprosto určitě. Tenhle mladý muž býval sekretářem paní Sylvie Lennoxové.“

„Proč ho někdo udeřil do hlavy, co myslíte? Byl zapletený do obchodního jednání u jezera?“

„Nevím.“

Šerif se zeptal: „Co bylo předmětem onoho jednání? Pořád se to nemůžu dozvědět.“

„Jack Lennox tam měl vyplatit peníze.“

„Vyplatit peníze tomu druhému muži?“

„Ano, o to šlo.“

„A co se stalo s těmi penězi?“

„Ten druhý s nimi ujel.“

Dolan pravil: „Proč jste mi to neřekl hned?“

„Musel jsem to projednat s rodinou Lennoxových.“

„Byly to jejich peníze? Peníze Lennoxových?“

„Ano.“

„A komu Lennoxovi vyplatili tu částku?“

Neodpověděl jsem ihned, protože jsem přemýšlel, jak formulovat svou výpověď, abych neublížil Laurel a podržel si vědomí, že nejsem pouhý pomahač policie. Jenže Laurel byla absolutně mimo dosah mé ochrany a krýt Harolda Sherryho jsem neměl zájem.

Prozradil jsem proto Haroldovo jméno a pověděl policistům, co je zač a čeho se dopustil. Zamlčel jsem pouze jméno a adresu doktora Lawrence Brokawa v Long Beachi. Chtěl jsem s ním mluvit první.

„Takže přece jen jde o vyděračství?“ řekl šerif s nelibosti.

„Proč jste nám to neohlásil už předtím?“ zeptal se Dolan.

„Nejsem si tím ještě docela jistý.“

„A co by za tím mohlo vězet jiného?“

„Děvče třeba uteklo z domova a Harold vyinkasoval peníze. Nebo ji třeba někam ukryl.“

„Mrtvou, nebo živou?“

„Možné je to i ono. Anebo je naživu, ale hrozí jí nebezpečí. Proto mi tolik záleží na tom, abych ji našel.“

Šerif řekl: „Anebo sedí oba v letadle a každý má v kapse padesát lehce nabytých tisícovek.“

„To taky nelze vyloučit, ale pochybuji o tom.“

„Víte ještě něco, co jste nám neoznámil?“

„Ne. Řekl jsem vám podstatná fakta. Můžete se ovšem dovědět mnohem víc od Lennoxových.“

„A co rodina Lennoxova?“ zeptal se šerif. „Neskrývá se za tím nějaká zášť? Nechce je někdo postavit před veřejností do špatného světla? Co myslíte?“

„Harold Sherry by měl důvod. To jsem vám přece říkal.“

„A kdo je ještě podezřelý? Ta unikající nafta vyvolala vůči nim velkou nenávist. Víte, že dnes bylo na přístavní hrázi téměř vzbouření lidu?“

„Taky jsem tam byl.“

„Takže víte, co mám na mysli. Myslíte, že nějaký gang ekologických pomatenců by se mohl tímto způsobem pokoušet pošpinit dobrou pověst Lennoxových?“

„Tím, že by zabili pár lidí a hodili je do nafty?“

„Vy to zesměšňujete, jak vidím –“

„Ne, já se domnívám, že unikající nafta pravděpodobně s těmi ostatními zločiny nesouvisí.“

Vtom jsem si vzpomněl, co mi prozradila Elizabeth o Haroldově návštěvě a jejích důsledcích pro jejího manžela i manželství. Možná že tu přece jen existuje nějaká souvislost psychologická.

„Napadá vás ještě něco?“ zeptal se Whittemore.

„Ano, ale je to trošku odlehlé. Harold Sherry nenávidí Lennoxovy, jenže je to zášť stará patnáct let.“

Vtom jsem si uvědomil, jak čas pokročil, a že si musím pospíšit, abych zastihl doktora Brokawa. A zamířil jsem ke dveřím, odmítaje další otázky.

„Spěcháte?“ zeptal se šerif.

„Velice. Mám schůzku.“

„V pořádku. Pokud ji ovšem nemáte s Haroldem Sherrym.“

Zasmál se. Vyšel jsem ven a smál jsem se taky.

Dolan za mnou vyběhl na chodbu. „Měl byste se tu ještě chvíli zdržet. Zrovna čekáme svědka.“

„Svědka čeho?“

„To ještě přesně nevíme. Když jsem s ním před chvílí mluvil telefonicky, dělal, jako by byl schopen identifikovat muže, kterého jste dnes ráno vytáhl z moře. Přišel s bláznivou myšlenkou, že toho utopence zná. Nebo že ho znal před pětadvaceti lety, když byl ještě důstojníkem vojenského námořnictva.“

„Proč to považujete za bláznivou myšlenku?“

„Mateřská letadlová loď, na níž sloužil, vyhořela u Okinawy. A ten trouba si zřejmě myslí, že mrtvolu sem připlavil proud až odtamtud – a že ten mrtvý ležel v moři pětadvacet let.“ Dolan si zaťukal prsty na čelo.

„Není ten váš svědek náhodou kapitán Somerville?“

„Není, ale pracuje u Somervilla v reklamním oddělení. Jmenuje se Ellis. Přišel sem dnes ráno, právě když jsme přivezli mrtvolu a snažili se nadělat kolem ní co nejméně rozruchu. Neřekl, že by toho chlapíka znal, ale neušlo mi, jak to s ním hnulo, když jsme mu mrtvolu ukázali. Jenže jsem si to vysvětlil tím, že je prostě moc velký citlivka.“

„Já myslím, že je. A taky si myslím, že se něčeho bojí.“

„Vy znáte Ellise?“

„Seznámil jsem se s ním dnes v poledne. Připadal mi hrozně nervózní.“

„Nebyl opilý?“

„Nebyl, ale táhl z něho alkohol,“ řekl jsem.

„Teď už je pořádně sťatý a cvok je to až běda,“ pravil Dolan.

„Pokládáte ho za podezřelého?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Do telefonu mluvil, jako by měl něco na svědomí. Není mi sice jasné co, ale pro jistotu jsem pro něj poslal náš služební vůz.“

Šerif odešel a za chvíli se objevil Ellis v doprovodu policisty. Od poledne, kdy jsem ho viděl na přístavní hrázi, Ellis nápadně zpustl. Šel vrávoravým krokem a nedával najevo, že by mě poznal. Avšak přiložil ruku ke zvlhlému čelu a zasalutoval Dolanovi gestem, jako by odháněl ďábla.

Kráčel jsem za nimi do místnosti tak chladné, že nám stoupala pára od úst. Dolan vytáhl ze stěny zasouvací box a ukázal nám mrtvolu malého staršího muže. Ellis se nad ním sklonil a málem upadl. Slzy mu padaly z očí mrtvému do tváře.

„Je to Nelson,“ řekl s posvátnou hrůzou. „Je to on.“ Obrátil se k Dolanovi. „Ale jak to, že tak zestárl? Byl to mladíček, když skočil u Okinawy do moře.“

„Ještě včera byl naživu.“

„To se teda mýlíte. Tenhle člověk přišel o život na mateřské letadlové lodi Canaan Sound před pětadvaceti lety. Mou vinou.“ Posvátná hrůza dosud přetrvávala v jeho hlase. Obrátil se k mrtvému, dotkl se jeho zjizveného obličeje a řekl: „Odpusť mi, Nelsone.“ Přidržel se okraje boxu a klesl na kolena. „Odpusť mi to.“

Museli jsme ho z márnice téměř vynést. Přisunuli jsme mu židli. Dolan namočil ručník a otřel mu obličej. Ale Ellis se na nás ani nepodíval. Seděl s hlavou svěšenou pod tíhou výčitek svědomí a slzy se mu řinuly z očí a kapaly mu z brady.

Dolan mě odvedl do vzdáleného koutu místnosti a tiše pravil: „Myslíte, že se pomátl?“

„Těžko říct. Každopádně je opilý a propadá hysterii. Ale na tom, co říká, by mohlo něco být. Vím od kapitána Somervilla, že Ellis s ním byl u Okinawy. A že na jejich lodi vypukl požár.“

Vrátil jsem se k Ellisovi, který se mezitím trochu vzpamatoval.

„Proč myslíte, že jste zavinil jeho smrt?“ zeptal jsem se.

„Zavinil jsem ji.“ Upřel na mě truchlivé oči. „Byl jsem ZLB důstojník na lodi Canaan Sound a byl jsem za to odpovědný.“

„Cože jste byl?“ otázal se Dolan.

„Důstojník ZLB – zásobování letadel benzínem. Tankovali jsme na moři benzín a asi jsem udělal nějakou chybu, protože nám praskla jedna nádrž. Benzín se roztékal po celé lodi. Než jsme ho stačili odstranit, přeskočila někde jiskra a loď vzplanula. Někteří z posádky skočili do moře. Většinu vylovila tanková loď, ale několik lidí se utopilo. Bylo jich pět nebo šest. A on byl jeden z nich.“ Ellis nejistě ukázal směrem k márnici.

„Nazval jste mrtvého Nelson,“ řekl jsem mu. „Je to jeho jméno, nebo příjmení?“

„To nevím. Všichni jsme mu prostě říkali Nelson. Byl poslem v radiotelegrafické kanceláři na Canaan Soundu.“

Chodbou k nám přicházela ustaraná paní. Kráčela jako voják, když jde na zteč, hněvivě i bojácně zároveň. Ellis se rozhlédl kolem sebe, kam by mohl utéct. Ale byly tu jen dveře do márnice.

„Co tu děláš?“ vyštěkla na Ellise. „Slíbils mi, že zůstaneš doma, dokud nevystřízlivíš.“

Sedl si s hlavou svěšenou a tiše zamumlal: „Musel jsem se znova podívat na toho mrtvého.“

„Na kterého mrtvého?“

„Na toho, co ho vytáhli z moře. Říkali jsme mu Nelson. Nebýt mě, tak by ještě dneska žil.“

„To je nesmysl,“ namítla žena. „Utopil se včera v noci.“

„Ty tomu nerozumíš. Utopilo se jich pět nebo šest. A já za to nesu odpovědnost.“

„To není pravda. Nic z toho, co říkáš, není pravda. Byla to nešťastná náhoda, nic jiného, a z toho plyne, že ty za nic nemůžeš. Probírali jsme to spolu už nesčetněkrát.“

„Já měl odpovědnost,“ řekl Ellis, „Já měl dozor nad pracemi, když praskla nádrž.“

„Dej už pokoj.“ Otočila se k němu zády a oslovila nás: „Neberte manžela v téhle věci vážně. Má hrozně citlivou povahu a prožil velké neštěstí. Loď, na které sloužil, vyhořela od rozlitého benzínu. A protože manžel jako důstojník měl na starosti zásobování benzínem, myslí si, že to byla jeho chyba. Ale vůbec to nebyla jeho chyba.“

„A čí tedy?“ otázal jsem se.

„Kapitána Somervilla, jestli vůbec něčí. Já jsem celou tu záležitost zevrubně probrala s manželovými kamarády z lodi. Někteří jsou toho názoru, že kapitán zatížil nádrž větším tlakem, než byla dovolená hranice. On jediný měl pravomoc rozhodovat.“

Ellis zvedl hlavu. Jeho opilý, nekontrolovaný zármutek vystřídala jiná emoce.

„Mlč, prosím tě, mlč. Chceš, abych ztratil místo?“

„Bylo by to pro tebe lepší. Říkám ti to pořád. Stejně jsi tam páté kolo u vozu a nesedí ti to. Už dávno si myslím, že bychom měli odjet někam jinam a začít znova.“

„Nic jiného mi asi nezbude,“ odpověděl Ellis.

Chvilka spontánní pravdivosti pominula zároveň s klamnou domněnkou, že mrtvý muž připlul domů přes Tichý oceán. Z Ellise se opět stal stárnoucí muž, který se strachuje o existenci.

· XXVIII ·

Bulváry pulsovaly podvečerním dopravním ruchem. Projel jsem dělnickou čtvrtí, v níž jsem bydlel, když byl Long Beach postižen zemětřesením, a vzbudilo to ve mně již jen blednoucí vzpomínku. Ulice byly staré a sešlé, pouze jedna svítila žlutými květy akátů jako obnažená žíla zlata.

Něco po půl šesté jsem zaparkoval před ordinací doktora Brokawa. Byla v rohu prvního patra starého baráku, který přečkal zemětřesení. Čekárna byla spoře zařízena křesílky s vybledlými kartounovými potahy, psacím stolkem a starou kovovou kartotékou. Nebyli tu pacienti, ale ještě tu po nich čpěla mdlá směsice strachu a chudoby.

Z ordinace vyšla uspěchaná žena s rudě nabarvenými vlasy, oblečená v bílém ušmudlaném plášti.

„Vy jste pan Archer?“

„Ano.“

„Pan doktor se omlouvá, ale nemohl na vás déle Čekat. Právě před chvilkou ho volali k naléhavému případu.“

„Vrátí se sem potom?“

„Asi ne. Řekl mi, abych ho omluvila.“

„To mě mrzí. Nevíte, kde bych ho mohl zastihnout později?“

„Já nejsem oprávněna dát vám jeho adresu do bytu. Ale kdybyste si zavolal do ordinace, ohlásí se vám služba pro nepřítomné. Snad vám poslouží.“

„Možná že byste mi mohla posloužit i vy,“ řekl jsem. „Snažím se najít muže jménem Harold Sherry.“

„To je zvláštní, k němu právě –“ zarazila se vprostřed věty.

„K němu právě – co jste chtěla říct?“

„Chtěla jsem říct, že je jedním z pacientů našeho pana doktora.“

„A asi je ten naléhavý případ, k němuž právě doktor Brokaw odjel, viďte?“

„Nevím. To opravdu nevím.“

„Kde bydlí Harold Sherry?“

Mrkla rychle po kartotéce a pak po mně. „Promiňte, ale informace tohoto druhu neposkytujeme. A teď mě omluvte, přijede pro mě muž a ještě tu musím něco dodělat.“

Odešla do ordinace. Otevřel jsem dveře na chodbu a zas jsem je zavřel, aniž jsem opustil místnost. Tiše jsem se přiblížil ke kartotéce a vytáhl zásuvku O – R – S. U jména Harold Sherry bylo uvedeno několik adres. Všechny byly přeškrtnuté, kromě nejspodnější. Ta zněla: Cup of Tea, což byla lidová jídelna, vzdálená sotva blok domů od místa, kde jsem se právě nacházel.

Nechal jsem vůz před domem a šel pěšky padajícím soumrakem k jídelně Cup of Tea. Byl to velký starý automat, kde se scházeli lidé různých vrstev a věků. Seděla tam dlouhovlasá děvčata a mladíci s plnovousem, rodiny s dětmi, staří lidé, sklonění nevraživě nad hubenou večeří. Dva mexikánští sběrači nádobí utírali prázdné stoly a s hlukem rychle sbírali použité talíře.

Zamířil jsem k pultu, abych se zeptal, kde je vedoucí. Ale pohled na jídlo mě svedl. Už jsem si ani nevzpomínal, kdy jsem jedl naposled. Číšnice míhající se v oblaku páry mi připadaly jako buclatí andílci.

Poručil jsem si játra na cibulce s bramborovou kaší, dýňový koláč a kávu a řekl jsem, že bych rád mluvil s panem vedoucím. Přišel k mému stolu, když jsem dopíjel kávu – připlešatělý pán v lehkém pracím sáčku.

„Stalo se něco, pane?“

„Doufám, že ne. Jídlo mi chutnalo.“

„Snažíme se, pane.“

„Hledám Harolda Sherryho. Dal mi vaši adresu.“

„Á, Harold. Ten už tu nepracuje.“

„Kde bych ho našel?“

Vedoucí rozhodil ruce v gestu jakoby odkoukaném od svých snědých pomocníků. „Harold mi ani neohlásil, že odchází. Minulý týden prostě nepřišel do práce.“

„Nevíte proč?“

„Měl moc bujnou fantazii na to, co tu dělal. Když to chci vyjádřit shovívavě. Vy jste jeho příbuzný?“

„Jenom přítel. Nenechal vám svou novou adresu?“

„Možná že tu bude. Zeptám se pokladní. Pořád se kolem ní točil.“

Jmenovala se Charlene. Měla rovně posazené modré oči a lesklé hnědé vlasy a seděla za pokladnou, jako by pilotovala letadlo. Když se jí vedoucí zeptal na Harolda, zrudla a rozčileně zavrtěla hlavou. Odešel od ní a zase rozhodil ruce vypůjčeným mexikánským gestem.

Čekal jsem, až se pokladní uklidní, a šel jsem zaplatit.

„Kdybyste mi umožnila schůzku s Haroldem, prokázala byste mi velkou laskavost.“

„Vy ale nejste jeho otec?“

„Nejsem. Ale mluvil jsem dnes odpoledne s jeho matkou.“

„To já vůbec nevím, že má matku. Pořád vykládal jenom o otci. Že prý je velký naftař v Texasu. Je to pravda?“

„Je spíš jen středně velký.“

Hluboce se nadechla a prsa se jí vzedmula. „Takže Harold měl důvody, proč tu začínal od píky.“

„Jaké důvody?“

„Víte, on chtěl získat praxi v restauračním oboru. Jeho otec mu slíbil, že mu koupí koncesi na italskou kavárnu. Ale nejdřív že se musí zacvičit v oboru.“

Upřela na mě své rovně posazené oči. Uvědomil jsem si, že to povídání o Haroldovi je spíš vyptáváním. Chtěla se dozvědět, jestli jí Harold nelhal.

Odpověděl jsem jí otázkou: „Můžete mi říct, kde je, Charlene?“

„To záleží na tom, co mu chcete.“

„Nemohu vám vykládat podrobnosti. Ale Harold přišel k penězům.“

„Velkým penězům?“

„Mohlo by se to tak nazvat.“

Nevěřila mi. Přesto, nebo právě proto, mi řekla, co jsem chtěl vědět. „Naposled jsem ho viděla v obchodě s lihovinami. Řekl mi předtím, že odjíždí do Texasu navštívit otce. Ale místo toho byl tady v Long Beachi s nějakou velkou silnou ženskou. Řekl, že se jmenuje Ramona.“ Oči jí ztvrdly. „Koupil jí pivo.“

„Víte, kde bych ji našel?“

„Zeptejte se v tom obchodě. Chovali se tam k ní, jako by byla stálou zákaznicí. Je to firma Tom a Jerry – běžte tudy.“

A ukázala rukou k pobřeží.

Vykročil jsem udaným směrem. Po levé straně se tyčily hypermoderní budovy konferenčního centra, dále luxusní nájemné domy se zajímavě členěnými osvětlenými okny a na místě, kde bývala pláž, stála parkoviště. Napravo byla záhadná spleť uliček, jakási nuzná čtvrť lidí, kteří mají hluboko do kapsy. Dále už se leskly vody přístavu.

Šerem se tiše míhaly postavy námořníků. Před vchodem do obchodu Tom a Jerry seděl na obrubníku jakýsi opilec v dobře padnoucím tmavém obleku a recitoval verše, které zněly, jako by si je právě vymýšlel. Za pultem stál malý chlapík s úsměvem v tvrdé tváři a vzbuzoval dojem, že mě buď obslouží, nebo po mně střelí, podle toho, s čím přijdu.

„Znáte dívku Ramonu?“ zeptal jsem se.

„Jednu Ramonu znám. Ale ta už není žádná dívka. Vy jste asi zvědavej, kolik utratí za lihoviny, že jo?“

„Já nejsem sociální pracovník,“ odpověděl jsem. „Sháním jen jednoho jejího přítele.“

„Harolda?“

„Ano, Harolda.“

„Toho jsem poslední dobou vůbec neviděl.“

„Kde bydlí Ramona?“

„Ve vedlejší ulici napravo,“ a ukázal rukou k pevnině. „V tom prvním dvoupatrovém baráku za rohem, v prvním patře v bytě D. Jestli chcete, aby vás mile přijala, vemte jí kartón piva.“

Zařídil jsem se podle jeho rady. V hale domu se tiskli ke zdi mladík v námořnické uniformě a nějaké děvče. Vyšel jsem po schodech, opíraje se rukou o zábradlí s knoflíky, a zaklepal jsem na dveře bytu D.

Žena, která mi otevřela, si mě bystře prohlédla a řekla: „Nazdárek.“

Měla široký hezký obličej, oči černé jako uhel, ebenové vlasy. Tučné tělo stěží svíraly černé přiléhavé šaty, ale její tvář i postava vynikaly zvláštní těžkou krásou.

„Dobrý den, Ramono.“

„Kdo jste?“

„Přítel vašeho přítele,“ odpověděl jsem.

„Kterého přítele?“

„Harolda Sherryho.“

„Nikdy o vás nemluvil.“

„Bydlí tu Harold?“

„Už ne.“

„Dal vám novou adresu?“

„Nedal.“ Naklonila se ke mně ve dveřích. Měla silná nádherná ramena. „Je na něj nějaké udání?“

„Ne,“ zalhal jsem. „Dluží mi nějaké prachy.“

„Mně taky. Jsme na tom stejně. Nepůjdete dál?“

Odstoupila ode dveří, abych mohl vejít. Starodávný pokoj byl těsný jako jeskyně. Třetinu místnosti zaujímal gauč. U stolu s prázdnou pivní lahví stála proti sobě dvě odřená křesla.

„Zrovna jsem dopila pivo.“

„Přinesl jsem vám další.“

„To je od vás hezké. To vám prozradil Harold, že mám ráda pivo, viďte?“

Přemýšlel jsem, z jaké asi pochází rodiny. Mluvila bez akcentu, ale s podivnou hněvivou intonací, jako by chtěla naznačit, že jazyk, kterým mluví, si nevybrala z vlastní vůle. Otevřela plechovku piva, podala mi ji a sama si taky jednu otevřela.

„Posaďte se. Tak na vaše zdraví! A na zdraví Harolda a jeho nové dívky.“

„Má novou dívku?“

Přikývla. „Má. Přijela sem s ním, když si onehdá odtud odnášel své věci.“

„Viděla jste ji?“

„Moc dobře ne. Koukala jsem se z okna, ale zůstala sedět v autě. Vy ji znáte?“

„Možná. Jaký měla vůz?“

„Malý zelený. Už starší.“

„Falcon?“

„Myslím, že to byl falcon. Malý zelený sportovní vůz. Vy ji znáte, viďte?“

„Nejsem si tím úplně jistý.“

„Chtěla jsem sejít dolů a seznámit se s ní. Ale Harold mi to nedovolil. Nechtěl, abych ji viděla. Zahlédla jsem jenom její vlasy. Je bruneta jako já.“

„Proč nechtěl, abyste se setkaly?“

„Protože jsem napůl Indiánka. Na mládence, který toho už tolik zažil, má náramně staromódní předsudky. A taky mu vadí, že jsem tak tlustá.“ Kývla hlavou na souhlas. „Já jsem opravdu moc tlustá. Kolik myslíte, že mi je let?“

„Pětatřicet.“

Myslel jsem, že jí lichotím, ale zavrtěla hlavou.

„Dvacet devět. Kdybyste byl na mém místě, co byste dělal, abyste zhubl?“

„Nepil bych pivo.“

„Ale to ne, myslela jsem kromě piva. Musím mít přece v životě něco, co mě těší, nemohu pořád jen sedět a čekat.“

„Na co čekáte?“

„Že mě potká nějaké štěstí. Že třeba vyhraju v dostizích,“ řekla trochu ironicky, jako by se vysmívala prázdnotě svého života či pustotě místa, v němž žije.

„Proč si nepřejete něco lepšího?“

„To vy asi myslíte manželství, děti a výhodné zaměstnání, že? To jsem už všechno zkusila. Měla jsem dobrá místa. A taky manžela a tři děti. Jenomže on mě vyhnal. Nesmím své děti ani navštívit.“ Sklopila oči do klína. „Bydlí v Rolling Hills. Někdy sejdu dolů a dívám se přes vodu a namlouvám si, že je vidím.“ Zvedla hlavu. Její tvář připomínala měsíc vystupující nad horou tělesnosti. „Vy jste ženatý?“

„Byl jsem. Teď jsem rozvedený.“

„Jako já. A co je s vaší ženou?“

„To nevím. Už jsem ji delší dobu neviděl.“

„Tak se starejte o ni. A ne o mě.“

Dopila zbytek piva. „Mimochodem, já se nejmenuju Ramona. Lidé mi tak jenom říkají; začalo to jako žert.“

„A jak se doopravdy jmenujete?“

„To cizím lidem nepovídám.“ Klepla o stůl prázdnou pivní plechovkou. „Vy jste mi také neřekl, jak se jmenujete.“

„Archer.“

„Kde jste nechal luk a šípy?“ [1]

[1] archer, angl. lučištník, lukostřelec

„Vzadu v pontiaku.“

Pojednou se zasmála. „Tak se mi zdá, že si ze mě střílíte. Opravdu vám Harold dluží nějaké peníze?“

„Jenom malou částku.“

„Tak se s ní rozlučte.“

Otevřela další plechovku piva a nabídla mi. Když jsem odmítl, napila se z ní sama. Osamělý, nepravidelný rytmus jejího života mi začínal být srozumitelný. Vyciťoval jsem pod ním potlačovaný hněv.

„Zkuste to u jeho matky,“ poradila mi. „Vsadím se, že se k ní vrátí. On je typ mužského, který to nakonec vždycky udělá – nakonec se vždycky rozhodnou pro čisté prostěradlo. Čisté prostěradlo a špinavá duše,“ dodala filozofujícím tónem. „Co je to zač, ta holka, co s ní teď chodí?“

„Nevím.“

„Já myslela, že jste říkal, že ji znáte.“

„Zmýlil jsem se. Myslel jsem, že jde o někoho jiného.“

„Ale věděl jste o tom zeleném auťáku.“

„Protože jsem dnes viděl Harolda, jak ho řídil.“

„To by souhlasilo,“ řekla. „Já si myslím, že s ní začal chodit, protože potřeboval auto. Chtěl, abych mu nějaké koupila, ale nemám tolik peněz – už ne.“

„Na co potřeboval auto?“

„Měl něco v plánu, jestli se to tak dá nazvat. Všechno mi neprozradil, ale řekl mi, že mu to vynese moc peněz a zároveň že se pomstí lidem, kteří mu zkazili život.“ Její pohled putoval po mé tváři jako temný paprsek. „Harold si něco zavařil, viďte?“

„Vypadá to tak. Povězte mi, kterým lidem se chtěl pomstít?“

„Jeden z nich je jeho táta. Kdysi se Harold dostal do ošklivého maléru. A jeho otec se k němu obrátil zády a nechal ho v tom. Harold mu nikdy neodpustil, že mu nepomohl, aby nemusel do vězení. A neodpustil ani těm dalším lidem.“

„O koho šlo?“

„Nevzpomínám si na jméno té rodiny, ale jsou to naftaři. Když měl Harold v hlavě, tak se kasal, že jim vyhodí do povětří nádrže s naftou, a podobné nesmysly.“

„Věděl by, jak na to?“

„Ale snad ano. Jeho otec pracoval jako inženýr v naftovém průmyslu – začínal tady v Long Beachi – a Harold mi říkal, že ho otec zaučoval, protože si přál, aby syn šel v jeho šlépějích. To bylo předtím, než se rodina rozpadla.“

„Vysvětlil vám někdy Harold, co bylo příčinou rozvratu jejich rodiny?“

„Ne, to mi nikdy neřekl. Ale všechnu vinu sváděl na otce. Byl už z něho úplný paranoik – chápete, jak to myslím? A to je jedna z příčin, proč mě ani moc nemrzí, že ode mě odešel.“

„A kam se odstěhoval?“

„To mi neřekl. Ale dala bych za to krk, že se dohodl s tím děvčetem. Asi se nastěhoval k ní.“

Porozhlédla se po úzkém prostoru vlastního bytu. Jak se konverzace i čas protahovaly, Ramona jako by stárla a stávala se melancholičtější. Záblesk krásy, který jsem u ní zprvu postřehl, pohltila její tělesnost jako nenasytná trpící obryně.

Žije v příšeří, pomyslil jsem si. Tak jako Haroldova matka. Jestlipak i Haroldovo nové děvče je bytost podobně laděná?

„Jak se to děvče jmenuje?“ zeptal jsem se.

„To nevím.“

„Nejmenuje se snad Laurel?“

Zamyslila se nad mou otázkou. „On zná nějakou Laurel. To jméno jsem od něho slyšela. Ale nevěřím, že jde o ni.“

„A jak nazýval tu novou dívku?“

Pokrčila těžkými rameny a natáhla ruce, jako by zkoušela, jestli prší.

Dole v temné ulici stáli námořníci v osamělých skupinkách jako stíny duší v očistci, čekajících na soud.

· XXIX ·

Šel jsem nahoru do kopce k svému autu. Ulice byly téměř liduprázdné, jako by slunce, jež zapadlo do moře, vtáhlo za sebou i lidi.

V prvním patře domu, kde měl ordinaci doktor Brokaw, svítilo jediné světlo v rohovém okně. Vyjel jsem nahoru vrzavým výtahem a vzal za kliku dveří čekárny. Bylo zamčeno.

Z druhé strany dveří se ozval mužský hlas: „Kdo je tam?“

„Lew Archer. Mluvil jsem s vámi telefonicky o Haroldu Sherrym.“

„Aha.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Potom zacinkly klíče a zaskřípělo v zámku. Dveře se pootevřely dovnitř, zvolna, jako by přemáhaly odpor. Proti světlu dopadajícímu z čekárny se objevila silueta muže středního vzrůstu s obrovskou hlavou.

Když doktor Brokaw ustoupil, abych mohl vejít, poznal jsem, že jeho makrocefalickou hlavu vytvářejí převážně vlasy a plnovous. Uprostřed svítily oči lesního zvířátka, tmavé a vnímavé a lehce poplašené.

„Promiňte, že jsem vás nemohl přijmout předtím. Opravdu jsem netušil, že se ještě jednou vrátíte. Ale když už jste tady, pojďte dál.“

Prošel jsem za ním čekárnou do ordinace. Zavřel dveře, opřel se o ně a pohlédl na mě téměř štítivě. Ve vousech se třpytily šedé nitky, ale oči měl mladé. Hleděly na mě stále mírněji.

„Vy jste velice unavený, že?“

Řekl to spíše jako projev sympatie než lékařského mínění. Při jeho slovech jsem si uvědomil únavu, která se vzdouvala jako vlny mým tělem až do hlavy.

„V posledních dvaceti čtyřech hodinách jsem musel projet lán světa. A výsledek je, že jsem se dostal do slepé uličky.“

„To je tady ta slepá ulička?“ Zuby se mu zatřpytily ve vousech. „Posaďte se, pane Archere, odpočiňte nohám.“

Čekal jsem, až přešel ode dveří k druhé straně psacího stolu. Stála na něm černá lékařská brašna vedle fotografie ženy, jejíž oči se podobaly Brokawovým. Natáhl ruku a překlopil obrázek tváří na stůl, jako by si nepřál, aby náš rozhovor měl svědka. Řekl jsem:

„Ten naléhavý případ – kam jste musel odjet, než jsem přišel – byl to Harold Sherry, že?“

„O tom s vámi nehodlám mluvit.“

„To tedy znamená, že to byl Harold.“

„Nedělejte ukvapené závěry.“

„Tak mi řekněte, kdo to byl.“

Nahnul se ke mně přes desku psacího stolu a řekl s nečekanou pevností: „Za své pacienty jsem zodpovědný jen já sám. Nemáte právo mě podrobovat křížovému výslechu.“

„Jestli tohle považujete za křížový výslech, pak –“

Zvýšil hlas: „Nevyhrožujte mi, pane Archere. Už se o to pokoušeli jiní před vámi, ale já vás ujišťuji, že jsem se jim dovedl ubránit.“

„Já vám přece nevyhrožoval, to bych si nedovolil. Ale mám za to, že jste se zapletl do něčeho, do čeho dobře nevidíte.“

Jeho nálada, či to, co mi z ní dával najevo, se proměňovala rychlostí rtuti. „To by nebylo nic nezvyklého. Takový je už můj životní úděl.“

„Nechci předstírat, že já do té situace vidím dobře. Vím však určitě, že došlo k hrdelnímu zločinu, možná i k několika zločinům. Mladá provdaná žena Laurel Russová je od minulého večera nezvěstná. Dnes po poledni převzal Harold Sherry za ni výkupné ve výši sto tisíc dolarů. Přitom postřelil Laurelina otce, který mu ránu oplatil. Oba muži jsou zraněni a žena dále nezvěstná.“

Když jsem ho seznamoval s těmito fakty, měnil se výraz jeho tváře, jako by sám byl jejich obětí. Brokaw byl zřejmě velice citlivý člověk, snad až příliš citlivý na lékaře. Napadlo mě, že nosí plnovous místo škrabošky.

„Viděl jste dnes večer Harolda, pane doktore? Jistě chápete, jak důležitá je to otázka.“

„Chápu, proč je důležitá pro vás. Říkáte si soukromý detektiv, ale podle slovníku mých pacientů jste jenom prachobyčejný fízl. Z vlastní vůle jste se stal reprezentantem trestající společnosti a v podstatě vám jde jen o to, abyste mohl lidi zatýkat a posílat je za mříže.“

„Jde mi opravdu jen o to?“

„Já vás z toho podezírám.“

Toto klidné obvinění mě ranilo. Snažil jsem se vždy počínat si jako neutrál v té zemi nikoho mezi zákonem a nezákonností. Ale když začaly lítat kulky, to už jsem většinou věděl, na čí straně stojím. Působením Brokawovým – snad jsem i já zapůsobil na něj – jsem si připadal jenom nepatrně rozdílný od onoho muže bez vlastní vůle, kterým jsem byl před pětadvaceti lety, než jsem opustil policejní službu v Long Beachi.

„A co byste dělal se zločinci vy, pane doktore?“

„Léčil bych je. Jenže vaše slovo zločinec už naznačuje odpověď. Já je chci léčit předem, než se z nich stanou zločinci. To je jeden z důvodů, proč jsem se sem vrátil a otevřel si tu ordinaci.“

„Vy pocházíte z Long Beache?“

„Uhodl jste.“

„Já taky.“ Byl jsem rád, že jsem mezi námi našel společného jmenovatele. „Bylo tu ideální prostředí pro děti.“ Když jsem slyšel svá slova, připadala mi jalová.

„Už to tu zdaleka není tak ideální. Polovina nemocí, které léčím, jsou následky užívání drog. Velké procento tvoří pohlavní choroby. Další velké procento představují poruchy duševní.“

„Léčil jste Harolda na duševní poruchu?“

Ostře na mě pohlédl. „Jak jste to uhodl?“

„Znám trochu jeho rodinné poměry. Mluvil jsem dnes odpoledne s jeho matkou.“

„Já ještě neměl příležitost. Strávil jsem s Haroldem vlastně velmi málo času. Viděl jsem ho všeho všudy čtyřikrát nebo snad pětkrát, ano pětkrát.“

„Včetně dnešního večera?“

„Jste opravdu neodbytný. Jenže já trvám na svém právu na diskrétnost.“

„Nevím, co vám dává toto právo.“

„Harold Sherry je můj pacient.“

„Dovedu pochopit, že máte na Haroldovi zájem,“ řekl jsem. „Nedovedu však pochopit, že vás vůbec nezajímá osud té mladé ženy, kterou někam odvlekl.“

„Nebyla odvlečena. Já jsem ji viděl.“

„Dnes večer?“

Mávl rezignovaně levicí. „Ano, dnes večer.“

„Kde jste ji viděl?“

„V jednom hotelu.“

„S Haroldem?“

Kývl čupřinatou hlavou. „A byla tam zřejmě z vlastní vůle.“

„Popište mi, pane doktore, jak vypadala.“

„Je to hezká bruneta, spíš větší postavy, asi třicetiletá.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ani ne. Držela se v pozadí.“

„Z čeho tedy usuzujete, že tam byla z vlastní vůle?“

„Z jejího chování – z přátelského vztahu mezi nimi. Je to vřelý vztah. Neměla zájem o sebe, ale projevovala upřímnou starost o Harolda.“

„Je Harold těžce zraněn?“

Svěsil svou buvolí hlavu mezi ramena. „Přivádíte mě do neudržitelného postavení, pane Archere. Vidím, že nepřestanete naléhat, dokud vám všechno o Haroldovi neřeknu a dokud vás k němu nezavedu. Ale já to odmítám udělat. Mou první povinností je povinnost k pacientovi.“

„Jestli je Harold těžce zraněn, pak mu neprokazujete dobrou službu.“

Tvrdě na mě pohlédl přimhouřenýma očima: „Jsem odborný lékař. Nemáte právo se mnou hovořit tímto způsobem.“

„Tak se rozhovořte vy, pane doktore.“

„Nemám vám už co říci.“

Octli jsme se na mrtvém bodě. Prohlížel jsem si zarámované diplomy na stěně za jeho zády. Studoval na dobrých školách a měl praxi ve známých nemocnicích, ne příliš dávnou. Podle dat na diplomech jsem usoudil, že Brokawovi ještě není čtyřicet.

Odstrčil židli. „Omluvte mě prosím, celý den jsem nejedl.“

„Jen se jděte najíst,“ řekl jsem a zůstal jsem sedět. „Nenechte si kazit večeři tím mrtvým mužem.“

„O jakém mrtvém muži mluvíte? Nehrozí mu nebezpečí smrti. Haroldova rána není vážná.“

Ale Brokaw přece jen znervózněl. Jeho obličej, nebo spíše to, co jsem z něho mohl vidět, změnilo barvu a zesinalo. Řekl jsem mu: „Vaší povinností je ohlásit policii, že jste ošetřil střelnou ránu.“

„Ale ne vám.“

„Snad si nemyslíte, že se policie bude s Haroldem víc párat než já? Jsou schopni ho na místě zastřelit a vy to dobře víte.“

Pokýval hlavou. „To by byla tragédie. Opravdová tragédie. Pevně věřím, že na tom, co se stalo, nemá Harold vinu.“

„Myslíte, že ji nemá psychicky, nebo morálně?“

„Ani tak, ani onak. Jsem ochoten zaručit se svou ctí, že Harold nespáchal žádný těžký trestný čin.“

„To tedy dáváte svou čest v sázku, pane doktore. Ať už s ním to děvče šlo dobrovolně nebo ne, je prokázáno, že střelil po jejím otci a převzal od něho výkupné.“

„Jak to víte?“

„Byl jsem u toho. Prakticky jsem viděl, jak se to seběhlo. Vybral jste si pacienta, který není hoden, abyste kvůli němu dával v sázku lékařskou čest.“

„Já si pacienty nevybírám. Oni si vybírají mě.“

Znělo to, jako by se chtěl hájit. Už začínal ztrácet svou šlechetnou, nezávislou sebejistotu a já se trochu styděl za to, jak se k němu chovám.

„Zmínil jste se o nějakém mrtvém muži,“ navázal Brokaw. „Otec té dívky nezemřel, že ne?“

„Ne a je mimo nebezpečí. Ale dnes ráno jsem vytáhl z moře utopence.“ A popsal jsem mu muže v tvídovém obleku.

Brokawova tvář se zase proměnila. Bylo na něm vidět, že ho ta zpráva šokovala. „Vy říkáte, že ten drobný mužíček je mrtev?“

„Znáte ho, pane doktore?“

„Včera ho Harold přivedl ke mně do ordinace. Požádal mě, abych ho ošetřil.“

„Co mu bylo?“

„Byl v hrozně zuboženém stavu, somaticky i mentálně. Na těle i na obličeji měl jizvy po spáleninách a vypadal, jako by byl kdysi prodělal smrtelný úraz. I duševně vykazoval známky těžkého traumatu. Byla to lidská troska a byl tak vyděšený, že skoro nemluvil. Nápadná byla jeho závislost na Haroldovi. Podobný druh závislosti a nedostatek afektu se projevují u lidí, kteří strávili značnou část života v ústavech.“

„V jakých ústavech?“

Brokaw se chvíli rozmýšlel. „V nemocnicích, možná i v ústavech pro duševně choré. Zeptal jsem se Harolda, jestli je ten člověk někde v léčení, ale Harold tvrdil, že neví. Řekl mi, že ho sebral na pobřeží a přivedl ho ke mně, protože mu připadal nemocný. Ale když o tom teď přemýšlím, jejich vztah nebyl ničím náhodným. Měl jsem dojem, že Harold toho muže k něčemu potřebuje a chce, abych mu dal něco, co by ho udrželo na nohou. Dal jsem mu sedativum, ale když jsem se zmínil, že by měl být hospitalizován, oba dva se sebrali a odešli.“ Rozhodil před sebou ruce na desce psacího stolu a s nelibostí na mě upřel oči. „Obávám se, že jsem si nepočínal moc dobře.“

„Ten malý muž utonul. Před tím jste ho nemohl ochránit.“

„Patřil do nemocnice. Měl jsem trvat na tom, že ho nechám, převézt hned na místě.“ Brokaw pohazoval hlavou, až mu spadla do očí uvolněná kštice. Neměl daleko do pláče. Pomyslel jsem si, že příliš podléhá citům a tím že podlamuje svou akceschopnost. Zajíkavě pravil: „Harold mi lhal. Tvrdil mi, že ho odvezl do nemocnice.“

„Kdy vám to říkal, doktore?“

Vrhl na mě poplašený pohled, který se vzápětí rozplynul v provinilou ustaranost. „Když jsem ho dnes večer navštívil, tvrdil mi, že ho odvezl zpátky do veřejné nemocnice.“

„Do které veřejné nemocnice?“

„To mi neřekl. Ale v každém případě mi lhal, jestli je pravda to, co říkáte vy.“

„Já vám nelžu. Včera večer jsem je viděl spolu. Večeřeli na přístavní hrázi v Pacific Pointu poblíž místa, kde se ten stařec utopil. Dnes časně ráno jsem ho vytáhl z moře mrtvého. Nemyslíte, že bychom se měli Harolda na to zeptat?“

V tváři ztracené pod plnovousem se zračila další změna. Bolestný stah vystřídala tvrdost: „Ano, myslím.“

„Kam jste ho dnes večer jel navštívit?“

Váhal s odpovědí. Bylo vidět, že si Harolda upřímně oblíbil, a stálo ho značné úsilí, aby na své přátelské city k Haroldovi zapomněl. „Bydlí v motelu a ta mladá žena je tam s ním.“

„To už jste říkal. Kde je ten motel?“

„V Redondo Beachi.“

„A jeho jméno, doktore?“

„Motel Myrtle.“

„Pojedete tam se mnou?“

„Jaký by to mělo smysl?“

„Poslední člověk, který se postavil Haroldovi do cesty, dostal ránu do hlavy. Nechci, aby se mi to stalo taky. Na vás Harold střílet nebude.“

„Co bych mu řekl? Že jsem ho zradil?“ Hlas se mu zlomil.

„Máte ho rád, viďte?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Mám. Myslel jsem si, že by z něho mohlo něco být. Dělal jsem si naděje, že ho napravím. A že mu umožním lepší budoucnost. Ale buď to neumím, nebo jsem na to neměl dost času.“

„Můžete pro něj něco udělat teď. Pomozte mi, abych se k němu dostal bez krveprolití.“

Chvíli mlčel a přemáhal své city, potom se hněvivě rozhodl. „Nepojedu tam. Jsem lékař, a ne detektiv.“

Vstal jsem k odchodu. Vyprovodil mě ke dveřím čekárny.

„Nezlobte se, pane Archere. Nejsem prostě schopen předstoupit před Harolda za těchto okolností. Jestli bych pro vás mohl udělat cokoliv jiného –“

„Je tu jedna věc. Mohl byste se pokusit zjistit, v které nemocnici pro vojenské vysloužilce ležel ten druhý muž? Myslím, že se jmenoval Nelson.“

„Dobře, velmi rád.“

· XXX ·

Motel Myrtle ležel na staré dálnici US 101. Obytné domky byly přilepeny k úbočí stoupajícímu nad ním do výše. Podél dálnice se pestřila světla vináren, restauraci a benzínových pump.

Budovy motelu byly postaveny z pevných betonových panelů, jako by byly přichystány pro nějakou tajemnou válku. Zelený falcon mezi vozy na parkovišti nebyl.

Zaparkoval jsem pod neónovým nápisem „Volné pokoje“ a vešel jsem dovnitř. Muž, jenž jako by patřil k poraženým ve vlastní tajemné válce, vyšel zezadu a tázavě na mě pohlédl přes pult. Měl řídké vlasy, ale husté mroží kníry mu visely jako třmeny po obou stranách obličeje.

„Račte si přát?“

„Přál bych si, abyste mi pomohl,“ řekl jsem. „Jistě nevíte, že v jednom vašem pokoji bydlí muž, kterého hledá policie.“

Trhl hlavou, ale nespustil ze mě oči. „O tom opravdu nic nevím, vy jste policista?“

„Jsem soukromý detektiv,“ řekl jsem, představil jsem se a ukázal mu fotokopii své licence. „Jmenuje se Harold Sherry.“

Zamyslil se a řekl: „Nemáme tu hlášeného nikoho, kdo by se tak jmenoval.“

„Patrně se zapsal pod falešným jménem. Je to muž asi třicetiletý, tmavovlasý, s tmavýma očima, vysoký asi metr osmdesát, silné kostry, má nápadně široká ramena. Při chůzi pravděpodobně napadá na nohu.“

Vrátný zavrtěl hlavou. „Nikoho takového jsem tu neviděl a sedím ve vrátnici od oběda. Máme tu tak jako tak jenom tři nebo čtyři hosty. Snad se provoz rozproudí později,“ dodal optimisticky.

Myšlenka, že mě Brokaw obelhal, mi padla na srdce jako kámen. Zapudil jsem ji a zkusil to znovu:

„Možná že se zapsala žena, která je s ním. Je to krásná tmavovláska, asi třicetiletá, s tmavýma očima, vysoká asi metr pětašedesát. Má překrásnou postavu.“

V mužových očích svitlo: „Že by to byla ta paní z osmičky? Paní Sebastianová? Říkala mi, že její manžel je nastydlý.“

„Jaký mají vůz?“

„Malého zeleného falcona. Může být starý takových pět šest let. Všiml jsem si ho, protože zapomněla uvést poznávací značku. Tak jsem se šel podívat ven a doplnil ji na přihlašovací kartě sám.“

„Ukázal byste mi ji?“

Chvíli hledal v zásuvce, pak vytáhl kartu pro pokoj číslo 8.

·

Pan Frank Sebastian s manželkou

408 Vistosa Street

Los Angeles, Kalifornie

·

Byla to adresa Toma Russa, ale písmo mi nepřipomínalo Laurelin rukopis. Bylo dosti nevypsané, kulaté a velké.

„Tu kartu vyplňovala paní Sebastianová?“ zeptal jsem se vrátného.

„Ano, kromě poznávací značky.“

Zapsal jsem si ji. „Popište mi prosím vás tu paní.“

„Popsal jste ji celkem přesně. Já bych jenom neřekl, že je tak obzvlášť krásná. Pro můj vkus je trochu buclatá.“ Rukama naznačil ve vzduchu tvar přesýpacích hodin.

„Ukažte mi prosím jejich pokoj.“

Vyšli jsme společně. Před číslem osm nestálo auto. Ale v místnosti se svítilo a světlo pronikalo kolem stažených žaluzií. Vrátil jsem se zase ke kanceláři, kam by na mě nebylo z okna vidět, a vrátný mě následoval.

„Dělá to na mě dojem, že odjeli,“ řekl.

„Šel byste to zjistit?“

„Jestli se tu bude střílet, tak to ne.“ Zavrtěl hlavou. „Za to nejsem placený.“

Přesto mě opustil a váhavě vykročil k číslu osm. Za malou chvíli byl zpátky.

„Myslím, že tam nikdo není.“

„Podíval jste se?“

„Ne, ale klíč trčí zvenčí ve dveřích.“

Odemkli jsme a vešli dovnitř. Místnost byla prázdná. Manželská postel byla zválená. Na prostěradlech byla krev. Nebyla čerstvá ani stará. Ve vzduchu se ještě vznášel kouř. Místnost měla atmosféru odhozeného života, z něhož Harold a ona žena jen stěží unikli.

Prohledal jsem pokoj, šatnu i koupelnu a nenašel nic důležitého kromě dalších krvavých skvrn na dlaždičkách v koupelně.

Vrátil jsem se s vrátným do kanceláře a z telefonního automatu jsem si vyřídil několik hovorů.

Nejdřív jsem zavolal kapitána Dolana v Pacific Pointu. Oznámil jsem mu, že jsem našel a zase ztratil Harolda Sherryho, a ohlásil poznávací značku zeleného auta včetně popisu mladé ženy, která je se Sherrym.

„Kdo to je, Archere? Laurel Lennoxová – Laurel Russová?“

„Ne, je to někdo jiný.“

„A kde je teda Laurel?“

„To zatím nevím.“

„A kdo je ta druhá ženská?“

„To taky nevím, kapitáne,“ řekl jsem, ačkoliv jsem to tušil.

Zavolal jsem do Tomova domu ve Westwoodu s nadějí, že se ozve sestřenice Gloria. Ale telefon vzal nějaký muž. Nevrle řekl, že Tom není doma, a zavěsil.

Zavolal jsem do lékárny. Neznámý mužský hlas mi sdělil, že si Tom vzal dnes večer výjimečně volno. Ne, nemá potuchy, kde by Tom teď mohl být, ale viděl ho před nějakou dobou. Přišel si totiž do lékárny pro obvazy.

„Pro obvazy?“ opakoval jsem.

„Ano. Tom říkal, že je potřebuje pro svého přítele.“

„Nezmínil se pro kterého?“

„Ne, nejmenoval ho.“

Vytočil jsem číslo doktora Brokawa v očekávání, že budu nucen nechat vzkaz u služby pro nepřítomné. Ale po prvním zazvonění zvedl sluchátko doktor sám. Řekl jsem mu, co se stalo.

„Takže se vytratili beze stopy.“ Ani se nesnažil skrýt úlevu, která se ozvala v jeho hlase.

„Vytratili se, ale ne beze stopy. Známe poznávací značku jejich auta. Teď už je policie dopadne.“

„Ta žena odjela s ním?“

„Zřejmě ano.“

„Z toho je jasně vidět, že není je ho zajatkyní.“

„Je to jiná žena,“ řekl jsem. „Nevím, co udělal s Laurel Russovou.“

„A co je to za ženu, která je s ním?“

„Myslím, že se jmenuje Gloria. Vy ji asi nebudete znát. Uspěl jste šťastně v nemocnicích, doktore?“

„Šťastně, dá-li se toho slova vůbec užít v této souvislosti. Jedna velká nemocnice v západním Los Angeles pohřešuje pacienta, námořního veterána jménem Nelson Bagley. Předevčírem večer ho někdo odvedl na večeři a Bagley se už nevrátil.“

„Kdo ho odvedl z nemocnice?“

„To zůstává nejasné. Budete to zjišťovat?“

„Půjdu za tím. A velice by mi usnadnilo pátrání, kdyby se ho zúčastnil lékař, zvlášť proto, že je pozdě večer. Z veřejných nemocnic bývá hrozně obtížné vypáčit nějaké informace.“

Brokaw hned neodpověděl. „Dobrá, setkáme se tam,“ řekl nakonec.

· XXXI ·

Zaparkoval jsem před nemocnicí a vešel zdráhavě dovnitř. Kdysi jsem už tady byl a připomněl jsem si, jak bezútěšným, skličujícím dojmem na mě zapůsobila nemocniční hala – jako varovná připomínka, co může člověka postihnout. Několik pacientů sedělo kolem stěn rozlehlé dvorany, někteří s přáteli nebo příbuznými.

U přepážky hovořil právě doktor Brokaw se ženou, která vypadala sama jako vojenský vysloužilec – nějaký starý seržant. Měla skelný pohled, jakým se vyznačují nižší velitelé. „Slečna Shellová,“ představil ji Brokaw. „Slečna Shellová si vzpomíná, že zapisovala předevčírem odchod Nelsona Bagleyho.“

„Ano, to jsem byla já.“ Sekala do vzduchu skobou nosu. „Měl se vrátit ten samý den do deseti večer. Já sama bych ho nebyla pustila, ale doktor Lampson řekl, jen aby šel.“

„Doktor Lampson byl jeho ošetřující lékař?“

„Ano. Já ho sem zavolám. On by měl s vámi mluvit. Já jsem jenom Bagleymu zapsala odchod. Ale povolil mu ho doktor Lampson.“

„Nikdo vám to nemá za zlé,“ chlácholil ji doktor Brokaw. „Copak jste mohla tušit, co se stane?“

„Co se stalo?“ zeptala se.

„To přesně nevíme. Nelson Bagley byl dnes ráno nalezen utonulý v moři u Pacific Pointu. Tady pan Archer ho vytáhl.“

Žena se otočila ke mně. „On spáchal sebevraždu?“

„Silně o tom pochybuji. Myslím, že ho někdo zavraždil.“

Sevřela rty a vytřeštila oči. „Mně ten mladík připadal podezřelý. Kdybych tu rozhodovala já, já bych mu nedůvěřovala a nesvěřila bych mu žádného z našich pacientů.“

„Proč byste mu nedůvěřovala, slečno Shellová?“

„Nelíbilo se mi jeho chování. Nepodíval se mi vůbec do očí.“

„Jak zdůvodnil, že chce Bagleyho odvést z nemocnice?“

„Chtěl ho pozvat na domácí večeři. Tak to aspoň řekl.“

Halou kráčel dlouhými kroky muž v bílém plášti. Slečna Shellová po něm rozhořčeně loupla očima a vzápětí nasadila služební tvář, jak činívají ošetřovatelky v přítomnosti nadřízených.

„Právě přichází doktor Lampson.“

Byl to vysoký muž tmavých vlasů i pleti, s tváří poznamenanou utrpením. Černé vlasy měl krátce, téměř po vojensku zastřižené a byl hubený. Zdrženlivě kývl na pozdrav Brokawovi, který se mu představil, a potom mně. Odvedl nás do prázdného kouta dvorany a všichni tři jsme se posadili do židlí z umělé hmoty.

„Co je s Nelsonem?“ zeptal se.

Pověděl jsem mu dosti podrobně, co se stalo. Lampson mi pozorně naslouchal. Jako budova, v níž pracoval, i jeho oči byly plné stínů.

„Nerozumím jedné věci,“ pravil, když jsem skončil. „Viděl jste Nelsona včera večer – to jest ve středu večer – v rybárně v Pacific Pointu. Jenže on odtud odešel již v úterý kolem půl šesté večer – údajně, aby povečeřel s přáteli. Co se dělo mezi tou dobou?“

„Já vám mohu říci jednu věc, která se udála,“ odpověděl doktor Brokaw. „Harold Sherry ho včera přivedl do mé ordinace v Long Beachi.“

„Vy znáte Harolda Sherryho?“ zeptal se doktor Lampson.

„Je to můj pacient.“

„Jaký je to člověk?“

Brokaw po mně vrhl tázavý pohled, který jsem opětoval. Potom svěsil rozpačitě hlavu a opřel si vousatou bradu do dlaně.

„Na tu otázku vám nemohu dobře odpovědět.“

„Jak dlouho je vaším pacientem, doktore?“ zeptal se Lampson.

„Několik měsíců. Ale nepodařilo se mi ho za tu dobu poznat. Uvědomoval jsem si, že Harold má určité životní problémy.“

„Jakého druhu?“

Vmísil jsem se do rozhovoru. „Harold vystřelil dnes krátce po poledni na jednoho muže a sám byl také postřelen. Hledá ho policie i já. Policie ho hledá pro podezření z únosu.“

Lampson zamžikal očima, ale jinak nedal najevo leknutí ani překvapení. „Zřejmě má Harold problémy. Na co se u vás léčil, doktore?“

„Přišel ke mně, protože si myslel, že má venerickou chorobu. Ale byla to jen bezvýznamná infekce, která se dala snadno vyléčit. Chodil ke mně i potom, protože zřejmě potřeboval někoho, s kým by mohl hovořit. Byl silně roztrpčený na svého otce a několik dalších osob a já jsem z něho asi vyciťoval, že je na nejlepší cestě si něco zavařit. Žel, nepodařilo se mi tomu zabránit.“ Svěsil kosmatou hlavu a vysmrkal se.

Lampson se obrátil s trochou netrpělivosti na mě. „Vy znáte Harolda Sherryho?“

„Postupně ho nepřímo poznávám. Ještě jsem s ním nemluvil. Ale hrozně rád bych věděl, jaký měl zájem na vašem pacientu Nelsonu Bagleym.“

„I mě by to velice zajímalo. Já totiž celé té věci vůbec nerozumím.“

„Jakým způsobem navázal styky s Bagleym? Je vám o tom něco známo?“ zeptal jsem se,

„Přivedla ho k němu – tuším minulý týden – jedna mladá žena. Ona sama navštívila Bagleyho už předtím. Myslím, že byli v příbuzenském vztahu.“

„S Bagleym, nebo s Haroldem?“

„S Bagleym. Její vztah k Haroldovi byl naprosto jasný. Byla do něho zamilovaná.“

„Můžete mi říct, jak vypadala, doktore?“

Lampson se zahleděl ke stropu: „Tmavovláska, statnější postavy, docela hezká, asi třicetiletá.“

„Jmenovala se Gloria?“

„Ano, Gloria. Její příjmení jsem si nezapamatoval.“

Tísnivá atmosféra nemocniční dvorany na mě náhle dolehla. Připadal jsem si, jako bych zabloudil v katakombách pod městem, v němž nelze nikomu důvěřovat nebo věřit.

„Jmenuje se Flahertyová. Já ji znám,“ řekl jsem. „Je právě na útěku s Haroldem.“

„To mě opravdu překvapuje. Vypadala jako velice slušná dívka.“

Brokaw zvedl hlavu. „Ona taky je. Já ji viděl –“

Zarazil se s pootevřenými ústy, jež zela v jeho plnovousu jako rudá rána. Očima přelétl z Lampsonovy tváře k mé. Potom opět svěsil hlavu a obličej mu překryla kštice vlasů.

Lampson se na mě podíval a tázavě zvedl obočí. Zakroutil jsem hlavou v odpověď. Jako kdyby zaslechl naši němou rozmluvu, Brokaw se zvedl k odchodu. Než došel ke dveřím, ještě jednou se ohlédl; ale nerozloučil se s námi ani náznakem pozdravu.

„Co se mu stalo?“ zeptal se mě Lampson.

„Jistě to nevím, ale domnívám se, že Haroldovi příliš důvěřoval a je mu to teď trapné.“

„Chová se jako spoluviník.“

„Ne, to naprosto určitě není.“

Byl jsem sám překvapen, že Brokawa hájím. Snad jsem mu tím byl povinován. Byl ke mně absolutně čestný. Ale jeho odchod vyvolal pochybnosti, jež se teď nad námi vznášely.

„Říkal jste, že znáte Glorii, pane Archere?“

„Několikrát jsem s ní hovořil. Udělala na mě podobný dojem jako na vás – že je to dobromyslná a celkem upřímná bytost. Třeba taková opravdu je. Nebyla by první hodné děvče, které se spřáhlo s asociálním živlem.“

„Považujete Harolda za asociála?“

„Poznal jsem u něho některé znaky toho typu.“

„A jak je to s tím únosem?“

Řekl jsem mu o tom všechno, vynechal jsem pouze jméno Laurel. Lampson vraštil při mých slovech tvář a pak si ji vyhlazoval dlaní. Opakoval to několikrát.

„Mučí mě pomyšlení, že jsem dovolil svému pacientovi, aby odešel z nemocnice se Sherrym.“

„Proč jste k tomu přivolil?“

„Netušil jsem, že by Nelsonovi mohlo hrozit nebezpečí, když u toho byla Gloria. A Haroldův zájem o Nelsona se mi zdál naprosto upřímný. Poprvé za celou dobu, co jsem ho ošetřoval, byl Nelson pozván do rodiny. Když se stal mým pacientem, byl téměř katatonický, naprosto nekomunikativní, lhostejný k okolí. Dal jsem si s ním velkou práci, abych ho z toho dostal, a podařilo se to. Současně se tím zlepšil i jeho fyzický stav. Myslel jsem, že už je schopen navazovat mírný kontakt s lidmi. Neviděl jsem v tom žádné riziko, když se to zkusí.“ Obnažil zuby v neveselém úsměvu. „Jak se člověk může mýlit. Když jsem mu podepisoval propustku, podepsal jsem mu tím ortel smrti.“

V jeho hlase se zachvěl zármutek. Ačkoliv se Lampson krajně ovládal, připomněl jsem si Ellisův citový výbuch v márnici. Ani lékař, ani námořní důstojník Nelsona Bagleyho nezabili, ale přesto si oba dávali vinu za jeho smrt. Řekl jsem:

„Nejste jediný člověk, který se cítí odpovědný za tragický konec Nelsona Bagleyho. Hovořil jsem dnes odpoledne v pacificpointské márnici s jakýmsi panem Ellisem a ten si taky myslí, že Bagley zemřel jeho vinou. Byl totiž za války důstojníkem na letadlové lodi Canaan Sound, na níž sloužil i Nelson, a řekl mi, že se dopustil chyby, která měla za následek požár na lodi. Ten člověk byl tak rozrušený, že ztrácel soudnost. Myslel si, nebo to aspoň říkal, že Nelsonova mrtvola ležela v oceáně přes pětadvacet let a že ji sem zanesly mořské proudy až od Okinawy.“

„Nebyl by v tom pro Nelsona velký rozdíl,“ řekl Lampson. „Byl tak jako tak celá ta léta živá mrtvola. Vysvětlil vám ten důstojník – Ellis?“

„Ano, Ellis.“

„Vysvětlil vám Ellis, jaké se dopustil chyby, že došlo k požáru na lodi Canaan Sound?“

„Řekl mi, že neodhadl správně tlakové zatížení, a proto že praskla jedna z benzínových nádrží.“

„Opravdu?“

„Přece bych nelhal. A myslím, že nelhal ani Ellis.“

„Ne. Nelhal.“

„Vy jste mluvil s Ellisem, doktore?“

„Mluvil jsem s Nelsonem.“ Ústa se mu zvlnila v mnohoznačném úsměvu. „Když je teď mrtev, ztratilo to význam, ale ona se mu postupně vracela paměť. Právě minulý týden mi povídal o té prasklé benzínové nádrži na letadlové lodi. Byla to poslední věc z námořní služby na Canaan Soundu, na kterou si vzpomněl – poslední, na co se upamatoval z dlouhých let života.“

„Co mu vrátilo paměť, doktore?“

„Rád bych to přičetl svému lékařskému umění.“ Stiskl si nos mezi dlaně, jako by se styděl za svou pýchu, a hleděl na mě mezi prsty černýma horlivýma očima. „Ale nejsem tak dobrý lékař. Nejsem dokonce ani psychiatr. Musím přiznat, že Nelsonovi více prospěly Gloriiny návštěvy než mé. Jistě chápete, proč jsem povzbuzoval zájem toho děvčete o Nelsona. Myslel jsem si, že my dva ho navrátíme životu. Já jsem přímo vyciťoval, jak se ten zapomenutý materiál zvedá k povrchu, nebo téměř k povrchu jeho vědomí. Dokonce i jeho zubožené tělo jako by na to začínalo reagovat. Jenže jediným výsledkem mé snahy bylo, že jsem ho poslal na smrt.“

Říkal to zatrpklým hlasem, plným hněvu, jejž mladí lidé tak často obracejí sami proti sobě. Zavřel oči a jeho obličej vypadal náhle ochable.

„Záleželo vám na Nelsonu Bagleym jako na pacientovi, viďte, pane doktore?“

„Byl to můj Lazar,“ odpověděl s truchlivou ironií. „Chtěl jsem, aby vstal z mrtvých. Ale měl jsem ho raději nechat ležet.“

„Proč to říkáte?“

Naklonil se ke mně a židle z umělé hmoty zaúpěla pod jeho váhou. „Protože si začínám myslet, že ho někdo zabil právě proto, že se mu vracela paměť – je to přinejmenším pravděpodobné. Když jsem s ním naposled hovořil, vypustil z úst krajně nebezpečné věty.“

„Čeho se týkaly?“

„Částečně se vztahovaly ke smrti nějaké ženy. Mluvil o ní, jako by byla jeho manželkou. Ale nahlédl jsem znovu do kartotéky a nikde jsem nenašel zmínku o tom, že by byl Nelson někdy ženatý.“

„Co se stalo té ženě?“

„Zřejmě byla před dávnými lety zavražděna. Asi se to stalo v témž roce, kdy praskla benzínová nádrž a Nelson skočil do moře. Ta mrtvá žena i prasklá nádrž figurovaly vedle sebe v jednom rozhovoru.“

„To bylo minulý týden?“

„Ano.“

„Jak byla ta žena zabita?“

„Byla zastřelena. Není vyloučeno, že ji zastřelil Nelson sám, ale výslovně mi nic takového neřekl.“

„Vy si myslíte, že Nelsona zabili, protože si vzpomněl na zavraždění té ženy?“

Lampson si přiložil pěst k ústům a hovořil skrze ni, takže vypadal sám jako spiklenec. „Nemůžu to samozřejmě nijak dokázat, ale je to víc než možné. Jaký najdete jiný přijatelný motiv pro zabití takového ubožáka, jako byl Nelson Bagley? Neměl ani peníze, ani žádné styky, o nichž bych věděl.“ Spustil pěst od úst.

„Řekl jste, že ji možná zastřelil sám Nelson. I to by mohl být důvod, proč byl zavražděn. Pokoušel jste se zjistit, kdo byla ta žena?“

„Ne. Měl jsem to v úmyslu, ale nezbyl mi na to čas.“

„Jak se jmenovala?“

„Nelson ji nazýval, pokud vím, Allie.“

„Co vás přivedlo na myšlenku, že ji zastřelil on sám?“

„Obviňoval se.“

„Můžete mi přesně opakovat jeho slova?“

Lampson zauvažoval o mé otázce. „Nevzpomínám si přesně, jak se vyjádřil, a na přesnosti v tomhle případě velice záleží. Po pravdě řečeno, já si ani nebyl jistý, o čem vlastně mluví, jestli o zabití, nebo o pohlavním styku, nebo o obojím zároveň.“ Pohlédl na mě rozmrzele. „Nechtěl jsem vám to vlastně vykládat.“

„Jsem vám vděčný, že jste mi to řekl.“

„Pomůže se tím někomu? Ta žena je mrtvá a Nelson už taky.“

„Jistě byste rád věděl, kdo ho zabil,“ namítl jsem, „a proč. Dokud to nezjistíme, nedává smysl jeho smrt a snad ani jeho život.“

Lampson rychle přikývl. „Máte pravdu. O to především jde, aby se člověk dobral nějakého smyslu. Nelson se o to pokoušel. Déle než pětadvacet roků žil jako tělo bez duše. Ale ke konci se do něho zase vracel život a on zápasil o pochopení jeho smyslu. A já se mu v tom snažil pomáhat.“

Lampson mi poodhalil své nitro. Byl mi tím, do čeho mi dal nahlédnout, velmi sympatický a já se ho zeptal:

„Co podnítilo váš zájem o Nelsona?“

„Vypadal jako naprosto beznadějný případ, fyzicky i mentálně. Věnoval jsem mu hodně času – snad víc, než bylo namístě. Obávám se, že na úkor druhých pacientů.“

„A proč jste to dělal?“

„Já nevím proč. Ale ano, vím. Nelson mi něčím připomínal mého otce.“ Lampsonovy oči znehybněly, jako by hleděly někam do temných hlubin minulosti. „Můj otec byl zabit na Guadalcanalu, když jsem byl malý.“

„A to je důvod, proč jste tady?“

„Myslíte v této nemocnici? Je to jistě jeden z důvodů. Ale vy jste sem jistě nepřišel, abyste mě podroboval výslechu. Či snad ano?“ Opět znervózněl a stáhl se do sebe.

„Potřebuji, abyste mi pomohl, doktore. Snažím se najít ženu, která byla včera večer někam odvlečena. Dnes odpoledne za ni Harold Sherry přijal sto tisíc dolarů výkupného a postřelil jejího otce. Mám za to, že cesta k pohřešované vede tudy.“

Lampson se rozhlédl nemocniční halou, jako by mohl zahlédnout nezvěstnou ženu nebo stopu, kterou zde zanechala. Místnost už byla téměř liduprázdná. Většina návštěvníků odešla a pacienti se neslyšně vytráceli do vnitřních prostor nemocnice jako duchové, když zakokrhá kohout.

„Jak se jmenuje ta pohřešovaná?“

„Laurel Russová.“

Lampson ke mně vztáhl ruku a uchopil mě za zápěstí. „Russová?“

„Ano, tak se jmenuje.“

Stiskl mi pevněji zápěstí. „Stejně se jmenovala i ta mrtvá.“

„Ta, o níž mluvil Nelson?“

„Ano. Jmenovala se Allie Russová.“

Seděli jsme bez hnutí a každý z nás viděl před sebou jinou ženu a její zrcadlový obraz. Zakroutil jsem zápěstím, abych ho upamatoval, že mě za ně svírá. Odtáhl ruku, jako by se o mě popálil.

„Zaznamenával jste si rozhovory s Nelsonem?“

„Udělal jsem si několik poznámek.“

„Mohl bych je vidět, doktore?“

„Je mi líto, ale jsou soukromého rázu.“

„Já tu jsem taky soukromě. Neodnesu vám je přece. Jen se na ně podívám.“

Váhal. Řekl jsem:

„Uvědomte si, že je nezvěstná jedna žena. Pravděpodobně se ocitla v rukou nebezpečného člověka. To přece převažuje nad právem mrtvého pacienta na diskrétnost.“

Lampson rychle přikývl na souhlas. „Pojďte do mého pokoje.“

Šel jsem za ním chodbou a kolem mě houstla nemocniční atmosféra. Na poškrábaném kovovém stole v Lampsonově lékařském pokoji ležela kupa papírů, kterou rychle prohledal a podal mi list nažloutlého kancelářského papíru, na němž bylo perem napsáno:

·

Jmenovala se Allie Russová. Chtěl jsem si ji vzít, ale ona se na mě rozhněvala. Chodil jsem za ní pořád a viděl, jaký vede život. Jednou v noci jsem se díval žaluzií a oni to spolu dělali a já ztratil rozum a provedl jí něco strašného. Prosil jsem Boha, aby mi odpustil, ale neodpustil mi. Roztrhl nádrž s benzínem a seslal na nás oheň a od té doby jsem žil v pekle.

·

Lampson i já jsme chvíli mlčky seděli. Malá místnost byla přeplněná odrazy minulosti.

„Kladl si její smrt za vinu. Ale možná, že docela neopodstatněně. Člověk Nelsonova typu je schopen cítit se nesmírně provinilý jen proto, že byl krutě potrestán.“

· XXXII ·

V domě Toma Russa se svítilo. Zaklepal jsem na dveře a po chvíli jsem zaslechl pomalé kroky. Dveře se pootevřely.

V prvním okamžiku jsem si myslel, že tvář, která se ukázala ve škvíře dveří, je Tomova tvář, poznamenaná těžkým utrpením. Avšak vzápětí jsem si uvědomil, že hledím do obličeje staršímu pánovi, Tomovi nápadně podobnému. Zeptal jsem se:

„Je doma Tom?“

„Co mu chcete?“

„Máme spolu nějaké jednání.“

„Jaké?“

U mladšího muže by tak příkré odpovědi působily nezdvořile, až nepřátelsky. Ale vycítil jsem z nich skrývanou úzkost i zranitelnost starého člověka.

„Jsem soukromý detektiv a pomáhám Tomovi hledat ženu. Nevíte náhodou, kde je Tom?“

„Někam odvážel sestřenici.“

„Do Redondo Beache?“

„Myslím, že se zmínil o Redondo Beachi. Požádal mě, abych tu počkal, kdyby se něco dělo. Ale už by měl být dávno zpátky.“

„Vy jste jistě jeho otec.“

„Jsem.“ Mužovy tmavé oči zasvitly hrdostí. „My jsme si s Tomem hodně podobní. Říkají to lidi. Pojďte dál. Tom tu musí být každou chvíli.“

„Počkám na něho. Mám pro něj nějaké zprávy.“

Zavedl mě do předního pokoje a usadil mě proti sobě. Byl to zachovalý sedmdesátník s hustými, vlnitými, kovově šedými vlasy. Oblečen byl v tmavý, nedávno vyžehlený oblek.

„Máte zprávy o jeho ženě?“ zeptal se po zdvořilé pauze.

„O jeho ženě,“ řekl jsem, „i o matce.“

Zarazil se a pohlédl do klína na své lehce pokřivené ruce, protkané rýhami zažrané špíny. „S Tomovou matkou jsem byl ženatý.“

„Co se jí stalo, pane Russo?“

„Zastřelili ji tady v tomhle domě, když byl Tom malý chlapec.“ Úzkostlivě ke mně vzhlédl. „Tom se na ni vyptával?“

„Dnes ráno měl o ní sen.“

Russo se ke mně toporně naklonil. „Co říkal?“

Odpověděl jsem vyhýbavě. „Nedávalo to kloudný smysl. Ví on vůbec, co ji potkalo, pane Russo?“

Starý pán zavrtěl hlavou. „Tenkrát to věděl, jak by ne, ale pak všecko zapomněl. Já mu to nepřipomínal. A možná, že to byla chyba. Dnes večer jsem na to zrovna myslel, že to byla možná chyba. Když pro mě dnes přijel do Domova, já ho skorem nepoznal. To už nebyl ten veselý, spokojený chlapec jako jindá. Ale i jestli jsem to udělal špatně, měl jsem k tomu důvod. Byl tak maličký, když se to přihodilo – nebylo mu víc než pět roků – že mě nenapadlo, že by ho to mohlo poznamenat. Myslel jsem si, že se sem můžeme spolu vrátit, já a on, a začít tu nový život.“ Jeho hlas i oči prozrazovaly hluboké zklamání.

„Odkud jste se sem vrátil, pane Russo?“

„Z Bremertonu ve státě Washington. Celá naše tragédie začala za války, když jsem odjel za prací do bremertonských loděnic. Dům jsem pronajal a Allii s malým Tomem jsem vzal s sebou. Jenže tam se mnou nezůstali. Allie se rozhodla, že mě opustí. Odvezla Tomíčka sem a žili tady celý rok. A já zůstal sám v Bremertonu.“

„A kdy jste se sem vrátil?“

„Až po Alliině smrti. Poslali pro mě, když ji tu našli mrtvou. Někdo ji zastřelil. To už jsem vám ale říkal.“

„Kde našli její mrtvé tělo, pane Russo?“

„V zadní ložnici na podlaze.“ Nedbale se rozpřáhl těžkou rukou směrem k pokojíku, kde se dnes ráno Tomovi zdál sen, jako kdyby ještě v dětském věku usnul a nikdy se zcela neprobudil.

„A kde byl malý Tom?“

„Tom byl tady s ní. Zůstal tu s ní sám několik dní. Policie, zjistila, že Allie už byla kolik dní mrtvá, když ji našli.“ V očích se mu náhle zaleskly slzy. „Tom se odvážil zajít k sousedům, až když ho odtud vyhnal hlad. Neptejte se mě, proč ne dřív. Já myslím, že ze strachu. Znáte malé děti. Bojí se, že budou trestány za všecko, co se přihodí.“

„Mluvil jste s ním o tom?“

„Moc málo. Nechtěl jsem mu to radši připomínat.“ Utřel si rázným pohybem slzy, nejdřív z jednoho, pak z druhého oka. „Vy si možná myslíte, že jsem neudělal dobře, když jsem zůstal s Tomem v tomhle domě. Ale byl to můj dům a měl jsem právo v něm žít. Byl to jediný dům, který mi kdy patřil. Koupil jsem ho opravdu výhodně, když jsem se v roce 1937 ženil s Tomovou matkou. A Tom měl z toho taky prospěch. Vzal jsem si na dům půjčku, abych ho mohl poslat do farmaceutické školy. Jako farmaceut má pěkný plat a teď jsem mu dům prodal na splátky. Z těch splátek a z podpory od sociální péče žiju v Domově pro staré lidi. Neumím si představit, jak by to všechno s námi bylo, nebýt tohohle domu.“

„Nikdo vám nic nevytýká, pane Russo.“

„To si myslíte vy. Ale rodina Tomovy matky se mi něco navyčítala, že tu s Tomem bydlím. Já si ale myslel, že my dva to spolu všechno překonáme, rozumíte?“ Ale těkal očima po pokoji, jako by ho obkličovala minulost a víc a víc ho svírala. „Co vám říkal Tom dneska ráno? Pamatuje se na matku a na to, co se jí stalo?“

„Myslím, že se snažil si to vybavit.“

„Jmenoval někoho?“

„Přede mnou ne,“ odpověděl jsem. „Jmenoval někoho vám?“

Starý pán zavrtěl hlavou. Pozorně jsem hleděl na jeho tvář, protkanou rýhami a obrazci jako rébus.

„Tušíte, kdo ji zabil?“

Vyhýbavě po mně sklouzl očima. „Policajti se mnou nejdřív mluvili tak, jako by podezřívali mě, že jsem ji zabil. Ale mohl jsem dokázat, že jsem byl v Bremertonu. Neviděl jsem Allii rok. Ještě o něco déle.“

„Proč vás podezřívali?“

Rozevřel ruce vysvětlujícím gestem. „Víte, jak to chodí. Manžel je vždycky první podezřelý. A než byli se mnou hotoví, ten chlap, co to spáchal, byl už na druhém konci světa.“

„Na druhém konci světa?“

„Je to, jak vám říkám.“

„Máte na mysli nějakou určitou osobu?“

„To mám, pane, to teda mám.“ Prsty s vystouplými klouby mi sevřel koleno. „Já vím docela jistě, kdo Allii zabil. Ono jedno vyplývá z druhýho, víte? Poznala ho v Bremertonu – patřil k posádce jedné z mateřských letadlových lodí, které jsme tam stavěli. Jmenovala se Canaan Sound, ta jeho loď. A kvůli tomuhle člověku mě opustila. Pohádali jsme se kvůli němu a ona ode mě odešla. Zůstala v Bremertonu jen tak dlouho, dokud tam kotvila i Canaan Sound s Bagleym na palubě – tak on se jmenoval, Nelson Bagley. A když Bagleyho loď odplula, odstěhovala se i Allie, a našeho kluka vzala s sebou.“

„Jak to víte, že ji zabil Bagley?“

„Ono jedno vyplývá z druhýho. Když jsem se sem vrátil z Bremertonu, abych se staral o kluka, řekl mi, že Nelson Bagley byl tady v domě.“

„Jmenoval ho?“

„Popsal mi ho, jak vypadal. Jenže když jsem po klukovi chtěl, aby to opakoval na policii, mlčel jako zařezaný. A tak řekli, že nemají proti Bagleymu dost důkazů – no, já viděl, že by to nejradši přišili mně. Nakonec jsem začal pátrat na vlastní pěst a objevil jsem jednoho reportéra, který se o ten případ zajímal. Napsal o Bagleym do novin článek a vylíčil v něm všechno, co se stalo i jak vypadal, vynechal jen jeho jméno. Dal bych za to krk, že mou ženu má na svědomí Bagley.“

„Proč si tím jste tak jistý?“

„Protože jsem vypátral,“ řekl, „že Canaan Sound kotvila v longbeachském přístavu ten večer, co byla Allie zavražděna. To mi stačilo. Byla to Bagleyho loď a on měl ten večer propustku na břeh. Přišel sem do města, zabil ji a vrátil se pak na palubu. Hned druhý den ráno – 3. května 1945 to bylo – odpluli na Okinawu. Než našli Allii zabitou, byl už Bagley na druhém konci světa.“

Poznamenal jsem si datum. „Proč ji zabil, pane Russo?“

„Já myslím, že si něco začala s jiným mužským. Udělal to ze žárlivosti.“

„Víte, kdo byl ten druhý muž?“

„Já nevím, ale asi někdo z posádky. Byla to divoká banda, vyváděli pěkné kousky, když ještě kotvili v Bremertonu. Však taky vzali špatný konec. Já jsem se potom dozvěděl, co se stalo s tou lodí. Vyhořela u Okinawy. A víte, jak skončil Bagley? Upekl se v ohni a to byl trest boží. A pro mě poslední důkaz, že je vinen.“

„Na Bagleyho dopadl ještě jeden trest boží,“ řekl jsem. „Včera večer ho někdo svrhl do moře a utonul. Jenže já si nemyslím, že by s tím měl bůh něco společného.“

Starý muž vstal ze židle a postavil se vratce nade mnou. „Jak se mohl utopit? Vždyť byl natrvalo v nemocnici pro vojenské vysloužilce?“

„Ano, byl. Jenomže sestřenka Gloria a její přítel ho odtamtud odvedli.“

Svraštil čelo. „To není možný. V nemocnici mi řekli, že je jak živá mrtvola. Ani mi nedovolili se na něj podívat.“

„Kdy to bylo, pane Russo?“

„To už je dávno. Hned po válce.“

„Patrně se jeho stav od té doby podstatně zlepšil. Ale nebylo mu to ku prospěchu.“

Russo došel na konec pokoje a zvolna se ke mně vracel. „Přece si nemyslíte, že ho zabila Gloria?“

„Nevím, co si o tom mám myslet. Vzpomíná Gloria ještě na smrt své tety?“

„Já s ní o tom nikdy nemluvil,“ odpověděl Russo. „Když Allie zemřela, přestal jsem se s její rodinou skoro stýkat. Gloriina matka – to je Allana sestra Martie – má neústupnou povahu. I když jsem úřadům dokázal, že jsem v té době, kdy byla Allie zabita, byl v Bremertonu, Martie mi její smrt neodpustila. Nedala si vymluvit, že Allie ode mne odešla, protože jsem s ní špatně zacházel. Ale nebyla to pravda. Choval jsem se k Allii, jak jsem nejlíp uměl.“ Pohlédl na mě očima jak ohořelé konce vzpomínky. „Někdy lituji, že jsem tenhle barák kupoval. A že jsem si začal s Allií. A že mám syna. Všechno to ve mně hořkne.“

„Proč, pane Russo?“

Seděl s tváří už zklidnělou, zahleděnou do minulosti. „V tomhle domě se nedaří žádnému manželství. Podívejte, jak dopadá manželství mého syna. Udělal jsem chybu, že jsem ten dům vůbec koupil.“

· XXXIII ·

Z ulice se ozval hluk přijíždějícího auta. Zastavilo před domem. Pan Russo zvedl hlavu.

„To je Tomův vůz. Já se vyznám v autech. Měl jsem benzínovou stanici, dokud nedali ve čtyřicátých letech benzín na příděl.“ Řekl to, jako by to bylo včera.

Vešel Tom a pozdravil otce se starostlivým neklidem. „Tak jak je, tatínku?“

„Dobře mi je. Proč by mi nemělo být dobře?“

„Nezlob se, nechtěl jsem tě nechat tak dlouho čekat.“

„To nevadí. Měli jsme si s panem Archerem o čem povídat.“

Tom se otočil ke mně. V široce rozevřených očích mu ještě tkvěla noční temnota. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Chtěl jsem se vás zeptat na několik věcí. Kde jste vlastně byl?“

„Odvážel jsem Glorii. A pak jsem trochu jezdil po okolí. Zajel jsem do Pacific Pointu zeptat se rodičů Laurel, jestli o ní nemají nějakou zprávu. Ale nikdo nebyl doma.“

„Otec Laurel byl dnes odpoledne postřelen. Leží v nemocnici v Pacific Pointu a jeho manželka je u něho.“

„Kdo po něm střelil?“

„Harold Sherry.“ Vylíčil jsem Tomovi, co se seběhlo u loveckého klubu.

Svezl se na nízkou stoličku a naklonil se dopředu, lokty opřené o kolena, ruce bezvládně svěšené k zemi, v očích bolestný zmatek. Zeptal jsem se ho, jestli viděl Harolda. Zavrtěl hlavou.

„Víte, kde je, Tome?“

„Gloria mě požádala, abych to neříkal.“

„Ví Gloria, že ho hledá policie?“

Znervózněl. „Ne. Totiž i jestli to ví, mně o tom neřekla.“

„A co vám řekla?“

„On jí sem telefonoval. Řekl jí, že je zraněn. O nějaké přestřelce se nezmínil ani slovem. Domníval jsem se, že utrpěl úraz, a proto že potřebuje obvazy.“

„Viděl jste ho, Tome?“

„Neviděl. Nepřál si, abych za ním jel do motelu.“

„Byl to motel Myrtle v Redondo Beachi?“

Zavrtěl hlavou. „Slíbil jsem, že to nikomu neřeknu.“

„Vy přece nestojíte na Haroldově straně, Tome. A on nestraní vám. Včera večer odvlekl vaši ženu a zřejmě ji u sebe drží kvůli výkupnému. Dnes ráno jsem vám to říkal. Nepamatujete se už?“

„Nepamatuju. Dnes ráno jsem s vámi přece nemluvil.“

„Ležel jste ještě v posteli a právě jste se probouzel.“

„Ano, ano, už si vzpomínám,“ ale viděl jsem, že to jen tak říká.

Jeho otec se k němu naklonil a šťouchl ho do ramene. „Mluv s tím člověkem. Chce ti pomoct. Chce ti přivést zpátky ženu.“

Tom se bolestně zašklebil, jako by se ho otec dotkl elektrickou jehlou. „Dobře, dobře. Byl to motel Myrtle v Redondo Beachi.“

„Tam už ale nejsou. Kam mohli odjet?“

„Já nevím. Já vůbec nechápu, co se to děje. Copak je Gloria do toho zapletená?“

„Tím či oním způsobem zřejmě bude. Víte, jak se seznámila s Haroldem?“

Zamyslil se a odpověděl. „U nás, tady v našem domě. Laurel ho potkala někde ve městě – jsou bývalí spolužáci – a přivedla ho na večeři. Náhodou sem přišla Gloria, a Harold a ona se sobě hned zalíbili. Myslím, že se potom vídali často.“

„Kde se scházeli?“

„Někdy u nás, někdy u ní. Častěji u ní. Já jsem to neviděl zrovna rád, když k nám chodil jako domů, zvlášť když jsem měl noční službu. Několikrát jsme o tom měli s Laurel debatu. Upřímně řečeno, já si myslím, že to byl jeden z důvodů, proč odešla. Harold měl na Laurel zvláštní vliv.“

„Jak důvěrný byl jejich vztah?“

Má otázka se ho nepříjemně dotkla, snad i proto, že jsem mu ji položil v přítomnosti otcově. Vstal z nízké stoličky a kymácivě odcházel jako slepec, který si ověřuje neznámý terén. Pak se obrátil a řekl jemně:

„Nespali spolu, jestli jste měl tohle na mysli. Po této stránce se zajímal o Glorii. Ale na Laurel působil svými řečmi. Dovedl ji rozohnit. Nemyslím sexuálně, to ne – chovala se spíš, jako by požila amfetamin, nebo jako opilá. Rozumějte, nic z toho se nestalo, jen se tak chovala. Výstředně, hlučně, pošetile. Nesnášel jsem to. A tak, když k nám přišel naposled, požádal jsem ho, aby k nám už nechodil.“

„A Laurel se odstěhovala.“

„Ano.“

„Co myslíte, viděla od té doby Harolda?“

„Říkal jste přece, že ji někam odvlekl. Tak ho musela vidět,“ řekl žalostně.

Opakoval jsem otázku, kterou jsem mu položil už ráno. „A co když ten únos jenom předstírají, Tome? Třeba spolu něco upekli, aby vytáhli z jejích příbuzných peníze.“

Tom se až dosud vyhýbal otcově pohledu. Teď se však k němu obrátil a zadíval se na něj. Tvář starého muže byla brunátná a změnila tvar, jako by byla vtlačená do hranaté krabice.

„Už je pozdě, tatínku. Pojď, radši tě už odvezu domů.“

„Abych neslyšel, co se u vás děje?“

„Nic se u nás neděje.“

„Jen se nepokoušej mi něco namluvit! Ale nenamlouvej ani nic sám sobě! Ty tu jen sedíš a necháváš všemu volný průběh a děláš stejné chyby, jako jsem dělal já. Já myslel, že si vemeš poučení z toho, co potkalo tvou matku.“

„Co ji potkalo?“ zeptal se Tom přiškrceným, zoufalým hlasem, jako by se děsil odpovědi.

„Zabili ji tady v tomhle domě, v zadní ložnici,“ řekl Russo s polouvědomělou krutostí starce, který se nepoučil vlastním utrpením. „Měl by ses na to pamatovat, byl jsi tady, když ji zabil. Tenkrát jsi o tom věděl.“

Tom zbledl, jako by mu z tváří unikla všechna krev. Zaťal pěsti, zvedl je ke spánkům a rozběhl se proti otci. Starý pan Russo se právě zvedal ze židle, ale Tomův výpad ho srazil zpátky.

Popadl jsem Toma kolem pasu a smýkl jím stranou. Starý muž krvácel z koutku úst. Vmanévroval jsem Toma do křesla u protější stěny a zůstal jsem nad ním stát. Začal vzlykat.

„Zeptejte se ho, kdo zastřelil jeho matku,“ promluvil za mými zády jeho otec. „Byl tady, když se to stalo. Jen se ho na to zeptejte.“

Russo byl rozčilený a zlostný. Nemohl snést trpké vzpomínky na minulost a připadalo mi, že se chce mstít synovi za smrt své ženy. Pojal jsem podezření, že si tak počínal už od dob, kdy se vrátil z Bremertonu, aby o něj pečoval.

Tom vzlykal, jako by celým jeho tělem škubala škytavka. Otec ho chytil za ramena. „Byl to Nelson Bagley?“

„Já nevím, já nic nevím,“ řekl Tom vysokým nezvučným hlasem.

„Byl v námořnické uniformě?“

„Byl, ale svlékl ji. A hráli ‚Rolničky, rolničky‘.“

Násilí se vrací jako křeč a místnost byla nabitá jeho hrozbou. Starý Russo začal Tomem cloumat.

„Proč jsi to tenkrát neřekl policajtům? Teď už je pozdě.“

„Máte pravdu, pane Russo,“ řekl jsem, „už je pozdě. Proč mu nedopřejete trochu klidu?“

„Je to můj syn.“

„Tak se k němu jako k synovi chovejte. Je rozčilený, zděšený, ztratil manželku.“

„Já taky ztratil manželku,“ řekl starý muž.

„Nezapomněl jsem na to. Tím spíš byste měl mít pro něj pochopení.“

Jako zápasník po vyčerpávajícím kole odsunul se pan Russo na druhý konec pokoje. Usedl a hleděl do země. Slyšel jsem, jak se jeho dech postupně zklidňuje.

Vstal, přistoupil k synovi a položil mu ruku na tvář. Tom opětoval otcovo smířlivé gesto.

„To je v pořádku, tatínku,“ řekl.

Potom odcházel vratkým krokem z místnosti. Šel jsem za ním halou k jeho ložnici. Něco mě pudilo ho zastavit, nepustit ho do toho nebezpečného doupěte minulosti. Ale když rozsvítil světlo, pokoj nevypadal o nic hůř než kterákoliv jiná ložnice s neustlanou postelí.

Zůstal jsem stát ve dveřích. „Kdy jste začal znovu vzpomínat na matku?“

„Nikdy jsem na ni nezapomněl.“

„Já myslím na její smrt – na to, jak byla zabita.“

„Snad to začalo dnes. Nebo spíš od toho dne, kdy odešla Laurel. Honí se mi to bez přestání hlavou jako útržek filmu – ona na posteli a ten muž na ní –“

„Bylo tu víc mužů než ten jeden?“

„Nebylo. Nepamatuji se.“

Hlas mu zase začal přeskakovat do vyšší tóniny. Seděl strnule na kraji postele a sklonil tvář do dlaní jako do rozchlíplé škeble.

„Nemusíte teď o tom se mnou mluvit. Ale prosím vás, vzpomínejte, jak to bylo.“

„Nechce se mi na to vzpomínat,“ pravil do sevřených rukou.

„Pokuste se alespoň. Udělejte si poznámky, jestli vás něco napadne. Všecko, nač se rozpomenete, může být důležité.“

„K čemu? To ji zpátky na svět nepřivede.“

„Ji ne. Ale může nám to pomoci s Laurel. Viděl jste ji dnes, Tome?“

„Neviděl. Samozřejmě že ne.“

„Kde myslíte, že je?“

Spustil ruce z tváře. „Jak to můžu vědět? Laurel mi neříká, kam jde.“

Sedl jsem si vedle něho na postel. „Myslíte, že byla opravdu unesena?“

„Ne.“ Zauvažoval. „Já vlastně nevím. Já si jenom nedovedu představit, že by byl Harold takový surovec.“

„Je surovec.“

Tom zkřivil obličej. „Musel jsem být padlý na hlavu, že jsem ho pustil do domu. Řekl jsem si, že je její spolužák. A pak se začal točit kolem Glorie. Od té doby, co se rozvedla s Flahertym, nemělo o ni zájem mnoho chlapců.“

„Harold měl ale hlavně zájem o její auto, že?“

„To máte pravdu. To auto ho k ní nejvíc lákalo.“

„Nenaznačil vám, k čemu ho potřebuje?“

„Chtěl někoho svézt. Neříkám to asi dost jasně. Chtěli odvézt někoho na večeři k její matce. Slyšel jsem Glorii, jak s ním o tom telefonuje.“

„Kdy to bylo?“

„Před několika dny. Co je dnes za den?“

„Čtvrtek.“

„Tak to bylo v úterý.“

„Koho chtěli pozvat na večeři?“

„Někoho z nemocnice. Nepochytil jsem jméno.“

„Kde bydlí její matka?“

„Teta Martie vede motel na pobřežní silnici. Není to žádný velký podnik. Teta několikrát finančně zkrachovala od té doby, co ji opustil manžel.“

„Je to Topanga Court?“

„Ano. Vy to znáte?“

„Byl jsem tam dnes ráno.“ A teta Martie mi zamlčela pravdu o tom tvídovém obleku.

· XXXIV ·

Na dvoře pod pobřežním útesem stálo několik aut, ale Gloriin zelený falcon mezi nimi nebyl. Zaparkoval jsem před kanceláří a vešel.

Zvonek nad dveřmi zacinkal. Za klenutou chodbou se z televize ozývaly smělé mladé hlasy, snad už potomci hlasů z dnešního rána. Paní Munganová se objevila v kovově rudé paruce, naražené tentokrát hlouběji do čela.

„Jak se máte, paní Munganová?“

„Ujde to,“ odpověděla. „My se známe?“

Zahleděla se na mě clonou času a prostoru, jako by se má ranní návštěva odehrála před dávným časem. Pak si najednou uvědomila, kdo jsem.

„Co po mně zas chcete?“

„Malou pomoc. Dnes ráno jste mi obzvlášť nápomocná nebyla. Řekla jste mi, že jste darovala tvídový oblek od Josepha Sperlinga starému muži drobné postavy, který pak odešel dolů po pláži. Neřekla jste mi jeho jméno ani žádné bližší údaje o jeho osobě, ale já vím naprosto určitě, že jste znala obojí. Nezmínila jste se, že k vám přišel ve společnosti vaší dcery a jejího přítele a že s nimi pravděpodobně zas odešel.“

Nic nezapírala. Naklonila se nad přepážku, opřena o paže celou tíhou trupu. Kdybych byl škrtl zápalkou, dech by jí byl vzplanul.

„Co proti nám pořád máte?“

„Nic.“

„Tak proč neodejdete a nenecháte nás na pokoji? Má dcera je hodné děvče. Odjakživa se snažila jen o to, co je správné. A to nemůžete říct o každém.“

„A co Harold?“

Zamyslila se. „Já netvrdím, že bych jím byla zrovna dvakrát nadšená.“

„Jsou tady?“

„Ne. Nejsou.“

„Viděla jste je dnes večer?“

Zavrtěla hlavou. „Neviděla jsem Glorii ani včera večer. Půjčila Haroldovi auto a zůstala spát u bratrance.“

„A kde bude spát Gloria dnes?“

Podívala se otevřenými dveřmi k silnici. V jejích očích se obrážela tma pruhovaná světly reflektorů.

„To bych sama ráda věděla. Myslela jsem, že aspoň zavolá.“

„Vím, kde byla před několika hodinami,“ řekl jsem. „V motelu v Redondo Beachi a pečovala o Harolda.“

„Něco se mu stalo?“

„Byl postřelen. Odvlekl někam ženu Toma Russa a její otec po něm střelil, když za ni Harold přebíral výkupné.“

„To jste si vymyslel.“

Ale věděla, že si nic nevymýšlím. Složila hlavu na paže a chvíli tak setrvala. Když opět zvedla tvář a ukázala mi ji, nepozoroval jsem na ní žádnou změnu, jen v unavených očích jí číhal strach.

Olízla si suché rty. „Já se hned obávala, že bude samý malér, když si něco začne s Haroldem.“ Odmlčela se a hlasitě se nadechla. „Říkal jste, že někam zavlekl Laurel?“

„Přesně tak, paní Munganová. Mohli bychom si spolu sednout dozadu a trochu si pohovořit?“

Ohlédla se za sebe do klenuté chodby, jako by musela někoho požádat o svolení, snad hlasy z televize. „Já ani nevím.“

„Myslím, že to má význam pro vás i pro Glorii. Dostala se do svízelné situace, ale já se domnívám, že nikoliv vlastní vinou.“

„Zrovna tak na tom byla i v manželství. Bob Flaherty nadělal hromadu dluhů a pak utekl a nechal jí všechno na krku. To samé potkalo mě s jejím otcem –“

Skočil jsem jí do řeči: „Tentokrát je to vážnější. Jestli Gloria potáhne s Haroldem za jeden provaz a bude mu pomáhat v úniku, bude s ní policie nakládat stejně jako s ním. A Harold má nejlepší vyhlídky, že ho zastřelí při zatýkání.“

Přitiskla si prsty k ústům a mnula si je. „Co mám dělat?“

„Můžeme si o tom pohovořit. Já mám za to, že nynější svízele mají kořeny někde v dávné minulosti, že souvisejí se zavražděním vaší sestry Allie.“

„Vy o tom něco víte?“

„Ne tolik jako vy, paní Munganová. Mohu jít dál?“

Otevřela dvířka po straně přepážky a vpustila mě do zadní místnosti, kde zavřela televizi. Zaléhal sem tlumený hluk dálnice. Než jsem si sedl do křesla, které mi nabídla, přejel jsem pohledem obrázky po stěnách. Jeden z nich byla fotografie mladé ženy, která vypadala podobně jako asi paní Munganová v mladých letech.

Šťouchla mě ňadrem do paže. „To je má sestra Allie. Vy jste už asi viděl její fotografii, že?“

„Ne, neviděl. Byla moc krásná.“

„Ano. Byla nejhezčí z naší rodiny.“ Vytáhla zásuvku a podala mi menší a mladší fotografii. „Tohle je její absolventská fotka, když vyšla v roce 1935 střední školu ve Fresně. Každý na ní mohl nechat oči, to sám vidíte, že?“

Přisvědčil jsem, přestože spanilé oči, které na mě hleděly z obrázku, se už dávno navždy zavřely.

„Byla taky moc milá,“ pokračovala žena. „Život je k některým lidem tak nespravedlivý. Kdyby byli místo Allie zastřelili mě, bylo by to spravedlivější.“

Žuchla sebou do křesla. Začal jsem se obávat, že se rozplyne v slzách a nedostanu z ní žádné svědectví. Ale možná že už všechny své slzy dávno vyplakala. Jediným výsledkem otřesů, kterými prošla, bylo, že se stavěla k životu věcněji.

„Kdo zastřelil Allii?“ zeptal jsem se.

„Na to se ptám sama sebe déle než pětadvacet roků. V noci se probouzím a přemýšlím o tom.“

„A co si o tom myslíte, paní Munganová?“

„Nejdřív jsem si myslela, že to spáchal její manžel Russo. Allie se provdala za muže z nižší společenské vrstvy, staršího než ona a chorobně žárlivého.“ Připadalo mi, že tuhle větu opakovala už tolikrát, až se stala částí rodinného folklóru. „Ale policie tvrdila, že on to udělat nemohl. Nevynechal ani den v loděnicích a cesta sem a zpátky do Bremertonu by mu byla zabrala aspoň několik dní.“

„Proč byl pan Russo tak žárlivý?“

„Měl už takovou povahu.“

„Byli v životě vaší sestry i jiní mužové?“

„To jsem neřekla.“

„Ale já se vás na to ptám, paní Munganová.“

„Na to vám neodpovím. Nechte ji v klidu odpočívat. Co pořád s něčím takovým začínáte?“

„Byli zavražděni další lidé. Žena Toma Russa byla odvlečena neznámo kam a vaše dcera Gloria je do toho zapletena.“

„To už jste říkal a já tomu nevěřím.“

„Po tom všem, co potkalo vaši rodinu, tomu nevěříte?“

Otevřená ústa roztáhla v šklebu. Kolem očí se jí zkrabatily vrásky. Vypadala, jako by zahlédla přízrak a chystala se vykřiknout. Ale zůstávala tichá a zahleděná do svého nitra, neboť ten přízrak přebýval v její mysli.

„Byl Nelson Bagley milencem vaší sestry?“

„Ne. Ale chtěl být. Chodil za ní jako pes. Ale Allie o něj neměla zájem.“

„Jak to víte?“

„Psala mi o něm z Bremertonu. Russo na něj hrozně žárlil. Ale ona z něho měla legraci.“

„Taková legrace se může někdy zvrátit.“

„Jak to myslíte?“

„Russo je přesvědčen, že ji zabil Bagley.“

„Já vím. Snažil se Bagleyho usvědčit, když se vrátil z války domů. Jenže tou dobou byl už Bagley bezmocný mrzák. Loď, na které sloužil, vyhořela a on skočil do moře a docela se z toho pomátl. Policie řekla, že i jestli to tak je, že už nemají možnost po tak dlouhé době mu něco dokázat. A člověka v jeho stavu ani nemohli vláčet před soud.“

„Ale vy jste ho sem vlekli v úterý, večer.“

„Já ho nikam nevlekla. Byl tu na večeři. Ostatně to byl Haroldův nápad. Byl by se rád dozvěděl, co bylo příčinou požáru na lodi, a myslel si, že by mu Bagley o tom mohl něco říct.“

„A řekl mu něco?“

„Já nevím. Byla jsem hrozně rozrušená a už před večeří jsem si něco vypila. Když jsem viděla Nelsona a pokoušela se s ním mluvit, padlo to všecko na mě a dala jsem se do pití. Vystřízlivěla jsem až druhý den ráno a to už byli dávno pryč.“

„Harold, Gloria a Nelson byli už pryč?“

„No jistě. Já jsem si samozřejmě myslela, že ho odvezli zpátky do nemocnice. Když jste sem dnes ráno přišel a oznámil jste mi, že je Bagley po smrti, ztratila jsem hlavu. Řekla jsem vám první věc, která mě napadla.“

„Hovořila jste v úterý večer s Bagleym?“

Zaváhala. „Vyměnili jsme pár slov.“

„Co říkal?“

„Že lituje toho, co se stalo Allii.“

„Nic víc?“

„Nechte mě chvíli přemýšlet.“ Mračila se, jako by naslouchala nedokonalé nahrávce. „Neřekl toho moc a ani jsem všemu nerozuměla. Nemohl dobře mluvit a já byla rozčilená z toho, že je tady. Vypadal jako přízrak minulosti, umíte se do toho vžít? Ubohý, sražený a zmrzačený malý přízrak.“

„Ptala jste se ho na něco?“

„Pokoušela jsem se, ale nikam to nevedlo. Zeptala jsem se ho, kdo zabil mou sestru. Řekl, že neví. Nakonec připustil, že poznal Allii v Bremertonu už předtím, než odešla od manžela. Tvrdil, že s ní neměl intimní poměr, že ona měla zájem o jiného muže. Vyptávala jsem se ho na toho muže. Ale řekl, že si na nic nevzpomíná. A možná že to byla pravda – měl paměť jak řešeto. Upřímně řečeno, mě už taky unavovalo pořád na něj naléhat. Když jsem se pokoušela s tím popáleným ubožákem hovořit, tanulo mi pořád na mysli, že Allie je už déle než pětadvacet roků mrtvá a že ani sebevíc otázek a odpovědí ji nepřivolá zpátky. A potom přišel mezi nás Harold a přerušil nás. Řekl, že je čas jít se dívat na televizi. V tu chvíli jsem už prahla po doušku jako po ničem na světě – abych spláchla minulost, víte? Snažím se před Glorií nepít, abych jí nedávala špatný příklad – a tak jsem si vzala láhev s sebou do pokoje a zamkla jsem se a víc už jsem pak o sobě nevěděla.“ Zavřela oči, aby mi předvedla, jak jí uplývala noc. „Když jsem se probudila, bylo už ráno a oni byli pryč, jenom po nich zůstal plný dřez špinavého nádobí.“

„Viděla jste od úterka večer Glorii?“

„Myslím, že ne. Ne, neviděla jsem ji. Včera večer mi zavolala od Toma Russa. Řekla mi, že nemůže jet domů, protože Harold má její auto. Je to jediné auto v rodině a já jsem na Glorii závislá s transportem od té doby, co mi sebrali řidičský průkaz –“

Skočil jsem jí do řeči. „Jestli vás Gloria bude volat, řekněte jí prosím vás, že s ní musím nutně mluvit. Řekněte, že jde o otázku života a smrti.“

„Čí života a smrti? Jejího?“

„Možná i jejího. Řekla vám, nač potřebuje Harold její vůz?“

„Ne, neřekla. Já se jí na to ani neptala. Ale myslela jsem si, že je to od něho opovážlivost, když spolu chodí teprve tak krátce.“

„Kdy to mezi nimi začalo?“

„Je to asi týden nebo čtrnáct dní. Ale dnes se žije rychle. Muži jsou tak netrpěliví a dívkám nezbývá než se přizpůsobit.“

„Když vám včera večer Gloria telefonovala, nezmínila se o Nelsonu Bagleym?“

Paní Munganová se zarazila. Pohlédla na mě nedůvěřivě a olízla si horní ret.

„Nezmínila se o Nelsonu Bagleym?“ opakoval jsem.

„Myslím, že něco říkala.“

„A co?“

„Že ho Harold odvezl na krátkou dovolenou. A jestli se na něj bude někdo ptát, že nemám nic vykládat. Proto jsem vám dnes ráno zalhala. Bůh je mi svědkem, že jsem netušila, že už je po smrti.“

„Jak přišel k tomu tvídovému obleku?“

„Já jsem mu ho dala. Když k nám přišel, nebyl dost teple oblečen. Napadlo mě, že má skoro stejnou postavu jako Mungan – samozřejmě, když byl Mungan mladší. Vytáhla jsem tedy ten starý šedý tvídový oblek, trochu na něm sice plandal, ale mohl v něm ještě docela dobře chodit. Musela jsem mu pomáhat při oblékání, sotva se držel na nohou. Když jsem viděla toho zuboženého sušinku před sebou jen tak bez šatů, tak mi to došlo.“

„Co vám došlo, paní Munganová?“

„Že jsme všichni jenom lidi. A že všichni musíme umřít. Měla jsem pocit, jako by vylezl z toho samého hrobu, v kterém leží moje ubohá sestřička. A on už je teď taky mrtvý.“

Odmlčela se a zpod nízké rezaté ofiny paruky se zahleděla na ztichlou obrazovku televize, její tvář se zvolna zklidňovala, jako by se všechno, co mi svěřila, odehrávalo na vedlejším přístroji, který je možno vypnout.

Zeptal jsem se. „Nač se chtěl Harold dívat v televizi?“

Má otázka ji poplašila. „Kdy myslíte?“

„Říkala jste přece, že přerušil váš rozhovor s Bagleym, protože se chtěl na něco dívat v televizi.“

„To máte pravdu. Řekl, že na začátku zpráv v deset hodin promluví Bagleyho bývalý kapitán.“

„Kapitán Somerville?“

„Myslím, že on. Nedávala jsem moc pozor. Mělo se to týkat nafty. To zas někomu utekla nafta do moře, viďte?“

„Kapitánu Somervillovi.“

„To je zlé,“ řekla lhostejně.

„Jak reagoval Bagley?“

„Seděl tady, co teď sedím já.“

„Viděl Somervilla na obrazovce?“

„To vám nepovím. To už jsem se odešla posilnit drinkem.“ Ukázala na zavřené dveře a netrpělivě se zavrtěla na židli. „Nevadilo by vám, kdybych si teď dala jednu malou? Nepočítala jsem, že to bude trvat tak dlouho.“

„Já taky ne. Jen se běžte napít.“

Vstala, prošla místností a u kuchyňských dveří se obrátila. „Já bych vám nabídla, ale mám sotva dost pro sebe. Víte, jak to chodí.“

Věděl jsem, jak to chodí s opilci. S pitím jim dochází i štědrost. Byl jsem rád, že jsem zůstal v místnosti sám, bez tíživé přítomnosti té ženy.

Jak jsem tam jen tak seděl s bzučivou ozvěnou jejího drmolení v uších, vytanulo mi na mysli, co mi předešlého večera vyprávěla jiná žena. Říkala mi, že do jejího domu v Bel-Airu přišla žena s malým chlapcem, když se tam ona, Elizabeth Somervillová, právě nastěhovala. Dnes by tomu chlapci bylo kolem třiceti, jako Tomovi. Ta žena by byla asi padesátiletá, nebo mrtvá.

Položil jsem vizitku na stůl vedle Alliiny absolventské fotografie. Potom jsem vzal obrázek do ruky a odvezl ho do půvabné končiny Bel-Airu.

· XXXV ·

Dům Somervillových byl osvětlený, jako by se uvnitř konala slavnost. Ale kromě vzdáleného šumu aut na bulvárech nebylo slyšet nejmenší hluk.

Zmáčkl jsem tlačítko zvonku a uslyšel, jak uvnitř zvoní. Rychlé kroky se přibližovaly ke dveřím. Dveře se pootevřely na řetěz.

„To jsi ty, Bene?“ řekla Elizabeth Somervillová.

„To jsem já, Archer.“

Chvíli se nedělo nic. Potom odjistila řetěz a otevřela. „Pojďte dál. Jsem sama doma. Smith odjel do Pacific Pointu pro mého muže a švagrovou.“

„Jak se jí daří?“

„Už je toho nad její síly. Myslela jsem si, že by neměla být v noci sama. Zůstane u nás, dokud se to nějak nevyřeší.“ V osvětlené hale po mně potravě přejela modrýma očima. „Nevypadáte jako zvěstovatel dobrých zpráv.“

„Laurel jsem nenašel. Ale pokročil jsem o něco kupředu. Ukazuje se čím dál zřetelněji, že jde o komplexní případ. Není to jen prostý únos kvůli výkupnému.“

„Je to pro nás příznivé, nebo nepříznivé?“

„Obojí. Mám s tím víc práce. A taky to už moc dlouho trvá. Harold Sherry by mohl ztratit trpělivost. Vyinkasoval svých sto tisíc, ale naneštěstí on a váš bratr po sobě stříleli. Sherry je zraněný a já nevím, jak to ovlivní další průběh.“

„Myslíte, že by mohl Laurel zabít?“

„Nepovažoval bych to u něj za vyloučené.“

Zvážněla. „Co chcete, abych udělala?“

„Podívejte se na tuto fotografii a povězte mi, jestli vám něco říká.“

Vytáhl jsem obrázek Allie Russové a ukázal ho Elizabeth. Dychtivě se naň zahleděla.

„Poznáváte tu ženu?“

„Ne.“ Vrátila mi fotografii, ale nezvedla oči, a stála nehybně s hlavou skloněnou, jako by jí na ramena padla velká tíha. „Měla bych ji znát?“

„To byl jen pokus.“

„Kdo je to?“

„Matka Toma Russa. Jmenovala se Alison. Říkalo se jí Allie.“

„Já ani nevím, že měl Tom matku.“

„Většina lidí má,“ řekl jsem. „Tomova matka byla zavražděna tady v Los Angeles na jaře roku 1945. A něco mi pořád říká, že její smrt je počátkem všech nynějších strastí.“

Vzala mi obrázek z ruky a studovala ho u světla. Když mi ho tentokrát vracela, pohleděla mi do očí a rezolutně popřela, že by tu ženu znala. Avšak její pohled byl obrácen dovnitř, jako by se tam pro něj otevřel celý skrytý svět.

„Včera večer jste mi vyprávěla,“ připomněl jsem jí, „že krátce po vaší svatbě přišla sem za vámi mladá žena s chlapcem. Váš manžel byl myslím v té době na moři.“

„Ano,“ řekla jako otázku i odpověď.

„Myslel jsem si, že to třeba je ta žena.“

A znovu jsem jí podával fotografii. Ani se nepohnula, aby si ji vzala. „To není ona. To nebyla ona.“ Ale pak řekla: „A kdyby i byla – dejme tomu, že ano – jaká by v tom mohla být souvislost s Laurel?“

„To se dozvíme, až vypátráme vraha Allie Russové.“

„Doufám, že nepodezříváte mého manžela?“

„Vy ano?“

„Samozřejmě že ne. Ani jsem nevěděla, že je mrtvá.“

Ale smrt té ženy zaujala její všechny myšlenky. Obrážela se jí v ztěžklých očích. Odvedla mě do manželovy pracovny a nalila do dvou sklenic whisku. Vypila svou sklenku, já ne.

Alkohol jí zdánlivě pozvedl náladu. Tváře jí zrůžověly. Ale skrytý svět za jejíma očima jako by se měnil a temněl. Nedokázala o tom nemluvit.

„Co by mohla mít smrt Allie Russové s námi společného?“

„Její syn je ženatý s vaší neteří Laurel. To už je pojítko.“

„Je to snad zločin?“ pronesla bázlivě.

„Jistěže ne. Ale myslím si, že to ani není náhoda.“

„Mohl byste mi to vysvětlit?“

„Rád bych vám to vysvětlil. Ale zatím je to jen podezření.“

„A podíl mého muže na té věci – to je taky jen podezření?“

„To je trochu víc než to.“

Chvíli mlčela a studovala mou tvář i situaci. „Vůbec by mě nenapadlo, že by se Ben mohl k něčemu podobnému připlést. I teď ještě mi to připadá jako holá nemožnost. Co jste tím myslel, že je to trochu víc než podezření?“

„Kdybych vám to řekl, odehnala byste mě co nejrychleji od případu.“

„Jak bych to mohla udělat?“

„Ale ano, mohla byste. Když nic jiného, mohla byste mi velice ztížit práci.“

„To bych neudělala, přísahám vám, že ne.“

Vůbec jsem jí nevěřil. Prožívala reakci na včerejší noc, kdy dala průchod hněvu na manžela všemi způsoby, které znala. Dnes se stáhla do bezpečné ulity manželství, kde jsem na ni neměl vliv. Řekla:

„Víte určitě, že Ben miloval Allii Russovou?“

„Ne, nevím. Mám za to, že byl jen jedním z četných mužů v jejím životě. Další byl Nelson Bagley.“

„O něm jsem nikdy neslyšela.“

„Byl posel na lodi vašeho manžela. Skočil do moře, když u Okinawy vypukl na lodi požár. A jakousi tajemnou shodou okolností ho dnes ráno zanesly vlny k pláži vaší paní matky.“

„Ten malý muž olepený naftou?“

„Byl Nelson Bagley.“

„Co měl společného s Allií Russovou?“

„Možná že ji zabil. Nebo viděl, jak byla zavražděna.“

„Ale teď je sám mrtev.“

„Ano. O to právě jde.“

„Patřil určitě k posádce lodi Canaan Sound?“

„Určitě.“

Nepřítomnýma očima se zahleděla do složitého vnitřního světa, který v ní bujel jako nádor. „Jestliže byl Bagley obviněn, že zabil tu ženu, pak musela Canaan Sound kotvit ten den tady na západním pobřeží, že?“

„Správně. Kotvila v Long Beachi. Podle mých informací byla Allie Russová zabita v pozdních večerních hodinách 2. května 1945. Canaan Sound vyplula na moře druhý den ráno.“

Věděl jsem, jaké myšlenky jí probíhají hlavou, proběhly totiž hlavou i mně. Protože Canaan Sound kotvila tu noc v přístavu, je kapitán další potenciální podezřelý.

„Jakým způsobem byla zabita?“

Pověděl jsem jí to. Taky jsem jí řekl, že malý Tom zůstal sám v domě s matčinou mrtvolou několik dní. Chtěl jsem, aby si uvědomila, nejen co je vražda, ale jaké může mít následky.

Zatřásla hlavou, jako by chtěla ze sebe setřást, co právě slyšela. „Můj manžel není ideální člověk, ale něčeho takového by nebyl schopen. Já vím určitě, že to neudělal. Strávil celý poslední den i večer se mnou.“

„Jste si jistá, že vás neklame paměť?“

„Naprosto jistá. A myslím, že to můžu i dokázat. V prvním roce manželství jsem si vedla deník. Snad ho ještě mám.“

Omluvila se a odešla z pracovny. Usrkoval jsem whisky a trochu mě hryzlo svědomí, že piju kapitánovu kořalku.

Elizabeth se vrátila s malou zamčenou knížečkou, vázanou v bílé měkké kůži, na níž bylo zlatými písmeny vyraženo DENÍK 1945. Odemkla deník klíčkem a otevřela ho na manželově psacím stole u záznamu z 2. května.

Četl jsem jí přes rameno:

·

Je půlnoc a já jsem velice unavená a ohromně šťastná. Ben právě odjíždí stejšnem na loď. Strávili jsme v El Ranchu krásný zahálčivý den a poprvé po dlouhých měsících si připadám jako vdaná žena. Dům v Bel-Airu jsme přenechali Jackovi, Marian a Laurel – byl to rovněž Jackův poslední den – a Ben a já jsme strávili den s tatínkem. Ben a tatínek si opravdu dobře rozuměli, což je dobré znamení pro budoucnost. Ukázala jsem Benovi školu River Valley – jednoho dne tam pošleme i naše vlastní děcka – a Ben mi vykládal některé zážitky z námořního života. Připadala jsem si jako Desdemona naslouchající Othellovi. A já mu odpustila (ve vší tichosti, deníčku, nahlas jsme o tom nehovořili), odpustila jsem mu, že sem přišla v březnu ta žena se svým synkem. Je mi, jako bych se konečně sama stala ženou. Ale teď, když odjel a jsem opět sama, trochu se bojím, deníčku. U Okinawy zuří hrozná bitva a já si myslím, že Canaan Sound pluje právě tam. Vrať se mi domů zdráv, manželi.

·

Zvedla hlavu. „Bylo mi tenkrát pouhých dvaadvacet roků a byla jsem ještě romantická. Ale musela jsem vám to ukázat. Je to důkaz, že Ben není zapleten do smrti té ženy. Nemohl být. Strávil se mnou celý den a celý večer a odjel na loď rovnou z otcova domu v El Ranchu.“

„Čím tam jel?“

„Služebním stejšnem.“

„Kdo ho řídil?“

Odpověděla až po chvíli: „Nějaký námořník – už nevím, kdo to byl.“

„Smith?“

„Možná že Smith. Myslím, že to byl on. Ale prosím vás, neptejte se ho na nic.“

„Proč ne, jestli je váš manžel nevinen?“

„Je nevinen.“

„V tom případě byste mi neměla zbraňovat, abych si to ověřil u Smithe nebo u někoho jiného.“

Oči jí vzplanuly hněvem, nenadálým a prudkým. „Neříkejte mi laskavě, co mám nebo nemám dělat. Jste tady v mém domě a zasahujete do mého života –“

„O to právě jde. Vy máte svůj život. Allie Russová ho ztratila.“

Vzal jsem se stolu Elizabethin deník a listoval v něm. Prudce sebou trhla, jako by mě chtěla zarazit, ale neučinila to. Hněvivý výraz její tváře ustoupil pevnému odhodlání. Měl jsem pocit, že už je ochotna dát plný průchod pravdě.

„Říkala jste, že ta žena s chlapcem k vám přišli v březnu?“

„Ano. Začátkem března roku 1945.“

Záznam jsem snadno našel, pod 5. březnem: Dnes se stala podivná věc. Mladá žena s chlapcem asi čtyř až pětiletým přišli za mnou do domu. Řekla mi něco tak děsného, že to ani nezapíšu, deníčku. Ale nikdy na ten den nezapomenu. Udělal ze mě nevěřícího Tomáše (ten chlapec se prý jmenuje Tomáš, řekla mi ta ženská).

Přečetl jsem záznam nahlas. Elizabeth svěsila hlavu:

„Nezapamatovala jsem si jeho jméno. Ani že jsem si je poznamenala.“

Ale mě napadlo, že o tom třeba měla jakési podvědomé tušení a že deník přinesla proto, abych to našel. Zeptal jsem se jí:

„Chtěla byste se ještě jednou podívat na fotografii Allie Rossové?“

Podívala se mi přímo do očí. „Není třeba. Poznala jsem ji hned, jak jste mi ji ukázal. Je to ta mladá žena, která sem přišla se svým synkem.“

„Kolikrát tu byla?“

„Jen jednou. Odešla jsem odtud a bydlela s tatínkem a náš dům jsem pronajala Jackovi a Marian, dokud se Ben nevrátil domů.“ Natáhla ruku. „Mohla bych dostat zpátky svůj deník?“

Podal jsem jí ho. Přitiskla ho k tělu a opustila místnost. Řekl jsem tiché sbohem jejím krásným zádům s útlým pasem. Předešlá noc byla jednojediná epizoda, nikoliv bez vášně, ale bez následků. Kromě jednoho – že na Elizabeth nikdy nezapomenu.

· XXXVI ·

O několik minut později se vrátil domů kapitán Somerville. Slyšel jsem, jak tlumeně hovoří s manželkou před domem, příliš tlumeně, abych rozuměl, co si říkají. Potom vešel Somerville do pracovny a zavřel za sebou dveře. Vypadal zestárle a znaveně.

„Manželka mi řekla, že prý se mnou chcete mluvit.“

„Máte-li chvilku čas.“

„Nemůže to počkat do zítřka? Je už hodně pozdě.“

Zívl jako na potvrzenou svých slov. Do očí mu vstoupily slzy z vyčerpání a předráždění a stékaly mu po tváři. Jednodenní strniště na bradě se mu zalesklo, když na ně dopadlo světlo.

„Jde o to, co je naléhavější,“ řekl jsem. „Vy se snažíte zastavit unikání nafty –“

„A úspěšně,“ pochlubil se. „Ještě den dva a celá věc bude zlikvidována.“

„To je výborné. A já se snažím zastavit sérii vražd a podobných zločinů.“

„Sérii vražd?“

„Já sám vím o třech. První byla spáchána v pozdních večerních hodinách 2. května 1945, když byla ve své ložnici zastřelena Allie Russová.“ Somerville sebou trhl, ale já pokračoval. „Dnes časně ráno byl nalezen utonulý nemocniční pacient Nelson Bagley na pláži poblíž Monte Visty. Na téže pláži byl ubit tajemník Sylvie Lennoxové.“

Ze Somervillovy tváře vyprchal poslední zbytek barvy. Na okamžik zavřel oči a polkl. Natáhl ruku a prsty mi bolestivě zaryl do paže nad loktem.

„Kdo vám to řekl o Allii Russové?“

Vyprostil jsem se z jeho sevření. „Její smrt není žádným tajemstvím. A její syn je náhodou můj klient.“

„Laurelin manžel?“

„Ano. Dosud nemáme o Laurel žádné zprávy. Její život je ohrožen. Nesmíme dopustit, aby se stala čtvrtou obětí.“

Z haly se ozval zvuk podobný tichému zakvílení psa, kterého nechali za dveřmi. Dveře se otevřely a do pokoje vešla Marian Lennoxová. Kráčela s těžkopádnou ostýchavostí, oblečená v černé šaty.

„Mluvili jste o Laurel, že?“

„Bylo tu proneseno její jméno,“ řekl jsem.

Blížila se ke mně s rukou napřaženou jako slepec, ale oči měla rozšířené hrůzou. „Řekl jste, že se Laurel stala čtvrtou obětí?“

„Řekl jsem jenom, že je nebezpečí, aby se jí nestala. Tomu se právě snažíme ze všech sil zabránit.“

„A ty nás v tom rušíš,“ napomenul ji Somerville. „Pan Archer a já jsme právě měli velmi důležitý soukromý rozhovor. Nebo spíš jsme doufali, že si spolu pohovoříme.“

„Odpusťte. Když jsem zaslechla dceřino jméno, napadlo mě, že třeba víte něco nového.“ Pohlédla na švagra, potom na mě. „Kde jen může být, pane Archere?“

„Na to by vám mohl odpovědět Harold Sherry. Já ne, aspoň dosud ne.“

„Ale kde je Harold Sherry?“

„Někde v horoucích peklech a táhne za sebou zraněnou nohu.“

„A Laurel že je s ním?“

„Možné to je. Ať tak či tak, on pravděpodobně ví, kde je ona.“

„Co máme dělat, abychom ji dostali domů?“

Somerville měřil dlouhými kroky místnost. Teď si stoupl mezi nás. „O tom jsme právě tady s Archerem chtěli mluvit, Marian.“ Přistoupil k ní, chytil ji oběma rukama za ramena a jemně pravil: „Já vím, jaký máš za sebou těžký den, a nemysli si, že jsem necitelný. Ale jestli ti můžu něco poradit, běž si lehnout. Spala jsi vůbec dnešní noc?“

„Já ani nevím. Myslím, že ne.“

Přivřela oči a svěsila hlavu, jako by nacházela útěchu v sevření jeho rukou. Něžně ji kolébal:

„Vždyť už napůl spíš, děvenko. Jdi hezky hajinkat. Nemám ti dát s sebou skleničku něčeho ostrého?“

„Ne, děkuji ti, Bene. Jsi moc hodný, ale mě by to ještě víc rozrušilo. Elizabeth mi slíbila prášek pro spaní.“

„Ať ti dá několik chloralhydrátů. Já si je taky beru, když nemůžu usnout.“

Otočil ji, ovinul jí paži kolem ramen a odváděl ji ke dveřím. Pak se sklonil a políbil ji na tvář. Gesto působilo přirozeně a ukázalo mi Somervilla v jiném světle. Přestože měl dlouhá léta trápení s manželkou, měl ženy rád a svým staromódním patriarchálním způsobem to s nimi uměl.

Epizodou s Marian jako by se uklidnil. „Promiňte, že jsme byli vyrušeni,“ řekl. „Mám obavy, aby se švagrová pod tím náporem docela nezhroutila. V posledních třiceti hodinách se celý její dosavadní život ocitl v troskách.“

„Jak se daří jejímu manželovi?“

„Viděl jsem ho dnes večer a tělesně se už hodně zotavil. Jenže on si neumí poradit se svízelnými situacemi a Marian teprv ne. Bez něho je docela ztracená. A dovedete si jistě představit, jak zhoubně na ni působí ta nejistota s Laurel.“ Ťukal o sebe kotníky prstů. „Musíme ji dostat domů.“

„Já si myslím, že už jsem o něco blíž k cíli. A vy mi můžete pomoci, kapitáne.“

„Jenom mi řekněte čím.“

„Když mi zodpovíte několik otázek.“

„Dobrá. Ptejte se.“

Somerville nahlédl do haly a pak zavřel dveře. Seděli jsme s koleny téměř u sebe v křeslech, v kterých jsem předtím seděl s jeho ženou. Zeptal jsem se:

„Znal jste Allii Russovou?“

Obličej mu zpřísněl a zkameněl. „Nechci to popírat. Ale chci, abychom se dohodli, že všechno, co vám o ní povím, zůstane mezi námi.“

„Musíme se ovšem taky dohodnout na tom, že důležité výpovědi bude nutno ohlásit policii.“

„Kdo má posuzovat jejich důležitost?“

„Buďto my oba, nebo jeden z nás.“

Somerville sebou neklidně zavrtěl. „Na to nemohu přistoupit.“

Řekl jsem nevzrušeně: „Hovořil byste raději přímo s losangeleskou policií? Smrt Allie Russové spadá pod jejich pravomoc a já vím, že nevyřešené případy vražd nikdy neuzavírají.“

Mnul a hnětl si dolní partii obličeje, jako by ji chtěl přeformovat. „Já nemám s její smrtí nic společného.“

„A kdo tedy?“

„Podezření padalo na několik osob včetně jejího muže. Když odešla od Russa, vedla dost nepořádný život.“

„Jak to víte?“

„Občas jsem ji navštívil.“

„Navštívil jste ji i onu noc, kdy byla zabita?“

„Ne. Byl jsem ten večer se svou manželkou v domě jejího otce. Odtamtud jsem jel rovnou na loď a druhý den ráno jsme vypluli na Okinawu.“

„Věděl jste, že už nežije, když jste odplouvali?“

„Samozřejmě že ne. Zeptejte se mé paní, potvrdí vám, co jsem právě řekl.“

„Už se stalo.“

„Tak nač to vyptávání?“

„Řekl jste přece, že mi chcete pomoci.“

„To ano. To by mělo být jasné. Ale nemohu řešit vaše problémy tím, že se přiznám k něčemu, co jsem neudělal.“

„A což abychom si pohovořili o tom, co jste udělal? Byl jste milencem Allie Russové?“

„V pravém slova smyslu nikoliv. Několikrát jsem s ní možná spal.“

„Možná?“

„Tak ano, spal. Nepovažoval jsem to za nic vážného. Nebyl jsem tenkrát ještě ženatý a ona již opustila manžela, když jsem se s ní seznámil. Byli jsme dobří přátelé, nic víc.“

„Jak jste se s ní seznámil?“

„Jeden z členů mé posádky mě požádal, abych jí pomohl. Žila se svým synkem v laciném hotelu v Seattlu a chlapec dostal chřipku. Sehnal jsem mu lékaře.“

„Jak se jmenoval ten člen posádky?“

„Nelson Bagley.“ Jeho hlas zněl dutě. „Bagley byl do ní blázen, ale já myslím, že se s ní nedostal daleko. A to byl patrně důvod, proč ji zabil.“

„Vy to víte určitě, že ji zabil?“

„Ano, myslím si, že to vím určitě.“

„Byl jste u toho, když se to stalo?“

Somerville vztekle zafuněl. „Nebyl jsem u toho.“

„Věděl jste, že je mrtvá, hned v tu noc, kdy došlo k vraždě?“

Netrpělivě mávl rukou. „Nic takového jsem neřekl. Dozvěděl jsem se, že je Allie mrtvá, až asi tři neděle poté, co se to stalo. Byli jsme na moři u Okinawy. Bitva o ostrov ještě trvala a Canaan Sound měla podporovat námořní pěchotu letecky –“

„Chtěl jste mluvit o Alliině smrti.“

„Já se k tomu dostanu. Vzdálili jsme se z bitevní oblasti, abychom nabrali pohonné hmoty – bylo to v noci z 22. května – a ještě než jsme začali přečerpávat, tanková loď nám doručila na palubu poštu. V mé osobní poště byla obálka s novinovým výstřižkem se zprávou o Alliině smrti. Nějaká dobrá duše to vystřihla a poslala.“ Mluvil suchým, drsným hlasem.

„Víte, kdo byla ta dobrá duše?“

„V obálce nebylo nic, z čeho bych mohl usoudit, kdo je odesilatel. Samozřejmě že jsem měl podezření na různé lidi, včetně jejího manžela a mé ženy.“ Tázavě na mě pohlédl.

„Nemyslím, že to byla vaše paní. Výstřižek patrně poslal Alliin vrah.“

Zavrtěl hlavou. „Alliin vrah byl se mnou na palubě Canaan Soundu.“

„Myslíte Bagleyho?“

„Ovšem. V novinovém výstřižku byl velice přesný popis Bagleyho, jak tenkrát vypadal. Někdo z Alliiných sousedů ho viděl slídit kolem domu v ten večer, co byla zabita. Zřejmě ji špehoval zadními okny. Hned jak jsem si přečetl popis viníka, poslal jsem pro Bagleyho, ale on se ke mně nedostavil. A pak se stalo něco, co mi zabránilo se tím dál obírat.“

„Na lodi vypukl požár.“

„Ne, ne hned. Ten vypukl později, a to vinou Nelsona Bagleyho.“

Zadíval jsem se pátravě na Somervilla. Ve tváři měl sveřepý, uštvaný výraz. Napadlo mě, že se Bagley stal jeho monománií, vymyšleným zdrojem všech kapitánových strastí, vrahem jeho milenky, žhářem lodi.

„Slyšel jsem, že za požár na lodi Canaan Sound nesete vinu vy.“

Kapitán, nedal najevo hněv ani překvapení. „Částečně ano.“

„Snažím se být k vám poctivý,“ řekl. „Kapitán tankové lodi později hlásil, že jsem nařídil zatížit nádrže příliš vysokým tlakem, když jsme přečerpávali benzín, a to že byla příčina, proč jedna z nádrží praskla.“

„Bylo to tak?“

Zvedl ruku jako socha, která se chystá oživnout, ale pak ji zase spustil, jako by mu to nestálo za tu námahu. „Podrobnosti té noci mi neutkvěly jasně v paměti. Strávil jsem mnoho jiných bezesných nocí, kdy jsem se snažil si je přivolat. Ale při nejlepší vůli si nevzpomínám, že bych byl dal příkaz zavést vyšší tlak. Možné to ovšem je. K nějaké chybné operaci rozhodně došlo.“ Podíval se na mě bezradně. „Těsně předtím jsem se dozvěděl, že Allie byla zavražděna. Byl jsem jako omráčený a rozpomínám se na všechno jen mlhavě.“

Bylo to pozoruhodné doznání. Připadalo mi, že poprvé slyším pravdu o ztrátě kapitánovy lodi a milenky.

„Váš zásobovací důstojník nebyl volán k zodpovědnosti za prasklou nádrž?“

Somerville ke mně obrátil ztěžka oči, jako by byly z kamene. „Vyšetřujete snad neštěstí na lodi Canaan Sound?“

„To ne. Ale jedno souvisí s druhým.“

„Ellis něco žvanil?“

„Něco mi říkal. Velice ho zkrušilo, když mu ukázali Bagleyho mrtvolu. Jako by si přičítal za všechno vinu.“

Somerville upřel pohled na proužek podlahy mezi našima nohama.

„Vy jste ho přiměl, aby vzal vinu na sebe, kapitáne?“

„To nebylo třeba. Ellis to udělal z vlastní vůle. Jemu to totiž neuškodilo.“

„Neuškodilo? Měl jste ho dnes vidět.“

Somerville zavrtěl důrazně hlavou. „Myslel jsem tím, že on nebyl důstojník z povolání. Bylo to jeho zaměstnání, a když opustil námořní službu, postaral jsem se, aby dostal lepší místo. Ale já ztratil velení. I naději na velitelské zařazení v budoucnu. Odsunuli mě na vedlejší kolej až do konce války.“

Kapitán zmlkl a znehybněl. Jako by v duchu naříkal pro ztracenou čest, pro ztracenou hrdost. Vyvolal ve mně podivnou představu, že takhle sedí od posledních válečných měsíců podnes, zatímco nějaký nereálný dvojník se zabývá povinnostmi mírového života.

„Řekl jste, že Bagley zapálil loď. Myslel jste to vážně, kapitáne?“

Vytrhl se ze svého šedivého snění. „Mohu vás ujistit, že jsem ani dost málo nežertoval. Bagley sebral v radiotelegrafické kabině revolver, že se zastřelí. Přivodil si jen povrchové škrábnutí, ale způsobil tím nedozírné neštěstí. Bylo to chvíli poté, co praskla nádrž na benzín. Část lodi byla politá benzínem a plná benzínových par, osvětlení bylo pochopitelně vypnuto. Zábleskem z Bagleyho revolveru se vznítil oheň v lodní chodbě a zachvátil i Bagleyho. Vyběhl nahoru na vzletovou palubu a vrhl se do moře. Odepsali jsme ho – byla ještě tma a museli jsme zmobilizovat všechny síly k zdolání požáru. Našla ho však tanková loď a vylovila ho zároveň s některými jinými námořníky, kteří naskákali do moře. Můj stevard Smith byl taky mezi nimi. Několik námořníků však přišlo o život, uhořeli nebo utonuli.“

Somerville ztěžka dýchal. Stálo ho nemalé přemáhání vyprávět mi o ohni, který zničil jeho loď i kariéru. Zavřel oči, jako by tím vypnul i paměť.

„Nepochopil jsem, proč se chtěl Bagley zastřelit, kapitáne.“

Otevřel váhavě oči. „Ten, kdo mi poslal novinový výstřižek, poslal patrně taky jeden Bagleymu. Bagley si uvědomil, že je všechno ztraceno, ukradl z radiotelegrafické kanceláře revolver, šel dolů do prázdné lodní chodby a zastřelil se, nebo se o to pokusil.“

„Jak se dostal k výstřižku? Posádce byla také doručována pošta?“

„Ne. Ale nezapomínejte, že Bagley byl posel v radiotelegrafické kanceláři, kde se pošta soustřeďovala. Takže k ní měl přístup.“

„Víte určitě, že se mu výstřižek dostal do ruky?“

„Na vlastní oči jsem to neviděl,“ pravil Somerville. „Ale jeden exemplář byl později nalezen v zásuvce v radiotelegrafické kanceláři. To všechno je uvedeno v protokole o vyšetřování požáru. Můžete do něho nahlédnout, jestli mi nevěříte.“

Věřil jsem mu i nevěřil. Sloužil jsem také v armádě a plavil se na námořních lodích. Věděl jsem něco o tom, že kapitáni mají moc vytvořit si na lodi svou vlastní realitu – moc, která může někdy sahat daleko za samy události a ztvárňovat podobu vyšetřovacích protokolů. Řekl jsem:

„Ještě pořád úplně nechápu, proč jste nenechal Bagleyho předvést a nevyslechl jste ho.“

Somerville na mě nechápavě pohlédl. „Kdy myslíte?“

„Když jste pro něho poslal a on se nedostavil.“

„Měl jsem mnohem naléhavější starosti, člověče. Kolem mě tryskala nafta.“

„Nafta?“

„Benzín.“ Kapitán zrudl, jako by požár pronikal jeho pamětí napovrch. „Chtěl jsem říci, že tryskal benzín. Jsem už asi hrozně unavený.“

„Takže s Bagleym nikdo nemluvil?“

„Ne ten večer. Alespoň já ne. Vůbec jsem ho už neviděl, až za několik měsíců. Ležel ve veřejné nemocnici a byl doslova živá mrtvola. Jeden čas na něj chtěli uvalit vyšetřovací vazbu – kvůli pořádku – ale zasadil jsem se o to, aby k tomu nedošlo.“

„Měl být vyšetřován pro zavraždění Allie Russové?“

„Ano. Jeho vina je naprosto jasná. Ale úřady, námořní i civilní, nahlédly, že by nemělo smysl proti němu dál postupovat, a já si to myslel taky. Tenkrát to vypadalo, že Bagley už nikdy v životě neopustí lůžko a nebude mluvit. Je to zázrak, že se to stalo.“

„A možná i důvod, proč ho někdo zabil,“ řekl jsem. „Nabýval opět schopnosti řeči.“

Somerville na mě ostře pohlédl. „Nabýval schopnosti řeči?“

„Ano. Dnes k večeru jsem mluvil s jeho lékařem. Bagley říkal pozoruhodné věci.“

„O Allii – o smrti paní Russové?“

„I o tom.“

„Přiznal se Bagley?“

„Něco z toho, co říkal, by se dalo chápat jako přiznání. Ale nejsem si jistý, jestli se to netýkalo něčeho jiného. Mohl být prostě svědkem vraždy. Nebo s ní něco dělal, když už byla mrtvá.“

Pozoroval jsem Somervilla, když jsem mu vyjmenovával tyto možnosti. Jeho tvář jako by mi stárla před očima. „Co přesně řekl?“

„Že udělal něco hrozného.“

Somervillovi klesla hlava na prsa a jeho brada mi připomněla ostří dopadající sekery. „On ji zabil. A že včera umřel, to jen potvrzuje.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že ho zabil ze msty někdo z Russových, buď Alliin manžel, nebo syn. Vy možná neznáte tyhle horkokrevné typy tak dobře jako já – pošpiněnou rodinnou čest musí smýt krví.“

Možnost viny někoho z Russových jsem bral sám v úvahu. Ale nechtěl jsem o tom hovořit se Somervillem. Pokusil jsem se zavést řeč jinam, ale bez valného úspěchu, protože ve všem, co jsem říkal, kapitán dál figuroval jako jeden z podezřelých.

„Nelson Bagley vás viděl v úterý večer v televizi. Víte o tom, kapitáne?“

„Jak bych to mohl vědět? Říkáte, že se Bagley díval na televizi?“

„Kdosi ho k tomu přiměl.“

„Kdosi?“

„Myslím, že to zaranžoval jistý Harold Sherry.“

„A co tím sledoval?“

„Chtěl vypátrat něco o vás a možná i o ostatních členech vaší rodiny. Zřejmě ho odvedl z nemocnice za tímto účelem.“

Kapitánova tvář jako by procházela dalším procesem stárnutí, jenž vyústil v hořký úsměv. „Chcete tím říci, že jsem podezřelý z vraždy Bagleyho?“

„Říkáte to vy.“

„Čerta starýho říkám. Kde bych na to vzal čas, člověče? Pracuji dvacet hodin denně. A jestli má veřejnost v tomto týdnu někoho víc na očích než mě –“ Rozhodil ruce a nechal je klesnout.

Měl pravdu. Ale i pravda zněla z jeho úst nereálně. Seděli jsme a mezi námi se počal rozpínat svět nereálna, až se rozlil jako zamořený vzduch nad celým nekonečným městem a přes nekonečné moře daleko k Okinawě za dob války.

· XXXVII ·

Somerville mě doprovodil k předním dveřím, omluvil se, že je velmi unavený, a popřál mi dobrou noc. Jeho žena se neukázala.

Chvíli jsem seděl v autě a hleděl na město, jež se prostíralo jako světélkující mapa až k horizontu. Nebylo snadné dobrat se jejího měnlivého smyslu. Světelné skvrny, čáry a obrazce bylo nutno pojímat – podobně jako abstraktní malbu – v rámci všeho toho, co v sobě nosí lidská paměť.

Vzpomínka na Laurel, dosud ztracenou někde v tomto bludišti, mě sevřela jako bolestná křeč.

Vzadu v garáži se otevřely dveře a rozlilo se světlo. Vynořil se Smith a mířil ke mně, následován dlouhým stínem. Vylezl jsem z auta a šel mu naproti.

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ řekl, „jestli se už objevila slečna Laurel?“

„Ještě ne. Stále ji hledám.“

„Vy jste pan Archer, že?“

Přisvědčil jsem.

Černoch sáhl do kapsy u kalhot a vytáhl plastickou lahvičku, či spíše tubičku, dlouhou asi deset centimetrů. „Je to ta vaše?“

Odnesl jsem lahvičku do osvětlené kolny na nářadí vzadu za garáží. Na nálepce stálo jméno a adresa lékárny v Pacific Pointu, kam jsem chodil pro léky, a bylo na ní zřetelně strojem napsáno: „Lew Archer – jeden prášek denně před spaním – MUDr. Larry Drummond (Nembutal gr. ¾ – 100).“

Až po chvíli jsem si uvědomil, že je to lahvička, kterou Laurel odnesla z mé lékárničky. Byla prázdná. Naděje a hrůza se navzájem přebíjely v mé mysli.

Obrátil jsem se k Smithovi, který mi stál za zády. „Odkud to máte?“

„Tady to bylo. V odpadkovém koši v umývárně za garáží.“

„Byla prázdná?“

„Prázdná. Nic jsem z ní nevzal ani do ní nepřidal. Je to flaštička od léků, viďte?“

„Byly v ní prášky na spaní,“ řekl jsem. „Ty, co mi Laurel sebrala v koupelně.“

„Jsou to silné prášky?“

„Bohužel ano. Ukázal byste mi, kde jste našel tu prázdnou lahvičku?“

Otevřel zeleně natřené dveře na druhém konci kolny a zatáhl za šňůrku stropní lampy. V malé místnosti byla toaleta, umyvadlo se zrcadlem a pod ním na podlaze bílý odpadkový koš z plastiku.

Byl prázdný. A po Laurel nikde ani stopy. Přistihl jsem se, že se dívám upřeně do zrcadla, jako by na něm mohl utkvět její prchavý obraz. Ale zahlédl jsem pouze Smithův černý obličej mihnout se za svým ramenem.

„Kdy jste našel tu lahvičku?“

„Zrovna teď, když jsem se vrátil z Pointu. Nenapadlo mě, že by mohlo jít o něco důležitého, až jsem si všiml nálepky s vaším jménem. A když si to dám dohromady s tím, co jste mi říkal, tak bych skoro myslel, že tu byla slečna Laurel, viďte?“

„Doufám, že ano. Kdo používá téhle místnosti?“

„Jenom já a občas jeden člověk, co nám pomáhá na zahradě.“

„Je to místní usedlík?“

„Ne, pane. Je to Mexikánec. Jezdí sem z města.“

„Kdy jste byl v téhle místnosti naposled – samozřejmě předtím, než jste objevil tu lahvičku?“

Zamyslil se a žvýkal si rty svými zlatem vyspravenými zuby. „Dneska dopoledne. Spíš časněji.“

„Podíval jste se do koše?“

„Ne, pane. Neuvědomuju si, že bych se byl díval. Ale asi bych si byl té flaštičky všiml, kdyby v něm ležela.“

„Takže soudíte, že v koši neležela.“

„Nemohl bych přísahat, ani že tam byla, ani že nebyla.“

„A kdy byste mohl přísahat na to, že byl koš prázdný?“

„Vysypával jsem ho včera,“ odpověděl. „Včera odváželi smetí.“

„Takže Laurel sem mohla přijít kdykoliv od té chvíle, kdy jste koš vyprázdnil?“

„Kdepak, pane. Dneska například jsem tu strávil část dne. Jel jsem sice dvakrát do Pointu, dnes ráno a dnes večer, ale mezitím jsem se zdržoval tady poblíž.“ Ustaraně po mně zašilhal. „Doufám, že jsem nic nezbabral?“

„Rozhodně ne.“

„To jsem rád.“ Ale viděl jsem na něm, že mi to docela nevěří a že vůbec není rád.

Se Smithem v patách jsem se vrátil k domovním dveřím. Odemkl a vpustil mě dovnitř. V celém domě bylo ticho a tma a já si připadal, jako zloděj.

Na konci haly se objevila Elizabeth. Byla ještě oblečená a velmi čilá.

„Archere? Měla jsem za to, že jste už dávno odjel.“

„Seděl jsem už v autě, ale Smith našel něco, co vás bude zajímat.“ Ukázal jsem jí prázdnou lahvičku a vysvětlil jí, oč jde. „Nechci vám dělat velké naděje, ale můžeme z toho usuzovat, že tu v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách byla Laurel, ba možná že tu byla dnes večer.“

„Ale ta lahvička je prázdná. Co to může znamenat?“

„Těžko říct. Taky mě to znepokojuje.“

Její modré oči náhle potemněly. „Myslíte, že ty prášky spolykala?“

„Je to možné!“

„Třeba je tu někde na zahradě. Co když tu někde umírá?“

Vytáhl jsem z kufru auta baterku. Smith rozsvítil všechna venkovní světla. A pak jsme my tři začali prohledávat zahradu, dívali se pod stromy, pod zvlhlý živý plot a prohlíželi místa, kde se Laurel schovávala jako děcko.

Zkrvavená krysa ještě ležela na podlaze vedle kotelny. Ze stěny skladiště shlížela skrze prasklé sklo podobizna kapitána. Zapůsobila na mě podivným dojmem, jako pamětní obrázek mrtvého člověka, muže, který před dávným časem zemřel kdesi na druhé straně oceánu.

Do skladiště vešel Smith a našel mě před kapitánovým portrétem. Postavil se vedle mě a řekl procítěně:

„Byl to nejlepší kapitán, pod kterým jsem kdy na moři sloužil. A zrovna on musel pověsit celou svou kariéru na hřebík.“

„Proč se vlastně rozlil benzín na lodi Canaan Sound? Vy jste tam přece tenkrát byl?“

Pohlédl na svou zmrzačenou ruku. „Byl jsem tam. Co vám mám povídat. Některým lidem se holt smůla lepí na paty. Nejdřív ho potkal ten malér s benzínovou nádrží a teď zase s podmořskou naftou. Kapitán se řídí přesně podle knih, jenomže benzínové nádrže a podmořské naftové vrty o knihách nic nevědí. Musíte mít štěstí, když s nimi chcete pracovat, a kapitán se nenarodil na šťastné planetě. Byl by na tom lépe, kdyby učil na námořní akademii v Annapolisu – stejně to bylo vždycky jeho přání.“

Když jsme se s prázdnýma rukama a sklíčeni obavami vraceli domů, vyšla z otevřených dveří Marian. Prokvetlé vlasy měla rozcuchané a šaty na bocích překroucené, jako by se oblékala potmě a ve spěchu. Očima téměř nepříčetnýma se rozhlížela kolem sebe ve světle lamp.

„Co se děje?“

„Asi nás tu dnes navštívila Laurel,“ odpověděla Elizabeth. „Ale zas už odešla.“

Řekl jsem Laurelině matce o lahvičce, kterou našel Smith, i co si o tom myslím. Popadla mě za ramena – byla překvapivě silná, jako zraněná kočka – a cloumala mnou:

„Vy ji musíte najít.“

„Dělám, co je v mých silách, paní Lennoxová.“

„Kde myslíte, že je teď?“

„To přece nemůžu vědět. Třeba šla domů.“

„Kam domů?“

„To byste měla vědět spíš vy než já. Vy jste její matka.“

Vběhla do domu. Šel jsem za ní a našel ji v kapitánově pracovně u telefonu.

„Musíte nám pomoct ji hledat, pane Russo,“ zrovna říkala a bylo slyšet, že téměř propadá hysterii. Vzal jsem jí sluchátko z ruky a řekl Tomovi:

„Viděl jste ji? Ozvala se vám?“

„Ne, pane, vůbec nic nevím. Myslíte, že ji mám jít hledat?“

„Žijeme v obrovském městě, Tome. Můžete zrovna tak dobře zůstat doma. Třeba se pokusí navázat s vámi kontakt.“

„Dobře. Zůstanu tedy doma.“

„A ještě něco. Viděl jste Glorii?“

„Viděl jsem ji naposled, když jsem ji vezl do Redondo Beache. Takže jsou už vlastně nezvěstné dvě.“

„Aspoň že máme slabou naději, že je Laurel živa.“ A zavěsil jsem.

Marian mi stála po boku. „Řekl jste mu, aby zůstal doma, kdyby se Laurel pokusila navázat s ním kontakt. Ale co když se pokusí o kontakt se mnou? Koneckonců jsem její matka.“

„To je pravda.“

„Jenomže náš dům je stále prázdný. Co když přijde domů a nikoho tam nenajde? Musím domů.“

„Jsi příliš unavená, drahoušku,“ namítla Elizabeth.

„Není to tak zlé. Stejně bych nemohla spát. Se spaním je už asi u mě konec. Půjčíte mi vůz?“

„Neměla bys sama řídit.“

Byl bych se rád nabídl, že ji odvezu, ale byl jsem tak vyčerpaný, že jsem nedůvěřoval svým řidičským schopnostem. Smith řekl, že ji zaveze zpět do Pacific Pointu.

Slíbila, že mi dá vědět, kdyby se ozvala Laurel.

Když jsem zahýbal z kopce dolů směrem k domovu, uvědomil jsem si, že pohled na město se změnil. Zdálo se větší, mnohem víc osvětlené a méně abstraktní. Leželo mezi horami a oceánem jako živá substance, schopná ranit i být raněna.

Vypnul jsem myšlení i vnímání a jel domů mechanicky jako stroj.

· XXXVIII ·

V mém bytě to vypadalo, jako by od té chvíle, co jsem tu byl s Laurel, uplynuly celé věky, a ne třicet hodin. Světlo svítilo jako za dušičky, vzduch kysele páchl. Trochu mnou otřáslo, když jsem si uvědomil, že se nezměnil byt, ale něco ve mně.

Svalil jsem se na rozkládací pohovku, zavřel oči a snažil se odloučit od podobných myšlenek. A lehké temnošeré vlny začaly ihned dorážet na mou mysl.

Přinášely poselství a znovu a znovu mi je opakovaly: Laurel je už příliš dlouho nezvěstná, pravděpodobně je mrtvá; prázdnou lahvičku někdo pohodil v Somervillově garáži, aby nás zmátl. Pokoušel jsem se najít vysvětlení, jak se to mohlo stát, ale byl jsem zmožený únavou a nedokázal jsem logicky myslet. Natáhl jsem se s polštářem pod hlavou a okamžitě usnul.

Z černé hlubiny nevědomí mě vylovil telefon. Přešel jsem rozespale místností a zvedl sluchátko. Byla to má telefonní služba.

„To je pan Archer? Volala nějaká paní. Řekla jsem jí, že je ještě málo hodin, ale byla neodbytná –“

„Kdo to byl?“

„Nechtěla mi říct jméno.“

„A nechala nějaký vzkaz?“

„Říkala něco v tom smyslu, že se vrátila domů její dcera – ta, s kterou jste si přál mluvit.“

„Řekla, že se vrátila její dcera?“

„Já myslím, že to vám chtěla vzkázat. Nebylo jí dobře rozumět. Připadala mi jako opilá.“

Poděkoval jsem, oholil jsem se, vzal si čistou košili a vyšel do šedého rána. Automobilový provoz k Wilshiru byl ještě slabý. Zahnul jsem k Piku, sjel dolů k moři a pak zabočil k severu. Žluté miasma smogu z předešlého dnu se vznášelo nad pobřežím i nad hladinou oceánu. Ranní světlo, které jím pronikalo, nebylo k Topanga Courtu laskavé. S vymletým srázem a sutí horniny zvedajícími se za ním připomínal opuštěnou hornickou osadu nebo říši duchů postavenou u hromady škváry.

Protože měl Harold zbraň i vůli jí použít, zaparkoval jsem raději o několik desítek metrů dále na silnici. Když jsem se vracel, spatřil jsem, že u okraje silnice stojí auto plné dětí. Byl to starý cadillac s texaskou poznávací značkou a s blatníky připomínajícími porvaná křídla.

Nálepka na zadním nárazníku vyzývala: „Zatrub, jestli miluješ Ježíše Krista.“ Tmavá očka dětí ke mně vzhlédla se smutnou otázkou. Je tohle zaslíbená země?

Gloriin zelený falcon stál pod přístřeškem pro auta za motelem. Jeho poznávací značka byla nečitelná, olepená něčím, co vypadalo jako pečlivě naaranžované bláto. Obešel jsem hlavní budovu k průčelí. Uvnitř se svítilo a zaslechl jsem šum hlasů vpletený do zvuků silničního provozu.

Vzal jsem za domovní dveře. Bylo zamčeno. Pak se ozvaly kroky a skleněnou tabulkou na mě vyhlédla paní Munganová. A jestli mi to místo připomínalo říši duchů, vypadala ona jako permoník, který se prodral z hlubiny, aby naposled zahlédl denní světlo.

Odemkla a vyšla před dům. Zvonek nad její hlavou nepříjemně břinkl. Byla z ní cítit whisky, ale oči měla chladné a střízlivé.

„Dostal jste můj vzkaz?“

„Dostal.“ Poděkoval jsem jí.

„Moc jste sebou nehodil. Měla jsem co dělat, abych tu Glorii udržela. Je celá vystrašená.“

„Tomu se nedivím. Je zapletená do únosu.“

„Ona říká, že ne. Tvrdí že Laurel vůbec neviděla.“

„Mohl bych si promluvit přímo s ní, paní Munganová?“

„To víte, že jo. Chci, abyste s ní mluvil. Proč myslíte, že jsem vás volala?“ Pohlédla na žluté nebe. „Já to vím, že jsme v bryndě.“

Gloria čekala v místnosti za klenutou chodbou. Když jsem vešel, vstala a zvedla zaťaté pěsti k prsům, jako by se bála, že ji napadnu fyzicky.

„Dobré jitro, Glorie.“

„Dobré jitro,“ odpověděla váhavě.

Ztratila svou živost i půvab. Patřila k typu dívek, které jsou téměř krásné, když jsou šťastné a spokojené, a téměř ošklivé, když na ně dolehne deprese. Oslovila matku, rozladěná už dopředu.

„Martie? Mohla bych prosím tě mluvit s panem Archerem mezi čtyřma očima?“

„Proč? Přece jsi mi už všecko řekla.“ Starší žena na ni pohlédla podezřívavě. „Nebo ne?“

„To víš, že jsem ti všecko řekla, ale o to vůbec nejde. Je mi to trapné.“

Paní Munganová odešla a zavřela za sebou dveře. Gloria se obrátila ke mně:

„Maminka to myslí dobře, jenže má svých starostí až nad hlavu, zvlášť od té doby, co nás opustil otec. Já jsem vlastně o ni pečovala od svých dvanácti let sama. Měla vždycky tolik problémů, že jsem ani neměla čas zamyslit se nad svým vlastním životem, natož pak něco řešit.“

Zprvu mluvila rozechvěle, ale během řeči se její rozrušení vytrácelo a hovořila pak už klidněji. Nepřerušoval jsem ji. Každý svědek má svůj osobitý způsob, jak se přibližuje pravdě. Pokračovala:

„Nemyslete si, že je snadné vyrůstat s matkou alkoholičkou. Martie pije už hodně dlouho, co pamatuji – asi od smrti tety Allie. Víte, jak to bylo s tetou Allií?“

„Vím, že byla zabita. Říkala jste mi to včera ráno. Nepamatujete se?“

„To že bylo včera ráno? Připadá mi, jako by to bylo před rokem. No nevadí, teď už toho vím o její smrti trochu víc. Tetu Allii zastřelil jeden z jejích nápadníků – ten, co ho odmítla.“

„Jak jste se o tom dozvěděla?“

„Řekl mi to Harold včera večer v motelu.“

„V Redondo Beachi?“

„Ne. Odjeli jsme potom do jiného motelu. Harold přestal důvěřovat svému lékaři, bál se zrady.“

„Je Harold ještě v tom druhém motelu?“

„Už ne,“ řekla.

„A kde je?“

Žalostně na mě pohlédla. Zamilovala se do Harolda, a i když ji zranil a zklamal, nedokázala ho přestat milovat.

„Řekněte mi, kde je Harold, Glorie. On je klíč k celé záležitosti.“

„To není pravda,“ hájila ho. „Harold nikoho neunesl. Ani po nikom nestřelil.“

„Kdo vám to řekl?“

„On, a já vím, že mluvil pravdu. On jenom chtěl předat vraha tety Allie spravedlnosti.“

„Myslíte Nelsona Bagleyho?“

Přikývla. „Bagley ji skutečně zastřelil. Ale jsou do toho namočeni ještě i jiní lidé – ti, kteří celý případ ututlali.“

„Kteří jsou to lidé, Glorie?“

„Musela jsem Haroldovi slíbit, že to nikomu neřeknu. Že prý to dokáže zařídit sám.“

„Jedná se o kapitána Somervilla?“ zeptal jsem se.

„Já nikoho nejmenovala.“

„Ale o toho mu přece šlo, a proto sem přivedl Bagleyho – aby Bagley viděl v televizi kapitána Somervilla?“

Ohlédla se a zírala upřeně na televizní přijímač, jako by byl schopen dát odpověď místo ní. Obrazovka však zůstávala tmavá a tichá.

„Když už toho tolik víte,“ řekla Gloria, „proč se mě na to vyptáváte?“

„Dobrá, tak vám to řeknu sám. Somerville byl milencem vaší tety. Bagley buď byl, nebo se chtěl jejím milencem stát. Odmítla ho a já se domnívám, že měla potom poměr s někým jiným. Bagley ji zastřelil. Somerville použil svého vlivu, aby celý případ ututlal, protože se obával, že by byl do toho zatažen. Jenže Harold Sherry tu dávnou záležitost znovu vyhrabal na světlo. Nastínil jsem to správně?“

„Vy o tom víte víc než já.“

„Včera večer jste přece strávila s Haroldem mnoho hodin. Neříkal vám nic? Nevysvětlil vám ani, jak došlo k tomu, že byl postřelen?“

„Chtěl ho zabít otec Laurel,“ odpověděla.

„Z jakého důvodu?“

„Řekl mi, že ho její rodina odjakživa nenávidí.“

„Proč ho nenávidí, vám neřekl?“

„Ne.“

„Ani se nezmínil, že on chtěl zabít Laurelina otce?“

„Ne.“ Ale oči měla rozšířené a zamyšlené, jak v duchu soustředěně rozbírala uplynulou noc s Haroldem a leccos se jí začínalo jevit v jiném světle.

„Jak vám Harold vysvětlil, že má tu krabici s penězi?“

„Řekl mi, že si nechal proplatit své cenné papíry. Ty cenné papíry a ještě akcie a směnky mu odkázal jeho otec. Harold chtěl odjet do ciziny a vzít mě s sebou.“

Byl jsem už syt Haroldových lží i jejího tvrdošíjného zapírání. „Podívejte se, Glorie. Zavolala jste mě a já jsem za vámi přijel za předpokladu, že se mnou chcete mluvit. Jaký má smysl, abyste teď něco zamlčovala?“

„Já vás nevolala. To maminka.“

„Na tom nesejde. Jsem tady, a vy mlčíte.“

„Co chcete ode mě slyšet?“

„Kde je Harold.“

„Já nevím, kde je, a nestarám se o to.“

„Kde jste ho opustila?“

„Já ho neopustila. On opustil mě.“

„Jak to provedl? Přijel si někdo pro něj?“

„To se ode mě nedovíte.“

Ale napovědělo mi to něco v jejím hlase a ve způsobu, jak skláněla hlavu ke straně, jako by ji někdo udeřil nebo se k tomu chystal.

„Byla to žena, Glorie?“

Po dlouhé odmlce odpověděla. „Ano. Starší paní. Musela jsem Haroldovi slíbit, že se nebudu koukat, ale podívala jsem se z okna motelu a zahlédla jsem ji.“

„Jak asi stará?“

„Nejméně jako Martie. Přijela ve velké mercedesce. Harold vlezl do kufru a tak odjeli.“

„I s penězi?“

„Ano, peníze si vzal s sebou.“

„I revolver?“

Zasmušile přikývla. „Co to se mnou je?“ posteskla si. „Proč musím vždycky narazit na takové typy?“ Seděla shrbeně jako žena očekávající těžkou hodinku. „Jediný, o koho jsem doopravdy stála, byl můj bratranec Tom. Ale on stál jenom o Laurel – už jako malý kluk.“

Až po chvíli mě zarazilo, co vlastně řekla. „Už jako malý kluk?“

„Je to tak.“

Seděl jsem jako na jehlách. „Tom zná Laurel už tak dlouho?“

„Už od dětství,“ odpověděla Gloria. „Hrávali si spolu, když mu byly asi čtyři roky a jí tři. Když mu umřela maminka, tak to skončilo, až se zas sešli přede dvěma roky. Náhodou přišla k němu do lékárny ve Westwoodu a požádala ho, aby jí udělal lék na předpis. Předpis zněl na její jméno. Bylo to jméno, které nikdy nezapomněl, a taky mu připadala povědomá ještě z dětských let. Ale odešla z dragstóru, dřív než uvěřil, že je to skutečně ona, Laurel Lennoxová, kterou znal. Pak za ní vyběhl na parkoviště a řekl jí, kdo je, a ona se na něj upamatovala. A sotva za dva měsíce byla svatba.“

Konec této historky jsem už jednou slyšel. „Od koho to víte, Glorie?“

„Od Toma. Často mi to vyprávěl,“ dodala zahořkle. Ale její hořkost se mísila s kladnějšími pocity; včetně špetky družičkovské sentimentality. Setkání Laurel s jejím bratrancem byla patrně nejromantičtější událost v historii rodiny.

Ale mě zajímal ten neromantický aspekt. „Rád bych věděl, jak k tomu došlo, že si Tom a Laurel v dětství spolu hráli?“

„Já sama nevím. Nepřemýšlela jsem o tom. Snad bude něco vědět Martie.“

Gloria otevřela dveře do zadní chodby a zavolala na matku. Přišla a čpěla z ní kořalka. Už začala holdovat Bakchovi. Přesto se podívala na dceru očima bystrýma jako jasnovidka.

„Odvede tě na policii?“ Obrátila se ke mně. „Musíte ji odvést na policii?“

„Myslím, že ne. Nejlepší východisko by ovšem bylo, kdyby tam šla Gloria sama a všechno jim oznámila. Máte nějaké známé v šerifově úřadovně?“

Pohlédly na sebe. „Což takhle šerifův zástupce Stillson?“ řekla starší žena. „Vždycky si na tebe potrpěl.“

„Půjdete za panem Stillsonem, Glorie, a promluvíte si s ním?“ zeptal jsem se.

Zaťala pěsti a zatřásla jimi, až se celé její tělo křečovitě zachvívalo. „Já nevím, co bych mu řekla.“

„Řekněte mu pravdu – to, co jste řekla mně – a poproste ho, aby o tom podal zprávu kapitánu Dolanovi z Pacific Pointu. Dolan působí v tamní šerifově úřadovně.“

Slzy jí vstoupily do očí, jako by jí někdo svíral hlavu v lisu. „Já nechci udat Harolda.“

„Nic jiného vám nezbývá, Glorie, a bude dobře, když to uděláte dřív, než ho předám policii já.“

„Vy ho předáte policii?“

„Ano.“

„A víte, kde je?“

„Tuším to.“

„Kde je?“ Chtivě ke mně přistoupila.

„To vám neřeknu.“ Otočil jsem se k ní zády a hovořil s její matkou: „Gloria mi právě pověděla, že váš synovec Tom si hrával s Laurel Lennoxovou, když byli děti. Víte o tom něco bližšího, paní Munganová?“

„Trochu se na to pamatuju. Proč se ptáte?“

„Víte, jak se seznámili?“

„To sotva budu vědět.“ Promluvila příkře na Glorii. „Jestli půjdeš za tím Stillsonem, tak si umyj obličej a vem si jiné šaty.“

Gloria se na matku zaškaredila, ale poslušně se obrátila a vyšla z místnosti.

„Nechci, aby to slyšela,“ pravila paní Munganová. „Nevzpomínám si už, jestli jsem vám včera večer vyprávěla o své sestře a kapitánu Benjaminu Somervillovi?“

„Ne, myslím, že ne. Co bylo se Somervillem, paní Munganová?“

„Právě do něho se Allie zamilovala, když bydlela v Bremertonu. Jeden čas si dělala naděje, že jí pomůže dosáhnout rozvodu a že se s ní ožení. Jenže on najednou obrátil a oženil se s děvčetem o dobrou polovinu let mladším než on – ale byla z rodiny naftových průmyslníků. To děvče byla Elizabeth Lennoxová, teta Laurel.“

Pohlédla na mě s uspokojením jako matematik, který rozřešil rovnici. Pak se zasmušila, jako by ji výsledek rovnice roztesknil nebo poděsil.

„Vzpomínám si teď na všechno tak živě, jako bych to znovu prožívala,“ řekla. „Když Allie nechala manžela v Bremertonu a vrátila se sem s Tomem, neměla z čeho žít. Mungan a já jsme jí pomáhali, jak jsme mohli. Ale přesto na tom byla špatně, když musela udržovat dům, a žila jak se říká z ruky do úst. Poradila jsem jí, aby šla za Somervillem, že jí snad něco dá. Koneckonců si rozbila manželství kvůli němu. A jako realitníci jsme věděli, že zrovna koupil za padesát tisíc nový velký dům v Bel-Airu. Tenkrát to byly pěkné peníze, bylo to na jaře roku 1945.

Allie mi vyprávěla, že šla za Somervillem, ale nebyl doma. Byl na moři. Doma byla jeho mladá žena a ta dala Allii nějaké peníze, dost, aby z toho žila pár týdnů. Ale potom na tom byla zase zle.

Mungan a já jsme ji už nemohli podporovat. Naše realitní kancelář byla v posledních válečných letech před bankrotem a pak jsme o ni docela přišli. A tak se Allie znovu vypravila k Somervillovům. Tentokrát tam nebyla jeho mladá žena, ale její bratr – ten, co jsme ho viděli v úterý večer s kapitánem Somervillem v televizi. Bratr a jeho žena jí nabídli, aby jim občas pohlídala dítě, a to potom Allie dělala až do své smrti. Takhle se dostal náš Tom s jejich holčičkou dohromady.“

Zmlkla a stála na trochu vratkých nohou, jako by naslouchala hluché ozvěně svého vyprávění. Ale její oči hleděly dál nechápavě. Přece jen nebyla matematik: spíš hloupý bifloun, který si pamatuje všechny detaily svého i sestřina života, ale neumí v nich najít jejich hlubší význam.

· XXXIX ·

Rozjel jsem se po dálnici jižním směrem na Pacific Point a potom jsem odbočil na starou silnici. V místech, kde lemovala pobřeží, jsem spatřil naftu pokrývající tenkým duhovým povlakem hladinu oceánu a silnou černou vrstvou pláže.

Jezero Sandhill Lake bylo zas jednou zcela opuštěné. Kolem loveckého klubu nestály služební automobily ani nepobíhali policisté. Ale uvědomil jsem si, že na něco jsem přesto zapomněl. U vjezdu do El Rancha stojí u šraňků ozbrojená stráž. A Haroldovu matku nemohu požádat o souhlas k průjezdu.

Řekl jsem proto strážnému, aby mě spojil s domem pana Williama Lennoxe. Služebná mi zavolala k telefonu Connii Hapgoodovou.

„To jste vy, pane Archere? Zrovna jsem uvažovala, že se na vás obrátím. Pohřešujeme totiž Williama.“

„Jak dlouho?“

„Nejméně hodinu. Jeho postel byla prázdná, když jsem ho šla vzbudit a nesla mu noviny. Všechny vozy stojí v garáži, což by mohlo znamenat, že ho někdo odvezl, nemyslíte?“ Hlas jí stoupal do vyšších poloh a najednou se zbortil v otázce.

„Co tím myslíte, že ho někdo odvezl?“

„Já ani sama nevím, co tím myslím. Ale děsí mě to a já nejsem člověk, který se snadno vyděsí. Je tu tak divně prázdno a mrtvo.“

„Mohl také odejít sám. Včera to málem udělal.“

„To mi taky dělá starosti,“ odpověděla. „Máme tu obrovský pozemek. Místy je úplná divočina. A on má slabé srdce a rád přepíná své síly. Jestli odešel někam sám –“ Nedopověděla větu.

„Přijdu k vám co nejdříve. Ale hned to být nemůže.“

„A kam jdete teď?“ řekla zostra v návalu jakési žárlivosti.

„Jsem na stopě Laurel.“

Než mi mohla položit další otázku, zavěsil jsem. Strážný zvedl šraňky a dal mi rukou znamení, že mohu projet.

Zaparkoval jsem na Lorenzo Drive pod zahradou paní Sherryové a vykročil nahoru po její příjezdové cestě. Nebyla zvlášť příkrá, ale svaly na mých nohou i má vůle byly jakoby ochromeny. Harold má zbraň a je pravděpodobně natolik v dobré kondici, aby z ní dokázal vystřelit.

Pozorně jsem prohlížel okna, jestli nezahlédnu kovový záblesk nebo pohyb. Ale jediný pohyb v celém okolí domu vycházel od dvou kolibříků, kteří se pářili ve vzduchu.

Obešel jsem dům dozadu, jako včera, a udělal prohlídku v otevřené garáži. Nezměnilo se tu téměř nic. Stála tu zase starší šedá mercedeska, jenže tentokrát bylo víko kufru otevřené, a když jsem se podíval dovnitř, našel jsem na dně zaschlou krev.

Zadní dveře domu vrzly. Vyšla z nich paní Sherryová a zamířila kradmými kroky ke garáži. Lekla se, když mě spatřila. Ale měla tolik duchapřítomnosti, že přistoupila až ke mně, než šeptem promluvila.

„Co tu děláte?“

„Musím mluvit s Haroldem.“

„Harold tu není. Řekla jsem vám to už včera.“

„Tak proč šeptáte?“

Položila si ruku na ústa, jako by ji byla prozradila. Ale neodvážila se promluvit nahlas.

„Já měla vždycky slabý hlas,“ zašeptala.

Obešla mě s předstíranou bezmyšlenkovitostí a tiše zavřela víko kufru. Její pohyby byly křečovité a těžkopádné a občas po mně úkosem pohlédla očima, jež jako by se v průběhu noci staly hlubšími a lesklejšími.

„Kde je, paní Sherryová?“

„Já nevím. Mluvili jsme o tom včera, jak si vzpomínám. Poskytla jsem vám veškeré informace, které jsem měla – všechno jsme už probrali.“ Rozhodila ruce, aby mi ukázala, jak jsou čisté a prázdné.

„Jenže dnes není včera. Harold je tady s vámi, že ano?“

Její hluboké lesklé oči jenom zdůrazňovaly povadlost a bezútěšnost celého jejího zjevu. Odpověděla na mou otázku nepřímo:

„Jeden německý filozof – myslím, že to byl Nietzsche – řekl, že dějiny jsou vlastně jen stálým opakováním toho, co bylo – táž stará historie, obehraná jako stará deska, která se donekonečna opakuje. Když jsem to poprvé slyšela v koleji, nerozuměla jsem tomu. Ale teď si myslím, že měl pravdu. Je to jako historie mého vlastního života.“

„Mohla byste mi říci, jaká je to historie?“

Zavrtěla hlavou. „Já to sama nevím. To je na tom to nejzvláštnější. Jako by se to stále opakovalo a přitom mě to vždycky znova překvapí.“

„To platí o nás o všech, paní Sherryová. Ale ne všichni máme syny.“

„Přála bych si ho nemít.“ Potrestala ústa, která to vyřkla, ztvrdlými prsty. „Ne, není to pravda. Nepřeji si, aby byl mrtev nebo se nenarodil. Vím, že kdybych ho neměla, byla bych ještě bezvýznamnější, než jsem nyní.“

„Jak je mu, paní Sherryová?“

„Myslím, že má horečku. Rozhodovala jsem se, jestli bych neměla zavolat lékaře. Myslíte, že doktor Brokaw by byl ochoten sem zajet až z Long Beache?“

„Zeptejte se ho. Ale myslím si, že byste právě tak dobře mohla zavolat místního lékaře.“

Obličej se jí scvrkl. „To nemohu. Za chvíli by o tom věděl kdekdo.“

„K tomu stejně dojde, že celá věc bude veřejně známá. Ona už téměř je, nejsou známa pouze jména a bydliště. Jediné, co můžete pro Harolda udělat, je přemluvit ho, aby se přiznal sám, dřív než k tomu bude přinucen. Kdyby nám řekl, kde je Laurel Russová, byla by to pro něj polehčující okolnost.“

Paní Sherryové se protáhla tvář jakoby vlastní váhou, jako se natahuje těsto. „On neví, kde je. Ptala jsem se ho na to.“

„On to neví?“

„Opravdu to neví. Říká, že ji neviděl několik dní.“

„Pak lže.“

„Je to možné,“ připustila s těžkou myslí. „Já na něm vždycky nepoznám, kdy lže a kdy ne.“

„Tak kde je?“ opakoval jsem otázku.

„Uvnitř. Ve svém pokoji.“

„Je ozbrojen?“

„Byl,“ řekla. „Ale sebrala jsem mu zbraň. V noci byl hrozně rozčilený – snad z horečky. Nadával mi a klel a mával mi před obličejem revolverem. Tak jsem mu ho zabavila.“ Řekla to, jako by se styděla, že tím Harolda jaksi zbavila mužnosti.

„Co jste s tím revolverem udělala?“

„Vyndala jsem náboje a schovala ho do své šatny. Náboje jsem dala do koše na prádlo v koupelně.“

„To jste moudře provedla. A necháte mě s ním teď promluvit?“

Obavy, že ho ztratí, jí zastínily tvář a zkalily oči. „Harold mi to nikdy neodpustí.“

„Mohly by se stát horší věci. Z této situace není východiska, paní Sherryová. Překvapuje mě, že sem ještě nedorazila okresní policie. Až přijdou, budete mít s nimi opletačky, že přechováváte člověka hledaného policií.“

„Ale já jsem přece jeho maminka.“

„Tak mě k němu pusťte. A mezitím, co s ním budu hovořit, mu zavolejte lékaře. Nemáte tu žádného v okolí?“

„Je tu doktor Langdale. Bydlí v El Ranchu.“

Odvedla mě zadními dveřmi do kuchyně. Na elektrickém sporáku se kouřilo z pánve se slaninou. Popadla pánev, spálila si o ni ruku a upustila ji. Byl to den, kdy se paní Sherryové nic nedařilo.

Když si chladila ruku pod proudem studené vody, zavolal odněkud z domu její syn:

„Co je to tam? Mami?“ Hlas měl zároveň vzteklý i vyděšený.

„Už jdu,“ odpověděla příliš tiše, aby ji mohl zaslechnout.

Opatrně mě vedla domem ke dveřím synova pokoje, dala mi znamení, abych počkal, a vešla.

„Co to má znamenat?“ slyšel jsem, jak říká. „Myslel jsem, že mi děláš snídani.“

„Dělala jsem ti ji. Ale popálila jsem se.“

„Není v tom nic jiného? Zdálo se mi, že s někým mluvíš.“

Chvíli bylo v místnosti naprosté ticho. Slyšel jsem jednoho z nich dýchat.

„Někdo tu je,“ řekla konečně. „Jeden pán čeká v předsíni a chce s tebou mluvit.“

„Co mi to děláš?“

Doskákal po jedné noze ke dveřím, prudce je otevřel a uviděl mě. Na noze měl zkrvavený obvaz a ustřižená pyžamová nohavice dosahovala právě nad něj. Vlasy mu padaly do horečnatých očí.

„Kdo jste? Já vás neznám.“

„Jmenuji se Archer. Jsem soukromý detektiv.“

„Co tu chcete?“

„Chci Laurel.“

Znovu se otočil k matce, jako by ona byla původcem všeho zla v jeho nezdařeném životě. „To byl tvůj nápad, ty zatracenej starej blázne?“

Svěsila hlavu, jako by byla zvyklá na podobná epiteta. „Takhle se mnou nemluv, Harolde. Jsem tvoje matka.“

„Proč se podle toho nechováš?“

Položil jsem mu ruku na prsa – srdce mu divoce tlouklo – a zatlačil jsem ho zpátky do pokoje. Najednou sklesle usedl na kraj postele.

„Musíme si s Haroldem o různých věcech pohovořit,“ řekl jsem paní Sherryové. „Bude pro vás snazší, když při tom nebudete. Bude to snazší pro nás všechny.“

Pohlédla na Harolda truchlivýma očima matky ztrácející syna a prošla kolem mě ke dveřím.

„Ještě jeden dotaz, než odejdete,“ řekl jsem jí. „Kde je ta krabice s penězi?“

„Schovala jsem ji do své šatny.“ A šeplavě dodala: „Nechtěla jsem si ji nechat, opravdu ne. Mám vám ji přinést?“

„Nechte ji zatím, kde je. Možná že z ní pro vás vytlučeme nějakou výhodu.“

Nepochopila, co tím myslím. Na její schopnost chápat už bylo kladeno přespříliš nároků. Harold nás pozoroval jako divák při pingpongovém zápase, který vysoko sázel a prohrál.

„To jsou moje prachy, o kterých mluvíte,“ řekl. „Moc těžce jsem je získal.“

„Vy zřejmě získáváte všechno moc těžce, Harolde. Kdybych já měl platit takové úroky jako vy, radši bych se poohlédl po někom, kdo by mi šikovně poradil.“

„A co mě to bude stát?“

„Nic. Já už mám klienta. Jmenuje se Tom Russo. Ale to, co jste provedl Tomově ženě, vás může stát zbytek života.“

Pohlédl na mě zděšeně. „Nic jsem jí neprovedl. Tenhle týden jsem ji vůbec neviděl.“

„To je pravda,“ vmísila se jeho matka. „Mně řekl totéž.“

„Už jsem to od vás slyšel, paní Sherryová. A teď doufám, že bude možné, abych byl několik minut s Haroldem sám. Policie se tu může objevit každým okamžikem. Nejdřív se budou ptát, kde je Laurel. Jestli jim to řekne, budou možná ochotni přimhouřit nad některými věcmi oko.“

„Já nevím, kde je Laurel. Viď, že ne, maminko.“

„Neví to.“ Postavila se mezi nás, jako by ho chtěla chránit. „Harold by Laurel neublížil. Vždycky ji zbožňoval.“

„To je pravda. Já jsem ji vždycky zbožňoval.“ Chápal jsem, co se tu odehrává. Matka a syn opět navázali dialog, který spolu pravděpodobně vedli už asi patnáct let a který se stal tak nereálný a mocný jako sen. A mně připadla v této snové hře třetí role – role trestajícího otce, který odešel s jinou ženou, ale vrátil se, aby je stíhal.

· XL ·

Měl jsem sto chutí nechat je na holičkách. Ale místo toho jsem zostra vyjel na paní Sherryovou:

„Odejděte na chvíli, prosím. A zavolejte doktora Langdala.“

Polekala se a poslechla. Přirazil jsem za ní dveře. Harold řekl:

„Nebuďte hrubý. Matka není na takové jednání zvyklá.“

Vysmál jsem se mu do očí. Byl bych mu jednu s chutí vrazil. Jenže on byl skutečně rozdíl mezi tím, co si mohl dovolit on a co já. Řekl jsem:

„Kde je, Harolde?“

Pohlédl na mě se zchytralou nevinností. „O kom mluvíte?“

„O Laurel Russové.“

„Zeptejte se jejího táty. Ten to ví.“

„Nedělejte ze mě blázny, Harolde. Jack Lennox leží v pacificpointské nemocnici s dírou v hlavě, kterou jste mu udělal vy.“

„On vystřelil první. Já střílel v sebeobraně.“

„Vyděrači nemají právo na sebeobranu. Jestli Jack Lennox umře, budete v pěkné kaši. Už teď jste v ní až po krk, s tím únosem na kontě. Kdybyste byl opravdu tak chytrý, jak si o sobě myslíte, už byste koukal, jak se z ní vyhrabete.“

Nervózně a bojácně těkal očima po pokoji. Zřejmě se tu od jeho chlapeckých let nic nezměnilo. Byly tu různé kolejní vlaječky, už vybledlé jako jeho dávné sny. V jednom rohu slibně stála knihovna plná klasiků pro mládež.

Chtěl něco říct, pak si zvlhčil vyprahlé rty jazykem a začal znovu. „Já jsem Laurel neunesl, tenkrát ani teď!“

„Vy jste spolu byli domluveni?“

Zavrtěl nečesanou hlavou. „Vůbec jsem ji neviděl.“

„Zač vám tedy její otec zaplatil sto tisíc dolarů?“

„To je má a jeho věc.“

„Už ne, Harolde.“

Chvíli neodpovídal. „Tak dobře. Byl to úplatek.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Dal mi ty peníze, abych mlčel. Jestli budete mlčet i vy, můžeme se o ně rozdělit.“

V očích mu náhle svitla naděje. Naklonil se ke mně, až málem spadl z postele. Zachytil jsem ho za rameno a podepřel.

„Co víte na Jacka Lennoxe?“

„Víc než dost. Nebýt miliónů jeho rodiny, byl by ho námořní soud uvrhl do portsmouthské káznice.“

„Provedl něco za války?“

„Přesně tak. Střelil jednoho člověka do hlavy a zapálil loď. Jenže kdo má tak dlouhé prsty jako Lennoxovi, dokáže ututlat i takovýhle zločin.“

„Jak jste to vypátral, Harolde?“

„Vím to od toho člověka, kterého postřelil.“

„Myslíte Nelsona Bagleyho?“

Vyvalil na mě oči. Jako mnozí polointeligenti, odtržení od skutečnosti, nemohl uvěřit, že by i někdo jiný mohl něco vědět. Když si to uvědomil, propadl zlosti a nejistotě.

Řekl: „Když už stejně všechno víte, nebudu vás s tím dál nudit.“

„Vůbec mě nenudíte. Právě naopak. Vidím, že jste vykonal kus dobré detektivní práce.“

„To bych řek. Nejste jediný detektiv na světě.“

„Jak jste zjistil, že jde o Nelsona Bagleyho?“

„Pátral jsem trochu v minulosti Lennoxovy rodiny. Od známé dívky jsem se dozvěděl o zločinu, který byl spáchán na jaře roku 1945. Byla zavražděna její teta. Zaujalo mě to hlavně proto, že tato její teta byla přítelkyní velikého kapitána Somervilla, který se oženil s Elizabeth Lennoxovou. Vyhledal jsem si celý případ ve starých novinách a zjistil jsem, že hlavním podezřelým byl Nelson Bagley. Nebyl nikdy postaven před soud, prý kvůli mentální poruše. Ale pravý důvod byl jiný.“

„Jaký?“

„Lidi jako Lennoxovi si můžou koupit soudní dvůr i s celým příslušenstvím. A navzájem si pomáhají.“

Nezdálo se mi to věrohodné a řekl jsem mu to. Harold se rozmáchl pěstí a udeřil do vzduchu.

„Říkám vám, že nelžu. Neexistuje nic na světě, co by starý Lennox neudělal pro svého syna Jacka. A nic, co by už nebyl udělal. Aby například ututlal ten lodní požár, přibral kapitána Somervilla do firmy.“

„Jak jste přišel na tohle?“

„Dedukcí. Studoval jsem psychologii těch lidí. A když jsem jednou s Jackem Lennoxem o té věci mluvil, nic nezapřel. Nepopřel ani, že tu ženu zavraždil.“

„Máte na mysli Allii Russovou?“

Vzrušeně přikyvoval. „Jack Lennox byl u ní ten večer, kdy byla zastřelena. Mám to od očitého svědka.“

„Zas Nelson Bagley?“

„Ano. Nelson ji ten večer špehoval. Viděl Jacka Lennoxe s Allií v její ložnici.“

„Já se domníval, že jejím milencem byl kapitán Somerville?“

„Byl. Ale Somerville musel odplout s lodí. Mezitím se vrátil z východu, kde absolvoval námořní školu, Jack Lennox a Allii, abych tak řekl, podědil. Zaměstnal ji – občas jim hlídala Laurel – jenže víc času trávila s ním.“

„To ještě není důkaz, že ji Jack zabil.“

„To vím taky, jenže ono to do sebe všechno ohromně zapadá. A potom – Nelson Bagley mi nelhal, a on takřka viděl, jak se to stalo.“

„Bagley nikdy nebyl vhodný svědek,“ řekl jsem, „a teď je nedosažitelný.“

„To je jasné. Já se stejně divím, že zůstal tak dlouho naživu, když toho na Jacka Lennoxe tolik věděl. Věděl, že to byl Lennox, kdo po něm střelil a zapálil loď. Věděl taky, že Jack Lennox zavraždil Allii Russovou.“

„Jste si jist, že to Bagley opravdu věděl, že jenom nefantazíroval?“

„Jsem si jistý, člověče, na sto procent. V úterý večer jsem udělal pokus. Zjistil jsem, že Lennox a Somerville vystoupí v televizi, proto jsem odvedl Bagleyho z nemocnice a odvezl jsem ho ke své přítelkyni. Bagley oba poznal, když se objevili na obrazovce. O Lennoxovi řekl, že je to ten muž, kterého viděl v Alliině ložnici a který ho postřelil.“

Nevěřil jsem tomu tak pevně jako Harold, který jistotu možná jen předstíral. Všechny zprávy o Alliině smrti a postřelení Bagleyho se ke mně dostávaly přefiltrované časem a patrně i zdeformované v myslích obou ztroskotanců, z nichž jeden už byl sám taky mrtev.

„Co se stalo s Bagleym, Harolde?“

„Odvezl jsem ho do domu Lennoxových na útesu v Pacific Pointu. Chtěl jsem mít absolutní jistotu v identifikaci Jacka Lennoxe. Musel jsem se ovšem držet v pozadí, protože mě Lennox znal.“

„Bagleyho znal přece také.“

„Ano, okamžitě ho poznal. Vzal ho procházkou dozadu za dům a svrhl ho z útesu do moře.“

„Viděl jste to na vlastní oči?“

„Ne, ale to nehraje roli. Lennox mi nabídl peníze, když o tom budu mlčet. Řekl mi, že je sežene přes noc, když budeme předstírat, že jde o únos. Teď vidím, že na mě šil boudu a že mě chtěl už od samého začátku doběhnout. Myslel si, že mě zastřelí a ještě z toho vyjde jako hrdina. Ale já ho srazil hned na místě.“

Harold si olízl rty rozpukané horečkou. Jeho obvinění proti Jacku Lennoxovi zněla jako přeludy chorého mozku. Avšak začínaly se spojovat v jakousi obludnou realitu. V mnoha bodech zapadaly do obludné reality, které jsem sám byl svědkem, a nabízely vysvětlení přestřelky u jezera Sandhill Lake.

Jedna smrt však zůstávala neobjasněná – smrt Tonyho Lashmana. Zeptal jsem se Harolda:

„Předevčírem večer, když jste navštívili Jacka Lennoxe v jeho domě, šli jste k němu rovnou z přístavní hráze?“

„Nešli. Ptal jsem se na Lennoxe v rybárně a restauratérka mi dala špatnou adresu. Poslala mě k staré paní Lennoxové. Ale její tajemník mi řekl, kde bydlí Jack.“

„Tajemník vás poslal k Jacku Lennoxovi?“

„Ano.“

„Víte, že byl taky zabit?“

Ta zpráva jako by Haroldem otřásla. Řekl však pouze: „To odpovídá. Lennox je schopen oddělat kohokoliv, jenom aby zahladil stopy.“

Připadlo mi, že se Harold opakuje a stále obměňuje jedno jediné paranoidní téma. Pocítil jsem k němu náhle silnou nechuť a vyšel jsem do předsíně.

Paní Sherryová ke mně přistoupila se smutnou tváří. Něco na mně muselo být vidět, protože se náhle celá poplašila:

„Co se děje?“

„Nic. Jenom jsme hovořili. Ale váš syn na tom není dobře. Zavolala jste lékaře?“

„Pokoušela jsem se. Paní Langdalová mi řekla, že její manžel odjel k panu Williamu Lennoxovi. Zřejmě se mu něco stalo.“

„Řekla vám co?“

„Dostal prý srdeční záchvat a spadl z traktoru. To bych ráda věděla, proč muž jeho věku leze na traktor.“

„Tohle Lennoxovým zrovna scházelo,“ poznamenal jsem.

Oči paní Sherryové však zůstaly nevlídné. Neměla s Lennoxovými soucit.

Požádal jsem ji, aby přinesla peníze a revolver. Beze slova pro ně došla do ložnice. Přesvědčil jsem se, že krabice je plná a že revolver není nabitý.

„Mohu si od vás zatelefonovat?“

„Chcete přivolat policii?“

Napadlo mě, abych jí poradil: „Mnohem lepší by však bylo, kdybyste zavolala policii vy.“

„Lepší pro Harolda?“

„Ano. Zavolejte šerifovu úřadovnu v Pacific Pointu. Žádejte k telefonu kapitána Dolana.“

Přikývla, ale hlavu už nechala skloněnou. Šel jsem za ní do pokoje, kde jsme spolu včera hovořili. Závěsy na oknech bránily místnost proti rannímu slunci a za nábytkem ležely stíny jako usazenina noci.

Vytočila číslo šerifovy úřadovny a žádala Dolana. „Tady Sherryová – matka Harolda Sherryho. Archer mi poradil, abych vás zavolala. Harold byl postřelen a není ozbrojený. Chce se vzdát a předat vám peníze.“

Odpovídala na kapitánovy otázky a ještě hovořila, když zazvonil zvonek. Otevřel jsem dveře silnému bělovlasému pánovi, který se představil jako doktor Langdale. Řekl jsem mu, že Harold je ve svém pokoji.

„Jak se daří Williamu Lennoxovi, pane doktore?“

„Pan Lennox je mrtev.“ Lékařovy unavené oči se střetly s mými. „Byl mrtev, ještě než jsem k němu přišel. Jel buldozerem na pláž a dostal infarkt.“

„Co dělal s buldozerem?“

„Asi chtěl očistit pláž od nafty. Pan Lennox odjakživa nesnášel sebemenší nečistotu na své pláži.“

· XLI ·

Několik kilometrů před vjezdem do El Rancha jsem minul Dolanův vůz. Jel jsem dál do Pacific Pointu.

Bylo ještě brzy ráno, když jsem vystoupil z výtahu v nejvyšším patře nemocnice. Před Lennoxovými dveřmi nehlídkoval tentokrát policista.

Lennox seděl na posteli a před sebou měl podnos se snídaní. Tvář měl tečkovanou strništěm, oči znavené pod přilbou obvazů. Ale na jeho podnose nezbývalo ani sousto.

„Promiňte, že ruším, pane Lennoxi.“

„Co zase chcete?“

„Zadrželi jsme Harolda Sherryho a dostali nazpět vašich sto tisíc. Doznal se ke všemu.“

Vzduch v místnosti jako by se srazil v husté ticho. Zvenčí sem zaléhaly zvuky života, cinkot nádobí i ostatní ranní hluk nemocničního provozu, promísený s hukotem aut asi dvacet metrů pod námi na ulici.

Lennox hleděl na okno, jako by uvažoval, nemá-li z něho vyskočit. Obešel jsem postel a postavil se k ní z okenní strany. Odvrátil tvář a zíral na ztichlý televizní aparát, který visel vysoko na šedé stěně jako pozorovací zařízení.

Sebral všechny síly a podíval se na mě. „Co říkal Sherry?“

„Uvedl proti vám několik vážných obvinění.“

„To se dalo čekat. Sherry je psychopat a chorobný lhář a nenávidí mě. Nenávidí celou naši rodinu. Zachoval se hanebně k Laurel, když byla ještě skoro dítě, a já ho za to spráskal. A od té doby se mi chce pomstít. S jakými výmysly přišel tentokrát?“

„Řekl, že jste na jaře 1945 vystřelil po dvou lidech. Allie Russová, první z nich, zemřela. Ten druhý, Nelson Bagley, byl zraněn na hlavě a utrpěl těžké popáleniny, když se na lodi Canaan Sound vzňal benzín.“

Lennox mávl rukou v širokém zamítavém gestu.

„To je kupa nesmyslů.“

„Neřekl bych. Nelson Bagley vás sám usvědčil.“

„Jak by mohl? Je přece mrtvý.“

„Viděl vás v úterý večer v televizi. Ve středu přišel k vám do domu s Haroldem Sherrym. Sherry tvrdí, že jste Bagleyho shodil z útesu. A potom že jste si sjednal se Sherrym schůzku, při níž jste ho chtěl zabít. Naneštěstí pro vás přežil.“

„A vy těmhle nesmyslům věříte?“

„Chtěl jsem si jeho tvrzení ověřit nejprve u vás. Ale vy nejevíte snahu věcně odpovídat.“

„Co ode mě chcete? Obviníte mě ze dvou vražd, s kterými nemám nic společného, a čekáte, že padnu na zadek a přiznám se k nim?“

„Ze tří vražd,“ řekl jsem. „Jednu jsem vynechal. Sekretář vaší matky Tony Lashman byl zabit, protože věděl, že Harold Sherry a Bagley šli ve středu večer za vámi.“

Lennox se poprvé zarazil. „To vůbec nevím, že je Lashman mrtev.“

„Jeho mrtvé tělo leží v márnici v přízemí této nemocnice. A Bagley tam leží rovněž. Jakmile budete dost silný, ochotně vás tam zavedu a ukáži vám je.“

„Děkuji za ochotu. Prosím vás, jděte už radši.“

„Ještě jsme neskončili. Chtěl bych od vás slyšet, jakým způsobem přišel Bagley o život a proč. Mám na něm osobní zájem. Sám jsem ho vytáhl z vody.“

„Já ho do ní nehodil.“

„Sherry tvrdí, že jste to udělal vy.“

„To nemá žádnou váhu, co on říká. Pravděpodobně ho utopil sám.“

„Z jakého důvodu?“

„Psychopat jako Sherry důvod nepotřebuje. Ale jestli chcete stůj co stůj nějaký důvod slyšet, tak to Sherry udělal nejspíš jen proto, aby z toho mohl obvinit mě.“

„To nezní věrohodně.“

„Vy neznáte Sherryho a nevíte, jak mě nenávidí.“

„Já myslím, že to vím. A taky vím, že nezabil Bagleyho.“

„A já snad ano?“

„Buď jste ho zabil vy, nebo někoho kryjete.“

Znovu se na mě zahleděl pohledem tak pronikavě upřeným, jako by se pokoušel číst mé myšlenky.

Sanitářka zlehka zaklepala a přišla si pro podnos. „Chutnala vám snídaně, pane Lennoxi?“

Byl tak zamyšlen, že ji ani nevnímal. Podívala se na něj vyčítavě, tázavě na mě a odcházela za břinkání nádobí. Když se automatické dveře samy zavřely, řekl jsem Lennoxovi:

„Tak koho vlastně kryjete?“

Znovu jsme byli vyrušeni, takže mi nemusel odpovědět. Vedle postele zazvonil telefon. Zvedl sluchátko:

„Tady Jack Lennox… Je mrtev?… Proč proboha živého jel na traktoru?… Aha… Opravdu? A kde je?… Aha… Netrap se nad tím. A nikoho nepouštěj do domu.“

Zavěsil, opřel se do polštářů a těžce oddychoval. Nepůsobilo to však jako výraz zármutku. Rozčilení mu zbarvilo tváře a zjasnilo oči.

Po chvíli si vzpříma sedl na posteli. „To byla má žena. Otec se dnes ráno zabil. Já jsem jeho univerzální dědic, což znamená, že teď stojím pevně v kramflekách.“

„To jste šťastný člověk.“

„Nebuďte ironický.“ Sklouzl pohledem po stěnách, jako by mu místnost byla náhle těsná, a podíval se opět na mě. „Co byste byl ochoten udělat za sto tisícovek?“

Neodpovídal jsem.

„Nechal byste si pro sebe všecko, o čem tu právě byla řeč?“

„Vy mi nabízíte sto tisíc dolarů?“

Přikývl a pozoroval mě jako kočka ptáka.

„Taky sto tisíc dolarů jako Haroldu Sherrymu?“ zeptal jsem se.

„Snad se mi je podaří sehnat.“

„A taky byste mi k nim přidal kulku do těla jako Haroldovi?“

Zkrabatil tvář a odfrkl si. „Jděte do háje. Není s vámi kloudná řeč.“

„Už je pozdě na podobnou transakci,“ řekl jsem. „Harolda právě vyslýchá policie. A brzy přijdou za vámi.“ Chvíli jsem mlčel, aby měl čas strávit tuto informaci. „Co jim řeknete?“

Opřel se zase do polštářů a zahleděl se ke stropu. Příval rozčilení a opojení z vlastní moci, které pocítil při zprávě o otcově smrti, jím proběhly a vzápětí ochably. Promluvil změněným, tázavým tónem, který mu neseděl a stál ho úsilí.

„Vy znáte mou dceru?“

„Znám ji letmo.“

„Je vám sympatická?“

„Velice sympatická.“

„Byl byste ochoten jí prokázat službu? Nežádám nic pro sebe, jenom pro ni.“

„Dělám pro ni, co je v mých silách, jak víte. Hledám ji od středečního večera.“

„Už ji nehledejte. Má žena mi právě oznámila, že se Laurel včera večer vrátila domů. Dozvěděl jsem se v jednom jediném okamžiku, že mi zemřel otec a našla se má dcera.“ Říkal to se samolibou sentimentalitou, jako by viděl sám v sobě hrdinu dramatu.

Srdce se mi rozbušilo. „Kde byla celý ten čas?“

„Někde se toulala. Asi sbírala odvahu k návratu.“

„V jakém je stavu?“

„V nedobrém. Marian jí musela dát sedativa. Laurel ještě stále myslí na to, jak by se sprovodila ze světa.“

Oba jsme zmlkli. Lennox ležel nehybně s pažemi rozhozenými do stran, jako by se snažil sdílet se svou dcerou její situaci a tím ji i pochopit.

„Sprovodila snad Laurel ze světa někoho jiného?“ zeptal jsem se.

„Ano. Obávám se, že ano.“

„To ona svrhla Nelsona Bagleyho z útesu?“

Téměř neznatelně přikyvoval. „Máme nad útesem terasu s nízkou zídkou. Laurel tam seděla a čistila od nafty nějakého ptáka. Bagley ji nejspíš zahlédl z cesty a zamířil k ní. Když se u ní znenadání objevil, strčila do něho, že přepadl.“

„Viděl to Harold Sherry?“

„Myslím, že ne. Seděl v autě nahoře na silnici. Naštěstí byla jediným svědkem její matka. Ale Sherry si domyslil, co se asi stalo – nepodařilo se mi Laurel zklidnit, bědovala a strašně plakala – a žádal po mně sto tisíc, že na to v tom případě zapomene. Nezbylo mi, než s jeho podmínkou souhlasit. Hrály v tom roli ještě i jiné věci, z dávné minulosti.“

„Chcete mi o nich něco povědět?“

„Ne, nechci. Byl jsem ochoten zaplatit těch sto tisíc dolarů, aby se vše utajilo, a jsem ochoten platit i nadále.“

„Kdo navrhl předstírání únosu?“

„Já. Shodovalo se to s představou, kterou moje rodina má o Sherrym. A nenapadl mě jiný způsob, jak ty peníze rychle opatřit.“

„Skýtalo vám to ještě jednu výhodnou možnost,“ řekl jsem. „Kdyby se vám bylo včera podařilo Sherryho zabít, nikdo by vám to nemohl vyčítat.“

Se zájmem na mě pohlédl, ale neřekl nic. Já jsem pokračoval:

„Pořád ještě nechápu, proč Laurel svrhla Bagleyho z útesu?“

„Já taky ne. Moje žena si myslí, že se na něj mohla upamatovat z dětství. Možná že ho i viděla, když zastřelil Allii Russovou.“

„Laurel byla v domě Russových v okamžiku vraždy?“

„Je to docela dobře možné. Allie Russová nám ji hlídala.“

„Hlídala ji i ten večer, kdy došlo k vraždě?“

„Na to si nevzpomínám.“

„Stalo se to v ten večer, kdy jste se nalodil na Canaan Sound. Měl byste si přece pamatovat, jak jste strávil poslední večer na pevnině.“

„Snad bych měl, ale nepamatuji se na nic. Celý den jsem pil. Museli mě na loď prakticky odnést.“

„Jestli byla vaše dcera ten večer u Russových, někdo ji tam musel přivést. Byl jste to vy?“

„Řekl jsem vám už, že se na nic nepamatuji.“

„Nechodil jste v tu dobu s Allií Russovou?“

„Ne. Nechodil.“

„Jestli jste nechodil s Allií, proč jste postřelil Bagleyho?“

Lennox se náhle prudce vztyčil na posteli. „Somerville žvanil?“

„Na tom nesejde, kdo co říkal. Otázka je, proč jste vystřelil po Bagleym?“

Šklebil se a koulel očima jako člověk, který uvízl v bludišti vlastní povahy. „Tak on to byl Somerville. Tím hůř pro něj. No dobrá. Chodil jsem s Allií jen velmi krátce, v době, kdy jsem čekal na nastoupení námořní služby. Když jsem se ten večer nalodil v Long Beachi, nevěděl jsem, že byla zabita. A nevěděl jsem o tom několik týdnů, dokud nám v asijských vodách nedoručili na palubu první zásilku pošty. Měl jsem hodnost důstojníka polní pošty, takže jsem dostal poštu z první ruky. Někdo mi poslal novinový výstřižek se zprávou o zavraždění Allie a byl tam uveden přesný popis hlavní podezřelé osoby.“

„A ten popis se hodil na Bagleyho?“

„Ano. Ten, kdo mi poslal výstřižek, poslal také jeden Somervillovi. Byl z toho tak nervózní, že nechal prasknout benzínovou nádrž. Já si zachoval chladnou mysl. Zavolal jsem Bagleyho do radiotelegrafické kabiny, vzal jsem si ze sejfu pistoli ráže pětačtyřicet a položil mu několik otázek. Připustil, že byl v ten večer u jejího domu. Když jsem mu ukázal výstřižek, vyděsil se a utíkal pryč. Běžel jsem za ním, a ačkoliv jsem neměl nic takového v úmyslu, vystřelil jsem. Zasáhl jsem ho a od záblesku z revolveru se vznítil oheň. Vlastně to zavinil Somerville, že loď začala hořet – jeho vinou praskla nádrž. Jestli se s tím chce Somerville po tak dlouhé době ohánět, doplatí na to jen on. Od dnešního rána jsem hlavou firmy já.“

Ale byl jako korunní princ, který musel příliš dlouho čekat na korunovaci a zatím ochabl a zmalátněl. Položil jsem si otázku, jak dlouho asi bude vykonávat moc, kterou zdědil po otci, ale odpověď zněla, že dlouho ne. Řekl jsem:

„Kdo poslal ty novinové výstřižky vám a Somervillovi?“

„Copak to vím?“

„Bylo k nim něco připsáno?“

„K mému ne.“

„Ani na obálce nebylo nic napsáno?“

„Ne. Adresa byla napsána na stroji.“

„Zněla na Polní námořní poštu?“

„Ano.“

„Proč myslíte, že vám někdo poslal ty výstřižky?“

„Aby nás potýral.“

„Takže ten, kdo vám je poslal, věděl, že jste vy i Somerville důvěrně známí s Allií Russovou, ne?“

„To je možné.“

„Kdo všechno věděl, že jste byl její milenec?“

„Nikdo to nevěděl.“

„A co ty děti? Laurel a Tom?“

Lennox se ke mně naklonil s vytřeštěnýma očima, jako by ho zasáhla dálková střela, vystřelená odněkud ze závitnice času. „Vy myslíte, že mi to poslal ten malý kluk? Nebo Laurel? Ale vždyť jí byly teprve tři roky a ten kluk nebyl o moc starší.“

„Ale oba byli dost staří na to, aby o tom mluvili.“

Lennox se zvrátil do polštářů a přemýšlel o tom, co jsem řekl. Byl bílý jako křída a nervózně se kousal do rtů.

„Nenapadá vás, komu to mohli říct?“

„Ne, nikomu.“ Nepokojně se vrtěl na posteli. „Ptal jsem se vás předtím, jestli byste byl ochoten prokázat mé dceři určitou službu.“

„Neřekl jste mi, oč by šlo.“

„Dával byste na ni pozor a vzal ji třeba na kratší cestu do ciziny.“

„Budu o tom uvažovat.“

„Na úvahy nezbývá čas. Odletíte okamžitě, ještě dnes dopoledne. Obstarám letadlo a pilota a vám dobře zaplatím.“

„Kam chcete, abych s ní odjel?“

„Pryč z Unie. Nejlepší by snad byla Střední Amerika – máme tam dobré konexe.“

„To není dobrá myšlenka,“ řekl jsem. „Jestli Laurel zabila Bagleyho, bude pro ni výhodnější zůstat tady a dostavit se k soudu. Za daných okolností a s přihlédnutím k jejímu nervovému stavu není pravděpodobné, že by ji uznali vinnou z vraždy.“

„A co s ní udělají?“

„To je těžké odhadnout dopředu. Ale s právníky a lékaři, které si vy můžete dovolit, by patrně dostala mírnější trest, dokonce možná jen podmínku, kdyby se za ni zaručil její manžel.“

„Myslíte, že by on vzal na sebe takovou odpovědnost?“

„Já myslím, že ano. Miluje ji.“

„A nepsalo by se o tom všem v novinách?“

„S tím musíte počítat. Zvlášť jestli se pokusíte odvézt Laurel za hranice.“

Lennox chvíli mlčel. „Máte pravdu, nebylo by to k ničemu. Ale i tak je tu ještě jedna věc, kterou bych chtěl, abyste pro mě udělal. Vlastně pro Laurel. Chci, abyste nad ní držel ochrannou ruku. Od této chvíle. Já sám to dělat nemohu a Laurel nevychází dobře se svou matkou. Nikdy spolu dobře nevycházely už od té doby, kdy Laurel začala dospívat a žít svým vlastním životem. Převezmete ji od Marian místo mě?“

„Udělám pro ni, co bude v mých silách.“

Když jsem vycházel z nemocniční haly, potkal jsem Sylvii Lennoxovou, která právě vcházela dovnitř. Vypadala, jako by vstala ze smrtelného lože. Obličej měla propadlý a oči horečnaté.

„Našel jste Laurel?“

„Ještě ne.“

„Jak se daří Jackovi?“

„Myslím, že už nabírá sil,“ řekl jsem.

„Můj manžel William Lennox se dnes ráno zabil. Víte o tom?“

„Vím. Je mi to upřímně líto.“

„Mně taky, a skoro mě to překvapuje. Byla jsem vůči němu plná zloby a přála jsem mu, aby zemřel.“

„Přání ho nezabilo.“

„Já vím, pane Archere. Ještě mi slouží mozek, ačkoliv jsem možná včera odpoledne na vás působila opačným dojmem.“ Zhluboka se nadechla. „Včera mi bylo, jako by se blížila má poslední hodinka, jako by se zhroutilo mé vlastní já. Ale právě teď jsem zjistila, že tomu tak není. Je mi líto, že William zemřel. Cítím dokonce soustrast i s tou ženou.“

„Proč to neřeknete jí?“

„Tolik soustrasti necítím,“ odpověděla suše.

„A z jakého důvodu to říkáte mně?“

„Protože jste byl svědkem mého včerejšího zhroucení. Chci, abyste věděl, že nestrávím zbytek života v podobném stavu.“ Přistoupila ke mně blíž a ztišila hlas. „Ale nemohu se vyrovnat se smrtí Tonyho Lashmana. Proč myslíte, že ho zabili?“

„Aby nepřekážel. Byl taky svědek. A teď mě laskavě omluvte, paní Lennoxová, musím nutně odejít.“

Bylo třeba, abych byl svědkem ještě jedné záležitosti.

· XLII ·

Zaparkoval jsem na silnici nedaleko poštovní schránky Jacka Lennoxe. Než jsem se vydal k domu, vytáhl jsem z kufru auta revolver ráže osmatřicet a strčil ho do kapsy. Kráčel jsem obezřele po příjezdové cestě a všímal si terénu. Byl jsem tu poprvé za denního světla.

Dům byl nízký, postavený na okraji útesu, jejž částečně přečníval. Po pravé straně měl patio s nízkou zídkou, přes niž padl Bagley do náruče smrti.

Na patiu ležela mrtvá potáplice, prosáklá naftou. Dole byla holá pláň, zoraná, aby na ní nerostlo býlí. Pobřežní ptáci, vypuzení z pláží, si na ní hledali potravu v hlíně.

Pracovní lodice proplouvaly sem a tam a dělníci házeli na pevný obvod naftového povlaku chemikálie a slámu. Na nebi visela mračna kouře jako temný odraz nafty na mořské hladině. Když jsem se přiblížil ke kraji útesu, spatřil jsem četné zdroje dýmu. Po celé pobřežní čáře praskaly obrovské ohně, živené olejnatou slámou, kterou shrabovaly desítky mužů z černé kamenité pláže.

Záviděl jsem dělníkům na lodích i na plážích. Záviděl jsem každému, kdo neměl před sebou můj úkol.

Zaklepal jsem na přední dveře. Marian Lennoxová mě zřejmě pozorovala z haly. Promluvila skrz zavřené dveře.

„Jděte pryč. Manžel mi nakázal, abych nikoho nevpouštěla do domu.“

„Váš manžel mě sem sám posílá. Vzpomínáte si přece na mě, paní Lennoxová? Mé jméno je Archer.“

„Proč?“ vypípla, „proč vás sem posílá?“

„Chce, abych střežil Laurel.“

„To mohu docela dobře zastat sa –“ Zarazila se. „Laurel tu není.“

„Váš manžel mi řekl, že tu je. Otevřte, paní Lennoxová, musíme si spolu o některých věcech pohovořit.“

Prudkým trhnutím otevřela dveře. Dopolední světlo jí ostře dopadlo na tvář. Vlasy měla rozcuchané a v nich bílé proužky, jako by je prohrábl čas popelavými prsty.

Puška s teleskopem stála v rohu haly. Prošel jsem kolem paní Lennoxové a uchopil zbraň. Nepokoušela se mi v tom zabránit, jen trpně přihlížela očima, z nichž ještě zírala probdělá noc. Vyňal jsem z pušky náboje a opřel ji znovu do rohu.

„Kde je Laurel?“

„Ve svém pokoji. Dala jsem jí prášky pro spaní, aby usnula.“

„Kam přišly prášky na spaní, které měla u sebe? Ten nembutal?“

„Hodila je do záchodu v garáži u Somervillů. Řekla mi, že už byla odhodlaná je spolykat. Ale pak se rozhodla, že bude dál žít.“ Oči jí teď ostražitě svítily. „Bylo to statečné rozhodnutí.“

„Žít dál?“

„Já bych řekla, že ano. Není toho málo, čemu bude muset čelit. Manžel s vámi o tom nemluvil, co provedla?“ Její podlouhlý obličej se ještě víc zúžil. Čekal jsem, že se rozpláče, ale z ochablých rtů jí vyšla jenom slova: „Zabila jednoho muže včera večer – ne, předevčírem večer. Shodila ho z našeho patia a on spadl na skálu. Ale vy to už asi víte.“

„Jak to, že to víte vy, paní Lennoxová?“

„Viděla jsem, jak se to stalo. Rozběhla se k němu a strčila do něho vší silou. Sletěl dolů ze zídky.“

Předvedla čin, který líčila, a zuřivě vyrazila rukama dopředu. Ale výraz na její tváři, smrtelný děs a široce rozchlíplá ústa, jako by zpodobňovaly muže, který padal.

„Proč ho zabila?“

„To nevím. Stala se spousta věcí, kterým nerozumím.“

„Mohla si vzpomenout na Bagleyho z dřívějška, když byla ještě malé děvčátko?“

„Ano, snad ano.“ Chytila se této myšlenky. „Ten člověk totiž zabil její chůvu, když jí byly tři roky.“

„A Laurel to viděla?“

„Je to docela možné, že viděla. Byla tam v tu dobu. Sice měla spát, ona i malý Tom, ale co když byla vzhůru?“

„Jak to všechno můžete vědět, paní Lennoxová?“

„Já si umím leccos zjistit. Lidé se snaží, abych se nic nedozvěděla, ale já přijdu na všecko.“

„Byla jste ten večer, kdy byla Allie zastřelena, u Russových?“

Přikývla. „Šla jsem si vyzvednout Laurel. Nic víc. Měli jsme se s Jackem sejít v klubu, ale nešel, tak jsem tam zaskočila a odvedla jsem Laurel domů.“

„Byla Allie už mrtvá, když jste tam přišla?“

„Já nevím. Nedívala jsem se do ložnice. Nevěděla jsem, že je mrtvá, dokud jsem se o tom nedočetla v novinách.“

„Kdy to bylo?“

„Až za několik dní. Malý Tom tam s ní byl celou tu dobu, ale já to nevěděla. Přísahám vám, že jsem to nevěděla.“

„Já vám věřím, paní Lennoxová. Jenom netvor by dokázal nechat děcko samotné s mrtvou matkou.“

„Já nejsem netvor.“ Ale to slovo ji ťalo do živého. „Ostatně to nebylo moje dítě. Byl dítě té coury.“

„Proč ji tak nazýváte?“

„Protože je to pravda. Nebyla o nic lepší než prachobyčejná kurva. Ale Jack s ní strávil poslední noc před odplutím. Zajel k ní, že u ní nechá Laurel, a už se nevrátil. Šla jsem tam a našla ho opilého v její –“

Vymrštila ruku před ústa. Schovala za ní zčásti i své hrůzou rozšířené oči.

„A zastřelila jste ji, paní Lennoxová, viďte?“

Po chvíli napjatého ticha odpověděla: „Kdybych ji byla nakrásně zastřelila, měla bych k tomu všechny důvody.“

„A tak jste ji zastřelila, že ano?“

„Na to vám neodpovím,“ zamumlala do dlaně. „Nejsem povinna vám odpovídat. Kromě toho každý ví, že ji zastřelil Bagley.“

„Jak vy to víte?“

„Stálo to v News. Viděli ho ten večer lidé ze sousedství, jak slídí kolem jejího domu, a dali policii jeho popis.“

„O tom všem se psalo v News?“

„Jistě. Jestli si to chcete přečíst, mám ještě někde tu zprávu schovanou, vystřihla jsem si ji.“

„Měla jste víc výtisků než jeden?“

„Měla. Považovala jsem to za důležité.“

„Co jste udělala s ostatními?“

„Poslala jsem je jistým lidem, které to asi zajímalo.“

„Jako například manželovi a švagrovi?“

„Ano. Chtěla jsem, aby to věděli.“

„Chtěla jste, aby věděli, co jste udělala, ale aby nevěděli, že jste to udělala vy.“

Ztěžka oddychovala, jako by byla tajila dech po celou noc. Připadalo mi, že stěny místnosti se kolem nás začínají zvolna svírat. Hala mi znovu připomněla vězeňskou celu, kde jsou drženi vězňové bez naděje na vysvobození.

Pravila: „Proč mám trpět já sama? Vy muži si užijete své a pak ženu opustíte a nezajímá vás, jak trpí.“

„Tak se k vám choval váš manžel?“

„Právě že tak,“ odvětila. „Vždyť jsem vám říkala, že s ní strávil i poslední noc na pevnině.“

„A tak jste ji zastřelila.“

„Já nic takového přece nepřiznávám.“

„Přiznala jste však, že jste poslala manželovi výstřižek z News.“

„To nebyl žádný zločin. Za to mi nemůže nikdo nic udělat, že jsem mu poslala novinový výstřižek. Myslela jsem si, že má právo se dozvědět o její smrti.“ Říkala to s jakousi doznívající lítostí, která však už dávno zkysla v zlobu. „Představovala jsem si, jak se asi tvářil, když otevřel obálku a dozvěděl se, že je mrtvá.“

„Proč jste poslala výstřižek také Somervillovi?“

„Původně byla jeho milenkou. Přepustil ji Jackovi.“ Pohlédla na mě s odporem. „Vy muži jste čuňata, jeden jako druhý. Jsem ráda, že už se to všechno provalilo. Mám po krk toho nekonečného předstírání normálního manželství.“

„Proč jste shodila Bagleyho z útesu?“

„Poznal mě. Viděl mě tenkrát večer v domě té ženské. To on mi zavolal, že můj manžel je u ní.“

„A vy jste tam šla a zastřelila jste ji.“

„Nedoznávám se k ničemu,“ řekla.

Ale pohlédla na mě a v očích se jí zračilo vědomí, že už nezbývá nic, co by mohla zapírat.

„Viděla vás Laurel, když jste ho srazila z útesu?“

„Viděla. Utekla, ale vrátila se domů včera večer.“

„Mluvila o tom s vámi?“

„Ano, mluvila. Řekla mi, že bych měla jít na policii a přiznat se.“

„Jste k tomu svolná?“

„Já nevím. Bojím se toho. Co se mnou udělají? Zabila jsem tři lidi.“ Zoufale se jí sešklebila tvář jako člověku padajícímu do prázdna.

„Dovedu pochopit, proč jste zabila Allii Russovou a Nelsona Bagleyho,“ řekl jsem. „Ale proč musel zemřít Tony Lashman?“

„Věděl, že Nelson Bagley přišel sem k nám do domu. Pokoušel se mě vydírat. Chtěl po mně sto dolarů denně až do smrti.“

Hlas měla chladně mstivý. Vytrpěla sama tolik, že se stala lhostejnou k utrpení druhých. Začínalo mi z ní být nevolno a požádal jsem ji, aby mě odvedla k Laurel.

Šli jsme k ložnici v přední části domu. Celá stěna proti moři byla ze skla, ale zatažena hustými záclonami. Na konci byly skleněné dveře na balkón.

Laurel spala na posteli s polštářem pod tmavou hlavou, přikrytá vlněným přehozem. Na nočním stolku stál telefon. Než jsem ho použil, sklonil jsem se nad ní a dotkl se rty jejího teplého čela. Nemohl jsem uvěřit, že je živá.

Za mnou se otevřely a zase zavřely dveře na balkón. Marian Lennoxová lezla ztěžka na zábradlí.

Vykročil jsem k ní. „Marian, pojďte zpátky.“

Nevšímala si mě. Udělala krok do prázdna a tiše padala, až ji zadržely černé balvany. Kouř se vinul nad jejím tělem jako dým z pohřební hranice.

Vrátil jsem se k Laurel. Pohnula se a napůl se probrala z hlubin spánku, jako by se má účast s ní přímo dotkla její spící mysli. Byla naživu.

Zvedl jsem sluchátko a začal vyřizovat nutné telefonní hovory.

ROSS MACDONALD

ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA

ČTENÍ NA DOVOLENOU

Z anglického originálu Sleeping Beauty (William Collins Sons & Co Ltd., Glasgow, 1973) přeložila Helena Nebelová.

Kresba na obálce Adolf Born.

Graficky upravil Miloslav Fulín.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p.,

jako svou 3774. publikaci v redakci krásné literatury.

Praha 1980.

Odpovědný redaktor Jan Zelenka.

Vytiskla Státní tiskárna, n. p., závod 1, Praha 1, Karmelitská 6.

14,51 autorských archů, 14,76 vydavatelských archů.

605 22 825. Vydání druhé. Náklad 80 000 výtisků. 01-010-80.

Cena kart. 17 Kčs.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai