3x soukromý detektiv Lew Archer

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Tři detektivní příběhy zavádějí čtenáře do drsného světa profesionálního zločinu v prostředí americké společnosti.Najít oběť; Pohled zpátky; Modré kladivo

NAJÍT OBĚŤ

POHLED ZPÁTKY

MODRÉ KLADIVO

Ross Macdonald/

TŘIKRÁT SOUKROMÝ DETEKTIV LEW ARCHER

GRAFOPRINT/ NEUBERT

PŘELOŽILI JARMILA ROSÍKOVÁ

JIŘINA A KAREL KYNCLOVI

PAVEL MEDEK

© John Ross Macdonald 1954

© Ross Macdonald 1969, 1976

© Grafoprint-Neubert, 1995

NAJÍT OBĚŤ

IVANOVI VON AUW ML.

Jakýsi muž se obával, že snad najde vraha. Jiný, že by mohl najít oběť. Jeden byl moudřejší než druhý.

Stephen Crane

1. KAPITOLA

Byl to nejhrůznější autostopař, jaký mě kdy stopnul. Vztyčil se v příkopě na kolena. Oči tvořily na žluté tváři černé jámy a ústa jasně červenou šmouhu jako namalovaný škleb klauna. Zvednutá paže jej převážila. Opět se svalil na obličej.

Dupl jsem na brzdu a couvl asi sto metrů k místu, kde ležel – tmavovlasý muž v texaskách a šedivé pracovní košili, obrácený tváří k zemi mezi durmanem. Nyní byl nehybný jako smrt. Ale když jsem si vedle něho dřepl, slyšel jsem, jak mu dech vzdychá a bublá.

Podepřel jsem mu kolenem bok, pod bezvládnou hlavu vsunul paži a obrátil ho na záda. U rtů mu vyrážela krev v drobných bublinkách. Šedivá košile byla na prsou tmavá a mokrá. Když jsem ji rozepnul, spatřil jsem mezi zavlhlými chlupy na jeho hrudi kulatý otvor, z něhož se stále řinuly jasné pramínky krve.

Sundal jsem si sako a strhl košili. Přiložil jsem ji na díru od kulky a připevnil svou vázankou. Raněný muž se pohnul a vzdychl. Víčka nad špinavě černýma očima se mu zachvěla. Byl to mladý muž a umíral.

Pohlédl jsem zpátky na jih a pak na sever. Nikde žádná auta, žádné domy, prostě vůbec nic. Někde severně od Bakersfieldu jsem minul jeden shluk automobilů a na jiný jsem už nenarazil. Nastala jedna z oněch přestávek v čase, kdy člověk slyší, jak mu srdce odtikává život, a jiného nic. Slunce zapadlo za pobřežní pásmo hor a údolí se zaplňovalo soumrakem. Hejno špačků přelétlo oblohou jako viditelný vítr, dující a šlehající.

Zvedl jsem muže tak, že se mi hlavou opíral o hruď, a odnesl jsem ho k autu. Třebaže nebyl velký ani těžký, nesl se obtížně, protože byl strašně bezvládný. Uložil jsem ho na zadní sedadlo, hlavu mu opřel o cestovní vak, aby se nezadusil, a přikryl jsem ho cestovní pokrývkou.

Šest sedm kilometrů ujel v této poloze. Sklopil jsem zpětné zrcátko tak, abych ho měl pod dohledem. Jak šero houstlo, jeho tvář v zrcadle téměř zmizela.

Minul jsem tabuli: TÁBOR FREMONT, ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA SPOJENÝCH STÁTŮ. Podél cesty se náhle objevil plot proti cyklonům. Za ním ulice baráků ošlehaných počasím pochodovaly přes údolí k hrbatému obzoru. Nikde ani živáčka. Tunelovité hangáry z vlnitého plechu patřící k přilehlé letecké základně mohly právě lak dobře být mohylami, jež vystavělo vymřelé plemeno obrů.

Pak se u silnice objevila světla a za nimi město světel. Neóny zbarvovaly houstnoucí vzduch do žlutá a zelena: KERRIGANŮV DVŮR – MOTEL DELUX. Recepci a chaty zalévalo zářivé světlo. Zastavil jsem před recepcí a vešel.

Byl tam nábytek z blond překližky a zelené koženky. Žena za recepčním pultem byla také blond. Zkoumala mě podlouhlýma modrýma očima, jež mi daly pocítit, že mám nahou hruď. Zatímco jsem kráčel přes místnost, zapnul jsem si sako.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptala se chladně.

„Muž v mém voze potřebuje naléhavě pomoc. Přinesu ho dovnitř a vy zatím zavolejte lékaře.“

Přivřela víčka, až jí mezi nimi zůstala jen ustaraná škvíra. „Je nemocen?“

„Otrava olovem. Někdo ho postřelil.“

V nervózním spěchu vstala a otevřela dveře za sebou. „Done, pojď sem na okamžik.“

„Potřebuje lékaře ihned,“ řekl jsem. „Na debaty není čas.“

„Na jaké debaty?“ Velký muž vyplnil dveře. Byl ve světle hnědém gabardénovém obleku, měl rozložitá ramena a pohyboval se jako vyžilý bývalý sportovec. „Co je k čertu zase? Copak nic nedokážeš vyřídit sama?“

Žena si mnula štíhlé ruce. „Nedovolím, abys se mnou takhle mluvil.“

Usmál se na ni, aniž odkryl zuby. Jeho tvář pod krátce ostříhanými pískovými vlasy byla rozpálená alkoholem a vztekem. „Ve svém vlastním domě si mluvím, jak chci.“

„Jsi nalíznutý, Done.“

„Nikdys mě neviděla nalíznutého.“

Stáli za pultem těsně proti sobě v zuřivé důvěrnosti.

Řekl jsem: „Venku je muž, kterému hrozí, že vykrvácí. Jestli nedovolíte, abych ho přinesl dovnitř, mohli byste aspoň zavolat sanitku.“

Muž se ke mně otočil, oči jako šedé trojúhelníky pod zvrásnělými víčky. „Vykrvácí? Co je to zač?“

„Nevím. Obstaráte mu nějakou pomoc, nebo ne?“

„Ano, samozřejmě,“ pravila žena.

Vzala ze stolu telefonní seznam, vyhledala číslo a vytočila je. Muž vyšel a práskl za sebou dveřmi.

„Tady je Kerriganův motel,“ řekla žena, „u telefonu Kerriganová. Máme tu nějakého zraněného muže. – Ne. Prý byl postřelen. – Ano, je to zřejmě vážné, naléhavý případ.“

Položila sluchátko. „Okresní nemocnice posílá sanitku.“ Tichým hlasem, sotva silnějším šeptem dodala: „Je mi líto, co se stalo. Naši rodinu naléhavý případ nepozvedá na výši situace. My pod ní klesáme.“

„Na tom nezáleží.“

„Mně ano. Je mi to opravdu líto.“

Naklonila se obličejem přes pult. Její světlé hladké vlasy byly sčesány přísně dozadu, jako by měly zdůraznit jeho dokonalou krásu.

„Nemohu udělat ještě něco jiného?“ zeptala se silnějším hlasem. „Zavolat policii?“

„Policii zavolá nemocnice. Podle zákona to musí udělat. Děkuji vám, že jste se obtěžovala, paní Kerriganová.“

Šla se mnou ke dveřím – utrápená žena, která propásla příležitost zachovat se jako člověk a nemohla to přejít jen tak. „Pro vás to musí být strašné. Je to váš přítel?“

„Je to úplně cizí člověk. Našel jsem ho na silnici.“

Dotkla se mé paže, jako by chtěla navázat kontakt se skutečností, a rychle odtáhla ruku, jako by ji ten kontakt naplnil hrůzou. Její oči se upíraly na mou hruď. Pohlédl jsem dolů na usychající šmouhu v místě, kde spočívala krvácející tvář.

„Jste také raněný? Mohu pro vás něco udělat?“

„Vůbec nic,“ řekl jsem a vyšel ven.

Kerrigan se nakláněl do otevřených zadních dvířek mého vozu. Jakmile mě zaslechl přicházet, prudce se vztyčil.

„Dýchá ještě?“

„Jo, dýchá.“ Alkoholická krev se mu vytratila z obličeje a zanechala na něm skvrny. „Nemyslím, že bychom s ním měli hýbat, ale jestli si přejete, odneseme ho dovnitř.“

„Mohl by vám ušpinit koberec.“

„Nemusíte být hned tak protivný, kamaráde. Slyšel jste, že jsem vám nabídl, abychom ho odnesli dovnitř.“

„Zapomeňte na to.“

Přiblížil se ke mně, oči ve světle reflektorů tmavé a kamenně šedivé.

„Kde jste ho našel?“

„Pár kilometrů na jih od námořní základny, v příkopě.“

„Jak to, že jste ho přivezl zrovna sem, na můj práh, smím-li se zeptat?“

„Smíte se zeptat. Toto bylo první místo, ke kterému jsem dojel. Příště pojedu dál.“

„Tak to nemyslím. Jenom jsem uvažoval, jestli to byla náhoda.“

„Proč? Vy ho znáte?“

„Jo. Jezdí s náklaďákem pro Meyerovo zasilatelství. Jmenuje se Tony Aquista.“

„Znáte ho dobře?“

„Ani bych neřek. Při mém fochu se znám s většinou jelimánků v Las Cruces. Ale nestýkám se důvěrně s mexickýma šoférama náklaďáků.“

„Tím líp pro vás. Nemáte tušení, kdo ho mohl zastřelit?“

„To je pitomá otázka.“

„Přesto byste na ni mohl odpovědět.“

„Jakým právem se vyptáváte, kamaráde?“

„Jen mi dál říkejte kamaráde. Z toho jsem nadšením bez sebe.“

„Nepředstavil jste se.“

„To je pravda. Nepředstavil.“

„Možná bych já měl položit jednu dvě otázky vám,“ pravil. „Nezastřelil jste ho čirou náhodou vy sám?“

„Jste náramně bystrý. Samozřejmě jsem ho zastřelil. Teď jsem na útěku.“

„Jen jsem se ptal. Nemohl jsem si nevšimnout, že jste od krve.“

Trochu zlovolně se usmál. Jeho proměnlivá ústa, zároveň citlivá i brutální, lákala mou pěst, tak jako magnet láká železo. Byl dost velký a nebyl moc starý, ale byl trochu namazaný. Vsunul jsem pěst do kapsy a obešel auto na druhou stranu.

Rozsvítil jsem horní světlo. Tony Aquista dosud vyfukoval ty své smutné bublinky. Oči měl nyní úplně zavřené. Jak se snažil udržet se naživu, neviděl a neslyšel. Na cestě zanaříkala sanitka.

Sledoval jsem ji při její zpáteční cestě předměstími rozprostírajícími se kolem silnice, podél motelů a chat a parkovišť přívěsů, kde vojáci a cesťáci a turisté a sezónní dělníci tráví příležitostné noci s příležitostnými spolunocležnicemi. Na šestiproudové vidlici, kde se sbíhaly dvě hlavní cesty, sanitka odbočila ze silnice doleva.

Promeškal jsem zelenou šipku a musel jsem čekat. Nemocnici bylo v dálce vidět, dlouhou bílou krabicovitou budovu probodanou světly. Poblíž silnice se jako olbřímí sen o násilí zvedalo do noci osvětlené plátno přírodního kina, na němž se dva chlapi navzájem mlátili v rytmu vášnivé hudby.

Vchod do ambulance jsem objevil na zadní straně nemocnice. Jeho rudý elektrický nápis hlásal POHOTOVOSTNÍ SLUŽBA a vrhal pekelnou zář na betonovou příjezdovou cestu znečištěnou olejem. Dříve než jsem vešel, vyndal jsem si z vaku čistou košili a oblékl ji.

V přijímačce stálo půltuctu lidí v bílých pláštích kolem stolu, na němž ležel Tony Aquista. Teď měl žluté i rty. Obrácená láhev krve odkapávala svůj obsah do hadičky připevněné k jeho paži.

Mladý lékař, sekundář nebo asistent, se naklonil nad tichou tvář a přitlačil palce na oči. Aquista se nepohnul. Místnost jako by zatajila dech. Přistoupil jsem k doktorovi. Ostře na mě pohlédl.

„Vy jste pacient?“

„Svědek. Našel jsem tohoto muže.“

Lékař zavrtěl hlavou. „Měl jste ho najít dřív.“ Obrátil se k jedné ošetřovatelce: „Už na něho neplýtvejte krev.“

Sestra uzavřela gumovou hadičku a odpojila poloprázdnou láhev. Ostře jsem v nose pocítil nemocniční pach, pach smrti.

„Umírá, pane doktore?“

„Umřel. Tep ustal a nedýchá. Musel krvácet nějaký čas, pravděpodobně mu nezůstal v těle ani půllitr krve.“

„Střelná rána?“

„Řekl bych, že nepochybně. Tyhle rány do plic, to je úplná vražda.“

Podíval jsem se do tváře Tonyho Aquisty. Proměnila se z masa ve vosk a zuby se cenily.

„Vražda, to je to pravé slovo.“

Musel jsem to říct hlasitě nebo nějak divně. Lékař na mě vrhl provinilý pohled.

„Tenhle člověk je váš kamarád?“

„Ne. Já jenom nerad vidím, když to postihne kohokoliv. Zavolali jste policii?“

„Šerifovu kancelář. Stalo se to mimo obvod města, ne?“

„Tam ho aspoň hodili do škarpy.“

Lékař zamířil ke dveřím a přes rameno prohodil: „Počítám, že šerif si bude přát, abyste se tu zdržel.“

Neřekl jsem mu, že čekat ve sterilních sálech na policisty je mým denním chlebem. Na tohoto jsem čekal v kovové skládací židli před přijímačkou. Nemocnice kolem mě pokračovala ve své činnosti. Ošetřovatelky přišly, uklidily sál pro další naléhavý případ a zase odešly. Tonyho Aquistu, pod prostěradlem beztvarého, odvezli do márnice na konci chodby.

Část mých myšlenek ho doprovázela do chladné tmy. To se někdy stává, když zemře mladší člověk. Připadalo mi, jako bych se i já částečně proměnil ve vosk pod těmi bílými světly. Odněkud z mučivého nitra budovy se ozval pronikavý dětský pláč. Napadlo mě, zdaje to novorozeně, které vyrovnává stav obyvatelstva v Las Cruces.

2. KAPITOLA

Vysoký muž v šedivém všedním obleku otevřel dveře márnice. Když vycházel, jen taktak že nevrazil oslnivě šedobílým stetsonem do horního futra. Plácl dlaní do betonové stěny a řekl uniformovanému muži před sebou:

‚Čert aby to vzal, copak se Tonymu stalo?“

Šerifův pomocník pokrčil rameny: „Možná maléry kvůli ženské. Znáte přeci Tonyho.“

„Ano, znám Tonyho.“

Šerifův kráčející stín se protáhl ke mně. Tvář pod střechou klobouku byla dlouhá a hubená jako jeho postava a osmahlá údolním sluncem. Třebaže šerif byl na svůj úřad mladý, asi tak v mých letech, viděl jsem, jak se mu od koutků očí rozvětvují jizvy staré bolesti a uzavírají z obou stran jeho rty. Oči měl hluboce posazené a tmavé jako okna strašidelného domu.

„To vy jste ho přivezl?“

„Ano, já.“

„Vy nepocházíte z Las Cruces, že ne?“

„Z Los Angeles.“

„Jo ták.“ Pokývl hlavou, jako bych se přiznal ke kdovíčemu strašnému. „Řekněte nám své jméno a adresu.“

Řekl jsem mu své jméno, Lew Archer, a adresu své kanceláře na Sunset Boulevardu. Šerifův pomocník si obojí zapsal. Šerif si přitáhl druhou židli a posadil se obličejem ke mně.

„Já jsem šerif Church. Tohle je Danelaw, můj odborník na identifikaci. A jaképak máte vy zaměstnání, pane Archere, kromě toho, že děláte milosrdného samaritána?“ Jestli se Church pokoušel být bodrý, nedařilo se mu to.

„Jsem soukromý detektiv.“

„No to je ale náhoda. Nebo není? Co jste dělal tam na silnici?“

„Jel jsem. Jsem na cestě do Sacramenta.“

„Dneska večer nebudete,“ řekl šerif stroze. „V dnešní době se nevyplácí dělat milosrdné samaritány. Bohužel se budete muset podrobit určité dávce ouřadování. Budeme vás potřebovat už kvůli ohledacímu řízení.“

„To chápu.“

„Budu-li moct, uspíším to – zítra nebo pozítří. Počkat, dneska je čtvrtek. Můžete zůstat až do soboty?“

„Budu-li muset.“

„Dobrá. A jak se stalo, že jste ho sebral?“

„Ležel v příkopu pár kilometrů na jih od námořní základny. Podařilo se mu vztyčit se na kolena a zamávat na mě.“

„Byl tedy ještě při vědomí? Povídal něco?“

„Omdlel, dřív než jsem se k němu dostal. Nerad jsem s ním hýbal, ale neměl jsem možnost telefonovat a nebyl tam nikdo, koho bych poslal pro pomoc. Položil jsem ho na zadní sedadlo do auta a zatelefonoval jsem pro sanitku z prvního místa, ke kterému jsem dorazil.“

„Kde to bylo?“

„Byl to Kerriganův motel. Kerrigan na tu záležitost zajímavě reagoval. Zdá se, že Aquistu znal, a nechtěl ho tam vidět ani živého, ani mrtvého. Jeho paní zavolala sanitku.“

„Co tam paní Kerriganová dělala?“

„Zřejmě se starala o recepci.“

„Copak tam nebyla Kerriganova vedoucí? Slečna Meyerová?“

„Jestli byla, já ji neviděl. Záleží na tom?“

„Ne.“ Šerifův hlas se zvýšil. Ovládl jej. „To je poprvé, co slyším, že Kate Kerriganová pracuje v motelu.“

Danelaw vzhlédl od notesu: „Byla tam celý týden.“

Church se na něho podíval, jako by měl další otázky, avšak spolkl je. Ohryzek mu viditelně poskočil.

Řekl jsem: „Kerrigan byl trochu pod párou. To možná vysvětluje jeho chování. Ptal se mě, jestli jsem toho muže nezastřelil sám.“

Skoupý úsměv sevřel šerifova ústa. „Co jste mu na to odpověděl?“

„Že jsem toho člověka nikdy předtím neviděl. Myslel jsem si, že to dám do zápisu, pro případ, že by ještě něco žvanil.“

„Za daných okolností to není špatný nápad. A teď kdybyste mi ukázal místo, kde jste ho našel.“

Vstali jsme oba zároveň. Jeho kostnatá ruka mě popadla za rameno a pobídla mě směrem k východu. Nedalo se uhádnout, zda to bylo gesto povzbuzení, či rozkazu. Pro všechny případy jsem mu rameno vyškubl.

Šerifovo auto bylo nové černé mercury speciál bez úředního značení. Jelo za mnou na jih z města cestou, kterou jsem přijel. Večerní přestávka v dopravě skončila. Teď byla úplná noc. Od jihu probodávala údolí jedna světla za druhými, zablýskla mi do očí a zmizela. Ze severu nás dojelo druhé úřední auto.

Minuli jsme opuštěný tábor a já začal pozorovat okraj silnice. Paprsky světlometů z vozů za mnou prohledávaly příkop jako zlomená světelná vesla. Dvakrát jsem se zmýlil, a pak jsem to místo našel. Označovala je stružka zasychající krve na štěrkové krajnici. Ohnutá durmanová stébla pod krajnicí si dosud podržela obrys těla s roztaženými končetinami.

Z druhého hlídkového vozu vystoupilo několik šerifových pomocníků. Jeden z nich byl chlapík s býčími rameny a s jasnýma těkavýma španělskýma očima, jež neustále jezdily sem a tam v indiánsky zbarvené tváři.

„Spojili jsme se s Meyerem. Tony dneska šoféroval a náklaďák zmizel.“

„Co bylo ve voze?“

„To Meyer odmítá říct. Chce si o tom promluvit s vámi. Až dostanu do ruky ty grázly, co to provedli…“ Těkavý pohled snědého muže na mně spočinul tak tvrdě, že jsem zrovna ucítil jeho náraz.

Šerif položil otcovskou paži kolem olivově hnědých ramen. „Neukvapujte se, Sale. Já vím, co vaši lidé cítí, když jde o pokrevné příbuzné. Tony byl váš bratranec, že?“

„Syn matčiny sestry.“

„Dostaneme ty darebáky, Sale, ale nejdřív se ubezpečíme, že jsou to ti praví. Tenhle chlapík nemá s vraždou nic společného. Našel Tonyho a zavezl ho do nemocnice.“

„To říká on?“

„To říkám já.“ Šerifův hlas nabyl náhle úředního tónu. „Kde je teďka Meyer?“

„V garážích.“

„Zajeďte tam a zjistěte, co se dá, o tom náklaďáku. Povězte starému, že přijdu později. Vyhlaste generální pátrání po voze. A chci, aby se na každé výpadovce vedoucí z okresu postavily zátarasy. Rozuměl jste, Sale?“

„Rozkaz, pane.“

Snědý pomocník se rozběhl ke svému autu. Šerif a zbytek jeho mužů pátrali po zemi očima, prsty a fotoblesky.

Danelaw, odborník na identifikaci, mi vzal otisk boty a srovnával jej se stopami v příkopě. Nebyly tam jiné stopy než moje a na štěrkové krajnici nepřibyly žádné nové stopy pneumatik.

„Vypadá to, jako by ho vyhodili z auta,“ mínil Church. „Nebo možná z jeho náklaďáku. Ať to bylo cokoliv, nesjelo to z betonu.“ Pohlédl na mě. „Viděl jste nějaké auto? Nebo náklaďák?“

„Ne.“

„Vůbec nic?“

„Ne.“

„Je možné, že nezastavili, jenom ho vyhodili ven a nechali ležet, a on se sám odplazil ze silnice.“

Danelaw se ozval z krajnice: „Řekl bych, že máte pravdu, šéfe. Tam, kde se dovlekl do příkopu, jsou stopy krve.“

Church si odplivl na beton. „Zatraceně ošklivá historie.“ Téměř bezmyšlenkovitě se obrátil ke mně. „Mimochodem, můžu se podívat na vaši licenci?“

„Proč ne?“ Ukázal jsem mu fotokopii.

„Připadá mi, že je v pořádku. A co jste povídal, že budete dělat, až přijedete do Sacramenta?“

„Nepovídal jsem nic. Mám vypracovat zprávu pro legislativní výbor.“ Jmenoval jsem předsedu výboru. „Najal mě, abych prozkoumal distribuci narkotik v jižních okresech.“

„Kdybych si chtěl dát tu práci a prověřit si, co říkáte, klaplo by to?“

„Přirozeně. Mám s sebou nějaké dopisy.“

Zamířil jsem ke svému autu, ale Church mě zastavil.

„Neobtěžujte se. Nikdo vás nepodezírá. Sal Braga je pruďas a náhodou je Aquistův příbuzný. V tomhle městě je každý příbuzný s každým. Což někdy poněkud komplikuje záležitosti.“ Chvilku mlčel. „Co byste tomu říkal, zajít si pohovořit s Kerriganem?“

„To zní lákavě.“

Touto dobou už byl okraj silnice lemován vozy, úředními i neúředními. Silniční hlídka řídila dopravu signalizačním světlem. Udělala místo, aby se šerifův mercury mohl obrátit, a já jej ve svém voze následoval.

Rudá záře nad městem mi připomněla nápis na pohotovostní službě nemocnice, nekonečně zvětšený. V horách za zářícím městem rotující paprsek leteckého majáku jako by prozkoumával noc a pátral po nějakém smyslu.

3. KAPITOLA

Kerrigan musel šerifa vyhlížet. Jen co jsem zastavil za mercurym, už vyšel z vestibulu.

„Jak se vede, Brande?“

„Ujde to.“

Potřásli si rukama. Ale když hovořili, povšiml jsem si, že se navzájem pozorují jako soupeřící šachisté, kteří už spolu hráli. Nebo soupeři ve hře nebezpečnější než šachy. Ne, povídal Kerrigan, neví, co se přihodilo Aquistovi nebo proč. Nic špatného neviděl, nic špatného neslyšel, nic špatného nedělal. Muž v autě ho požádal, jestli si od něho může zatelefonovat, a to je všechno, co má on s tímhle případem společného. Pohlédl na mě mírně nepřátelsky.

„Jen tak mimochodem, jak jdou obchody?“ Church zběžně pohlédl na svítící ceduli OBSAZENO. „Zřejmě se ani nemusím ptát.“

„Po pravdě řečeno, stojí to za bačkoru. Tohle jsem rozsvítil proto, že moje žena je příliš rozrušená, než aby se starala o recepci. Aspoň to říká.“

„Anne má dovolenou?“

„Dalo by se to tak nazvat.“

„Odešla?“

Kerrigan pozvedl svá těžká ramena a zaseje spustil. „Nevím. Chtěl jsem se zeptat vás.“

„Proč mě?“

„Koneckonců je to vaše příbuzná. Celý týden nepřišla do práce a nemoh jsem ji nikde sehnat.“

„Ve svém bytě není?“

„Telefon nikdo nebere.“ Kerrigan ostře pohlédl šerifovi do tváře. „Ani vy jste ji neviděl, Brande?“

„Tento týden ne.“ Po chvíli dodal: „Teď už Anne příliš často nevídáme.“

„To je divný. Domníval jsem se, že prakticky patří k vám do rodiny.“

„Domníval jste se špatně. Občas se s Hildou stýkají, ale Anne si většinou žije svým vlastním životem.“

Kerrigan se usmál měkkým, ošklivým úsměvem. „Možná že si tenhle týden žije svým vlastním životem trochu víc než obvykle, ne?“

„Co tím myslíte?“

„Vyložte si to, jak chcete.“

Church udělal dlouhý krok směrem ke Kerriganovi, ruce sevřené jako kyje. Oči měl doširoka rozevřené a černé a jeho tvář nabyla v barevném osvětlení zelenou patinu. Vypadal vzteky až nemocný.

Otevřel jsem dvířka auta a jednou nohou stoupl na štěrk. Jak mě šerif uslyšel, zastavil se. Stál tam, celý se třásl a hleděl na Kerriganův zlý úšklebek. Pak se na patě obrátil a odešel od nás. Kráčel jako robot k okraji světla a tam se zastavil, zády k nám a s hlavou svěšenou.

„Mám držet hubu, co?“ poznamenal Kerrigan bodře. „Jednou to s tím vyskakováním přepískne a vylítne z radnice.“

Paní Kerriganová otevřela dveře recepce a šla k nám. „Děje se něco, Done?“ Měla pláštěnku ze stříbrné lišky a na tváři úzkostlivý výraz.

„Vždycky se něco děje. Řek jsem šerifovi, že Anne Meyerová se tenhle týden neukázala. Zřejmě si myslí, že je to moje vina. Já přece nejsem zodpovědný za jeho zatracenou švagrovou.“

Položila mu bojácně ruku na paži jako někdo, kdo se snaží utišit rozrušené zvíře. „Určitě jsi mu špatně rozuměl, miláčku. Jsem si jista, že ti nemůže dávat vinu za nic, co Anne dělá. Pravděpodobně se jí chce zeptat na Tonyho Aquistu.“

„Proč?“ otázal jsem se. „Ona také Aquistu znala?“

„Samozřejmě že znala. On do ní byl úplný blázen. Že je to tak, Done?“

„Drž hubu.“

Ucouvla od něho a zaklopýtla na vysokých podpatcích, jako by byl do ní strčil.

„Pokračujte, paní Kerriganová. Může to být důležité. Aquista právě teď zemřel.“

„Zemřel?“ Ruce jí vyletěly k hrudi a zavinuly se do kožešinové pláštěnky. Obrátila pohled ze mě na svého muže a modré oči jí potemněly. „Je do toho Anne zapletená?“

„Nevím,“ řekl Kerrigan. „Tak tohohle je už dost, Kate. Jdi dovnitř. Je ti zima a jsi rozrušená a děláš ze sebe blázna.“

„To není pravda. Nemůžeš mi poručit, abych šla dovnitř. Mám naprosté právo hovořit, s kým se mi zachce.“

„Nebudeš si pouštět hubu na špacír před tímhle parchantem.“

„Nepouštěla jsem si…“

„Drž hubu.“ Jeho hlas byl tichý a hrozný. „Už jsi mi natropila dost malérů.“

Popadl ji zezadu za lokty a téměř ji odnesl ke dveřím recepce. Slabě se vzpírala jeho sevření, ale když ji pustil, bez ohlédnutí vešla dovnitř.

Kerrigan se vrátil ke mně a láskyplně si prohrábl vlasy. Nosil kanadský trávník, příliš krátký na jeho věk. Tušil jsem, že patří k oněm mužům přicházejícím do středních let, kteří se nedovedou smířit s faktem, že jejich mládí skončilo. To mu dodávalo neskutečný vzhled, pod jehož povrchem se třepotal proud krutosti.

„Vy nevěříte na to, ubíjet ženské laskavostí.“

„Dovedu s čubkama zacházet. S čistokrevnýma čubkama nebo jakýmakoliv jinýma čubkama. Taky dovedu zacházet s čmuchavýma čubčíma synama. Pokud tu nejste úředně, doporučuju vám, abyste výpad z mého pozemku. Ale rychle.“

Ohlédl jsem se po Churchovi. Byl v telefonní budce na konci řady chatiček. Sluchátko držel v ruce, ale nezdálo se, že by hovořil.

„Dojednejte si to s šerifem,“ řekl jsem. „Jsem tu s ním.“

„Kdo vlastně jste, člověče? Kdybych si myslel, že jste šerifa na mě poštval…“

„Copak by se stalo, milánku?“ Nechal jsem ruce svěšené, vystrčil bradu a doufal jsem, že se rozežene a dá mi příležitost, abych mu to oplatil.

„Ležel byste na zádech a měl chřtán plný zubů.“

„A já myslel, že si troufáte jenom na ženské.“

„Mám vám to předvést?“

Ale to jen blufoval. Bystrými jasnými koutky očí pozoroval, že se blíží šerif. Šerifova tvář byla klidná a rozvážná.

„Musím se vám omluvit, Done. Neztrácím často takhle hlavu.“

„Opravdu ne? Jednou si zkusíte takhle vyjet na poplatníky, a příště vás nezvolí ani za antouška.“

„No dobrá. Nechrne toho. Neublížil jsem vám.“

„To byste si moh zkusit.“

„Povídal jsem, nechrne toho,“ opakoval Church tiše. Svaly v jeho tváři byly rozpitvány úsilím, které vynakládal na to, aby se ovládal. „Povězte mi něco víc o Anne. Zdá se, že nikdo neví, kde je. Neřekla Hildě, že odchází ze zaměstnání nebo že někam jede.“

„Neodešla ze zaměstnání. Prostě odjela na víkend a v pondělí ráno se neobjevila v práci. Zřejmě se nevrátila z víkendu. Vůbec nedala o sobě vědět.“

„Kam jela?“

„Vím já. Mně nic nehlásí.“

Dlouhou chvíli stáli tiše proti sobě. Bylo mezi nimi něco horšího než potenciální násilí, jakási nenávist, která přesahovala násilí a naprosto je oba pohlcovala jako mohutná vášeň.

„Jste lhář,“ prohlásil Church konečně.

„Možná jsem lhář. Možná je dobře, že jsem. Jestli ovšem jsem.“

Church uviděl, že je pozoruji, a pohodil hlavou, jako by mi dával strohý rozkaz. Nechal jsem je pohroužené v jejich tiché zlé hádce a odešel jsem do tmavé recepce.

Její temnotou sotva proráželo zelené a žluté světlo pronikající žaluziemi. Paní Kerriganová se choulila na pohovce v nejvzdálenějším koutě. Bylo z ní vidět pouze vlasy se stříbrnými konečky a vlaze se lesknoucí oči.

„Kdo je to?“

„Archer. Ten, kdo vám přinesl tyhle nesnáze.“

„Vy jste žádné nesnáze nepřinesl. Já je mám pořád.“ Vstala a přišla doprostřed místnosti. „Vy nepatříte k místní policii, pane Archere.“

„Ne, jsem soukromý detektiv. Mým normálním revírem jsou jižní okresy. O zdejší okres jsem zakopl jenom náhodou.“

„Nedostali jsme se sem všichni tak?“ Voněla slabě a líbezně, jako nostalgická vzpomínka na polozapomenuté letní dny. Její vzrušený šepot mohl být hlasem živoucí temnoty: „Co to všechno znamená?“

„To můžete odhadnout líp vy než já. Vy znáte lidi, kterých se to týká.“

„Opravdu? Ve skutečnosti je neznám. Ve skutečnosti neznám dokonce ani svého manžela.“

„Jak dlouho jste vdaná?“

„Sedm let. Sedm hubených let.“ Zaváhala. „Pane Archere, vy jste takový ten detektiv, co si ho lidé najímají, aby zjistil věci o jiných lidech?“

Řekl jsem jí, že ano.

„Mohla bych – mohu vám důvěřovat?“

„To záleží na vás. Jiní lidé mi důvěřovali, ale žádná doporučení s sebou nemám.“

„Stálo by to moc? Nějaké peníze mi zůstaly.“

„Nevím, o co vám jde.“

„Jistěže nevíte. Promiňte, jsem dnes večer strašně popletená.“

„Nebo mi to nechcete říct.“

„To je možná ono.“ Přímo jsem cítil její neviditelný úsměv. „Nebo možná přesně nevím, co chci, aby se udělalo. Rozhodně nechci nikomu působit potíže.“

„Jako třeba vašemu manželovi.“

„Ano. Mému manželovi.“ Ztišila hlas, že ho skoro nebylo slyšet. „Včera v noci jsem přistihla Dona, jak balí oba své velké kufry. Jsem přesvědčena, že mě chce opustit.“

„Proč se ho nezeptáte?“

„Neodvážila bych se,“ vysvětlovala s jakousi bezútěšnou ducha– plností. „Mohl by mi odpovědět.“

„Jste do něho zamilovaná?“

„Nemám nejmenší tušení,“ řekla poněkud prudce. „Kdysi jsem byla, ale to už je hezky dávno.“

„Má jinou ženu?“

„Jiné ženy, ano.“

„Je snad Anne Meyerová jednou z nich?“

„Vím, že bývala. Měli spolu – něco spolu loni měli. Povídal mi, že to skončilo, ale možná to stále pokračuje. Kdybyste ji mohl najít, zjistit, s kým chodí…“ Její hlas se vytratil.

„Víte přesně, jak dlouho je pryč?“

„Od té doby, co odjela minulý pátek na víkend.“

„Kde trávila ten víkend?“

„To opravdu nevím.“

„S vaším manželem?“

„Ne. Aspoň on říká, že ne. Chtěla jsem říct…“

Za mnou se ozval Kerrigan: „Co jsi chtěla říct?“

Tiše otevřel dveře recepce. Jeho objemný stín se pohnul z obdélníku světla kupředu. Protlačil se kolem mě a naklonil se číhavě ke své ženě.

„Povídal jsem ti, aby sis nepouštěla hubu na špacír.“

„Já jsem si ne…“

„Vždyť jsem tě slyšel. Přece mi teď nebudeš chtít tvrdit, že jsem lhář, Kate?“

Jeho záda se vychýlila do strany. Uslyšel jsem, jak práskl úder a jak žena syčivě zalapala po dechu. Uchopil jsem ho za rameno.

„Dejte jí pokoj, vy násilníku.“

Tlustá vrstva vycpávky mi pod rukou povolila a něco se roztrhlo. Kerrigan zavyl jako pes a obrátil se ke mně. Jedna jeho pěst mi jako cep umrtvila krk.

Ustoupil jsem do světla dopadajícího dveřmi a nechal jsem ho, aby se ke mně přiblížil. Zaútočil jako beran, přímo na mou levačku. To ho napřímilo a já pokračoval krátkým pravým hákem na čelist. Kolena mu podklesla. Zakymácel se kupředu. Dříve než dopadl tváří na koberec, zasáhl jsem ho znovu levačkou.

Jeho manželka si k němu klekla. „Vy mužští. Jste horší než malí kluci.“ Hýčkala mu hlavu ve svých rukou a krajkovým kapesníčkem mu otírala rozraženou bradu. „Myslíte, že je vážně raněn?“

„Pochybuju. Neudeřil jsem ho mockrát.“

„Neměl jste ho vůbec udeřit.“

„Koledoval si o to.“

„Ano. Myslím, že si o to opravdu koledoval.“ Kerrigan se pohnul a zasténal. Jeho žena ke mně bázlivě vzhlédla. „Raději byste teď měl odtud zmizet. Don má pistoli a dovede s ní zacházet.“

„Použil ji na Aquistu?“

„Samozřejmě že ne. To je směšné.“ Mluvila hlasitě a byla v defenzívě. „Můj manžel s tím nemá nic společného. Byl tu se mnou celé odpoledne.“

Kerrigan se jí nejisté, křečovitě pohnul v náručí a pokoušel se posadit.

„Prosím, jděte už,“ naléhala, aniž na mě pohlédla.

„A co ta práce, o které jsme mluvili?“

„Budeme na ni prostě muset zapomenout. Další maléry už nesnesu.“

„Jak si přejete. Je to vaše manželství.“

4. KAPITOLA

Šerifův mercury byl pryč a štěrk ozářený reflektory vyhlížel jako opuštěná aréna. Zamířil jsem vozem na silnici a zařadil se do proudu vozidel směřujících k městu, ale ne na dlouho. Neurčitý pocit spřízněnosti mě přitahoval jako dlouhé gumové pouto ke Kerriganovým a jejich malérům. Můžeme tomu říkat zvědavost; ale skrytá plavá krása paní Kerriganové s tím měla mnoho společného. Přál jsem si dostat ji z malérů a jejího manžela uvrtat do malérů ještě hlubších.

Gumové pouto se natáhlo, jak nejvíc to šlo, a přimělo můj vůz, aby zastavil na krajnici. Mezera v proudu vozidel mi umožnila obrátit se do protisměru. Vrátil jsem se, přejel motel, asi sto metrů za ním se znovu otočil do protisměru a zaparkoval v hlubokém stínu dubu u cesty.

Vykouřil jsem dvě cigarety. Pak reflektory kolem motelu zhasly. Zelenožlutý vývěsní štít se ponořil do tmy. Otočil jsem klíčkem v zapalování a nastartoval.

Okna recepce ztemněla a vynořil se Kerrigan. Pozoruhodně krátkými kroky přešel přes štěrk do uličky, která vedla za řadou chat. O minutu později se při ústí uličky objevil jeho kabriolet, rudý jako hasičská stříkačka. Kerrigan netrpělivě zahoukal. Paní Kerriganová vyšla, přidržujíc si svou stříbrnou lišku kolem ramen, a běžela ke kabrioletu.

Auto se dalo snadno sledovat. Jel jsem za ním do Las Cruces a přes město do obytné čtvrti na svahu. Tam Kerrigan vysadil manželku před velkým jednopatrovým domem postaveným na terasovitém návrší. Zapamatoval jsem si jeho polohu.

Kerrigan se obrátil zpátky do středu města a jel, jako by jeho vůz byl stroj zkázy. Nakonec jej zaparkoval v postranní ulici poblíž Main Street. Našel jsem místo pro své auto a sledoval jsem Kerrigana pěšky.

Byli jsme v podřadnější oblasti obchodní části města – v jakési urbanistické pustině laciných hotýlků, krámků s veteší a starým nábytkem, mexických a čínských restaurací. Kerrigan se zastavil pod vývěsním štítem kavárny SAMMYHO ORIENTÁLNÍ ZAHRADY a začal se rozhlížet nahoru a dolů po ulici. Zašel jsem do dveří zastavárny. Její slabě osvětlený vnitřek ležel za zamřížovanými okny jako šílená památka na civilizaci.

Když jsem opět vyšel na chodník, Kerrigan byl pryč. Rychle jsem došel k průčelí kavárny a nahlédl dovnitř zamušincovanou skleněnou tabulí. Kerrigan kráčel dozadu na druhý konec místnosti, doprovázen čínským číšníkem, který mu s úsměvem ukazoval cestu klenutým průchodem za závěsem. Počkal jsem, dokud mi nezmizel z očí, a pak jsem vstoupil.

Byla to velká staromódní restaurace s přeplněným výčepním pultem podél jedné strany a dřevěnými boxy, černě a oranžově natřenými, na straně druhé. Nerozsvícené papírové lampióny visely chmurně ze zakouřeného stropu z lisovaného železa. Loudavý stropní ventilátor vířil atmosféru sestávající ze žluklého tuku a sójové omáčky, dechu nasyceného whisky a lidského potu. Lidé pocházeli z nižších vrstev údolní společnosti: naftařští pořízkové s manželkami, kovbojové v jezdeckých botách s vysokými podpatky, jakýsi starý ochmelka sedící v boxu v alkoholickém osamění a čekající, až se ponoří do snění.

Čínský číšník přišel zezadu a vycenil na mě zuby i s dásněmi.

„Je libo box, pane?“ pravil úslužně.

„Dal bych přednost soukromému salónku.“

„Lituji, pane, je obsazen. Kdybyste byl přišel o minutku dřív.“

„To nevadí.“

Posadil jsem se do jednoho boxu vepředu, takže jsem mohl pozorovat klenutý průchod v zrcadle za výčepním pultem. Číšník objednal velkou režnou s ledem a odnesl ji do průchodu. Když mi přinesl jídelní lístek, řekl jsem:

„Ty lampióny – to je hazardování s ohněm, nemyslíte? Jsem trochu nervózní, pokud jde o požáry. Má tento dům zadní východ?“

„Ne, pane, ale je naprosto bezpečný. Nikdy jsme tu neměli požár. Budete si něco přát, pane?“

Uvědomil jsem si, že jsem od oběda nejedl, a objednal jsem si láhev piva a newyorský řízek. Je to jídlo pro krále – přiveďte tedy svou královnu, tvrdil jídelníček. Lhal.

Právě jsem splachoval poslední podešvovité kousky řízku pivem, když z ulice nedbale vešla nějaká dívka. Malou a krásně modelovanou hlavu jí pokrývaly krátké černé vlasy podobné třpytivému atlasu. Měla široké černé oči a ústa chmurná jako hřích. Norkový kožich z barveného králíka měla rozepnutý, a jak kráčela, boky se jí pohupovaly v nápadném rytmu.

Všichni muži u pultu včetně filipínského barmana si jí všimli současně. Otálela u vchodu a vstřebávala jejich pozornost, jako by to byla pohonná hmota nebo potrava. Její vláčné tělo s útlým pasem jako by se vzdouvalo a bujelo a prsa jako by jí narůstala pod náporem pohledů.

Mé oči se setkaly s jejíma. Nemohl jsem odolat a usmál jsem se na ni. Uštědřila mi pohrdavý pohled a obrátila se na číšníka.

„Je tady?“

„Právě přišel, slečno. Čeká na vás v zadním salónku.“

Pozoroval jsem, jak se pohupuje za ním, a uvažoval jsem, zda by to mohla být Anne Meyerová. Nevypadala jako žádná vedoucí motelu, co jsem kdy viděl. Daleko víc se podobala herečce, která to dole na jihu nedotáhla moc daleko, nebo velice úspěšné amatérské štětce, která se užuž mění v profesionálku. Ať bylo její zaměstnání jakékoliv, rozhodně se v něm vyskytoval sex. Byla tak plná sexu, jako je hrozen vína plný šťávy, a tak mladá, že její sex ještě nezačal hořknout.

Počkal jsem, dokud číšník nezmizel za létacími dveřmi do kuchyně. Pak jsem vstal a zamířil ke klenutému průchodu se závěsem. Chodba za ním byla úzká a špatně osvětlená a na vzdáleném konci byly dveře označené PÁNI a DÁMY. Bližší dveře pokrýval těžký zelený závěs, přes který bylo slyšet tlumený hovor. Opřel jsem se o stěnu vedle dveří.

Dívčin hlas řekl: „Ten telefon brala tvoje žena? Nikdy předtím jsem s ní nemluvila. Hovoří velmi vzdělaně.“

„Je vzdělaná, to jo. Zatraceně moc vzdělaná.“ Kerrigan si nevesele odfrkl. „Nemělas mi telefonovat do motelu. Včera v noci mě nachytala, jak balím kufry. Obávám se, že začíná něco tušit.“

„O nás, myslíš?“

„O všem.“

„Záleží na tom? Nemůže nám přece nic překazit.“

„To ji neznáš,“ řekl. „Svým způsobem na mně pořád ještě lpí. A právě teď záleží na každý maličkosti. Neměl bych tu být.“

„Nejsi rád, že mě vidíš?“

„Samozřejmě jsem rád, že tě vidím. Jenom si myslím, že jsme měli počkat.“

„Čekala jsem celý den, Donny. Ty jsi nevolal, neměla jsem žádnou trávu a nervy mi tekly. Musela jsem tě vidět. Musela jsem se dovědět, co se stalo.“

„Nic se nestalo. Klaplo to. Je po všem.“

„Takže můžeme odejít? Teď?“ Znělo to mladě a dychtivě.

„Ještě ne. Ještě musím něco zařídit. Musím za Bozeym.“

„On není pryč?“

„Udělá líp, když nebude. Ještě mi dluží prachy.“

„On ti zaplatí. Můžeš mu věřit, Bozey není žádný kriminálník. Kdy ho uvidíš?“

„Pozděj. Není jediný, koho musím navštívit.“

„Až se s ním uvidíš, uděláš něco pro mě, Donny?“ Mňoukala jako koťátko. „Řekni mu, aby mi dal pár marihuánek. V Mexiku jich můžu dostat fůru, jenže já je potřebuju teď, dneska večer. Nemůžu vydržet tohle čekání.“

„Ty si myslíš, že mě to napětí baví?“ Z jeho hlasu zakňučela sebelítost. „Rve mě to na kusy. Sotva vydržím klidně sedět, kdybych nebyl blázen, tak bych sem vůbec nepřišel.“

„Nedělej si starosti, miláčku. Tady se nic nemůže stát. Sammy o nás ví.“

„Jo. A kolik jiných lidí o nás ví? A kolik toho vědí? V motelu čmuchal jakýsi soukromý detektiv…“

„Zapomeň na to, Donny.“ Kotě v jejím hrdle teď předlo. „Sedni si ke mně a vyprávěj mi o tom místě. Víš? Jak budem celý den ležet na sluníčku nazí a radovat se a pozorovat ptáky a mraky a jak budem mít sluhy, aby nás obsluhovali. Povídej mi o tom.“

Slyšel jsem jeho kroky na podlaze a podíval jsem se dovnitř úzkou škvírou mezi futrem dveří a okrajem závěsu. Stál za její židlí s omámeným výrazem ve tváři, na bradě kříž z náplasti. Rukama sjížděl od jejího hrdla dolů.

Dívka mu uchopila ruce do dlaní a jednu si zvedla ke rtům. Když ji odtáhla, zůstala na ní červená čmouha. Kerrigan se sklonil nad její tvář a prsty jí poškubával šaty jako umírající člověk přikrývkami.

Syčivý hlas za mnou se zeptal: „Hledáte něco, pane?“

Čínský číšník stál v klenutém průchodu a balancoval podnosem, na němž prskaly dva bifteky.

Pánský záchod?“

„Na konci chodby, pane.“ Jeho úsměv vypadal, jako by mě užuž chtěl kousnout. „Je zřetelně označený.“

„Děkuji vám. Jsem silně krátkozraký.“

„To nestojí za řeč, pane.“

Šel jsem na pánský záchod a použil jej. Když jsem vyšel, soukromý salónek byl prázdný. Bifteky ležely netknuté na stole spolu s Kerriganovou prázdnou sklenkou. Zamířil jsem přes restauraci k východu. Čínský číšník stál za výčepním pultem.

„Kam šli?“ zeptal jsem se.

Pohlédl na mě, jako by mě jakživ neviděl, a odpověděl monotónně modulovanou čínštinou.

Venku byla ulice opuštěná. Kerriganův červený kabriolet ze svého parkoviště zmizel. Objel jsem autem blok, ale marně, a tak jsem kruh rozšiřoval, až zabíral několik bloků. Poblíž rohu Main Street a ulice zvané Yanonali jsem spatřil onu dívku, jak šla po Yanonali na západ.

Byla sama, ale její postava se vlnila a pohupovala, jako by měla publikum. Dělal jsem, že zaparkovávám, abych jí umožnil získat slušný náskok, a pak jsem se ploužil druhou půlku bloku za ní. Jak jsme opustili obchodní čtvrť, chodník i budovy byly čím dál horší. Zchátralé činžáky a penzióny, jejichž okna skýtala letmé pohledy trvalé deprese, se střídaly s malými šerými výčepy a bistry. Lidé ve výčepech a na ulicích, hnědí, černí a špinavě šedí, měli šeré a zchátralé osobnosti, aby se hodili k budovám. Všichni kromě dívky, kterou jsem sledoval. Ta si důležitě vykračovala touto stokou města, jako by byla opojená vlastní žádoucností.

Pouličních lamp bylo málo a byly daleko od sebe. Na rohu pod jednou z nich si hrála tlupa černošských mladíků, příliš mladých pro výčepy, a jejich černé postavy se rýsovaly proti černé lhostejnosti noci. Když dívka procházela kolem, ztuhli a hleděli na ni očima podobnýma vlhkým hnědým kamenům. Dívka si jich vůbec nevšímala.

Uprostřed příštího bloku vešla do vestibulu jednoho činžáku. Zaparkoval jsem poblíž rohu a prohlédl si budovu z protějšího chodníku. Na tuto ulici byla velká, dvouposchoďová, a kdysi vypadala dosti honosně. Nad její štukovou hlavní římsou se zvedalo kachlíkové obložení. Okna v prvním a druhém poschodí byla zamaskovaná mělkými balkóny z tepaného železa.

Avšak temné proudy Yanonali Street dorážely na její základy a obklopily ji ovzduším beznaděje. Po fasádě se jí klikatila záplatovaná |i/.va po zemětřesení. Žluté pruhy rzi se táhly od balkónů jako železné slzy. Světla za zastřenými okny a špatně osvětlený vestibul otevřený do ulice působily dojmem kradmé pomíjivosti.

Nevěděl jsem, jak se dívka jmenuje, a najít ji v bludišti pokojů a chodeb činžáku bylo téměř nemožné. Vrátil jsem se ke svému autu. Černošští chlapci jej obklopovali přerušovaným půlkruhem.

„Kolik na něm uděláte?“ zeptal se nejmenší.

„Párkrát jsem ho rozpálil tak, že ručička narazila na zarážku tachometru. Sto padesát. Kdo byla ta holka, co právě prošla kolem, ta v tom kožichu?“

Chlapci se na sebe bezvýrazně podívali.

„My si holek nevšímáme,“ prohlásil největší.

„Chcete holku? Trotter vám může holku obstarat,“ ozval se nejmenší. „Má šest sester.“ Předvedl vyzáblými boky krátký břišní tanec.

Dlouhán ho prudce nakopl do zadku. „Zavři zobák, mý ségry všecky makaj.“

Malý uskočil mimo jeho dosah. „Samo. Makaj ve dne v noci.“ Předvedl pár názorných pohybů.

Zeptal jsem se: „Kde je Meyerovo zasilatelství?“

„Já si myslel, že chce holku,“ řekl jeden mladík druhému. „Teďka chce zas náklaďák. Neumí se rozhodnout.“

„Jeďte pořád na západ,“ vysvětloval dlouhán. „Víte, kde je ten velkej nadjezd?“

„Nevím.“

„No, kousek dál vlevo ho uvidíte. Meyer je na druhý straně silnice.“

Poděkoval jsem mu a dal mu dolar. Ostatní pozorovali transakci s týmž jasným kamenným pohledem, který věnovali děvčeti. Když jsem odjížděl, za autem mi rachotila plechovka. Dunivý smích mladíků mě provázel ulicí.

5. KAPITOLA

Cesta překodrcala přes železniční trať, kroutila se mezi dřevařskými ohradami, jež voněly borovicemi, a ponořila se pod nadjezd, kudy vedla silnice. Noční náklaďáky mi s hromovým duněním přejely nad hlavou. Meyerovo zasilatelství leželo téměř ve stínu nadjezdu; byl to asfaltový čtverec obklíčený vysokým drátěným plotem, s budovou skladu po straně. Jeden náklaďák stál zádí k nakládací rampě, jiný pod otevřeným přístřeškem spočívajícím na betonových pilířích a další dva byly zaparkovány v ohradě. Brána zela dokořán. Projel jsem a zabrzdil u rampy.

Na konci rampy seděl na bedně plešatec v triku zašpiněném od oleje. Tisíciwattová žárovka nade dveřmi skladiště ho nemilosrdně osvětlovala. Na obličeji, krku a pažích byl celý pihovatý a trudovitý, jako by na něho Stvořitel otřepal malířskou štětku. Zjizvenýma hnědýma rukama si balil cigaretu z tabáku Bull Durham. Když jsem vystoupil z vozu, otočil ke mně své narůžovělé oči bez řas.

„Co pro vás můžu udělat, kamaráde?“

„Rád bych mluvil s panem Meyerem.“

„Meyer tu není. Odešel se svým zetěm.“

„Se zetěm?“

„S Brandem Churchem. S šerifem. Snad ho chytnete doma. Jde o nějakej kšeft?“

„Více méně. Prý jste přišli o mašinu?“

„Je to tak.“ Olízl okraj žlutohnědého cigaretového papírku a přitiskl ho na patřičné místo. „A o šoféra.“

„Co to bylo za auťák?“

„Dvacetitunka s přívěsem.“ Škrtl kuchyňskou zápalku o nehet palce a přidržel si ji k cigaretě. „Loni přišla starýho na čtyřicet táců.“

„Co vezla?“

Muž přistoupil k okraji rampy a podezřívavě na mě dolů zamžoural. „Jo, to nevím. Starej mi řek, abych o tom nepovídal.“

„Pročpak ne?“

„Je naštvanej do halelúja. Jak auťák, tak náklad měl pojištěnej, ale když firma přijde o auťák, zákazníci začnou zahlížet.“ Zběžně pohlédl na číslo vpředu na mém voze. „Vy jste od novin?“

„Kdepak.“

„Od pojišťovny?“

„Můžete hádat ještě do třetice.“ Vyšplhal jsem se po betonových schodech na rampu. „Jaký náklad ten auťák vezl?“

Muž se rychle obrátil, vstoupil do otevřené zadní části náklaďáku a objevil se s dlouhým zahnutým kusem ocele podobným tupé šavli. Lenivě pohupoval montážní pákou na pneumatiky v ruce. „Neznám vás. Tak teda o co vám kráčí?“

„Jen klid…“

„K čertu! Mýho kámoše odbouchnou jako psa na silnici, a vy mi říkáte jen klid. O co vám jde?“

Jeho hlas byl jako ňafání foxteriéra, vysoký štěkot, který zněl divně, neboť vycházel z těla, jež se podobalo medvědu staženému z kůže. Montážní páka se pohupovala rychleji a pohybovala se v těsném kruhu vedle jeho nohy. Svaly na paži mu nabíhaly do uzlů a vzdouvaly se jako zuřiví pihovatí hadi.

Přenesl jsem váhu dopředu na špičky, připraven k pohybu oběma směry. „Tak se tedy vzrušujte. Já jsem našel vašeho přítele na silnici. Taky se mi to nelíbilo.“

„Vy jste našel Tonyho potom, co ho zabili?“

„Nebyl ještě mrtvý, když jsem ho sebral. Zemřel v nemocnici o pár minut později.“

„Říkal něco, pověděl vám, kdo ho provrtal?“

„Tony nemluvil. Byl v bezvědomí, v hlubokém šoku. Jde mi o to, abych našel lidi, co mu to udělali.“

„Vy jste policajt? Od státní policie?“ Železná zbraň visela klidně, jako by zapomněl, že ji má v ruce.

„Pracoval jsem pro státní policii. Jsem soukromý detektiv.“

„Starej Meyer vás najal?“

„Ještě ne.“

„Myslíte, že vás najme?“

„Jestli má za ušima.“

„To si myslíte vy. Meyer má ještě pořád svůj první niklák.“ Gumová ústa se roztáhla v úšklebku a odkryla zulámané zuby. Muž odložil železo na bednu, aby ho měl po ruce.

Sáhl jsem pro cigarety, ale pak jsem si to rozmyslel. „Došly mi cigarety. Můžu si jednu ubalit?“

„Samo sebou.“

Podal mi svůj tabák a papírky, a zatímco jsem si cigaretu balil, kriticky mě sledoval. Mé prsty si vzpomněly na ten fortel. Muž mi připálil.

„Takže vy jste detektiv, jo?“

„Přesně tak. Jmenuji se Archer.“

„Tarko.“ Palcem se dotkl své hrudi. „Říkají mi Plešoun.“

„Těší mě, Tarko. Jakou trasu měl Tony?

„To bylo různý. Většinou jezdíval sanfranciskou trasu. Ovšem dneska se vracel z L. A. Speciální zásilka.“

„Jaký typ náklaďáku řídil?“

„Jeden z těch novejch semitrajlerů, traktor GMC, krytej přívěs Frühauf. Dvacetitunka, stejná jako tamhleta.“

Ukázal cigaretou přes dvůr k jednomu z náklaďáků, které stály v ohradě. Byl to uzavřený polopřívěs velikosti malého domku. Jeho boky z vlnitého plechu zářily alumíniovým nátěrem, s výjimkou červeného a černého nápisu: MEYEROVA AUTODOPRAVA – MÍSTNÍ I DÁLKOVÁ – LAS CRUCES, KALIF.

„A náklad?“

„To se budete muset zeptat starýho. Já o tom vlastně nemám vědět. Od tý doby, co jsem se párkrát naboural, tu dělám jenom hlídače.“

„Ale vy to víte?“

Minutu neodpověděl. Podíval se za sebe, potom nahoru na dlouhý osvětlený oblouk nadjezdu, kde se řítily obrovské noční náklaďáky na jih do Los Angeles a Imperiál Valley, na sever do Fresna, San Franciska a Portlandu. Oči se mu leskly touhou. Toužil řítit se na sever do Portlandu nebo na jih či na východ, kamkoliv, jen aby měl koňskou sílu pod nohama.

„Dokážete to udržet v tajnosti?“

Řekl jsem mu, že ano.

Ztišil hlas. „Slyšel jsem, jak starej mluvil s šerifem. Povídal, že to byl pojištěnej bourbon.“

„Celý náklaďák?“

„Určitě. Jenom náklad sám byl pojištěnej na pětašedesát táců.“

„Byl Tony pojištěný?“

„Jo, na stovku. Je to náš pojištěnej šofér. Nejdřív jsem si myslel, že jste od pojišťovny. Skočit vám na krk, to je první nápad, co se jim pokaždý vylíhne v těch jejich vtipnejch palicích.“

„Tony je v každém případě bez viny.“

„Jo. Ale nedovedu si to vysvětlit. Měl příkazy nezastavovat kvůli nikomu a ničemu. Starej vždycky říkává, že nemáme zastavit ani samotnýmu guvernérovi, kdyby chtěl svízt. A kdyby nás chtěl někdo zatlačit ze silice, máme na to dupnout, a když to bude musej bejt, rozšmelcovat ho.“ Plešoun pozvedl pravou pěst a pleskl do dlaně druhé ruky. „Můžu si to vysvětlit jedině tak, že Tony zapomněl na svý příkazy a někomu na silnici zastavil. Ten ubohej mamlas.“ Levá ruka stiskla pěst do sevření, po němž zůstaly stopy nehtů.

„Vy jste měl Tonyho rád.“

„Dá se to tak říct. Bydlíme – bydleli jsme ve stejným penziónu. Měl jsem ho radši než většinu jinejch. Vděčil jsem mu za něco. Tenkrát, když mi selhaly brzdy na Nojoquiským svahu, mě zachránil. Řídil jsem cisternu plnou vysokooktanovýho benzínu. Vlítnul jsem do příkopu stovkou. Tony nahoře na kopci vyskočil a běžel dolů a vytáh mě z vozu. Přišel jsem akorát o vlasy.“

„Kvůli komu by zastavil?“ zeptal jsem se. „Prý byl na ženské.“

„Kdo není?“ Plešoun se lítostivě usmál. „Teďka holky utíkají jako srny, ledva sundám klobouk.“

Přivedl jsem ho opět k věci. „A co Tonyho ženské? Už se taky stalo, že ženská předhodila šoféra pistolníkovi.“

„Mně budete povídat!“ Chvilku mlčel a usilovně přemýšlel. „Jedna buchta by tu byla, to jo. Nerad to říkám. Nic určitýho proti tý holce nemám.“

„Nejmenuje se náhodou Anne Meyerová?“

„Annie Meyerová? K čertu, ne. To je Meyerová dcera. Proč by kradla náklaďák vlastního táty?“

„Slyšel jsem, že Tony byl do ní udělaný.“

„Myslím, že svým způsobem byl. Hodně o ní povídal. Jistě, byl do ní zabouchnutej. Ale ona o něho nikdá nedbala. Annie měla jiný zájmy. To ho náramně trápilo. Ale nebylo to nic opravdovýho, víte co myslím? Tahle druhá holka byla jiná. Asi tak poslední tejden Tonyho náramně uháněla. Povídal mi, že je do něho ouplnej cvok. Mně se zdálo, že Tony si myslí moc vysoko, právě tak jako s Annie Meyerovou. Tahle holka je barová zpěvačka, opravdovej kus. Nikdy jsem ji neviděl, ale Tony mi ukázal její fotografii před barem.“

„Tady ve městě?“

„Jo. U střevíčku, na konci Yanonali Street. Posledních pár dnů tam trávil fůru času. A podle toho, jak mluvil, by kvůli ní náklaďák zastavil.“ Byla to největší poklona, které byl Plešoun schopen.

„Jak se jmenovala?“

„Příjmení si nepamatuju. Tony jí říkal Jo.“ Přejel si dlaní skalp. „Je mi podezřelý to, že se do Tonyho zabouchla tak strašně moc a tak rychle – musela k tomu mít důvod.“

„Tony byl pohledný mladík, jestli se jí líbí latinský typ.“

„Jistě. Ale řeknu vám, že holky obvykle na Tonyho neletěly. On je jaksi odstrašoval – šel do toho až moc zprudka, dalo by se říct. Když se do nějaký ženský zbláznil, nedokázal ji nechat na pokoji. Jako třeba právě Annie Meyerovou.“ Zmlkl a ohlédl se. Osvětlené skladiště bylo prázdné, jen hromady beden ležely podél stěn.

„Co s ní bylo?“

„Celkem nic. Dostal se kvůlivá ní do menšího maléru. Myslím, že bych si neměl pouštět hubu na špacír. Jenže vy jste se o ní zmínil.“

„Moc ji uháněl?“

„No to si pište. Ale co kdybysme toho nechali? Ten chlapík je teďka mrtvej. Už nebude ženský otravovat. Nikdá jim nechtěl ublížit. A na Mexikána byl v zásadě slušnej chlapík, právě tak poctivej jako každej druhej běloch.“ Zapátral v paměti, čím by to doložil, a dodal: „Na silnici měl zatraceně dobrou pověst.“

„Tenhle malér, do kterého se dostal kvůli Annie Meyerové,“ řekl jsem. „Co to bylo za malér?“

Tarkovi to bylo zřejmě trapné. „Víte, Tony byl kapánek blázen. Teda, myslím jen pokud šlo o holky. Obzvlášť o Annie. Loni mu dovolila, aby si s ní párkrát vyšel, a on si pak návyk sledovat ji v noci, nahlížet jí oknem do bytu a podobně. Ten chudák tím nemyslel nic zlýho, ale sbalili ho kvůli tomu.“

„Kdo ho sbalil?“

„Šerif. Udělal Tonymu kázání, řek mu, že je cvok a že by měl navštívit psychiatra. Tony mi tenkrát o tom všecko pověděl.“

Moje ubalená cigareta dohořela. Odhodil jsem ji a rozdrtil patou. Splnila své poslání.

„Pokud jde o tohle jeho děvče – o Jo –, řekl jste o ní šerifovi?“

„Kdepak já. Já bych tomu šerifskýmu poseroutkovi neřek, ani kolik je hodin.“

„Zřejmě nemáte šerifa příliš v lásce.“

„Já Branda Churche znám až moc dobře. Jednou v létě, když byl na univerzitě, šoféroval pro starýho náklaďák. Znával jsem ho dokonce i předtím, když jeho táta míval v obchodní čtvrti oficínu. V těch dobách bylo s Brandem všechno v pořádku, na střední škole byl zatraceně dobrej ragbista. Jenže to, že šel na vysokou, ho změnilo. Vrátil se do města se spoustou velkejch myšlenek.“

„Jakých velkých myšlenek?“

„Říkal tomu psychologie. Všichni kromě něho byli blázni. U všech čertů, dokonce se tím snažil obalamutit i mě, povídal, prý mám sklon k nehodám či co. Prakticky mi řek, že bych si měl dát vyšetřit hlavu. Já!“ Starý vztek mu pokryl skalp rudými skvrnami. „Možná že zbytek města to zbaští. Já ne. Starej ho taky nemá moc rád, ale drží s ním, protože je to jeho zeť.“

„Kolik dcer má Meyer?“

„Jenom ty dvě. Church se oženil s tou starší, s Hildou. Tenkrát v létě právě vypomáhala v kanceláři a zbláznila se do něho. Nikdá jsem nedoved pochopit proč. Náš starej kvůlivá tomu dělal pekelnej kravál.“

„Kde bydlí váš starej?“

Vysvětlil mi to a důvěrně mě šťouchl ramenem. „Neříkejte mu, co jsem povídal, jo? Líbí se mi chlapíci, co si dokážou ušoulat cigáro, a někdy mi to moc kecá.“

Poděkoval jsem mu za jeho informace a ujistil ho, že si je nechám pro sebe.

6. KAPITOLA

Meyer bydlel ve velkém hrázděném domě, který stál před eukalyptovým hájkem na konci prázdného pozemku. Pozemek nebyl úplně prázdný. Osm či devět karosérií modelů T, modelů A, starý náklaďák a dodávka tam ležely mezi plevelem v rozličných stadiích rozkladu. Nechal jsme svůj vůz na příjezdové cestě a přešel jsem přebujelý trávník obklopující betonový bazének, jehož stojatý zatuchlý pach soupeřil s močovým odérem eukalyptů. Staromódní hluboká veranda byla tmavá a povalovalo se na ní zahradnické nářadí a spletená hadice. Její prkna mi zaskřípěla pod nohama.

Jakýsi ostřejší zvuk proťal dvakrát třikrát ticho. Zkusil jsem přední dveře. Byly zamčeny. Tři další výstřely třeskly odkudsi z hloubi domu, pravděpodobně ze sklepa. Mezi výstřely jsem slyšel pleskot blížících se kroků. Ženský hlas řekl skrz dveře:

„To jsi ty, Brande?“

Neodpověděl jsem. Nad hlavou se mi rozsvítilo světlo a žena otevřela těžké dveře. „Och, promiňte. Očekávala jsem manžela.“

Byla to vysoká žena, dosud mladá, s krásnými kaštanovými vlasy. Její postava, opírající se neohrabaně o veřeje, měla plná prsa a vypadala velice žensky, téměř příliš žensky, než aby to bylo příjemné.

„Vy jste paní Churchová?“

„Ano. Setkali jsme se někde?“

Její malachitově zelené oči mi zkoumaly tvář, byly však pouze zpola zaostřeny. Vypadaly, jako by se dívaly skrze mě nebo za mě po něčem ve venkovní temnotě, po někom, koho se bála nebo koho milovala.

„Setkal jsem se s vaším manželem,“ řekl jsem. „Co znamená všechno tohle střílení?“

„To je jenom otec. Když ho něco vyvede z míry, má ve zvyku zajít si dolů do sklepa a střílet do terče.“

„Nemusím se ani ptát, co ho vyvedlo z míry. Po pravdě, chtěl jsem s ním mluvit právě o tom náklaďáku, co o něj přišel.“ Řekl jsem jí své jméno a zaměstnání. „Smím dál?“

„Když si přejete. Ale varuj u vás, dům je v nepořádku. Mám na starosti vlastní dům a pro otcův toho nemůžu moc udělat. Pokoušela jsem se ho přimět, aby si najal hospodyni, ale on nechce v domě ženskou.

Otevřela dveře a ustoupila stranou. Když jsem kolem ní vcházel, důkladně jsem si ji prohlédl. Kdyby se uměla upravit, mohla být krásná. Avšak husté vlasy měla stříhané na ofinu jako děvčátko, a to jí rozšiřovalo tvář. Její šaty byly příliš mladistvé, špatněji padly a zkreslovaly jí postavu.

Ustoupila před mým pohledem jako plaché dítě, rychle se obrátila a kráčela ke dveřím na konci haly. Zavolala dolů po osvětleném schodišti:

„Otče, máš tu návštěvu.“

Drsný hlas odpověděl: „Kdopak to je?“ a větu doprovodil osamělý výstřel.

„Prý je detektiv.“

„Řekni mu, ať počká.“

Pod podlahou se ozvalo pět dalších výstřelů. Cítil jsem jejich vibraci podrážkami svých bot. Ženino tělo registrovalo každý výstřel. Když střelba ustala, žena stále otálela v šikmém pruhu světla přicházejícího ze sklepního schodiště, jako kdyby výstřely byly předehrou k hudbě, kterou jsem nemohl slyšet. K podivné divoké hudbě, jež jí zněla v hlavě a ozvěnou jí pronikala všemi nervy a uváděla ji do vytržení.

Těžké kroky stoupaly po schodech. Žena ustoupila před mužem, který se objevil ve světle. V jejích očích bylo něco podivného, nenávist nebo strach nebo poslední tóny oné tiché huby. Muž na ni pohlédl s jakýmsi zmateným pohrdáním.

„Jo, já vím, Hildo. Ty nerada slyšíš, když se střílí. Vždyť si můžeš nacpat do uší vatu.“

„Nic jsem neříkala, otče. Toto je pan Archer.“

Stál přede mnou pod jelení hlavou, velká stará troska člověka, který se začal scvrkávat ve své kůži. Ramena měl ohnutá a hruď se mu pod svraštělou kazajkou z koňské kůže propadala. V nazrzlém srništi na lících a na bradě probleskovala běl a oči měl červeně olemované. Doutnaly mu v hlavě jako obrovské stopy neuhasitelných a zhoubných vášní.

„Co pro vás můžu udělat, pane Archere?“ Jeho rýhovaná, paličatá ústa popírala, že by byl ochoten udělat cokoliv pro kohokoliv.

Řekl jsem mu, že jsem se náhodou zapletl do tohoto případu a že bych u něho rád zůstal. Neřekl jsem mu proč. Sám jsem to přesně nevěděl, třebaže Kate Kerriganová s tím měla něco společného. A možná se smrt tmavého mládence stala symbolem nesmyslného násilí, jež jsem viděl a o němž jsem slyšel v údolních městech. Tady jsem měl šanci dostat se věci na kloub.

„Chcete říct, že si přejete, abych si vás najal?“ zeptal se Meyer.

„Dávám vám tu příležitost.“

„Pěkná příležitost. Manžel mý dcery – on je šerifem – je právě teď se třiceti pomocníky na silnicích. A nemyslete si, že já je daněma neplatím. Co máte na prodej, co mi oni nemůžou nabídnout?“

„Bezvýhradnou stoprocentní pozornost případu, svůj rozum a svou odvahu.“

„Vy se považujete za pořádně ostrýho hocha, co?“

„Dole na jihu mám svou pověst. Ne velice příjemnou, ale v mém fochu dobrou.“

„O tom nic nevím.“ Pohlédl dolů na své žilkovaté ruce a ohýbal přitom prsty s velkými klouby. Cítil jsem na nich bezdýmný prach. „Já musím na svý peníze makat, mladíku. Nikdy je nevysolím na dřevo, dokud nejdřív nevidím, co za ně dostanu. Co můžu získat? Náklaďák je pojištěnej, a náklad jakbysmet.“

„Co vaše postavení u zákazníků? Tyhle věci působí špatně na obchod.“

„Mně budete povídat!“ Vystrčil svou šedivou hlavu kupředu. „S kým jste mluvil? Stěžoval si snad Kerrigan?“

„Co ten s tím má společného?“

„Ta whisky, co ukradli, byla Kerriganova.“

„Chcete říct, že on byl majitelem nákladu?“

„Svým způsobem. Velkoobchodníci mu ji zaúčtovali. Ale jestli zásilku nedostane, musím nýst ztrátu já.“

„Povídal jste, že náklad je pojištěný.“

„Z devadesáti procent. Neměl jsem plný krytí. Zbývajících deset procent jde z mý kapsy.“ Bolestně se zašklebil, jako by popisoval operaci, která ho čekala – penězoektomii. „Asi sedm tisíc dolarů.“

„Budu pracovat za deset procent z těch deseti procent. Sedm stovek, jestli dostanu ten náklad zpátky.“

„A jestli ho nedostanete?“

„Stovku na výdaje. Splatno ihned.“

Stál přede mnou a přenášel váhu z nohy na nohu. Jeho hlas zněl jako neustále monotónně skřípající rašple na dřevo. „To je fůra peněz. Jak vím, že uděláte něco, abyste si je zasloužil?“

„Protože vám to říkám. Berte, nebo nechte být.“

Poprvé se lišácky usmál. „Slyším, že mi to říkáte. Platí, dám vám vydělat. Pojďte se posadit.“

Jeho obývací pokoj patřil k onomu typu pokoje, jaký najdete na zapadlých rančích, kde staří muži hájí poslední frontu proti ženám, civilizaci a hygieně. Koberce a nábytek se leskly špínou. Popel ze dřeva za celé měsíce ucpal ohniště a sypal se na podlahu. Dvouhlavňová brokovnice nad krbovou římsou byla jediná čistá a opatrovaná věc v místnosti.

Meyer se posadil na zprohýbanou pohovku a pokynul mi, abych usedl na židli. „Povím vám, jaký obchod mám na mysli. Sedm stovek za náklaďák s nákladem. Nic za nic.“

„Nejste pěkný kšeftman na člověka, který přišel o šoféra a náklaďák? O dceři nemluvě.“

„O jaký dceři to mluvíte?“

„O Annie. Je nezvěstná.“

„Vy jste se zbláznil. Annie pracuje u Kerrigana.“

„Už ne. Podle paní Kerriganové minulý pátek zmizela. Celý týden ji neviděli.“

„Proč mi tyhle věci nikdo neřekne?“ Pozvedl hlas do hádavého křiku: „Hildo! Ke všem čertům, kde vězíš?“

Hilda se objevila ve dveřích, na sobě zástěru, která se dmula nad jejími prsy jako plně rozvinutá plachta.

„Co se děje, otče? Pokouším se uklidit kuchyň.“ Váhavě popošla, přičemž se dívala na něho a rozhlížela se po pokoji, jako kdyby zabloudila do zvířecího brlohu. „Všechno v tomhle domě je samá špína.“

„O to se nestarej. Kam se poděla tvá sestra? Je zase v maléru?“

„Annie je v maléru?“

„Na to se ptám já tebe. Ty ji vídáš častěj než já. Každý ve městě ji vídá víc než já.“

„Je to tvoje chyba, jestli ji nevídáš, a pokud vím, v žádném maléru není.“

„Mluvila jsi s ní v poslední době?“

„Tento týden ne. Minulý týden jsme spolu jednou obědvaly.“

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Ve středu.“

„Zmiňovala se o tom, že odejde z místa?“

„Ne. Odešla?“

„Zřejmě,“ řekl Meyer. Šel k telefonu, který stál na stole v rohu místnosti, a vytočil nějaké číslo.

Hilda na mě úzkostlivě pohlédla. „Stalo se Anne něco?“

„Nepředbíhejme událostem. Nemáte náhodou po ruce její fotografii – fotografii z poslední doby?“

„Doma samozřejmě mám. Nevím, jestli má otec. Podívám se.“ Zamířila ke dveřím, jen se jí bílé nohy kmitaly, jako by byla ráda, že prchne z pokoje.

Meyer upustil sluchátko. Obrátil se ke mně s rozpřaženýma rukama, dlaně otočené kupředu v bezmocném gestu. „Nebere telefon. Kerrigan neví, kde je?“

„Říká, že ne.“

„Myslíte, že lže?“

„Získal jsem ten dojem od jeho manželky.“

„Nepovídejte mi, že se jeho žena po všech těch letech probouzí. Myslel jsem, že ji dávno nadobro zastrašil.“

„To nevím,“ řekl jsem opatrně. „Kdopak to je, tenhle Kerrigan?“

„Podle mýho je to podvodník. Přišel do města ke konci poslední války, pracoval na námořní základně – důstojník pro styk s veřejností nebo něco takovýho. Byl tenkrát mladší a spousta holek letěla na uniformu a chvástavý řečičky – Annie nebyla zdaleka jediná.“

Řekl toho příliš mnoho a rychle to zamlouval: „Jen se podívejte na holku, kterou si vzal, dceru soudce Craiga. Pochází z jedný z nejlep– ších rodin ve městě, jestli to něco znamená, ale Kerrigan ji přiměl, aby tancovala, jak on píská. První rok, co se vzali, prodal Craigův ranč a věnoval se obchodu s realitama. Pak přesedlal na obchod s alkoholem. Potom se rozhod, že na motelech se víc vydělá. Není obchodník, to vám můžu říct. Když začínal, odhadoval jsem, že vydrží tak pět let. No, zatím vydržel už sedm.“

„Jaký má úvěr?“

„Jak jsem slyšel, dost nejistý.“

„Bourbon za sedmdesát tisíc dolarů je velká objednávka na člověka se špatným úvěrem.“

„Největší, jakou jsem kdy pro něho vyřizoval. Ale to není moje starost. Lidi mi řeknou, co chtějí přepravit, a já to přepravím.“

„Přepravujete pro něho všechno?“

„Pokud vím, ano.“

„Věděl, kterého šoféra pošlete?“

„Teda, myslím, že věděl. Tony je jediný šofér pojištěný na takovou částku.“ Jeho malá očka na mě zírala zpod chomáčkovitého šedivého obočí. „Co vás to zase napadá, mládenče? Myslíte, že čmajznul vlastní whisky?“

„Je to možné.“

„Kdybych si to myslel, vyřezal bych mu játra a oči a dal si je k snídani.“

„Na plánování jídelníčku je ještě poněkud brzo,“ řekl jsem. „Potřebuju víc faktů. Zrovna teď potřebuju od vás sto dolarů.“

„Zatraceně, myslel jsem, že jste na ně zapomněl.“

Obrátil se ke mně zády, ale přesto jsem zahlédl jeho svitek bankovek. Byl by se jím zadusil brontosaurus. Vrazil jej zpátky do kapsy v kazajce a zapjal koženou patku. Dvě neochotné padesátky přešly z ruky do ruky.

„Ještě něco jinýho?“

„Po pravdě řečeno, ano. Pokud jde o vaši dceru Anne, dostala se do nesnází už někdy dřív?“

„Do ničeho vážnýho. Jen tak, jak to bývá.“ Znělo to trochu, jako by se bránil. „Víte, Annie vyrůstala bez matky. Já a Hilda jsme dělali, co bylo v našich silách, ale nemohli jsme na ni stále dohlížet. Na střední škole se chytla party, a když začala pracovat, utrácela víc než vydělala. Musel jsem se za ni párkrát zaručit.“

„Jak dlouho pracovala pro Kerrigana?“

„Tři čtyři roky. Začínala jako jeho sekretářka. Potom ji poslal dolů na jih do kursu pro vedoucí, aby mu mohla vést motel. Chtěl jsem, aby se vrátila domů a vedla mi účetnictví, jenže to nebylo pro Annie dost dobrý. Prý chce mít svůj vlastní život. No, tak ho teda měla.“

„Co to bylo za život?“

„Ani se neptejte.“ Zvedl dvojité břemeno svých ramen. „Annie mě opustila, když jí bylo patnáct, a od tý doby jsem ji skoro neviděl. Vidím ji, jenom když něco chce.“

Odšoural se ke krbu a tam stál a díval se dolů na studený popel. Světlo z nekryté žárovky na stropě mu dopadalo na hlavu jako aureola osamění.

„Annie o mě nikdy nestála, ani jedna o mě nikdy nestála. Jistě, Hilda mě jednou za dva tři měsíce přijde navštívit. Pravděpodobněji k tomu má její muž, aby zdědil obchod, až mě dostane hrobař na lopatu. No, jen ať si počká, ten parchant, jen ať si počká.“ Obrátil se a hlasitým drsným hlasem oznámil: „Víte, já se dožiju stovky.“

„Gratuluju.“

„Myslíte si, že je to k smíchu?“

„Já se nesměju.“

„Smějte se, jestli chcete. Pocházím z rodiny, kde se dožíváme vysokýho věku, a já se budu smát naposled, mládenče. Hrobník mě ještě hezky dlouho nedostane.“ Jeho city se náhle přesunuly z jeho vlastní osoby jinam. „C je s Annie? Je do toho nějak zapletená?“

„To je váš nápad. Něco na tom může být. Jak jsem slyšel, je důvěrná s Kerriganem a byla pořádně důvěrná i s Aquistou.“

„To jste slyšel špatně. Tony do ní byl udělaný, to je teda fakt. Ale ona o něho ani za mák nestála. K čertu, ona se ho bála. Loni sem jednou večer přišla a chtěla…“ Odmlčel se a ostražitě na mě pohlédl.

„Co chtěla?“

„Něco, čím by se mohla bránit. Ten chlapík ji obtěžoval, otravoval ji a jí to šlo na nervy. Řek jsem jí, že ho vyhodím a vyženu ho z města, jenže to si nepřála. Ona má svým způsobem hezky měkký srdce. Tak jsem jí dal, co chtěla.“

„Revolver?“

„Jo, starou osmatřicítku, co jsem měl.“ Zachytil mou nevyslovenou otázku a odpověděl na ni: „Annie ho s ní nezastřelila, jestli si zrovna tohle myslíte. Prostě chtěla jen mít něco, čím by se před ním mohla chránit. To jenom ukazuje, že Tony byl pro ni velká nula.“

„Kerrigan taky?“

„O tom nevím.“ Ale oči se mu zastřely rozpaky.

„Žili spolu?“

„Počítám, že ano.“ Slova vycházela tvrdě, vynuceně z hořkých úst. „Loni jsem slyšel, že platí činži za její byt.“

„O kom mluvíte?“ zeptala se Hilda ode dveří.

Pohlédl na ni úkosem a zhoupl přitom hlavu jako býk. „O Kerriganovi. O Annie a Kerriganovi.“

„To je lež.“ Přišla k nám, vzrušením celá bledá a toporná. „Měl by ses stydět, pouštět dál tu hnusnou lež. Lidi v tomhle městě říkají jeden o druhém všechno možné. Všechno možné.“

„Já jsem se taky patřičně styděl. Ne za sebe. Co jsem s tím moh dělat? Nijak jsem jí v tom nemoh zabránit.“

„Nebylo jí v čem bránit,“ pravila mi Hilda. „To všechno byly jenom klevety. Annie by si nebyla nic začínala s ženatým člověkem.“

„Já to slyšel jinak,“ odsekl stařec.

„Zavři tu svou špinavou hubu,“ Hilda se na něho obrátila jako syčící kočka. „Annie je hodná holka, navzdory všemu, cos mohl udělat. Já vím, jak ses jí pokoušel zkazit…“

Meyer k ní přistoupil a zátylek se mu zvrásnil a zrudl. „Ty zavři hubu, slyšíš!“

Zablýskl mezi nimi elektrický oblouk nenávisti. Stařec nahrbil hrozivě ramena. Hilda pozvedla jednu paži, aby si chránila obličej, z něhož vyzařoval strach. Ve zdvižené ruce držela obdélníkový kus lesklého papíru.

Meyer jí ho vytrhl. „Kdes to vzala?“

„Měls to zastrčené za zrcadlem na prádelníku.“

„Do mého pokoje mi nechoď.“

„S radostí. Páchne jako medvědí klec.“

Škubnutím ramen ji odehnal a pohlédl na momentku, přičemž ji chránil dlaněmi jako plamen zápalky. Požádal jsem ho, aby mi fotografii ukázal. Podal mi ji zdráhavě, jako by to byly peníze.

Dívka na snímku seděla před bílým balvanem na pláži zalité sluncem a držela nohy, jako by byla zamilovaná do jejich tvaru. Vlnité tmavé vlasy měla rozevláté větrem a smála se. Poněkud se podobala své sestře, byla však hezčí. Vůbec se nepodobala dívce, kterou jsem viděl s Kerriganem.

„Jaké barvy má vlasy, paní Churchová?“

„Hnědé, rezavě hnědé, o něco světlejší než já.“

„A jak je stará?“

„Počkejte… Anne je o sedm let mladší než já. Pětadvacet.“

„Tohle je obrázek z nedávné doby?“

„Z poměrně nedávné. Brandon to fotografoval loni v létě na pláži Pismo.“ Pohlédla na otce s chladnou zvědavostí. „Nevěděla jsem, že ho máš.“

„Ty toho nevíš spoustu.“

„To si jen myslíš.“

Její ledově zelené oči si ho prohlížely tak dlouho, že pohled nevydržel. Přešel pokojem ke stolu v rohu a začal si nacpávat dýmku tabákem z kilové plechovky. Někde venku se ozvalo předení automobilového motoru.

Hilda zvedla hlavu a šla k oknu. „To bude jistě Brandon.“ Reflektory klouzaly po ulici a zmizely. „Ne, nebyl to Brandon. Neříkal jsi, že se pro mě zastaví?“ zeptala se otce.

„Jestli to stihne. Dneska večer má pěkně napilno.“

„Myslím, že si vezmu taxíka. Už je dost pozdě.“

„Jízda stojí dva dolary,“ řekl stařec pochybovačně. „Odvez bych tě sám, jenže se nemůžu vzdálit od telefonu. Proč si nevezmeš ten starý chevrolet? Už s ním nejezdím.“

Nabídl jsem se: „Rád vás odvezu.“

„Ale nejste velmi laskavý, ale nemůžu to přijmout.“

„Samozřejmě že můžeš, Hildo. Panu Archerovi to nevadí. Stejně už odchází.“

Hilda pokrčila bezmocně rameny. Meyer mě se zadostiučiněním pozoroval. Aspoň něco dostane za své peníze.

„Dobrou noc, otče.“

„Dobrou, Hildičko. Děkuju, že ses na mě přišla podívat.“

Zůstal ve svém rohu jako unavený starý býk ve své querenzii.

7. KAPITOLA

Vycouval jsem kolem uvázlé rezivějící kavalkády na parcele a obrátil se na východ ke středu města. Hildě unikl vzdech, který zněl, jako by ho už nějakou dobu zadržovala.

„Je to opravdu velice zlé. Já ho přijdu navštívit s těmi nejlepšími úmysly, ale vždycky se nám podaří se pohádat. Dnes večer to byla Anne. Pokaždé se něco najde.“

„Dost špatně se s ním vychází, že?“

„Ano, obzvláště my s ním nevycházíme. Anne se s ním vůbec nesnese. A po pravdě jí to nevyčítám. Má pro to dobrý důvod…“ Přerušila se a změnila námět hovoru. „Žijeme na druhém konci města, pane Archere, na úpatí kopců. Obávám se, že je to daleko.“

„Mně to nevadí. Chtěl jsem si s vámi stejně pohovořit v soukromí.“

„O mé sestře?“

„Ano. Odešla už někdy dřív takhle na týden?“

„Jednou nebo dvakrát. Ale pokaždé mi o tom řekla.“

„Vy dvě jste si hodně blízké, že?“

„Vždycky jsme byly. Nejsme jako některé sestry, které znám, co jsou si v jednom kuse ve vlasech. I když je hezčí než já…“

„To bych neřekl.“

„Nemusíte být galantní. Já to vím. Anne je krasavice a já nejsem. Ale na tom nikdy moc nezáleželo. Je totiž o tolik mladší, že jsem s ní nikdy nemusela soupeřit. Byla jsem spíš jako teta než jako sestra, když dorůstala. Matka umřela, když se Anne narodila, víte. Měla jsem za ni odpovědnost.“

„Bylo obtížné s ní vyjít?“

„Ovšemže ne. Na otce nic nedejte. Vždycky byl zaujatý a byl ochoten věřit všemu, co bylo proti ní. Ty špinavé klevety o Anne a panu Kerriganovi – na tom není ani zbla pravdy.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto jistě. Věděla bych, kdyby to byla pravda. Není to pravda,“ prohlásila důrazně. „Anne pro pana Kerrigana pracovala, a nic víc.“

Zařadil jsem se do proudu vozů, které čekaly, až se při přejíždění hlavní třídy změní světla. Samotní muži a dvojice, chlapci v trojicích a čtveřicích se potulovali po osvětlených chodnících, tváře znuděné a hladovějící po vzrušení. Nikde nebylo vidět ženy bez doprovodu.

„Jeďte pořád po této ulici,“ řekla. „Povím vám, kde máte odbočit.“

Světlo zeleně zablikalo, a my jsme vyrazili kupředu přes hrbolatý asfalt.

„Kde bydlí vaše sestra, když je doma?“

„Má vlastní byt v Bougainvillea Court číslo 3. Není to daleko odtud, na Los Bagnos Street.“

„Později tam možná zajedu. Klíč asi nemáte, co?“

„Ne, nemám. Nač chcete klíč?“

„Rád bych se podíval na její věci. Mohly by mi poskytnout nějaké vodítko, kam odešla a proč.“

„Chápu. Správce vás nepochybně může pustit dovnitř.“

„Mám váš souhlas?“

„Jistěže.“ Chvíli mlčela, zatímco jsme jeli skrovně osvětlenými ulicemi k okraji města. „Kam myslíte, pane Archere, že Anne odešla?“

„Na to jsem se chtěl zeptat já vás. Nemám ani tušení, ledaže byste se mýlila, pokud jde o ni a Kerrigana.“

„Nemohu se mýlit,“ řekla drsně. „Proč se k tomu stále vracíte?“

„Když nějaká žena zmizí, hledáte muže v jejím životě. Co víte o mužích v jejím životě?“

„Anne chodívá do společnosti s tuctem mužů. Nemám o nich přehled.“ Její hlas zněl ostře, a napadlo mě, jestli tu přece jenom není nějaká žárlivost.

„Mohla uprchnout s některým z nich?“

„Pochybuju. Anne je poněkud – nedůvěřivá k mužům. To je celkem přirozené, když znáte otce. Je zapřísáhlá svobodná žena a velmi samostatná.“

„Váš otec povídal, že odešla z domu v patnácti. To znamená, že žije na vlastní pěst nějakých deset let.“

„Ne tak docela. Když jí bylo patnáct, odešla od něho, poté co – co měli nějaké nesrovnalosti. Brand a já jsme jí poskytli domov, dokud nedokončila střední školu. Pak si našla místo a žila po svém. Snažili jsme se, aby u nás zůstala, ale jak jsem řekla, je velice samostatná.“

„Jaké nesrovnalosti měla s otcem? Říkala jste něco o tom, že ji kazil.“

„Opravdu? Neměla jsem to v úmyslu. Provedl jí strašnou věc. Neptejte se mě, co to bylo.“ Vzrušení jí stouplo do hrdla, přiškrtilo jí hlas a téměř ji dusilo, jako krev z vnitřního krvácení. „Většina mužů v tomto městě jsou barbaři, pokud jde o ženy. Pro dívku, která tu vyrůstá, je to mizerné místo. Jako by žila mezi divochy.“

„Je to až tak zlé?“

„Ano. Skutečně tak zlé.“ Náhle vykřikla: „Nenávidím tohle město. Vím, že je strašné říkat něco takového, ale někdy si přeju, aby ho zemětřesení srovnalo se zemí“

„Protože vaše sestra měla nesrovnalosti s otcem?“

„Nemyslím na ni,“ řekla, „ani na něho.“

Zběžně jsem na ni pohlédl. Seděla strnule na sedadle, oči téměř černé v bíle se třpytící tváři. Vyplašeně se naklonila ke mně a dotkla se mé paže:

„Tady odbočte doleva. Promiňte. Obávám se, že mě otec rozrušil víc, než jsem si uvědomila.“

Silnice spirálovitě zahnula mezi nízké kopečky, jejichž úbočí pokrývaly domy. Bylo to honosné obytné předměstí, kde se lidé obrátili zády ke skromným začátkům a hleděli vstříc neskromné budoucnosti. Domy byly většinou nové, tak nové, že dosud nezapadly do krajiny, a velmi moderní. Měly ploché přečnívající střechy a stěny z betonu a skla připomínaly při osvětlení kostru.

Podle pokynu paní Churchové jsem zahnul po příjezdové asfaltce a zastavil vůz. Dům se podobal ostatním domům, až na to, že za širokými okny nesvítilo světlo. Paní Churchová seděla nehybně a hleděla na tmavou nízkou budovu, jako by to bylo nebezpečné bludiště, kterým si musí najít cestu.

„Tady bydlíte?“

„Ano. Tady bydlím.“ Její hlas obklopil slova tragickým významem. „Promiňte. Stále to opakuju, že? Ale já se bojím jít dovnitř.“

„Čeho se bojíte?“

„Čeho se lidé bojí? Smrti. Jiných lidí. Tmy. Já se děsím tmy. Lékař by to nazval nyktofobií, ale člověku nepomůže, když ví, jak se to jmenuje.“

„Jestli chcete, půjdu s vámi dovnitř.“

„Chci. Moc.“

Když jsme stoupali po dlážděném chodníku, nabídl jsem jí rámě. Nemotorně se zavěsila, a přitom se odtahovala, jako by ji přivádělo do rozpaků opírat se o muže. Ale ve dveřích clo mě vrazila bokem a ňadry. Oběma dlaněmi mě uchopila za ruku a táhla mě do temné haly.

„Neopouštějte mě teď.“

„Musím.“

„Prosím, nenechávejte mě samotnou. Strašně se bojím. Zkuste, jak mi tluče srdce.“

Přitiskla mi ruku ke své hrudi tak tvrdě, že konečky mých prstů pronikly měkkým masem a ucítily hrudní koš, na nějž zevnitř bušil strach nebo něco ještě divočejšího. Zašeptala mi těsně u ucha, tak těsně, že jsem cítil její dech:

„Vidíte? Bojím se. Musela jsem strávit tolik nocí sama.“

Lehce jsem ji políbil a vymanil se. „Vždycky si můžete rozsvítit.“

Hmatal jsem po zdi a hledal vypínač.

„Ne.“ Srazila mi ruku. „Nechci, abyste viděl můj obličej. Pláču a nejsem hezká.“

„Pro běžný život jste hezká dost.“

„Ne. To Anne je hezká.“

„Nevím, jaká je Anne. Nikdy jsem se s ní nesetkal. Dobrou noc, paní Churchová.“

Po odmlce odpověděla: „Dobrou noc. Nechci zase říkat promiňte, ale na chvíli jsem ztratila hlavu. Brandon musí tak často pracovat dlouho do noci. Až se vrátí domů, budu v pořádku. Děkuji vám za svezení.“

„To nestojí za řeč.“

„Jestli opravdu najdete Anne, dáte mi okamžitě vědět?“

Slíbil jsem jí, že dám, a odjel zpátky do města.

8. KAPITOLA

Bougainvillea Court hlídala dvojice datlových palem, které stály jako neupravení strážní po obou stranách vchodu. Když jsem vystoupil z vozu, vypasená krysa přeběhla chodník přede mnou a vyběhla po kmeni jedné palmy. Betonový cherub s dolíčky jako po neštovicích dohlížel na vyschlou fontánu uprostřed nádvoří. Každý z osmi domků obklopujících nádvoří měl vepředu malou verandičku bujně zarostlou purpurově kvetoucí bougainvilleou. Z většiny domků se linulo světlo a hudba, jen z čísla tři ne.

Dveře se otevřely, sotva jsem se jich dotkl. Rozsvítil jsem baterku. Okraj dveří byl pokrytý rýhami a u zámku rozštípnutý. Vešel jsem dovnitř a loktem za sebou zavřel. Šest dnů nezvěstná, pomyslel jsem si a instinktivně jsem začichal, zda neucítím pach smrti. Vnímal jsem však pouze zvětralé pachy života: starý cigaretový kouř, míchané nápoje, těžký parfém, pižmový, nepopsatelný odér sexu.

Mé světlo lovilo stěny a nábytek ze tmy. Na zdech visely ve světlých dřevěných rámech hnědé Gauguinovy nahé ženy a Lautrekovy lehké holky se širokými klobouky; byl zde falešný krb obsahující studená plynová kamínka, malá knihovnička plná paperbacků, sekretář z žilkovaného javoru, bambusový přenosný bar a zebrovitými pruhy potažená pohovka, která vypadala jak nová, tak drahá.

Sekretář byl otevřený dokořán a západka jeho slabého zámečku byla pokřivená. Zásuvky přetékaly papíry a obálkami. Nejhořejší obálka byla mužskou rukou adresována slečně Anne Meyerové. Byla prázdná.

Klenutý průchod za závěsem vedl přes malou halu do ložnice a do koupelny. Ložnice byla malá a ženská. Toaletní stolek a hollywoodská postel měly žluté mušelínové kanýry, které ladily se záclonami.

Skříň byla plná šatů lehce navoněných voňavým polštářkem – sportovních kostýmů, všedních šatů, a byly tam i dvě večerní toalety.

Nedalo se odhadnout, zda něco chybí, ale ve stojánku na boty zely mezery. Postel byla ledabyle ustlaná a na jedné straně byla pomačkaná prohlubeň, jak si tam někdo sedl. Na nočním stolku ležely náramkové hodinky z bílého zlata vykládané drobnými diamanty.

Pod postelí nebylo nic; nic zajímavého nebylo ani v komodě, leda snad pro fetišistu na dámské prádlo. Anne Meyerová utratila spoustu peněz za spodní prádlo.

Vešel jsem do koupelny, zatáhl žaluzie na malém vysokém okně a rozsvítil. Na ručníkových věšácích nad vanou visely nylonky. Otevřel jsem lékárničku nad umývadlem. Obsahovala obvyklou změť lahviček a krabiček. Jedna kartónová krabička, zpola naplněná modře proužkovanými kapslemi, nesla nápis: „Brát podle potřeby pro uklidnění a spánek.“

Když jsem zavíral dvířka se zrcadlem, spatřil jsem v drobounké sněhové vánici skvrnek od zubní pasty svůj obličej. Byl bledý, oči úzké a tvrdé zvědavostí. Vzpomněl jsem si na krysu běžící ve stínu po chodníku. Obstarávala si v temnotě živobytí svým důvtipem, hlodala lidské odpadky, naslouchala za stěnami zvukům ohlašujícím nebezpečí. Když jsem o ní přemýšlel, měl jsem tu krysu raději a sebe méně rád.

Hudba z rádia z vedlejšího domku pronikala hlasitě a naléhavě zavřeným a žaluziemi zataženým oknem.

V držáku vedle umývadla nebyl zubní kartáček. Vrátil jsem se k toaletnímu stolku v ložnici. Chyběly zde některé věci, které by tam pravděpodobně měly být: rtěnka, pudr, pleťový krém, tužka na obočí. Byly tam však pinzeta a břitva.

Vrátil jsem se do předního pokoje a probral zásuvky sekretáře. Nezůstalo v nich nic osobního, třebaže účty a obchodní dopisy byly na místě. Zpola vypotřebovaná šeková knížka vykazovala zůstatek přes devatenáct set dolarů. Poslední kontrolní útržek zaznamenával výplatu sto čtyřiceti tří dolarů třiceti centů mademoiselle Fineryové 7. října, tedy před osmi dny.

Přihrádky byly nacpány zaplacenými účty, většinou za šaty a nábytek. Zase nic osobního. Už jsem se chtěl vzdát, když tu jsem vzadu v jedné přihrádce objevil vecpanou složenou obálku. Byla orazítkována v San Diegu skoro před rokem. Obsahovala dopis napsaný inkoustovou tužkou po obou stranách levného hotelového dopisního papíru. Dopis byl podepsán Tony.

Zavřel jsem se do osvětlené koupelny, abych si je j přečetl:

Milá Anne,

možná jsi překvapená, že o mně slyšíš. Mě samotnýho to překvapilo. Po tom, cos mi řekla posledně, sem si nemyslel, že tě budu chtít znovu vidět, tím míň abych ti psal dopis. Ale tady trčím v Dagu a nemám nic lepšího na práci, tohle je od války hrozná díra. To ti teda můžu říct. Loď, na kterou mám čekat zdržela bouřka kousek od Baja California. Přistane nejdřív zítra, takže tady tvrdnu v hotelovým pokoji v Dagu přes noc. Můžu vidět tvou tvář rovnou tady se mnou v pokoji Anne. Proč se na mě neusměješ?

Počítám, že si myslíš, že sem cvok, ale já si dneska večer nepopřál skleničku ani nic jinýho. Byl sem se venku projít a bylo tam spousta ženských, který sem moh mít. Neměl sem zájem. Neměl sem zájem o žádný jiný ženský od tý doby tenkrát s tebou. Oženil bych se s tebou, kdybys mi to dovolila. Já vím,že sem švorcák a nemůžu soupeřit s jistým chlapíkem, co obchoduje s chlastem, ale sem zato věrný přítel. Jistý chlapík je právě ten typ muského, na kterýho by sis měla dát bacha Anne. Je to ten typ muského, kterýmu nemůžeš důvěřovat a taky sem slyšel, že finančně to s ním jde z kopce, peníze jeho ženy nevystačí navěky.

Já vím, že si myslíš, že sem Mexikánec a že pro tebe nejsem dost dobrý. To není pravda Anne. Moji rodiče byli čistokrevný Španělé, žádnou mexickou krev v žilách nemám. Sem právě tak dobrý jako ty a sem čestnější než on, Udělal bych pro tebe všecko Anne.

Toto není vyhrožování. Nikdy sem ti nevyhrožoval. Nechápalas, že když sem se rozzuřil nebyla to žárlivost jaks povídala. Byl sem smutný a měl sem o tebe starost, Stál sem celou noc před tvým domem, když tam byl on. Dělal sem to mockrát. Chtěl sem tě chránit. Dělal sem to mockrát. To tajemství sem ti nikdy neřek, že. Neboj se, já je nikomu jinýmu nepovím.

Miluju tě Anne. Když zhasnu světlo, vidím tě ve tmě zářit jako hvězdu.

Tvůj věrný přítel

Tony

P. S. – Jak sem řek, v tomhle městě je spousta ženských. Jestli tu budu muset zůstat ještě další noc, nevím, co se stane. Počítám, že tobě na tom nezáleží ať udělám to či ono Anne. T. A.

Přečetl jsem si dopis dvakrát a jeho drobná čmáranice, plná chyb, mi namáhala zrak. Bylo to, jako by se člověk díval očima mrtvého muže, když dešifroval rozmazané záznamy jeho myšlenek.

Když jsem otevřel dveře koupelny, pocítil jsem, že v domku se mezitím něco změnilo. Jemnější smysl než sluch cítil něco v obývacím pokoji, dýchající masu hutnější než temnota. Se světlem za zády jsem byl zranitelný. Malá hala a klenutý vchod bez dveří byly jako střelnice, a já byl upevněný terč na jejím konci.

Zhasl jsem světlo a při zdi jsem se přikradl ke dveřím do ložnice a roztaženými prsty šátral po futru. Druhou rukou jsem svíral baterku, připraven použít jí jako osvětlovacího prostředku nebo jako kyje. Zaslechl jsem, jak v klenutém průchodu dva metry ode mě zašustěl závěs. Pak se stropní světlo v hale s cvaknutím rozsvítilo.

Ze staženého závěsu na boku klenutého průchodu trčela pistole. Byla to pětačtyřicítka, ale v ruce, která ji držela, vypadala malá.

„Pojďte odtamtud.“

Ztuhl jsem ve dveřích s polovinou těla nekrytou. Cítil jsem, jak mi čára mezi bezpečím a nebezpečím půlí srdce.

„Ruce vzhůru a vylezte ven!“ Byl to šerifův hlas. „Počítám do tří a pak střelím.“ Začal počítat.

Dal jsem baterku do kapsy, zvedl ruce a vystoupil z přátelského stínu. Church prošel klenutým průchodem. Dýnko jeho stetsonu se otřelo o garnýž. Vypadal, jako by měřil dva metry deset.

„Vy!“ Přiblížil se ke mně a přitiskl mi hlaveň pistole na solar plexus. „Co tu, k čertu, děláte?“

„Svou práci.“

„Co je to za práci?“

„Meyer mě najal, abych se poohlédl po jeho náklaďáku.“

„A vy jste si myslel, že je ukrytý tady, v koupelně slečny Meyerové.“

„Najal mě taky, abych se poohlédl po jeho dceři.“

Vrazil mi pistoli hlouběji do prohlubně pod žebry a nalehl na ni. „Kde je, Archere?“

Obrnil jsem se proti ostrému náporu pistole i proti ještě ostřejšímu náporu paniky. Churchovy oči byly doširoka otevřené a prázdné. Svaly kolem úst měl zbrázděné a dolíčkovaté. Vypadal, jako by byl s to zabít.

„Nevím, kde je,“ řekl jsem. „Navrhuji, abyste se zeptal Kerrigana.“

„Co tím chcete říct?“

„Jestli dáte pryč tu potěchu ostrého policajta, povím vám, co tím chci říct. Železo mi nedělá dobře na žaludek. Olovo jakbysmet.“

Odtáhl pistoli a pohlédl na ni dolů, jako by to byla samostatná entita, jež se vzpírá jeho kontrole. Ale do pouzdra ji nezastrčil.

„Co je s Kerriganem?“

„Objevuje se v jednom kuse všude. Když zastřelili Aquistu, Kerrigan byl nejblíže bydlící občan. Náklaďák byl naložený Kerriganovou whisky. Pak se ukáže, že vaše švagrová je nezvěstná. Byla Kerriganovou zaměstnankyní a velmi pravděpodobně jeho milenkou. A to je jenom začátek.“ Byl jsem v pokušení pokračovat a říci mu o rozhovoru, který jsem vyslechl v Sammyho orientálních zahradách. Rozhodl jsem se však, že to neudělám. Nechal jsem si to pro sebe.

Church si posunul klobouk dozadu, jako by mu pokrývka hlavy omezovala myšlenky. Ruku nechal nahoře a třel si místo na spánku: rýhovanou, namodrale bílou jizvu, kterou tam možná zanechalo šlehnutí kulky. Když měl vysoké čelo nepřekryté, vypadal jako jiný člověk – jako zmatený, citlivý muž, který nosil zápaďácký klobouk a drsnou masku coby ochranné zbarvení. Nebo jako muž tak hluboce rozpolcený, že se sám neznal. Pistole mu visela zapomenutá v druhé ruce.

Když promluvil, promluvil změněným hlasem, mělkým a mdlým: „Kerrigana jsem už vyslýchal. Pro tu dobu, co se střílelo, má alibi.“

„Svou manželku?“

„Její slovo mi stačí. Znám Kate Kerriganovou dlouho. Znával jsem jejího otce, soudce. Je to žena, které naprosto důvěřuju.“

„Taková žena by kvůli svému manželovi zalhala.“

„Možná. Ona však nelže. V každém případě, Kerrigan nepotřebuje alibi. Je to slušný, úctyhodný obchodník.“

‚Jak slušný?“

„Nemluvím o jeho soukromém životě. Když můžete ztratit tolik co Kerrigan, nestřílíte šoféry náklaďáků na veřejné silnici.“

„Dokonce ani kvůli sedmdesáti tácům ne? Mimochodem, je to obrovská objednávka whisky. Co s ní dělá, koupe se v ní?“

„Prodává ji.“

„Ve svém motelu?“

„Pokud tomu můžu zabránit, tak ne. Vlastní bar na druhém konci města. Říká mu Superklub U zlatého střevíčku.“

„Na Yanonali Street?“

„Vy se ale už vyznáte.“

„Co ještě má, o čem nevím – politickou protekci?“

„Nějakou snad má, přes konexe své ženy.“

Vrazil jsem jehlu hlouběji: „To by vás jistě neovlivnilo, pokud jde o Kerrigana?“

Tentokrát jehla zasáhla nerv. Tepna pod rudnoucí jizvou na jeho spánku sebou škubla. „Vaše otázky jsou trochu smělé.“

„Musím hledat odpovědi, kde to jde.“

„Nezapomínejte, s kým mluvíte.“

„Vy mi ani na chvilku nedovolíte na to zapomenout.“

„Nechápete zcela situaci,“ řekl šerif. „Držím se zpátky. Nemůžu vám slíbit, že to vydrží. Jestli chcete mít mermomocí potíže, můžu vás dát zavřít za vylomení předních dveří.“

„Já to nedělám takhle fušersky. Dveře byly vylomené, už když jsem přišel.“

„Víte to jistě?“

„Jistě. Někdo se sem vloupal, ale nebyl to obyčejný zloděj. Na nočním stolku leží drahé náramkové hodinky. Zloděj by je byl vzal. Zato by nevzal ty ostatní věci, které chybí.“

„Jaké ostatní věci?“

„Osobní věci, kartáček na zuby a tak. Myslím, že Anne Meyerová odjela na víkend a nevrátila se, jak měla v úmyslu. Pak se sem někdo jiný vloupal a vypáčil její stůl a odstranil různé věci, stopy jejího osobního života: dopisy, adresář, telefonní čísla…“

„Neměl jste právo sem vniknout,“ trval na svém šerif. „I když jste sám dveře nevypáčil, porušujete zákon.“

„Vaše paní mi dala svolení, abych byt prohledal.“

„Co s tím má moje paní společného?“

„Její sestra je nezvěstná a ona je nejbližší příbuzná…“

„Kde jste ji viděl?“

„Odvezl jsem ji domů od Meyerů ani ne před hodinou.“

„Nechte ji na pokoji, slyšíte?“ řekl šerif zvyšujícím se hlasem. „Nechte na pokoji můj dům a mou ženu.“

„Možná byste měl raději instruovat svou ženu, aby ona nechala na pokoji mě.“

To jsem neměl říkat. Vztek jím zatřásl a zacloumal. Jeho pistole vyletěla a hlaveň mě zasáhla do brady. Hlava mi břinkla dozadu o stěnu. Slyšel jsem, jak za mnou opadává omítka. Šerifova vysoká postava se rozmazala a zhoupla se na bok jako padající strom. Paží a ramenem jsem udeřil o podlahu.

Postavil jsem se zase na nohy a otřel si hřbetem ruky krev z brady.

„Tohohle budete nejspíš litovat, šerife.“

„Vypadněte odtud, než udělám něco, čeho budu doopravdy litovat.“

Jeho podlouhlá tvář, naklánějící se nad pistolí, vyhlížela jako zmučená bronzová maska. Oči měl slepé a prázdné.

Kráčel jsem po cizích nohou k otevřeným dveřím. Hudbu z rádia ve vedlejším domku vystřídal maniakální hlas zvučně ujišťující, že osamění, strach a neoblíbenost jsou věcí minulosti a že chlorofyl jim udělal konec.

9. KAPITOLA

Yanonali Street se stáčela na okraji města k severu a napojovala se na státní silnici. V úhlu svíraném těmito cestami stály dvě patrové budovy se štukovou omítkou. Jedna byla kulečníková herna El Recreo. Muži a mládenci mávající tágy se pohybovali v jejím kouřově zeleném světle jako těžkonozí rybáři-harpunáři kráčející po mořském dně. Na střeše druhé budovy střevíc s vysokým podpatkem narýsovaný žlutými žárovkami bez skrupulí naznačoval veselí s ženami a šampaňským. Některé žárovky scházely.

Šampaňské bylo tuzemské a bez chuti. Tři dívky, dvě znavené blondýny a zasmušilá bruneta, čekaly na třech židličkách na kraji barového pultu. Jen jsem vešel, tři pokleslá těla se vzpřímila. Dívky vypjaly hruď a rozevřely své rtěnkou ztěžklé rty v úsměvu na přivítanou. Nasadil jsem ušlechtilý výraz, přešel kolem nich a zamířil jsem ke vzdálenějšímu konci baru.

Místnost měla tvar ploché láhve, jejíž úzké hrdlo bylo vpředu. Vzadu za prázdným tanečním parketem podpíralo opuštěné pódium pro hudebníky stříbrně natřené piano a pár stojanů na noty, podobných holým kovovým stromům. Silný neurotický hlas z hrací skříně hlasitě lkal v dozvukové komoře pro lásku, kterou si nezasluhovala, leda snad od člověka úplně nemuzikálního.

V jednom zadním boxu čtyři mladíci v havajsky potištěných košilích ucucávali z lahví pivo. Každý z těch čtyř měl nad čelem bílé, peroxidem odbarvené kadeře, jako kdyby je byl najednou zasáhl týž blesk. Pohlíželi na mě s pohrdáním. Měl jsem obyčejné vlasy. Nebyl jsem atomický.

Ani muž za barovým pultem nebyl atomický. Obličejem připomínal unavenou žábu bučivou. Jeho sako bývalo kdysi bílé. Když jsem si objednal pivo, z jeho nozder se ke mně nesl vzdech.

„Jak jdou obchody?“ zeptal jsem se zdvořile.

Rázně dekapitoval mou láhev a postavil ji na zjizvenou umělou hmotu mezi námi. „Kdyby se kšefty zvedly o pět set procent, ještě pořád by nestály zanic. Nikdo si teď neobjednává nic než pivo. Vy cestujete?“

Řekl jsem, že ano.

„To je ten správnej život. Sám bych odtud výpad, kdybych moh. Žena a rodina, to drží mužskýho při zemi.“ Na dokreslení nechal ramena prudce poklesnout a spadnout čelist. „Poslední rok, od toho velkýho otřesu, je to tady jak po vymření.“

„Od velkého otřesu?“

„Od toho zemětřesení, co jsme tu měli loni v létě. Pořádně nás to potrefilo. Celý město se vyděsilo až k smrti. Některým lidem to zřejmě zatraceně prospělo. Tohle bejvalo, brachu, divoký město. Už není tak divoký, od toho velkýho otřesu. Spousta hlavounů přestala chlastat. Asi si mysleli, že je stih trest. Někteří dokonce dali kvinde ženám druhejch občanů. Na tohle muselo přijít zemětřesení. Ale co to udělalo s tímhle kšeftem! Musel jsem se nadobro zbláznit, když jsem ho koupil.“

„Vy jste majitelem tohohle podniku?“

Neodpověděl. Zíral mimo mě na mladíky v zadním boxu. „Podívejte, co mám za zákazníky. Přišel jsem o kunčofty, co dovedli pustit chlup, a zdědil jsem tenhle spolek narkomanů. Šetří si jedno pitomý pivo celej večír, jenom aby měli kde usídlit ty svý povadlý zadky.“

Zatímco hudební skříň měnila písničku, hudba se odmlčela. Jedna platinová kadeř vyprávěla ostatním, jak se dopustila faux-pas s jakousi holkou. Měla kozy jako vaše bába, povídal, jenže se ukázalo, že to je buchta z Quentinu, co zdrhla ze šestky. Jejich smích zazněl jako vzdálená baterie kulometů.

„Bude tu Jo brzo?“ zeptal jsem se barmana.

Zavrtěl hlavou, pomalu a pečlivě, jako by ho to bolelo. „Jestli hledáte Jo, máte smůlu. Jo nepřijde.“

„Dnes večer nepracuje?“

„Ani dneska večír, ani žádnej jinej večír. Odešla. Což mi vyhovovalo. Tak jako tak jsem se ji chystal vyrazit.“

„Myslel jsem, že majitelem Střevíčku je Don Kerrigan.“

„Byl. Už není. Dneska ráno jsem ho od něj koupil. Měli by mě kvůli tomu poslat na vyšetření k psychiatrovi. Vy jste Kerriganův přítel?“

„Párkrát jsem se s ním viděl.“

„Přítel Jo?“

„Dělal jsem si naděje.“

„Zbytečně marníte čas. Jo se nevrátí, a i kdyby se nakrásně vrátila, neměl byste šanci. Ta myš je zadaná.“

„S někým speciálně?“

Barman mě lišácky pozoroval. „Jsem ženáč s daňovou úlevou na čtyři osoby. Myslíte, že by se mně svěřovala?“

„Kdyby byla zoufalá. Říká vám něco jméno Tony Aquista?“

Vyboulené barmanovy oči jako by se zatáhly, jako to dělávají žabí oči, když žába polyká. „Znám Tonyho. Tu a tam sem chodívá.“

„Už víc nebude. Je po něm.“

Barmanova tvář vypadala překvapením tupá a ospalá. „Copak se mu stalo?“

„Zastřelili ho. Na silnici jižně od města. Vezl náklaďák s pojištěnou whisky. Náklad mu ukradli. Byl fakturován Kerriganovi.“

„Kolikže bylo tý bourbonský?“

„Za sedmdesát tisíc dolarů.“

„Jeden z vás je cvok. Nemá pro ni žádnej odbyt.“

„Objednávka musela být odeslána před několika dny. Neřekl vám o tom?“

„Možná že řek,“ odpověděl barman opatrně. „Mám velice špatnou paměť.“ Naklonil se přes pult a zpod ztěžklých víček mi zíral do tváře. „Kdopak jste, pane? Od policie?“

„Soukromý detektiv. Vyšetřuji tenhle případ pro Meyerovo zasilatelství.“

„Sakra, přece si nemyslíte, že Jo s tím má něco společnýho?“

„Právě na to se jí chci zeptat. Znala přece Aquistu, ne?“

„Možná že znala. Nevím.“

„Zatraceně dobře víte, že znala.“

Barmanova ústa se zavřela a široké plochy jeho tváře nabyly masivní‘ důstojnosti. „Ať je po vašem. Já nic neříkám. Ta holka nebyla žádnej velkej slavík, ale byla tady vždycky veselá. Proč bych ji měl svejma řečma přivést do maléru?“

„Kde ji můžu najít?“

„Nehlásí mi svůj pobyt. A za třiceticentový pivčo jste si už popovídal ažaž.“

„Dám si další.“

„Další vám neprodám. Vraťte se ke starýmu Meyerovi a řekněte mu, ať sejde zakopat. A potom se můžete jít zakopat i vy.“

Poděkoval jsem mu za jeho pohostinnost a sklouzl z barové židličky. Hrací skříň měla teď ženský hlas toužící po milencích. Dvě z děvčat u pultu, bruneta a jedna blondýna, tančily na okraji parketu. Bruneta dělala pána. Přerušil jsem je a vyzval k tanci blondýnku.

Byla dost hezká a přes profesionální lesk očí mladá. Tančila zkušeně a dychtivě a její synkopovaná ňadra se mi pohupovala na hrudi. Kroužili jsme v mraku laciného parfému. To nebo důsledky šerifovy rány mi způsobilo závratě.

Blondýnka po chvilce vzhlédla a ukázala mi dvě řady krásných bílých zubů. „Já jsem Jerry Mae. Miluju tanec.“

„Taky jsem ho míval rád.“

„Unavila se vám krev? Jestli chcete, můžete si sednout a koupit mi skleničku.“

„Radši bych si lehl.“

Rozhodla se vyložit si to jako namlouvání a mechanicky se zachichotala. „Vy ale fofrujete. Vždyť ani nevím, jak se jmenujete.“

„Lew.“

„Odkud přicházíte, Lewe?“

„Z Los Angeles.“

„Taky jsem tam nějakou dobu pobyla. Los Angeles je skvělé město.“

„Skvělé,“ souhlasil jsem.

Konečky jejích prstů mi ohmatávaly rukáv saka a odhadovaly pravděpodobnou cenu látky. „Co tam děláte, Lewe?“

„Všelico.“

„Ráda bych si o tom něco poslechla. Pojďte se posadit, kupte mi skleničku a povídejte mi o sobě.“

„Nemohli bychom být někde sami?“

Čtverácky do mě šťouchla. „Tedy, vy rozhodně dovedete holku uhnat. Jestli opravdu máte chuť dělat mi společnost, nahoře je pokoj.“

„Veďte mě.“

Vyšel jsem za ní a musel jsem přitom proběhnout uličkou nepřátelského pohledu barmana. Ani se však nepohnul, aby zasáhl. Obchod je obchod.

Dřevěné schodiště vedlo napříč po holé štukové zdi budovy. Blondýnčiny štíhlé kotníky v nylonkách stoupaly přede mnou. U hořejších dveří na mě počkala. Její tvář, zachycená ve světle ze střechy, vypadala příšerně, jako by ji zachvátila žloutenka.

Vedla mě chodbou do malého anonymního pokojíku, kde končívaly její večery. Hollywoodská postel přikrytá červenou žinylkou, pudrem posypaný toaletní stolek, na něm rádio z imitace slonoviny, v jednom koutě umývadlo. Zatáhla žaluzie na jediném okně a zastavila se u rádia.

„Máš rád hudbu, Lewe?“

„Můžu se bez ní obejít.“

V místnosti nebyla židle. Usedl jsem na postel. Láska nebo něco lásce podobného ji zlámalo hřbet.

Dívka stála a s udiveným výrazem se na mě dívala. V očích měla ten tvrdý strach, který pochází z toho, že člověk vidí příliš mnoho příliš mnoho let a příliš málo z toho chápe. Spolkla své pochybnosti a usedla mi na kolena, přičemž dovolila, aby se jí sukně vyhrnula až na stehna. Smrtelně bílá kůže byla podobaná vpichy jehly.

„Holčička se ti nelíbí?“

„Líbíš se mi.“

„Tak jak mě chceš, miláčku? Oloupanou?“

„S ledem.“

„Nerozumím. To je něco nového, ne?“

„Zajímám se spíš o informaci než o kopulaci.“ Zvedl jsem ji za pas a posadil vedle sebe na postel.

Pohlédla na mě s jakýmsi pobaveným soucitem. „Nevypadáš jako bys patřil k těm, co jenom povídají. Jsem v pořádku, jestli tě trápí tohle.“

„Nic mě netrápí.“

„Chodím pravidelně každý týden na prohlídku.“

„O tom nepochybuju.“

„Proboha,“ vzdychla, „jestli sis chtěl jenom povídat, mohli jsme zůstat dole. Teď musíš zaplatit za pokoj.“

„Kolik?“

„Pět dolarů. A deset pro mě. Za popovídání počítám stejně, to je jenom fér. Tak o čempak si budeme povídat – jak jsem se dostala k fochu? Nebo chceš slyšet o různých mužských?“

„Zajímám se o jednoho mužského speciálně. O Tonyho Aquistu. Znáš ho?“

„Jistěže ho znám. Ovšem ten se mnou nikdy nešel. Osobně bych ho nechtěla. Vždycky se mi zdálo, že je trochu cvok.“

„Jo si to taky myslela?“

Blondýnčina tvář pod maskou šminek ztvrdla. „Nevím, co si myslela Jo.“

„Ona s ním nikdy nešla?“

„Možná že s ním trochu laškovala, jen tak pro legraci. Myslím, že ji párkrát doprovázel domů.“

„V poslední době?“

„Ano, v posledních dvou týdnech. Šéf ho jednou večer přivedl…“

„Kerrigan ho přivedl?“

„Ano. Nejspíš jí řekl, aby na něho byla milá. Nevidím žádný jiný důvod, proč by se s Tonym otravovala. Dokonce ani nemá v žilách bílou krev a je svým způsobem cvok, jak jsem povídala, a děsný ochlasta. Měls ho vidět, když tu byl naposled. Byl zkárovaný až na půdu, že ani na oči neviděl. Rocco musel zakázat, aby se mu nalévalo.“

„Kdy to bylo?“

Zamyšleně pozvedla oči. „Před třemi čtyřmi dny. V neděli večer.“

„Byla tu Jo?“

„Přirozeně. Doprovodil ji domů. Nebo ona doprovodila jeho. On sám by asi domů netrefil.“

„Jak vypadá Jo?“

„Cože? Ty ji neznáš?“

„Dosud ne.“

„Se mi zdá, že se podezřele moc zajímáš o děvče, které jsi jakživ neviděl.“

„Mám k tomu důvod.“

„Jaký důvod?“

„Na tom nezáleží. Popiš mi ji.“

„No, je to menší smyslná brunetka, celá rozvlněná, jestli se ti tenhle typ líbí. Já bývala kdysi taky bruneta, dokud mě to neotrávilo.“

„Mluvíme o Jo,“ připomněl jsem jí. „Potřebuju úplný popis.“

„K čertu, nač? Myslela jsem, že si chceš se mnou popovídat. Mimochodem, nemám už moc času, a dlužíš mi patnáct dolarů.“

„Rocco ti měří čas?“

„Prakticky se stopkami.“

Vytáhl jsem z náprsní tašky dvacku. Mrskla se jí v ruce jako zelená ještěřička, která se instinktivně vrací domů za obrubu dívčiny punčochy. Dotyk peněz ji zřejmě povzbudil.

„Počkej chvilku. Jestli chceš vědět, jak Jo Summerová vypadá, můžu udělat něco lepšího než ji popsat.“

Zamířila ke dveřím.

„Nezapomeň se vrátit, Jerry Mae.“

„Nezapomenu.“

Vrátila se s modrým kartónovým plakátem, na němž byl zlatý nápis. „Tohle je její fotka – efektní póza. Rocco to právě včera vyndal z výlohy.“

„Zlatý střevíček uvádí nádhernou Jo Summerovou,“ stálo na plakátě. „Písničky a bujné veselí třikrát za večer, žádný kuvert nebo minimální útrata.“

K plakátu byla připevněna poněkud omšelá fotografie mladé ženy. Měla na sobě flitrové černé večerní šaty s výstřihem sahajícím až do pasu. Jejím nejvýraznějším rysem byla zpola zakrytá ňadra, avšak mě zaujala její tvář – tvář s očima jako trnky, s nízkým čelem pod rovnou černou olinou a s nepoddajnými vášnivými ústy. Tato ústa jsem viděl před pár hodinami, jak se hladově tisknou ke hřbetu Kerriganovy ruky.

Vzhlédl jsem k Jerry Mae. „Chodila s Kerriganem?“

Sedla si na postel vedle mě. „To ví každý. Proč si myslíš, že ji tady zaměstnával?“

„Co je to za osobu? Řádná, nebo zkažená?“

„Jak to můžu vědět? Není to zrovna maminčin mazlíček, ale myšlenky jí číst nedovedu. Často nedovedu číst ani myšlenky vlastní.“

„Jaké má přátele?“

„Nemyslím, že má nějaké přátele kromě pana Kerrigana. Kolik přátel vůbec holka potřebuje? No jo, má nějakého staříka, říkala, že je to její dědeček. Minulý měsíc sem jednou večer přišel, pár dnů po tom, co začala. Chtěl, aby toho tady nechala a vrátila se s ním domů.“

„Nevíš náhodou, kde ten dědeček bydlí?“

„Někde venku, říkala myslím, že v horách. Řekla jsem jí, že se jí doma povede líp. Povídala jsem jí, že jestli se bude příliš dlouho potloukat po kabaretech, chlapi ji roztrhají na cucky. Dala jsem jí tu nejlepší radu, co jsem mohla. Ona je tak trochu na marjánku, víš, a já jsem se jí to pokoušela vymluvit. Neví, k čemu to vede.“

„A co bereš ty, Jerry Mae? Hérák?“

„O mně se bavit nebudeme. Já jsem beznadějný případ.“ Koutky těžkých rudých úst se jí roztáhly v hořkém úsměvu. „Ta holka se na mou radu vykašlala, takže to bude muset poznat na vlastní kůži.“

„Co bude muset poznat?“

„Že v tomhle životě člověk nepřichází k žádným radovánkám zadarmo. Později za ně platí dvojnásob, a když pak už ztratí kuráž, platí stejně dál. Takže teď se dostala do skutečné kaše, co?“

„Možná.“

„Nejsi náhodou policajt?“

„Soukromý detektiv.“

„Čmucháš tady pro paní Kerriganovou?“

„Případ je trochu vážnější.“

Kousla se do dolního rtu a na zubech jí ulpěla rtěnka. „Doufám, že jsem neřekla nic, co by jí ublížilo. Chovala se ke mně trochu nafoukaně – považuje se za umělkyni a bereme odlišné drogy –, ale já jí nic nevyčítám. Já jsem svého času taky bývala nafoukaná. Takže teďka za to platím.“ Sepjala ruce na stehnu, kde byla ukryta ta dvacka. „Jak vážné to je?“

„Nevím, dokud si s ní nepromluvím. Možná to nebudu vědět ani potom. Počkat, bydlí v činžáku na Yanonali Street?“

„Správně, v Cortes Apartments. Jestli tam ještě je.“

Zvedl jsem se a poděkoval jí.

„To nestojí za řeč. Potřebuju peníze, tak strašně potřebuju peníze. Ale na chvilku jsi mě vyděsil. Myslela jsem si, že to všecko prohrávám. Což možná taky prohrávám.“ Její úsměv byl bystrý a bezútěšný. „Dobrou noc, Informace. Bylo mi největším potěšením říct co nejméně.“

„Nebo nejmenším potěšením říct co nejvíce. Dobrou noc, Jerry Mae.“

10. KAPITOLA

Když jsem jel po Yanonali Street na východ, vzpomněl jsem si na schránku na doličné předměty vzadu v autě. Obsahovala několik set marihuanových cigaret balených po pěti kusech. Zabavil jsem je jednomu překupníkovi v South Gate a chtěl jsem je předat úřadům v Sacramentu. Bude-li jich pět chybět, úřady to nikdy nepoznají.

Černošští mládenci z rohu ulice už zmizeli. Zaparkoval jsem před Cortes Apartments, otevřel kufr na zavazadla a vyhledal na kroužku malý klíček ke schránce na doličné předměty. Odemkl jsem ocelovou schránku a vyndal jeden balíček zabalený do tenkého papíru.

Dveře z vestibulu do domu byly zamčeny. V zašlých mosazných dopisních schránkách umístěných podél stěny byly zastrčeny kartičky se jmény nájemníků. Bylo jich osmnáct v řadách po šesti. Jenom jedna kartička byla tištěná. Jen tři z osmnácti byli muži. Slečna Jo Summerová – velký nedospělý podpis zeleným inkoustem – byla na čísle sedm. Stiskl jsem její knoflík a čekal.

Mřížkou domácího telefonu se ozval tichý hlas: „Jsi to ty, miláčku?“

„Mhm.“

Bzučák uvolnil západku na dveřích. Po schodech potažených gumou jsem vstoupil do hloubi budovy. Lampa na nástěnné konzole na konci schodiště byla jediným osvětlením chodby v prvním poschodí. Někdo pod ni napsal rtěnkou vzkaz: „Chasi jsem u Florainů, přijď tam.“ Můj stín šplhal po zdi a na stropě si zlomil krk.

Sedmička byly poslední dveře vlevo. Když jsem zaklepal, kovové číslo na nich zachřestilo. Dveře se pootevřely a vyřinul se z nich proud purpurového světla. Ustoupil jsem stranou z jeho dosahu. Dívka vykoukla štěrbinou a astigmaticky na mě mžourala. Zamftoukala jako kotě:

„Nečekala jsem tě tak brzo. Právě jsem se chtěla vykoupat.“

Vyšla mi vstříc a její tělo se rýsovalo v tenkém županu z umělého hedvábí. Jednou rukou mi zvolna zajela mezi paži a bok. „Dáš maličké pusinku, Donny?“

Vlhkými rty se mi otřela o bradu. Musel jsem jí chutnat cize. Vyrazila překvapený povzdech, odstrčila se ode mě a zůstala stát s oběma rukama opřenýma o stěnu. Župan se jí rozevřel. Její tělo se třpytilo jako ryba v temné vodě.

„Kdo jste? Řekl jste, že jste Don.“

„Špatně jste mi rozuměla, Jo. Poslal mě Kerrigan.“

„Nic mi o vás nepovídal.“

Shlédla na svá ňadra, přetáhla přes ně župan a zkřížila paže. Prsty s šarlatovými nehty se zaťaly do ramen. Kotě v jejím hrdle bylo vyděšené a syčelo: „Kde je? Proč nepřišel sám?“

„Nemohl se uvolnit.“

„To ona ho drží?“

„Nevím. Raději mě pusťte dovnitř. Něco mi pro vás dal.“

„Co?“

„Ukážu vám to uvnitř. Jsou tu sousedé.“

„Opravdu? Nikdy jsem si nevšimla. No tak pojďte dál.“

Couvla do purpurově osvětlené místnosti, drobná dívka, sotva mně po ramena, s upravenou hlavičkou a plným tělem. Nemohlo jí být víc než devatenáct, dvacet. Zajímalo by mě, jak bude vypadat, až jí bude čtyřicet, dožije-li se toho.

Pokoj vyhlížel jako úsek její budoucnosti, čekající, až jej její osud dožene. Černá železná stojací lampa s červeným, modře lemovaným hedvábným stínidlem vrhala své neskutečné světlo na červené závěsy visící ze zkroucených kovových tyčí na červený mohérový divan s kupou laciných časopisů a na koberec, jehož barvy a vzor byly sešlapány do nerozlišitelné špíny. Jedinou ozdobou na žlutě omítnutých zdech byl loňský kalendář s efektními krasavicemi. Znuděná ruka přikreslila blondýně na obrázku knír a bradku a na prsou chlupy.

Jo ke mně přistoupila jako dychtivé dítě, kterému slíbili dárek. „Copak mi Donny posílá?“

„Tohle.“ Zavřel jsem za sebou dveře a dal jí balíček v tenkém papíru.

Její prsty jej roztrhly a vytrousily hnědé cigarety na koberec. Vrhla se na kolena, aby je posbírala, a chňapala po nich, jako by to byli živí červi, kteří by se mohli od ní odplazit. Když se zvedla, držela čtyři cigarety v ruce a jednu v ústech.

Škrtl jsem zapalovačem a připálil jí. Řekl jsem si, že je to nutné, že už je na to stejně navyklá a že policejní oddělení vyplácejí informátory narkotiky dnes a denně. Ale jak jsem ji pozoroval, nemohl jsem se zbavit pocitu, že jsem si koupil kousíček její budoucnosti.

Přisála se na hnědou cigaretu jako hladem zmučené dítě na prázdnou láhev. Šesti hlubokými ničivými šluky jí vykouřila půlku. Hleděla na to, co zbylo, rozšiřujícíma se, jasnícíma očima a šlukovala dál. Ústa, plná kouře, se svíjela v proměnlivých úsměvech. Za chviličku ji špaček pálil do prstů.

Zamáčkla jej v popelníku a uložila do prázdné cigártašky spolu se čtyřmi celými marihuanovými cigaretami. Udělala po pokoji několik tanečních kroků, poněkud škobrtajíc ve svých trepkách s bambulkami.

Oči měla obrovské a strašlivě živé, byly však zahleděny dovnitř, ztraceny v kvetoucí džungli jejích myšlenek. Její úsměv se stále měnil: dívčí a pošetilý, královský a triumfální, oplzlý, kočičí, zlý a starý a opět veselý a dívčí.

Posadil jsem se vedle ní. „Jak se cítíte, Jo?“

„Cítím se báječně.“ Její hlas vycházel z dalekých hlubin hlavy a stěží jí rozhýbával rty. „Prokristapána, tohle jsem potřebovala. Poděkujte za mě Donnymu.“

„Poděkuju, jestli ho uvidím. Copak neodjíždíte z města?“

„To je pravda, málem jsem zapomněla, odjíždíme.“

„Kam jedete?“

„Do Guatemaly.“ Vyslovila to jako zaříkávadlo. „Vybudujeme si spolu nový život. Krásný nový společný život, ve kterém už nebudou žádné potíže, žádné odpornosti, žádní pitomci. Jenom on a já.“

„Z čeho budete žít?“

„Z peněz,“ odpověděla zasněně. „Donny má peníze.“

„Doufám, že se vám to podaří.“

„Proč by se nám to nemělo podařit?“ Vrhla na mě temný zamračený pohled. Droga zesilovala všechny její pocity, strach a nepřátelství stejně jako naději.

„Poohlížejí se po něm.“

Napřímila se, jak jí pronikla úzkost. „Kdo? Policajti?“

Přikývl jsem.

Opřela se o mě, uchopila mi paži oběma rukama a zatřásla jí. „Co se děje, ochrana nefunguje?“

„To chce už pořádnou ochranu, aby se utajila vražda.“

Rty se jí zvlnily a odkryly zuby. Oči jí černě zaplápolaly. „Řekl jste vražda?“

„Slyšela jste mě. Jeden váš přítel byl zastřelený.“

„Jaký přítel? Nemám tady ve městě přátele.“

„Tonyho Aquistu nepočítáte?“

Aniž spustila pohled z mé tváře, odsunula se ode mě po rukou a po zadečku na opačný konec divanu. Mezi zuby procedila:

„Aquista? Měla bych to jméno znát? S kolika A se píše Aquista?“

„Nepokoušejte se mě balamutit, Jo. Byl to jeden z vašich ctitelů. V neděli večer jste si ho sem přivedla.“

„Kdo vám to napovídal? To je lež.“ Rozhlédla se však po pokoji, jako by ji byl zradil. Hlas měla strachy zastřený. „Tonyho zabili?“

„Měla byste to vědět. Vy jste jim ho přece předhodila, aby ho zabili.“

„Ne,“ bránila se. „To není pravda. Nic takového bych neudělala. Jsem nevinná.“

Její pohled se vrátil z hlubin snu. Nebyla tolik mimo realitu, jak jsem se domníval. Podezření zakmitalo jasným dvojitým jazykem z černých propastí uprostřed jejích očí. „Tony není mrtvý. Snažíte se mě podfouknout.“

„Chtěla byste si zajít do márnice?“

„Don nic neříkal. Byl by mi řekl, kdyby to byl Tony koupil. To nebylo v plánu.“

„Proč by vám říkal, co už beztak víte? Vy jste jim Tonyho předhodila, ne?“

„To není pravda. Od neděle večer jsem ho ani okem nespatřila. Dnes jsem byla celý den doma.“ Vstala a stála nade mnou, tvář staženou a žloutenkovitou. „Snaží se mě někdo do toho navézt? Kdo vlastně jste?“

„Donův přítel. Dnes večer jsem s ním mluvil.“

„Don by mi něco takového neudělal. Je zatčený?“

„Ještě ne.“

„Vy jste fízl?“

„No jasně,“ řekl jsem. „Proto jsem vám přinesl ty marijánky.“

„Odkud je Don má?“ Úkosem na mě pohlédla zpod širokého nízkého čela.

„Od Bozeyho. Don je nemohl přinést sám, tak poslal mě.“

„Je mi divné, že se o vás nikdy nezmínil.“

„Neříká vám všechno.“

„Ne. Myslím, že neříká.“

Přešla přes místnost k oknu se žaluziemi a přejela lenivě prsty po laťkách. Přišourala se zpátky a skrčila se v rohu divanu, tisknouc si kolena k prsům.

„Nevím, co se děje,“ pravila. „Vy mi říkáte, že Tony je mrtvý a že Don mě klame. Proč bych vás měla poslouchat?“

„Říkám vám pravdu.“

„Také se snad toho podniku účastníte?“

„Myslel jsem si, že ano. Ale vypadá to, jako by tahal za nos nás oba. Podle plánu, co mně předestřel, jste vy měla Tonyho dohodit.“

„To byl původní plán,“ vysvětlovala Jo. „Měla jsem ho stopnout. Rozumíte, žádné střílení – na to bych se nedala. Prostě jenom zastavit náklaďák na silnici a nechat ostatní, aby jej převzali.“

„Dona a Bozeyho?“

„Ano. Jenže oni plán změnili. Víte, Don nechtěl, abych moc vystrkovala krk a riskovala.“ Podvědomě se pohladila po oblém hladkém hrdle. „A pak do toho něco přišlo – něco, co mi Tony řekl v neděli večer. Byl opilý, když mi to povídal, a já jsem mu to tehdy nevěřila. Pořád o ní vyprávěl plno bláznivých příběhů. Ale Don tomu uvěřil, když jsem mu to řekla.“

„Co jste mu řekla?“

„Tu historku o Anne Meyerové.“

„Vyzkoušejte ji na mně.“

Uchopila si kůži na krku mezi palec a ukazováček a úkosem na mě pohlédla. „Vy se strašně moc vyptáváte. Jak mám vědět, že nejste polda? Jak mám vědět, že ty marijánky nebyly vějička?“

Vstal jsem předstíraje hněv a pustil se ke dveřím. „Ať je po vašem. Já snesu hodně, ale když mi nadáváte fízlů…“

Šla za mnou. „Počkejte chvilku. Nemusíte hned tak vybuchnout. Dobrá, jste Donův přítel, jste do věci zasvěcený. Co uděláte teď?

„Jdu od toho. Nelíbí se mi, jak to smrdí.“

„Máte auto?“

„Stojí venku.“

„Odvezete mě někam?“

„Když si přejete. Kam?“

„Nevím kam. Ale nebudu tu sedět a čekat, až mě seberou.“ Šla k jedněm dveřím uvnitř bytu a s rukou na klice se obrátila. „Osprchuju se a něco na sebe hodím. Budu za minutku.“ Úsměv se jí objevil na rtech a zase zmizel jako elektrické návěstí.

Čekal jsem patnáct minut, ukonejšen špláchavým proudem sprchy za zdí. Kouřil jsem staromódní cigaretu z tabáku a listoval „milostnými“ časopisy na divaně. Byla jsem vábničkou lásky, Můj ztracený víkend, Mají muži zakázané touhy? Byla jsem hříčkou starce. Dívky na obálce se všechny nějakým způsobem podobaly Jo. Byla tam v zástupech.

Nakonec mi došlo, že to sprchování jí trvá nějak příliš dlouho. Bez zaklepání jsem vešel do ložnice. Zásuvky prádelníku byly vytažené a kromě pár kousků Špinavého prádla prázdné. Otevřel jsem dveře do koupelny. Sprcha proudila do vany naplno, ale žádné děvče pod ní nebylo.

Prošel jsem temnou kuchyní, vyšel zadními dveřmi a sestoupil po dřevěném schodišti do uličky mezi zdmi. Z pórovité oblohy sem pronikalo trochu světla. Ukázalo mi tlustého starého černocha zaklíněného v sedící pozici mezi dvě popelnice u zdi. S hlavou svěšenou na stranu a s nohama roztaženýma vypadal jako obrovské černé mimino zanechané na prahu světa. Zatřásl jsem jím, ucítil mizernou kořalku a nechal ho spát.

Zamířil jsem k ústí uličky, k vysokému světlému obdélníku naplněnému zředěným světlem z pouliční lampy na rohu. Do jeho rámu vstoupil muž. Měl široká ramena a úzké boky, na sobě koženou větrovku a pohyboval se ladně a neslyšně jako kocour. Letmo jsem zahlédl jeho tvář. Byla mladá a bledá. Tmavě rezavé vlasy mu visely přes spánky v dlouhých pramenech. Jednou rukou si je odhrnul z čela. Druhou ruku měl schovanou pod větrovkou. Dopadl na něho stín zdi.

„Neviděl jste náhodou odtud vyjít nějaké děvče?“

„Jaký děvče?“

„Menší brunetku. Pravděpodobně nesla kufr.“

„Jo. Tu jsem viděl.“

Přiblížil se podél zdi ke mně, tak blízko, že jsem viděl jeho oči a v nich vyděšenou, divokou ztracenost.

„Kudy šla?“

„To záleží na tom, co jí chcete. Co jí vlastně chcete?“

Jeho hlas byl tichý a chladný, ale bylo za ním slyšet zuřivost podřízenou jediné myšlence. Byl to jeden z těch nebezpečných mládenců, co se už rodí zatrpklí, a když je odstaví, živí se nenávistí a hořem.

„Nejste náhodou Bozey?“

Neodpověděl mi slovy. Jeho pěst, navlečená v cosi jasného, vylétla zpod větrovky a narazila mi do spánku.

Nohy mě zradily. Dosedl jsem na asfalt ke zdi a hleděl na mladíkovu ozbrojenou pravou pěst – zářící ocelový náboj, kolem kterého se otáčela noc. Nakláněl nade mě svou tvář, neústupnou a zalitou nenávistí.

„Zatraceně, pokloň se, ty fízle. Ano, jsem Bozey. Pokloň se a polib mi boty.“

Rozehnal se třpytivou pěstí dolů na mou tvář. Nějak jsem ráně uhnul a zaslechl jsem náraz kovu na kámen. Snažil jsem se vstát, ale mé nohy byly ze starého lana a opotřebované gumy. Třetí rána si mě našla a noc se roztočila rychleji, jako když špinavá voda mizí v odtokové rouře.

Když jsem se vzpamatoval, byl jsem ve svém autě a pokoušel se zastrčit klíček od kufru do zapalování. Ulice byla opuštěná a to bylo mé štěstí. Pár bloků jsem jel jako opilý a šněroval jsem si to od obrubníku k obrubníku. Pak se mé vidění vyjasnilo a ustálilo.

Když jsem přejížděl hlavní třídu, spatřil jsem v zrcátku nad ochranným sklem svou krvácející tvář. Byla podivně zkřivená. Podíval jsem se na náramkové hodinky, abych věděl, kolik je hodin. Zápěstí bylo prázdné. Prohledal jsem se a zjistil jsem, že mi chybí náprsní taška. Ale má osmatřicítka byla stále v přihrádce na rukavice. Přemístil jsem si ji do postranní kapsy saka.

11. KAPITOLA

Kerriganův dům stál na svahu v severovýchodní části města. Na křižovatce nad ním jsem se s autem obrátil do protisměru a zaparkoval v ulici vedoucí dolů. Byla to ulice starších domů s rozlehlými trávníky stíněnými stromy a dobře sestříhanými keři. Při pohledu shora pluly taškové střechy v temně zelené kaskádě listí. Připozdívalo se a většina domů byla temná. Kerriganův nebyl. Červený ford kabriolet stál před domem.

Sešel jsem z chodníku, přebrodil se zarosenou trávou k boku vedlejšího domu a přelezl přes nízkou valounovitou zídku do Kerriganova dvora. Terasovitý trávník byl pokropen světlem z oken. V domě se ozýval hluk hlasů. Okna byla příliš vysoko, než abych jimi viděl. Postupoval jsem podél zdi k průčelí. Rozeznal jsem dva hlasy, mužský a ženský. Mužský hlas byl naladěn téměř tak vysoko jako ženský.

Přední veranda byla hluboká ohražená plošina, částečně zastíněná závěsem ze štípaného bambusu. Od ulice ji ještě oddělovala velká stará araukárie, která rostla před ní. Vyskočil jsem, zachytil se za zábradlí, vytáhl se nahoru a přelezl je.

Z místa v rohu verandy u zdi, kde jsem stál, bylo vidět dovnitř. Přešel jsem prostor ozářený světlem z okna a ukryl jsem se za zelenou plátěnou houpačku. Když jsem poodtáhl plátěnou stříšku za houpacím sedadlem, mohl jsem vidět vnitřek pokoje, aniž bylo vidět mě.

Byl to krásný pokoj s bílým kobercem, naplněný líbeznými a křehkými křivkami nábytku z osmnáctého století. Vzdušný bílý strop spočíval na iónských sloupových hlavicích a ty se opakovaly na pilastrové mramorové římse nad krbem. Někdo inspirovaný Evropou se pokoušel v této místnosti polapit sen o civilizaci a téměř uspěl. Její současní obyvatelé stáli před krbem a jeden druhému říkali, že ten sen je naprosto mrtvý.

Žena byla obrácena zády ke mně, vzpřímená a ve střehu. Perlový límec se jí chladně třpytil na krku pod žlutými vlasy. „Co jsem měla, je pryč,“ povídala, „a tak ty utíkáš. Vždycky jsem věděla, že to uděláš.“

„Vždyckys to věděla, říkáš?“ Kerrigan stál tváří k ní a nedbale se opíral o krbovou římsu. Jednu ruku měl v kapse, v druhé držel krátkou dýmku briarku. Byla to herecká póza.

„Ano, vím to už dlouho. Aspoň čtyři pět let, od té doby, co ses dal dohromady s tou Meyerkou.“

„To už dávno skončilo.“

„Ujišťoval jsi mě o tom. Ale ty jsi ke mně nikdy nebyl upřímný.“

„Snažil jsem se. Chceš, abych s tebou mluvil na rovinu? Chceš poctivou pravdu?“

„Tyji nejsi schopen říct, Done. Jsi bezmocný lhář. Lhal jsi mi, ještě než jsme se vzali, o své finanční situaci a o svých vyhlídkách. O své domnělé lásce ke mně.“ Hlas se jí opovržlivě zlomil. „Celý tvůj život se mnou byl jedna lež. Nebyl jsi schopen ani obyčejné věrnosti.“

„Dokaž to.“

„To nemusím dokazovat. To vím. Ty si myslíš, žes mě oklamal svými dětinskými výmluvami, když ses vracel domů do mého domu neupravený a s ústy od rtěnky…“

„Počkej chvilku.“ Zamířil troubelí dýmky jako pistolí na ženinu hlavu. „Slyšíš se, Kate? Víš, co jsi právě teď vyřkla? Nazvalas ho tvůj dům. Ne náš dům. Tvůj. A ty se divíš, proč se tu cítím jako vetřelec.“

„Protože právě to jsi,“ řekla. „Jsi vetřelec. Můj dědeček postavil tento dům pro mou babičku. Zanechali jej mému otci. Můj otec jej zanechal mně. Je můj. Tento dům je jediná věc, kterou nikdy nedostaneš do svých rukou.“

„Kdo ti o něj stojí?“

„Ty, Done. Je to jen pár dnů, co ses mě snažil přemluvit, abych jej prodala a peníze ti dala.“

„To jsem se snažil.“ Pokrčil rameny a padoušsky se usmál. „No, teď je příliš pozdě. Můžeš si svůj dům nechat a žít si v něm sama. Já jsme v tomhle domě nikdy doopravdy nežil. Žil jsem v přístavku za ním, a tys mě tam strčila. Nech si i ten přístavek. Budeš ho potřebovat pro svýho příštího manžela.“

„Je vůbec pravděpodobné, že bych se znovu provdala po těch zkušenostech s tebou?“

„Tedy, tak zlý to zase nebylo, Kate. Nejsi žádná tragická postava, nesni o tom, že jsi. Přiznávám, že jsem do tebe nebyl zamilovaný, když jsme se brali. Slyšíš, jak to přiznávám? Vzal jsem si tě pro peníze. Je to takový strašný zločin? Tvoji úspěšní přátelé v Santa Barbaře to dělávají dnes a denně. K čertu, myslel jsem si, že ti prokazuju dobrou službu.“

„Děkuji ti za tvou dobrotivou laskavost…“

„No tak poslouchej zase pro změnu ty mě.“ Mluvil hlubším hlasem a zapomněl na svou pózu. „Byla jsi úplně sama. Rodiče ti zemřeli. Tvůj milenec padl ve válce…“

„Tally nebyl můj milenec.“

„To ti docela věřím. Poslouchej mě. Potřebovala jsi mužskýho víc, než jsi potřebovala peníze. Dobrá. Došel jsem k názoru, že tomuhle účelu vyhovuju. Nepodařilo se mi uspět, ale nemáš ponětí, jak usilovně jsem se snažil. Šel jsem do manželství s tím, že spolu budem žít jako rovný s rovným. Ale nedokázal jsem to. Neměl jsem nejmenší šanci. Nikdy jsi mi nedůvěřovala. Nikdy jsi mě dokonce ani neměla ráda.“

„Nicméně jsem tě milovala.“ Odvrátila se od něho. Zvedla ruce k prsům a sevřela je, jako by ji bolely.

„Myslela sis, že mě miluješ, to ti přiznávám. Možná žes mě rozumem milovala. Jenže k čemu je dobrá rozumová láska? To je prostě jenom slovo. Pokud jde o mě, jsi pořád ještě panna. Uvědomuješ si to, Kate? Byla to chladná práce, snažit se být ti manželem. Nikdy jsi ve mně nevzbuzovala pocit, že jsem chlap. Ani jednou.“

Tvář se jí ostře napnula přes strohé kosti. Potom se dotkla perlového límce na hrdle. „Nejsem kouzelnice,“ řekla.

Kerrigan zvedl zrak k bílému patricijskému stropu. „K čemu to je?“

„K ničemu. Je to pryč a skončilo to, jestli to vůbec kdy existovalo. Jenom jsem si potvrdila, co jsem věděla, když jsem tě našla balit kufry. Dokonce nejsem ani překvapená. Uvědomila jsem si, co přijde, už před měsícem.“

„Naposled jsi říkala, že před pěti lety.“

„Ano, jenže já jsem pořád doufala. Když ses rozešel s Anne Meye– rovou, nebo jsi to aspoň prohlašoval, myslela jsem, že naše manželství má snad šanci. Byla jsem blázen, že jsem si dopřála jakoukoliv naději, co? Jaký jsem byla blázen, to jsem viděla minulý měsíc – ten den, co jsem tě potkala u Hospody, jak ses vedl s tou dívkou. A dělal jsi, že mě neznáš, Done. Ani ses na mě nepodíval. Díval ses pořád jenom na ni.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ bránil se nepřesvědčivě. „Nikdy jsem v Hospodě s žádnou dívkou nebyl.“

„Jistěže ne.“ Náhle se k němu obrátila se zaťatými pěstmi. „Vzbuzuje v tobě pocit, že jsi chlap, to stvořeníčko s vlasy jako dehet? Pozvedá lichocením tvou sebedůvěru a poskytuje ti falešnou představu vznešenosti a vrací ti mládí?“

„Ji z tohohle vynech.“

„Pročpak? Je tak posvátná? Copak s ní neutíkáš? Copak to není ten velký plán pro dnešní noc?“

„Ty jsi blázen.“

„Opravdu? Přeci odcházíš, ne? A ty nejsi ten typ člověka, co jde sám. Ty potřebuješ vedle sebe ženskou, aby chovala tvé ego jako v bavlnce. Nevím, která ženská to je, a nezajímá mě to. Pokud vím, zapletl ses znovu s Anne Meyerovou. Nebo možná sis ji držel celou tu dobu.“

„Teď začínáš být doopravdy blázen…“

„Vážně? Minulý pátek jsi jí dal klíče od chaty. Slyšela jsem, jak ti za ně děkovala. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby teď byla u jezera a čekala, až za ní přijedeš.“

„Nebuď směšná. Řek jsem ti přece, že s tím je konec. Nevím, kde je, o nic víc než ty.“

„Strávila víkend u jezera Perdida, ne?“

„No tak dobrá. Řek jsem jí, že může jet přes víkend do naší chaty. My jsme tam jet nechtěli. Chata byla prázdná. Dal jsem jí klíče. Jsem snad proto zločinec?“

„Teď se tam chystáš jet,“ obvinila ho.

„Nechystám. Anne tam už není. Zajel jsem k jezeru v pondělí, abych se po ní poohlédl, a byla pryč.“

„Kde pryč?“

„Nevím. Copak to nedovedeš pochopit? Nevím.“ Předmět hovoru ho zřejmě znepokojoval. „Ty si snad myslíš, že si držím harém.“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Ty ani nevíš, že existuješ, dokud ti to nějaká ženská nešeptá do ouška. Jakákoliv ženská.“

„Ne jakákoliv ženská. Například ty ne.“ Jeho hlas se zlomyslně ztišil.

„Ne,“ připustila, „já ne. Nevím, kdo je to tentokrát. Ale jedno ti říct můžu. Ten vztah nebude mít dlouhé trvání. Nevydrží ani sedm měsíců.‘’“

„To si myslíš ty.“

„Já to vím. Promarňuješ sex stejně jako peníze. Pro tebe je obojí totéž – něco, čím konejšíš svou ctižádostivost a co ti pomáhá zapomenout, jaký jsi strašný zkrachovanec.“

„Ty to všechno víš, jo? Ty víš akorát to, co si přečteš v těch svých zatracených knížkách. Něco ti prozradím, Kate. K tomuhle by nebylo došlo, kdybys mi byla dala příležitost, když jsem tě o ni žádal.“

„Dala jsem ti spoustu příležitostí, jak to nazýváš.“ Ale poprvé hovořila trochu defenzivně. Linie jejích zad a ramen změkly a jako by se k muži naklonila. „Done? Ty jsi v opravdových nesnázích, že? Je to tentokrát skutečně vážné?“

„To se nikdy nedovíš.“

„Nemohli bychom být aspoň protentokrát jeden k druhému upřímní? Udělám, co bude v mých silách, abych ti pomohla.“

„Uděláš, jo?“

„Ano. I kdyby to znamenalo zříci se domu. Jestli to doopravdy potřebuješ.“

„Nic od tebe nepotřebuju,“ prohlásil.

Ucouvla, jako by ji uhodil. Po chvíli opakovala jeho jméno. „Done. Proč sem dnes večer přišel Brand Church?“

„Běžné vyšetřování.“

„Mně se to tak nejevilo.“

„Poslouchalas za dveřma?“ Vykročil k ní.

„Jistěže ne. Ale nemohla jsem neslyšet vaše hlasy. Měl jsi s ním hrozný výstup.“

„Zapomeň na to.“

„Done, týkalo se to té vraždy?“

„Povídal jsem ti, zapomeň na to.“ Ovinul prsty kolem dýmky a sevřel je tak, až přelomily jantarový troubel. Jeho hlas zesílil. „Zapomeň na všechno, co se mě týká. Jsem strašný zkrachovanec, jak jsi řekla. Není to všechno moje vina. Něco je v nepořádku taky s tímhle městem. Nebo to aspoň nebylo město pro mě. A měl jsem smůlu. Kdyby byla vláda znovu otevřela námořní základnu, motel by nes peníze. Válel bych se v nich.“

Odpověděla trpce, jako by ho odepsala: „Ty bys už našel způsob, jak o ně přijít. Ale jestli se ti tím uleví, jen si obviňuj vládu. Obviňuj mě a město a vládu.“

Zahrozil jí zlomenou dýmkou. „Všechno má svý meze. Už toho mám až po krk. Odcházím.“

Vykročil přes pokoj ke dveřím. Jeho žena za ním zavolala: „Mě neoklameš. Tohle jsi plánoval celé týdny. Prostě jenom nemáš dost mužnosti, abys to přiznal.“

Zastavil se. „Odkdypak tě zajímá mužnost? To je to poslední, co by ti imponovalo.“

„Nikdy jsem nebyla podrobena zkoušce.“

„Tak se podívej na mě. A podívej se důkladně. Bude to naposledy.“

Vystrčil svou tvář směrem k ní a těžce dýchal roztaženými nozdrami. Zasmála se. Znělo to, jako by se v ní lámalo něco jemného a křehkého.

„Tak takhle vypadá mužnost? Takhle tedy mluví? Takhle tedy mluví manžel k manželce?“

„K jaký manželce?“ řekl Kerrigan. „Nevidím tu žádnou manželku.“ Zastínil si oči rukou a pozorně prohlížel mlhavé horizonty pokoje. Pak se obrátil, až se zavrtal patou do bílého koberce, a rozrazil dveře. Slyšel jsem, jak jeho nohy zuřivě dupou nahoru po schodech.

Kate Kerriganová se dopotácela ke krbové římse a položila na ni hlavu a paži. Vlasy jí spadly jako nesvázané snopy přes tvář. Odvrátil jsem od ní pohled.

Araukárie se konvenčně rýsovala proti červené obloze nad městem. Pod ní leželo Las Cruces, lapeno do osidel svých světel. Nejsilnější, nejjasnější šňůru této světelné sítě tvořila žlutě osvětlená dálnice. Uhánějící nákladní a osobní auta připomínala z té dálky dětské hračky bezúčelně postrkávané přes tvář půlnoci.

Na druhém konci verandy se otevřely dveře. Schoval jsem nohy, aby je nebylo vidět. Kerrigan vyšel ven, ramena sehnutá pod těžkým koženým kufrem v každé ruce.

„Je to navždycky?“ zeptala se žena za ním.

„To určitě. Mimochodem, beru si svý auto. A nic jinýho kromě svých obleků.“

„Dluhy tu samozřejmě necháváš.“

„Podnik by je měl krýt. Jestli ne, tak je to prostě zatraceně špatný.“

Paní Kerriganová se objevila v osvětlených dveřích, bledá postava vztahující zkusmo ruku: „Kam jdeš, Done?“

Odpověděl zády k ní: „To se nikdy nedovíš.“

„Je divné, že dovedeš takhle odejít. Dokonce i od tebe.“

„Je to lepší, než kdyby člověka vynesli na márách,“ prohodil přes rameno. „Sbohem, Kate. Nedělej mi žádný maléry. Jestli je budeš dělat, vrátí se ti dvojnásobně. To ti slibuju.“

Pozorovala ho, jak sestupuje po schodech a jde po chodníku na ulici, kde měl zaparkováno auto. Sevřela si prsty hrdlo. Perlový límec se roztrhl. Krupobití perliček zarachotilo na dlaždičkách.

12. KAPITOLA

Dvojice červených zadních světel Kerriganova auta se zmenšovala dolů po svahu, vzplanula u signálových světel na bulváru a zmizela. Když jsem dorazil na bulvár, jeho auto bylo o dlouhý blok vpředu a mířilo na jih k předměstím. Udržoval jsem blokovou vzdálenost mezi námi až tam, kde se na hranicích města silnice rozvětvovala. Potom jsem kličkoval mezi vozidly na silnici, podél celonočně otevřených podniků, jejichž vývěsní štíty byly jako neónová postscripta načmáraná na špinavý okraj města, ale přiblížil jsem se mu.

Byli jsme pouze pár kilometrů od Kerriganova motelu a myslel jsem si, že směřuje tam. Místo toho vyjel z proudu vozidel mířících na jih a otočil se na asfaltovém plácku u restaurace, kde vám donesou jídlo přímo do auta. Na jejím parkovišti stály dvě silně ojeté kraksny obsazené miliskujícími se párky a modrý uzavřený dvousedadlový buick s otlučenými blatníky. Když jsem projížděl kolem, viděl jsem, jak Kerrigan zastavil vedle buicka.

Hned u motorestaurace stál tmavý a neobsluhovaný servis. Zastavil jsem poblíž jeho benzínových pump. Z místa, kde jsem seděl, bylo vidět vchod do restaurace a jednu skleněnou stěnu budovy. Pár číšníků, pod modrým světlem sinalých, mluvilo za sklem s kuchařem v bílé čepici, připravujícím rychlá jídla. Přes sklo vzdálené stěny bylo nejasně vidět Kerriganovu červenou fordku a dvousedadlového buicka.

Kerrigan stál mezi dvěma auty a hovořil s někým v buicku. Pasažér v buicku, jehož tvář mi byla skryta, mu podal balíček zabalený ve špinavém papíru nebo v novinách. Kerrigan si balíček strčil pod kabát a vrátil se ke svému vozu. Přední světla buicka se rozsvítila. Modré auto zacouvalo a obrátilo se k vjezdu. Zahlédl jsem koženou bundu s kožešinovým límcem a bledou tvrdou tvář orámovanou splihlými ryšavými vlasy. Bozey. Projel mnou proud adrenalinu. Pustil jsem se za Bozeym z města na jih.

Jak buick prchl do tmavé perspektivy venkova, mé vzrušení rostlo úměrně rychlosti. Kerriganův motel jsem minul stovkou. Tachometr se vyšplhal na sto deset a tam se držel. Buicka jsem měl stále v dohledu.

O pár kilometrů dál zpomalil, jako by váhal, a zahnul ze silnice doprava. Jeho přední světla přeletěla po vedlejší cestě lemované proticyklónovým plotem. Pak zhasla. Jel jsem čím dál tím pomaleji, až jsem přejel odbočku a spatřil, jak se buick bez světel poslepu plazí po asfaltce.

Prudce jsem zabrzdil, až jsem dostal smyk, také jsem zhasl světla a obrátil se do protisměru. Když jsem se pomalu kodrcal k odbočce, buicka už nebylo vidět ani slyšet. Zabočil jsem za ním na asfaltku a jel jsem téměř kilometr bez světel.

Noc byla bezhvězdná a bezměsíčná. Rozptýlený jas oblohy stačil, aby mi pomohl určit směr. Cesta běžela rovně jako podle pravítka mezi vysokými drátěnými ploty po obou stranách. Svaživé pole na mé levé straně bylo zbrázděno a rozoráno erozí jako půda na odvrácené tváři měsíce. Na druhé straně se v šeru rýsovaly hangáry nepoužívané letecké základny. Kolem nich ležely betonové rozjezdové dráhy jako padlé pomníky v divoce rostoucí trávě.

V plotě byly mezera. Zastavil jsem v příkopu za ní a otočil komorou své osmatřícítky speciál, abych se ujistil, že revolver je plně nabitý. Byl. Vystoupil jsem z vozu. Kromě vrzavých vzdechů cikád byla noc neobyčejně tichá. Moje kroky se zřetelně ozývaly v trávě.

V plotě byla otevřená dvoukřídlová drátěná brána asi devět metrů široká. Její visací zámek byl přepilovaný. Prsty jsem nahmatal jeho ostré hrany. Bránou vedla betonová cesta a spojovala se s jednou rozjezdovou dráhou. Vrata nejbližšího hangáru byla dokořán. Vedle nich stál buick.

Vyrazil jsem k němu přes dvě stě metrů otevřeného betonu. Pod těžkým nebem se nikde nic jiného nehýbalo. Cítil jsem se malý a zranitelný. Revolver v ruce mi poskytoval chladnou útěchu. Tichem proniklo vysoké hvízdavé vrnění startujícího dieselu. V jeskyňovitém hangáru zazářila přední světla. Rozběhl jsem se a doufal, že tam dorazím dřív, než se motor rozehřeje. Avšak řidič ho nepochybně nastříkl benzínem. Tahač se vyvalil z budovy a vlekl za sebou obrovský alumíniový přívěs. Jeho přední světla se stáčela ke mně. V temnotě kabiny zářila bílá tvář.

Jak se náklaďák valil na mě, zamířil jsem pečlivě na dolní levý roh předního skla a dvakrát vypálil. Náraz vytvořil na skle pavučinu, ale sklo se nerozpadlo. Aniž se odchýlil od směru nebo zpomalil, náklaďák se řítil přímo na mě.

Když už mě málem přejel, ustoupil jsem a utekl před ním. Jeho vícevrstvové pneumatiky mi zavrčely do ucha. Něco mi škublo nohavicí a zatočilo mnou. Zašermoval jsem rukama ve vzduchu a jako pytel písku se svalil na beton. A už jsem se jako po skluzavce propadal do bezvědomí.

Byl to dlouhý strmý pád temnotou v mé hlavě. Byl jsem stárnoucím astronautem ztraceným mezi galaxiemi a bez pohonných látek. S neobyčejnou zručností a lstivostí jsem nasolil ocas jedné komety a na ní letěl zpět do sluneční soustavy. Záda a ramena jsem měl sežehnutá až na živé maso od toho klouzavého pádu. Ale bylo krásné být zase doma.

Posadil jsem se a rozhlédl se kolem. Nebylo vidět nic kromě holého betonu, otevřeného hangáru a opuštěného dvousedadlového vozu vedle něho. Odněkud a odevšad mě plísnily cikády: měl jsi čekat a sledovat, lapit a skórovat, čekat a sledovat, lapit a skórovat. Vztyčil jsem se, poohlédl se po svém revolveru a našel ho. Cesta zpátky k autu mi trvala dlouho.

Zacouval jsem autem do otevřené brány a zajel k průčelí hangáru. Má přední světla probodla temnotu uvnitř a zasvítila na kaluži oleje na místě, kde předtím stál náklaďák. V celém prostoru nebylo nic jiného než prázdná láhev od Coca-Coly, za léta nashromážděný prach kolem stěn a pár stříkanců alumíniové barvy na podlaze z betonových desek. Dotkl jsem se jedné kovové kapky prstem. Nebyla ještě úplně suchá.

Šel jsem ven k buicku. Bylo to poměrně nové auto, ale důkladně poničené. Kalifornská poznávací značka. Registrační karta nikde. Na gumové podlážce několik hnědých cigaretových nedopalků. Očichal jsem je. Marihuana. Za polštářem předního sedadla byla vecpána silniční mapa jihozápadních států. Vzal jsem si ji a jel zpátky k silnici.

Asfaltka ji přetínala a v dálce se nořila mezi úpatí kopců. Seděl jsem na křižovatce, motor mi šel naprázdno a hleděl jsem na Černý hornatý obzor. Byl to zubatý graf velkých nadějí a opakovaných pohrom.

Na druhé straně silnice stála černobílá tabule: PRÚSMYK LAS CRUCES. Snažil jsem se vmyslet do Bozeyho postavení. Kdyby se obrátil doprava a na jih, určitě by narazil na zátaras na hranicích okresu. Silnice na sever by jej přivedla zpět do města. Cesta k průsmyku mi připadala nejpravděpodobnčjší, dal jsem se tedy po ní.

Šest sedm kilometrů od křižovatky, kde se cesta, úzká a vysoko položená, proplétala mezi úpatími kopců, jsem projel ostrou zatáčkou a spatřil blikající červené světlo. Napříč přes cestu parkoval černý vůz. Ještě včas jsem zabrzdil. Byl to šerifův mercury.

Šerif popošel kupředu, v levé ruce červenou svítilnu, na ohbí druhé paže karabinu.

„Sjeďte z cesty a vystupte. Držte ruce tak, abych na ně viděl.“ Pak paprsek baterky nalezl mou tvář. „Tak to jste zase vy?“

Seděl jsem naprosto klidně před okem namířené karabiny a červeným upřeným pohledem baterky. „A taky zase vy. Viděl jste ten náklaďák?“

„Jaký náklaďák?“

„Meyerův přívěs.“

„Copak bych tu seděl, kdybych ho byl viděl?“ měl netrpělivý hlas, ale hněv, kterým se před chvílí otřásal, přešel a nezanechal stopu.

„Jak dlouho tu jste, šerife?“

„Přes hodinu.“

„Kolik je teď?“

„Jedna, pár minut pojedná. Ještě byste rád věděl něco jiného? Například co jsem měl k večeři?“

„To zní zajímavě.“

„Nedostal jsem se k tomu, abych povečeřel.“ Naklonil se do okna, aby se na mě podíval. Odraz od baterky propůjčoval jeho tváři nepřirozenou růžovost. „Kdopak vás to tak ztloukl?“

„Vy jste najednou náramně starostlivý. To mě hluboce dojímá.“

„Přestaňte s tím hloupým šaškováním. A odpovězte mi na otázku.“

„Když ji kladete tak okouzlujícím způsobem. Upadl jsem.“ Vylíčil jsem mu, kde a jak. „Tenhle zrzek měl ten náklaďák ukrytý v prázdném hangáru na letecké základně. Zatřel Meyerovy nápisy alumíniovou barvou a čekal, až se poplach uklidní. Před necelou hodinou se s ním Kerrigan setkal před motorestaurací Steakburger a dal mu pokyn, aby v akci pokračoval.“

„Tohle víte jistě?“

„Viděl jsem je spolu. Zrzek – jmenuje se Bozey – předal Kerriganovi v papíru zabalený balíček něčeho, pravděpodobně něčeho podlouhlého a zeleného. Kerriganovu odměnu.“

„Odměnu za co?“

„Za to, že připravil náklaďák k uloupení a zorganizoval útěk.“

„Jak by to Kerrigan udělal?“

Neodpověděl jsem. Mlčky jsme pohlíželi jeden na druhého. Hory se tyčily v dálce za ním jako kamenný příboj nehlučně dorážející na železnou oblohu. Šerifova tvář, stíněná střechou klobouku, byla právě tak nevyzpytatelná jako obloha.

„Nejste tak trochu posedlý touhle Kerriganovou záležitostí?“ zeptal se. „Já toho parchanta taky nemám rád. Ale to ještě neznamená, že se zapletl s gangem, co přepad náklaďáky.“

„Všechna fakta ukazují na něj. Některá jsem vám už řekl. Mám ještě další. Objednal si náklad whisky, pro kterou nemá upotřebení.“

„Jak to víte?“

„Dneska ráno Střevíček prodal. Opouští svou manželku kvůli jiné ženě a potřebuje hotové peníze, spousty peněz.“

„Kdo je ta jiná žena?“

„Není to vaše švagrová, jestli vás trápí tohle. Zdá se, že ta s tím nemá nic společného. To děvče se jmenuje Jo Summerová a byla zaměstnaná jako zpěvačka ve Střevíčku. Posledních pár týdnů se měla k Aquistovi, zřejmě se připravovala, aby ho předhodila svým společníkům. Máte dost důkazů, abyste je zatkl…“

„Důkazů? Mám pouze vaši historku.“

„Ověřte si ji. Prozkoumejte si ji sám. Pochytejte podezřelé, dříve než opustí okres.“

„Tak se mi zdá, že mi udělujete pokyny o mých povinnostech.“

„Tak se mi zdá, že je to nutné.“

„Nenechte se unášet tou paranoidní myšlenkou. Dovedu sympatizovat s vašimi pocity po té nakládačce, co jste dostal. Ale jsou horší věci než výprask. Takže já bych příliš netlačil na pilu, Archere.“

„Tohle by mohla být hrozba.“

„Mohla by, ale není. Nebylo by pro mě dobré, kdyby vám někdo ublížil na mém území – ošklivě ublížil. A nebylo by to dobré ani pro vás. Člověk nemůže moc vidět a moc dělat, když leží na dně zavlažovacího kanálu s kulkou v hlavě.“

Ruka mi spočinula na revolveru v kapse. „Měl jste na mysli kulku z karabiny?“

Church sáhl po pažbě karabiny. Tvář měl apatickou, téměř zasněnou. Lehký vítr z hor mi profukoval oblekem, až mě zamrazilo. Morální chlad pronikl ještě hlouběji. Šerif pravil:

„Nepochopil jste, co jsem chtěl říct. Mám strach. Nechci, aby se vám něco stalo. Dáte-li na mou radu, necháte se přijmout do nemocnice, aby vás ošetřili, a dopřejete si odpočinek. To by mělo být dostatečně jasné.“

„Jako křišťál. Odpočinu si od Kerrigana a jeho laskavých přátel.“

„Odpočinete si, tečka. Nemůžu za vás převzít zodpovědnost, budete-li se i nadále do všeho plést. Dobrou noc.“

Ustoupil, abych se mohl s autem otočit. Když jsem ho viděl naposled, stál uprostřed silnice vedle svého vozu jako osamělá silueta.

13. KAPITOLA

Jel jsem zpátky průsmykovou cestou a zabočil k městu. Zář jeho světel pobledla, jako by ohně, jež je stravovaly, dohořívaly. Pár náklaďáků jelo směrem na jih a jejich světla vytvářela dlouhé bílé prsty sahající po ránu. Žádné z těchto vozidel jsem nikdy neviděl. Ať zamířil Bozey na východ nebo na jih, touto dobou bude už pryč z okresu. A Kerrigan bude na cestě do Mexika.

Pokud šlo o Kerrigana, zmýlil jsem se. Jeho červený kabriolet stál na štěrkovém parkovišti před jeho motelem. Motor běžel naprázdno a vybafával do ovzduší chocholy modrošedivých výfukových plynů.

Zastavil jsem na krajnici a pěšky se vrátil ke kabrioletu. Byl prázdný. Vypnul jsem motor, klíčky vložil do kapsy a vytáhl z ní revolver. Všechny chaty v motelu až na jednu byly temné, ale v hlavní budově se svítilo. Světlo pronikalo bočním oknem a osvětlovalo zelený povrch malého oválného bazénku. Pustil jsem se kolem nádrže k zadní straně budovy. Voda vypadala hluboká a studená.

Světlo svítilo v kanceláři. Její zadní dveře byly pootevřené, a tak jsem nahlédl dovnitř. Místnost byla nově zařízena několika chromovanými židlemi, kovovým psacím stolem s černým povrchem z umělé hmoty a zářivkami na stropě. Kerrigan ležel tváří k zemi mezi psacím stolem a malým sejfem, který byl otevřený. I týl Kerriganovy hlavy byl otevřený. V bílém pronikavém světle jsem viděl, jakou barvu má jeho mozek.

Korková podlaha kolem Kerriganovy hlavy byla prosáknutá krví. Zvedl jsem mu hlavu za krátké vlasy a viděl jsem, kudy střela vnikla dovnitř – mezi očima. Vypadalo to jako díra od středního kalibru, snad osmatřicítky. Šedé trojúhelníkovité oči zíraly ve věčném překvapení. Obrátil jsem je opět k zemi a rychle jsem mu prohledal kapsy. Vzdálená siréna roztáčela tenkou smyčku zvuku nad střechami.

Kerrigan neměl náprsní tašku ani peníze v jakékoliv podobě. Ani v jeho obleku, ani v sejfu nebylo stopy po balíčku, který mu předal Bozey. Vytáhl jsem obsah sejfu: účty a šeky, hlavní účetní kniha motelu. Motel byl ztrátový.

Někde na druhé straně motelu se roztočil motor, zakašlal a ztichl. Startér znovu naléhavě zavrněl. Nechal jsem nebožtíka nebožtíkem a sledoval přetržené zvukové vlákno venku. Přicházelo z otevřeného přístřešku pro auto, ležícího při uličce za chatami.

Vrnící motor naskočil a rozeřval se. Rozběhl jsem se k ústí uličky a kožené podrážky mi klapaly a klouzaly po dlaždičkách kolem bazénu. Malý sporťák se staženou střechou vycouval z přístřešku za osvětlenou chatou, zastavil, až mu pneumatiky zaskřípěly, a vyrazil k silnici. Za předním sklem se temně rýsovala dychtivá tvář Jo Summerové.

Zvedl jsem revolver: „Zastavte, nebo střelím!“

Pak mi něco těžkého a tvrdého a chrochtajícího narazilo zezadu do nohou. Svalil jsem se po straně uličky. Autíčko se mi vyhnulo, až mi vmetlo štěrk do tváře. Pár kolen mi dopadl na kříž jako beranidlo. Jedna paže mi objala krk škrtícím hmatem a druhá se sápala po mém revolveru.

Pevně jsem revolver svíral a bušil jím do lokte, co se mi ovíjel kolem krku. Muž na mých zádech chroptěl bolestí. Sevření povolilo. Použil jsem jeho paže jako páky a vsunul mu své rameno pod trup. Musel vážit metrák. Jak jsem se zvedal na kolena, svaly mi skřípaly. Přehodil jsem ho přes hlavu a přitiskl ho na záda, jednou paží pod krkem, druhou mezi svíjejícíma se nohama.

Mužovy nohy byly nazuty do černé kůže a barva jeho rajtek se mi nějak nepozdávala. V chabém osvětlení vypadaly olivově drapové. Připomínaly část uniformy příslušníků šerifova oddělení. Přiškrcený hlas mi skuhral do podpaždí něco o zatčení.

Pustil jsem útočníka, avšak zvedl jsem svůj revolver, a jak vstával, měl jsem ho na mušce. Byl to šerifův pomocník Braga, bratranec Tonyho Aquisty. Zuby v jeho indiánské tváři tvořily jasný šrám a dech mu mezi nimi syčel jako unikající pára.

„Dejte mi ten revolver.“

„Myslím, že u mě je bezpečnější, Brago.“

Obsidiánové oči přelétly z revolveru na mou tvář a zase zpátky. „Dejte ho sem. Viděl jsem vás, jak jste ho vytáh na tu holku.“

„Pokoušel jsem se ji zastavit. Patří k té bandě silničních lupičů whisky. To byla od vás brilantní taktika, nechat ji upláchnout.“

„Poslouchej, ty vtipnej losangeleskej parchante…“

Postoupil o krok ke mně. Pohnul jsem revolverem, a to ho zastavilo.

„Poslouchejte vy mě. To je Kerriganova holka a Kerrigan leží ve své kanceláři a má vystřelený mozek.“

„To byl ten výstřel, co bylo slyšet? To vy jste ho hlásil?“

„Ne.“

Hnědá tvář mu zdřevěněla přemýšlením. „Tady je zatraceně moc náhodných shod. Míváte ve zvyku objevovat zavražděné po párech?“

„Sledoval jsem Kerrrigana. Jestli chcete vědět proč, zeptejte se šerifa. Je to pár minut, co jsem mu to vysvětlil.“

„Čerta starýho jste mu vysvětlil. Je nahoře v průsmyku u zátarasu.“

„Právě tam jsem s ním mluvil. Když už je řeč o náhodách, mívá Church ve zvyku účastnit se osobně řadových úkolů?“

„Na vyptávání jsem tu já.“ Pokročil o další krok k mému revolveru, nakláněje se proti jeho hrozbě jako muž kráčející v prudkém větru. „Říkám vám to naposledy. Odhoďte revolver.“

„Lituju, Brago. Potřebuju ho. Pojedu za tou holkou.“

„Tady zůstanete.“

Přikrčil se a sáhl si k boku. Měl jsem na vybranou buď ho zastřelit, nebo ho nechat, aby on zastřelil mě. Nebo se na něho vrhnout vší silou, co mi zbyla, a doufat, že najdu ten správný bod na jeho vysunuté bradě. Našel jsem ho. Braga se svalil na bok, velice tichý a skrčený jako v lůně mateřském.

Zaslechl jsem za sebou klapnutí. Dveře osvětlené chaty se otevřely. Rozježený mladík v červeném pyžamu kráčel ke mně jako náměsíčník. Postavil jsem se před Bragu a šel jsem mu vstříc.

„Kdo jste?“

„Allister Gunnison junior“ Jeho hlas zněl, jako když komorník ohlašuje na pohřbu svůj vlastní příchod. „Vy jste ten policista, kterému jsem volal? Jsem si jist, že jsem slyšel výstřel.“

„Kdy?“

„Mohlo to být asi ve čtvrt na dvě. Náhodou jsem se podíval na cestovní budík, když mě ten zvuk probudil. Pak jsem slyšel běžící kroky.“

„Blížily se tímto směrem, k uličce?“

„Ne, myslím, že běžely k silnici, tam na druhou stranu motelu.“

„Byly to kroky mužské, nebo ženské?“

„To opravdu nemohu říct. Když jsem vyšel ven, nebylo nikoho vidět. Zavolal jsem vám z budky a pak jsem se vrátil do chaty a vzal si luminol. Obával jsem se, že jsem dostal nějaký šok či co – a až teď jsem se z něho probral. Víte, já jsem strašně senzitivní, mé nervy nesnášejí vzrušení.“

„To nejste sám. Ten sportovní vůz patří vám?“

„To emgéčko? Ano, mně.“

„Neměl byste v něm nechávat klíče. Ukradli vám ho“

„Ach bóže,“ řekl. „To je strašné. Maminku to hrozně vyvede z míry. A já se s ní musím zítra setkat v Pasadeně. To auto mi prostě musíte dostat zpátky, inspektore.“

Jeho krátkozraké oči se poprvé zaostřily na mě, všimly si mé tváře a poničených šatů. „Vy nejste – vy jste policista?“ Ruka mu vylétla k ústům.

„Speciální agent z Washingtonu,“ prohlásil jsem. „Sledujeme vás, protože nosíte rudé pyžamo. Dejte si pozor, Gunnisone.“

Opustil jsem ho a on, zmítán divokými dohady, si okusoval klouby na prstech. Když jsem šel kolem Bragy, trochu sebou škubl. Zbytek cesty ke svému autu jsem běžel. Nebo jsem aspoň dělal pohyby jako při běhu a nepadl na obličej.

Dříve než jsem dorazil na hranice města, uvědomil jsem si, jak beznadějné je to pronásledování. Jo měla velký počáteční náskok a jistě se nevrátí do žádného z míst, kde byla předtím.

Zajel jsem místo toho navštívit paní Kerriganovou.

14. KAPITOLA

V domě za araukárií se ozývala hudba: nervózní dialog klavíru a strun. Politujte mě, naříkal klavír. Litujeme tě, lkaly struny. Když jsem zaklepal, někdo hudbu vypnul. Paní Kerriganová pootevřela dveře zajištěné řetězem.

„Kdo je to?“

„Archer.“

Zatvářila se neurčitě a i její hlas zněl vágně. „Ach ano – vzpomínám si – byl jste v motelu.“

„Právě jsem odtamtud přijel. Váš manžel měl nehodu.“

„Automobilovou nehodu?“

„Střeleckou nehodu.“

„Don? Je zraněn vážně?“

„Velmi vážně. Smím dál?“

Neohrabaně se potýkala s řetězem, nakonec jej uvolnila a ustoupila, abych mohl vejít. Byla v modrém, přísně střiženém seržovém županu s bílými ozdobnými šňůrami. Na štíhlých nohou pod ním měla nylonky a střevíce.

„Nemohla jsem spát,“ řekla. „Jsem přesvědčena, že jsem tušila něco zlého. Seděla jsem tu a poslouchala Bartóka. Je to moc podobné tomu, jako bych poslouchala hudbu vlastních myšlenek – jaké člověka napadají ve dvě hodiny po půlnoci.“

S rozhodným klapnutím zavřela dveře a pokoušela se vzchopit. Oči, poněkud napuchlé buď od pláče, nebo dlouhého bdění, mi upřela do tváře.

„I vy jste poraněn, pane Archere.“

„Na mně teď nezáleží. Já to přežiju.“

„Jak vážně je zraněn Don?“

„Tak vážně, jak jen je možno.“

„Měla bych jít za ním, ne?“ Zamířila k úpatí schodiště, pak se obrátila, ruku na koncovém sloupku zábradlí. „Chcete říci, že je mrtvý?“

„Byl zavražděn, paní Kerriganová. Na vašem místě bych tam teď nechodil. Přijdou sem.“

„Kdo?“

„Policie, šerifovi lidé. Budou se vás chtít na ledacos zeptat. I já se chci ptát.“

Nejistě prošla dveřmi do obývacího pokoje, opřela se o bílé hedvábné opěradlo pohovky a trochu se přitom zakymácela jako útlý stonek v poryvu větru. Konečky prstů si pohladila čelo. Na zápěstí jí bylo vidět jemné modré žilky.

„Dopřejte mi chvilku času, ano? Ten koncert se mi ještě pořád honí v hlavě. Neměla jsem si ho pouštět, když jsem se cítila tak zranitelná. Mám pocit, jako bych ovdověla dvakrát za jedinou noc.“ Pozvedla hlavu. „Jak byl zabit? Povídal jste, že byl zastřelen?“

„Zastřelen ve své kanceláři v motelu ani ne před hodinou.“

„A rozumím-li tomu správně, já jsem podezřelá?“

„Já vás nepodezřívám.“

„Proč ne?“

„Řekněme, že se mi líbí vaše tvář.“

„Mně ne,“ pravila s dětskou vážností. „ Mně se moje tvář nelíbí. Jistě máte nějaký lepší důvod.“

„Dobrá. Zastřelila jste ho?“

„Ne.“ Pokračovala drsnějším, silnějším hlasem: „Nepleťte si však to, co cítím, s nějakým žalem. Je to prostě – zmatek. Nevím, co mám cítit. Po pravdě řečeno mi moc citu nezůstalo. A nemohu ani říci, že je mi líto, co se stalo. Don nebyl dobrý muž. Což bylo myslím docela spravedlivé. Já nejsem dobrá žena.“

„S policií bych takhle nemluvil. Policista rád myslí v prostých, zřetelných šablonách. Pravděpodobně si vás vyberou jako hlavního podezřelého. V každém případě budete potřebovat alibi. Máte nějaké?“

„Na kdy?“

„Asi tak na poslední hodinu.“

„Byla jsem prostě tady doma.“

„Nikdo s vámi nebyl?“

„Ne. Poslouchala jsem desky něco přes hodinu. Předtím jsem strávila jistě hodinu sbíráním svých perel. Roztrhla jsem si je na verandě. Když jsem je všechny posbírala, zahodila jsem je. Nebylo to bláznovství?“ Prsty se vrátily ke spánkům, prohloubeným a hladkým a jemným jako mušle. „Don mi říkával, že jsem blázen. Myslíte, že měl pravdu?“

„Myslím, že jste dobrá žena, která si hodně vytrpěla. Je mi líto, že si budete muset vytrpět ještě víc.“

Dotkl jsem se jejího modrého seržového ramene. Nepoddalo se tlaku mé ruky. Seděla strnule a mrkáním se bránila slzám.

„Nebuďte soucitný, já nejsem na soucit zvyklá. Skoro bych byla raději obviněna, že jsem ho zabila. Pravděpodobně bych necítila takovou prázdnotu, kdybych to byla udělala.“

„A kdybyste to byla udělala? Zapřela byste to?“

„Nevěřím, že bych to zapřela,“ odpověděla pomalu. „Poctivost je jedna ze ctností, co mi zůstala. Pravděpodobně jediná.“

„Proč se tak pokořujete?“

„Tomu mě naučil jeden odborník. Don dokázal být úplný sadista, když se ho zmocnilo takové rozpoložení. A zmocňovalo se ho často.“ Na vteřinu zavřela pevně oči. „Já jsem byla také krutá. Nebylo to všechno jednostranné. Pravda je, že když dnes v noci opustil tento dům – Don mě dnes v noci opustil, pane Archere, pomýšlela jsem na to, že ho zabiju. Představovala jsem si, jak bych to provedla. Viděla jsme se velmi jasně, jak jdu za ním na ulici a střílím ho do zad. Možná bych to byla i udělala, kdybych byla měla revolver. Ale bylo by to naprosto bezúčelné, že?“ Oči jí vzplanuly jako dvě tmavomodrá světla. „Kdo ho vlastně zavraždil, nevíte?“

„To se dá těžko říct. Ta Summerová byla na místě činu…“

„Ta jeho malá brunetka se sprostýma očima?“

Přikývl jsem. „Ujela v ukradeném autě. Nicméně to ještě nedokazuje, že ho zastřelila.“

„To by tedy byla ironie, kdyby ho zastřelila ona. Celá ta situace je ironická. Don odcházel, aby začal nový život, jak tomu říkal. Vita nuova.“ Rty se jí nad těmi slovy zkřivily.

„Není to tak ironické, jak to vypadá. Váš manžel vězel až po krk ve zločinu. To ho předurčilo k násilné smrti.“

Jak jsem doufal, toto sdělení ji vyburcovalo z jejího rozpoložení. Náhle vstala. „Don že byl zapleten do zločinu? To se jistě mýlíte.“

„Omyl je vyloučen. Ta Summerová v tom jela taky, jestli vám to poskytuje nějaké zadostiučinění. Víte o té krádeži alkoholu?“

„Ano. Šerif tu byl dnes večer.“

„Co chtěl?“

„To vám nepovím. Nebyla jsem v pokoji, když spolu hovořili. Ale podle jejich hlasů mohu říci, že se přeli. Don zřejmě zvítězil.“

„Neslyšela jste, kvůli čemu se přeli?“

„Když Brandon – když šerif Church odcházel, zeptala jsem se ho, co se stalo. Pověděl mi o tom ukradeném nákladnímu autu.“

„Zdálo se vám, že podezírá vašeho manžela?“

„Ne. Byl velice rozhněvaný, ale ani slovem se o Donovi nezmínil tím či oním způsobem.“

„Kdy tu byl?“

„Kolem desáté.“

„Vy si s šerifem tykáte?“

„Ano, záleží-li na tom. Brandon se po léta důvěrně stýkal s mou rodinou. Můj otec a jeho otec byli dobří přátelé.“

„Slyšel jsem, že Church se vypracoval z malých poměrů.“

„Jeho otec byl holičem, máte-li tohle na mysli. To nebránilo mému otci, aby se s ním přátelil.“ Když mluvila o otci, tvář se jí změnila, zároveň ztvrdla i zjemněla. „Tatínek byl demokratický člověk, a ušlechtilý. Pomáhal vydržovat Brandona na vysoké škole.“

„Mohlo to přispět k vítězství vašeho muže v hádce s Churchem?“

Chvilku jí trvalo, než pochopila, co myslím. „Samozřejmě že ne. Brandon by se nedal ovlivnit osobními pohnutkami.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto jistě. Přece znám Brandona.“

„Máte ho ráda?“

„Neřekla bych, že ho mám ráda. Pochybuji, jestli ho vůbec někdo má rád. Opravdu ho však obdivuji za to, co dokázal. Vážím si jeho poctivosti.“

„Co dokázal?“

„Vypracoval se z malých poměrů, jak jste povídal. Vypracoval se na nejlepšího šerifa, jakého jsme kdy v tomto okrese měli. A já jsem znala ty ostatní,“ dodala. „Tatínek byl soudcem u okresního soudu.“

„Řekl vám manžel něco o té hádce s Churchem?“

„Nebyla to hádka. Prostě se přeli. Ne, Don mi nic neřekl. Je to pochopitelné, byl-li zapleten do nějakého zločinu, jak tvrdíte vy.“

„To byl.“

„Nechápu, jak si můžete být tak jistý.“

„Dnes v noci jsem hovořil s tou Summerovou. Nevěděla, kdo jsem, aspoň nějakou dobu ne, a prozradila víc, než měla v úmyslu. Ona a váš manžel a nějaký chlap jménem Bozey byli všichni do té silniční loupeže zapleteni. Možná jste tohohle Bozeyho viděla s vaším manželem – mladý gengstřík se zrzavými vlasy a očima jako vzteklé psisko. Nosí koženou bundu, podobnou, jako mají piloti.“

„Ne, nikdy jsem ho neviděla.“ Ale tímto popisem Bozeyho jako by se situace pro ni stala skutečnou – snad poprvé. „To nemůže být pravda! Don byl včera se mnou v motelu.“

„Celý den?“

„Skoro celé odpoledne. Po obědě se šel věnovat účetním knihám. Pak se pustil v kanceláři do pití. Poslední dobou hodně pil.“

„Víte jistě, že z kanceláře neodešel?“

„Tak jistě, jak jen to jde. Přirozeně, neseděla jsem s ním a neměla ho pořád na očích. Jsem si však absolutně jista, že s tím střílením neměl nic společného.“

„Měl s tím mnoho společného, paní Kerriganová. Ať tam byl osobně, nebo ne, byl jedním z těch, kteří jsou za ně odpovědní.“

„Chcete říci, že Don plánoval chladnokrevnou vraždu pro peníze?“

„Jsem naprosto přesvědčen, že plánoval to přepadení. Podle mého ty dva zločiny nelze oddělovat.“

S jakousi bázní pravila: „To jsem netušila. Věděla jsem, že má potíže, ale neuvědomovala jsem si, že je to tak vážné. Měl mi říci,“ zašeptala pro sebe. „Mohl dostat dům. Nebo cokoliv.“

Přerušil jsem její sebeobviňování. „V tomto případě jde zřejmě o víc než o vraždu pro peníze. Smrt vašeho manžela nechává celou záležitost otevřenou.“

„Domnívala jsem se, že jste povídal, že to děvče – Jo Summerová…“

„Samozřejmě, logicky vzato je podezřelá. Jenže nevím. Byli domluveni, že společně odjedou. Byla do něho zamilovaná.“

„Zamilovaná?“

„Svým způsobem. Zamilovaná do něho a do snadného života, který jí sliboval. Chtěli uprchnout do Guatemaly a žít šťastně až do smrti.“

„Jak to můžete vědět?“ Tvář se jí zkřivila v bolestnou masku.

„Sama mi to řekla. Nelhala. Snad snila, ale nelhala. Nebyla to jediná zajímavost, co mi řekla. Její sdělení bylo trochu popletené, ale vyplývalo z něho, že Anne Meyerová měla s tím přepadením něco společného. Tony Aquista jí řekl o Anne Meyerové nějakou historku a ta změnila původní plán.“

„Jakou historku?“

„Doufal jsem, že mi ji povíte vy, paní Kerriganová. Já se ji nedověděl. Děvče mě začalo podezírat a uteklo mi.“

Oči se jí rozšířily. Tmavě modré hlubiny byly bezedné. Pomalu a pečlivě řekla: „Proč předpokládáte, že bych měla něco vědět o Anne Meyerové?“

„V motelu jste toho o ní napovídala ažaž, dokud jsme nebyli vyrušeni. Přála jste si, abych ji vypátral a sledoval, pamatujete si?“

„Raději bych to zapomněla. Byla jsem skoro šílená žárlivostí. Teď je s tím konec. Teď všechno skončilo. Už nemám nač žárlit.“

„Chcete říct, že se jí něco stalo?“

„Chci říci, že můj manžel je mrtev. Na mrtvého nemůžete žárlit, že? A stejně jsem byla na špatné stopě. Nakonec to nebyla ona.“

„Kdysi to ona byla.“

„Ano, jenže to skončilo. Spletlo mě něco, co se událo minulý pátek. Don jí nabídl, aby jela o víkendu do naší chaty v horách. Přišla si sem pro klíče a já jsem vyslechla – tu transakci.“ Její hlas zněl nyní řezavě ostře: „Neměl právo jí chatu půjčovat. Chata patří mně. Myslím, že právě to mě vyvedlo z míry.“

„Kde je ta chata?“

„U jezera Perdida. Otec ji postavil před více než dvaceti lety, když se napouštěla přehrada.“

„Mohla by tam ta žena ještě být?“

„Nemyslím. Don povídal, že ne. Když se v pondělí nedostavila do práce, zajel se k jezeru podívat, co ji zdrželo. Ale když tam přijel, byla pryč. Aspoň to povídal.“

„Jeho tvrzení by se mělo ověřit. Je v chatě telefon?“

„Ne, v osadě nejsou soukromé telefony. Je dost odříznutá od světa.“

„Byl bych rád, kdybyste mi dala svolení, abych tam zajel a poohlédl se po ní.“

„Samozřejmě. Když myslíte, že to k něčemu povede.“

„Jak se tam dostanu?“

Dala mi podrobné pokyny. Jezero leželo na západním svahu Sierry, asi dvě hodiny jízdy od Las Cruces. „Přinesu vám klíče.“

„Duplikáty?“

„Ne, máme jen jedny.“

„Takže Anne je vrátila?“

„Don je přivezl v pondělí v noci. Zřejmě je tam nechala.“

„Byl v pondělí pryč celý den?“

„Ano, byl. Domů se vrátil až hluboko po půlnoci.“

„Ale Anne neviděl?“

„Povídal, že ne.“

„Myslíte, že povídal pravdu?“

„Nemám tušení,“ přiznala paní Kerriganová. „Už léta jsem se v Donovi nevyznala. Ne, neptala jsem se ho, co dělal celý den.“

„Co podle vás dělal?“

„Nemám tušení.“

Odešla z pokoje a o minutu později se vrátila s dvěma patentními klíči a několika menšími klíčky od visacích zámků na chromovaném kroužku. „Tady je máte. Mnoho štěstí.“

Řekl jsem: „Mé štěstí by se možná zlepšilo, kdybyste se o tomhle nikomu nezmínila. Hlavně žádné úřední osobě.“

„Chcete říci Brandonu Churchovi?“

„Ano.“

„Vy jste s ním měl také nějaké potíže?“

„To je velmi mírně řečeno. Church mě nenávidí do morku kostí. Když jsem se s ním ponejprv setkal, připadal mi rozumný a dobře jsme spolu vycházeli. Pak se to všechno nějak zvrtlo. Je to váš přítel. Co ho žere?“

„Nepředstírám, že mu rozumím. Vím však, že je to dobrý člověk. Otec měl o něm velmi vysoké mínění.“ Vykouzlila unylý úsměv. „Nenesete vy sám částečně vinu na vašich vzájemných potížích?“

„Obvykle myslím nesu.“

„Možná se cítí dotčen, že někdo cizí se mu plete do práce. Brandon bere svou práci velmi vážně. Nedělejte si starosti, já se mu o vás ani slovem nezmíním.“ Podala mi ruku. „Víte, já vám důvěřuji. Nevím sice přesně, proč bych měla…“

„Protože můžete. Myslím to s vámi dobře. Ale nedůvěřoval bych na potkání každému bez rozdílu.“

„Zase myslíte Brandona, že?“

„Bohužel ano. Dobrý člověk, který selže…“ Nedokončil jsem větu.

Silný motor si to vrněl vzhůru do kopce. Před domem zastavil. Kate Kerriganová přistoupila k oknu.

„My o vlku…“

Podíval jsem se jí přes rameno z okna. Church vylezl z černého mercury a začal stoupat po betonových schodech z ulice. Braga se trmácel za ním jako tlustá Indiánka. Vyšel jsem zadními dveřmi, právě když oni vcházeli předními.

Rozjel jsem se na východ k přeludům hor. Když jsem byl několik kilometrů za městem, puklo mi něco vzadu za očima jako tobolka se semeny. Rozlévala se mi z toho temnota do mozku a malátnost do těla. Zastavil jsem auto na krajnici. Někde v kopcích na jihozápadě kyklopské oko leteckého majáku ještě stále prozkoumávalo bezhvězdnou oblohu. Přál jsem si, abych byl z ocele a aby mě poháněla elektřina.

Jel jsem pomalu mezi kopci naplněnými nocí, až jsem dojel k turistickému kempinku. Od mladíka s krvavýma očima jsem si najal chatičku a špatně jsem se vyspal, protože jsem celou noc zápasil na hrbolaté posteli s nočními můrami.

15. KAPITOLA

Jezero Perdida byla úzká masa vody zadržovaná ve výšce osmnácti set metrů betonovou přehradou vsazenou do průrvy mezi dvěma zalesněnými horami. Uplynula už půlka dopoledne, když jsem se svým horkým motorem opatrně zdolal vrchol posledního svahu a mezi stromy zahlédl jezero. Chladný vítr od vrcholků Sierry rozčeřoval jeho vyleštěný povrch a skučel mezi jehličnatými stromy.

Asfaltka sledovala kontury pobřeží. Minul jsem turistickou chatu, restauraci u silnice, přehršli roztroušených chat. Všechny byly na zimu zavřené a zabedněné. Asi tak uprostřed osmikilometrové či devítikilometrové délky jezera jsem narazil na benzínovou stanici, která vypadala, že bude možná otevřená. Zastavil jsem před pumpami chráněnými portikem z neloupaných klád a zatroubil.

Když se nic nestalo, vylezl jsem a obešel vůz. K jedné podpěře portika bylo připíchnuto ručně psané oznámení:

„Jela jsem dolů. Vodou nebo vzduchem si poslužte podle potřeby. Na benzín budete muset počkat. Vrátím se kolem desáté (dop.).“

Naplnil jsem si chladič, z něhož se kouřilo, a hnal jsem se dál. Půl kilometru za benzínovou pumpou byla na borovici u horní strany cesty upevněna ošumělá dřevěná cedule: ZELENÁ DUMKA, CRAIG, LAS CRUCES. Pod ní byla přibita menší, novější kovová cedulka: J. DONALD KERRIGAN.

Chata stála na svahu, od cesty krytá stromy. Byl to velký přízemní srub s hlubokou verandou. Jeho hranaté santalové klády zešedly stálím. Stín věkovitých stromů visel nad ním jako předzvěst zimy.

Mé kroky rozezněly prkna verandy. Těžké dřevěné okenice lemující okna byly otevřené. Podíval jsem se dvojitým oknem vedle dveří do šeré hluboké místnosti obložené dubovým ostěním a překlenuté šikmými trámy. Před kamenným krbem na vzdáleném konci ležela kůže kodiackého medvěda jako něco přejetého parním válcem.

Odemkl jsem dveře a vešel. Vzduch uvnitř byl chladný a nasáklý zatuchlými pozůstatky večírku. V hlavní místnosti jsem našel i stopy po večírku. Mosazný popelník na kávovém stolku z balzámového kmene byl z poloviny naplněn cigaretovými oharky, většinou zbarvenými od rtěnky. Na stolku stály dvě špinavé skleničky, jedna se zrádným rudým obloučkem. Aniž jsem se jich dotkl, přičichl jsem k nim. Zdálo se mi, že kdysi obsahovaly dobrý bourbon.

Sel jsem ke krbu a sáhl na lehký dřevěný popel na ohništi. Byl studený. Jak jsem vstával, zpozoroval jsem něco v kožešině medvědí předložky. Byla to hnědá smaltovaná plochá sponka do vlasů. Prohmatal jsem předložku a našel jsem ještě další sponku. Medvědovy skleněné oči hleděly blazeované. Jeho zuby se poťouchle šklebily strnulým lascivním úsměvem.

Prošel jsem ložnice. Byla tam velká noclehárna s půltuctem patrových paland postavených podél stěn. Vrstva prachu na podlaze nebyla porušena týdny, ba měsíce. Jedna ze dvou menších ložnic byla stejně nepoužívaná. V druhé někdo nedávno bydlel. Podlaha byla zametená. V javorové posteli někdo spal a neustlal ji. Narovnal jsem zmuchlaná prostěradla. Mezi nimi ležela splihlá gumová ochrana.

V místnosti nebyly šaty nebo zavazadlo, ale na venkovské komodě leželo několik předmětů. Ženský pilníček na nehty, otevřený kelímek pleťového krému, který začínal vysychat, želvovinové brýle proti slunci, několik sponek podobných těm, které jsem objevil v medvědí kožešině. V přilehlé koupelně jsem nalezl tubu zubní pasty a kartáček, rtěnku a lahvičku estragonového oleje. To odpovídalo věcem, jež chyběly v bytě Anne Meyerové v Las Cruces.

Kuchyni dodával veselost kartoun a sukovitá borovice. Dno kastrolu na butanových kamnech pokrývaly zbytky špaget, které se hemžily mouchami. Kuchyňský stůl byl prostřený pro dva a nesklizený, třebaže talíře byly použité. Uprostřed stolu trůnila prázdná láhev od vína.

Přenechal jsem kuchyň malátným podzimním mouchám a zadními dveřmi vyšel ven. Pod nepromokavou plachtou u zadní stěny bylo naskládáno několik sáhů naštípaného dřeva. Podíval jsem se pod plachtu a našel tam jenom šváby. Venkovní cihlová pec na dvoře zela prázdnotou. Dlouhý přístavek zaplňovaly pozůstatky minulých letních sezón: plátěná lehátka, malý skif, rybářské potřeby. Prošťáral jsem přístavek i borové jehličí na dvoře. Nikde nic.

Vrátil jsem se kuchyňskými dveřmi do chaty. Vzduch v opuštěných místnostech jako by zhoustl a ztemněl. V obývacím pokoji mě na chvilku přepadla panika. Zdálo se mi, že jeden z obrovských stromů se zřítí na dům. Iracionální strach rychle pominul, zanechal však po sobě jakýsi pocit pohromy. Medvěd se skleněnýma očima před vyhaslým ohništěm i krvavě rudé nedopalky v mdle zářícím popelníku byly nekonečně příšerné. Vyšel jsem ven.

Zamkl jsem za sebou dveře, ani ne tak proto, aby se vetřelci nedostali dovnitř, jako proto, aby se pohroma nedostala ven. Proklouzla však zdmi a sledovala mě dolů po pěšině a na zadním sedadle mého mozku, kde se objímá smrt se sexem, pošťuchovala noční můry.

Oznámení připíchnuté před benzínovou stanicí zmizelo. Dveře malého kamenného stavení byly dokořán a vyšla z nich šedovlasá žena. Měla na sobě džínsy a zprohýbaný pánský plstěný klobouk s pstruží muškou zapíchnutou ve stuze jako kokarda.

„Dobrý den. Přejete si benzín?“

„Vzal bych si tak čtyřicet litrů.“

Podal jsem jí klíče a stál vedle ní, zatímco manipulovala s hadicí. Měla hranatou, ošlehanou tvář a oči z ní vyhlížely, jako když člověk hledí skrz zeď.

„Vy jste z L. A.?“

„Ano.“

„Jste dneska můj první zákazník.“

„Sezóna už pěkně pokročila, co?“

„Pokud jde o mě, je už po sezóně. Tento týden zavírám a stěhuju se dolů do údolí, dřív než přijdou sněhy. Starý Mac v Hospodě je jediný člověk, který tady nahoře tráví celou zimu. Budiž mu to přáno.“ Zavěsila kapající hubici a pohlédla na měřidlo: „Dělá to tři pětadvacet.“

Dal jsem jí desetidolarovou bankovku – v místě, kde jsem přenocoval, jsem si vyměnil cestovní šek – a ona mi vrátila drobné z kapsy džínsů.

„V létě míváme spousty turistů z L. A. Copak vás sem přivádí takhle pozdě?“

„Jen se tak poohlížím. Vy tu asi míváte hodně lidí z údolních měst?“

„Jistě, přicházejí sem nahoru, aby utekli před tím vedrem. Jsou tu chataři odevšad – z Fresna, Bakersfieldu, Las Cruces. Já osobně bydlím přes zimu ve Fresnu. Můj syn je na univerzitě.“

„To má dobré.“

„Ralph je hodný chlapec,“ řekla, jako by někomu vyvracela opačné mínění. „Váží si mě, i když někteří lidi si mě neváží. Ralph dovede ocenit svou mámu. A taky se nebojí práce. Celé léto mi pomáhal u pumpy a celý podzim sem jezdil každý víkend. Ralph je opravdu kus chlapa, ne jako někteří, které bych mohla jmenovat.“

„O takovém chlapci rád slyším.“ Navazoval jsem s ní takto kontakt, ale náhodou jsem to taky myslel doopravdy. „Já se při své práci setkávám se spoustou právě těch opačných.“

„Co je to za práci?“

„Jsem detektiv.“

„Á, to je jistě zajímavá práce. Ralphův otec, pane Devore, byl strážník, dříve než se pustil do – do jiných věcí.“

Pohlédla na mě tvrdě a bystře přes pumpu. „Hledáte někoho, pane?“

„Uhádla jste.“

„Nikdo už tady není kromě mě a starého Maca a hajných. Hospoda je na zimu zavřená.“ Sledoval jsem její pohled a spatřil hnědé špičaté střechy Hospody na horním konci jezera. Žena se obrátila ke mně a v očích měla něco jako dívčí strach. „Nehledáte snad Ralpha? On přece nic neprovedl?“

„Hledám mladou ženu, jmenuje se Anne Meyerová. Mám tu její fotografii.“

Zamžourala na momentku smějící se dívky na pobřeží. „Jo,“ řekla. „To jsem si myslela. Hned jsem věděla, že nemá za lubem nic dobrého.“

„Vy jste ji viděla?“

„Mockrát. Jezdívala sem s tím podvodníkem, co si vzal Katie Craigovou.“

„S Kerriganem.“

„To je on. Podvodník a sukničkář, jestli jsem kdy jakého viděla.“ Ústa se jí pevně a přísně sevřela. „Rozhodla se Katie konečně, že se s ním rozvede?“

„Hádáte dobře.“ Ne úplně dobře, ale dobře.

„Řekla bych, že už je načase. Znám Katie Craigovou od té doby, co mi sahala po kolena. Bylo to tak veselé, milé dítě, jaké si jen můžete přát, jenže se jaksi nikdy nenaučila postarat o sebe. Nemám v úmyslu kritizovat starého soudce. On byl báječný člověk a nebyla to jeho vina. Snad to nebyla ničí vina. Katie byla zasnoubená s Tallym Raymondem ze San Franciska, on potom padl ve válce a to jí zasadilo, abych tak řekla, strašnou ránu. Pak si vzala toho nepravého, to mi věřte. Já vím, co to je, vzít si toho nepravého.“ Mohutný krk se jí zlostně zarděl. „Když si pomyslím, jak si to děvče zničilo život s chlapcem jako Kerrigan, bolí mě z toho u srdce. A on potom jezdil zrovna sem nahoru a proměnil soudcovo letní sídlo v – v hnízdo konkubín, ano, právě tak.“ Pomalý ruměnec jí pod opálením zalil tvář. „Nějak mi to moc mluví.“ Zadívala se upřeně na momentku ve své ruce, jako by na ni chtěla soustředit své city.

„Kdy jste viděla tuto ženu naposledy?“

„Myslím, že to bylo v pondělí. Strávila tady nahoře víkend, první víkend po dlouhé době. Myslím, že to bylo letos v létě jedinkrát. Překvapilo mě, že ji tu vidím.“

„Proč?“

„Pan Kerrigan má novou milou, tak proto.“ Vrhla nevraživý pohled směrem k Hospodě. „Loni v létě to bylo jiné. Tahle cácorka sem s ním jezdívala prakticky každý víkend, nestyda. Často jsem uvažovala, jestli o tom Katie ví. Byla jsem v pokušení poslat jí anonymní dopis, ale nikdy jsem to neudělala.“

„Zajímám se o ten poslední víkend,“ řekl jsem.

„No, přijela sem v sobotu odpoledne a brala si tu vodu. Chladič jí vřel. Ve mně to taky vřelo, když jsem ji spatřila. Málem jsem jí řekla, že v jezeře je spousta vody a že do ní může skočit. Ale Ralphovi by se to nelíbilo. Byl tady a on mi vždycky říká, že musím udržovat dobré mezilidské vztahy. To je Ralphův způsob řeči.“

„Jakým vozem přijela?“

„Černým kabrioletem značky Chrysler. Bůh sám ví, kde na něj vzala. Nebo spíš čert ví.“

„Byla sama?“

„Pro změnu ano. Ale byla celá vyfintěná a oblečená, jako by chtěla někoho klofnout, a já jsem si hned tehdá řekla: ‚Ty se máš setkat s mužským a vůbec se nesnaž hrát si přede mnou na neviňátko.‘ A taky se setkala.“

„Kerrigan se ukázal později?“

„Nepřijela sem nahoru, aby přes víkend štrikovala. Viděla jsem je spolu v pondělí. Je možné, že s ní byl v chatě celý víkend. Přes víkend mám lepší věci na práci než špehovat Kerrigana s tou jeho holkou. Ale v pondělí odpoledne jsem se vracela z ryb a minula jsem je na silnici. Mířili k Hospodě.“

„Oba? Kerrigan a Anne Meyerová?“

„Jestli se tak jmenuje. Rozhodně měl s sebou nějakou ženskou. Neviděla jsem jí do obličeje – měla nasazený klobouk –, ale jistě to byla ona.“

„Odpřisáhla byste to?“

Na okamžik vyhlížela poněkud popleteně. „Jistěže bych to odpřisáhla, jestli to Katie potřebuje kvůli rozvodu.“

„Víte jistě, že to nebyla paní Kerriganová?“

„Kdepak. Katie bych poznala, i kdyby měla přes hlavu pytel od brambor. Nebyla to ona. Byla to tahleta.“ Zamávala fotografií.

Vzal jsem jí ji z ruky. „Řídila?“

„Ne, řídil Kerrigan. Ona se opírala o sedadlo a obličej měla poněkud obrácený do rohu. Právě proto jsem ji pořádně neviděla. Ne že bych o kdovíco přicházela.“

Řekl jsem: „Paní Devorová – říkám vaše jméno dobře?“

„Jo.“

„Tahle žena, kterou jste viděla ve voze s Kerriganem. Víte jistě, že byla živá?“

Tvář jí zošklivěla překvapením. Vypadala jako zmatený buldok. „To je zatrachtilá otázka, pane.“

„Můžete na ni odpovědět?“

„Ne, bezpečně nemůžu. Neviděla jsem, že by se hýbala nebo mluvila, ale rozhodně nevypadala mrtvá. Má snad být mrtvá?“

„Dnes je pátek. Naposled byla spatřena v pondělí, pokud jste ji od té doby už neviděla.“

„Ne, už jsem ji neviděla. O co vlastně jde?“

„O vraždu. V Las Cruces vypukla přímo vražedná epidemie.“

„Panenko skákavá!“ Žena vysunula bradu a dolními zuby si přejížděla pár černých chloupků nad horním rtem. „Možná že Ralph měl nakonec pravdu.“

„O čem?“

„O tom chlapíkovi, co sem přijel v neděli večer. Asi v deset hodin zaklepal na dveře a chtěl si zatelefonovat. Řekla jsem mu, že telefon nemáme – jediný telefon tady patří lesní správě. Ten malý mrťafa mi nevěřil. Rozčilil se a vzal si to osobně: jako že on je Mexikánec, a proto že ho nechci pustit dovnitř. Řekla jsem mu houbeles, já proti Mexikáncům nic nemám. Ani to mi nevěřil.“

„Jak vypadal?“

„No, mně připadal jako Mexikánec, i když tak nemluvil. Mluvil docela dobře anglicky, právě tak dobře jako já. Ale měl snědou pleť a takové ty smolně černé vlasy, trochu kudrnaté. A takové velké černé oči, co Mexikánci mívají. Jakživ jsem u nikoho takové oči neviděla. Koulel jimi, jako by byl blázen. Ralph si taky myslel, že je to blázen. Ještě štěstí, že tu Ralph byl. Musel ho prakticky vykopnout.“

„Říkala jste, že to byl malý muž?“

„V porovnání s vámi nebo s Ralphem byl malý. Tak střední postavy. Sice byl dobře stavěný, ale musela jsem se smát, když se chtěl s Ralphem prát.“

„Co říkal?“

„Něco o tom, že si nutně potřebuje zavolat a jestli by mohl použít náš telefon. Kdybychom telefon měli, tak jistě, řekla jsem, jenže ho nemáme. Nato začal být neurvalý a začal mi nadávat. Tehdy se do toho vložil Ralph. Ralph ho popadl za límec bundy a vypochodoval s ním k jeho autu. Křičel na Ralpha něco španělsky. Ralph potom povídal, že je dobře, že španělsky neumím.

Ralph to nepovažoval za kdovíjakou legraci. On sám si s tím chlapíkem dovedl docela dobře poradit, ale dělal si starosti kvůli jiným lidem. Povídal, že podle jeho mínění je ten chlapík nebezpečný. Myslím, že říkal pomezní psychopat nebo něco takového. Ralph se opravdu důkladně zabývá psychologií. Povídal, že psychopaty můžete často poznat podle očí: mívají takový ten prázdný pohled, jako kdyby neměli všech pět pohromadě. Tak tenhle chlapík ten pohled rozhodně měl. Takže možná hledáte zrovna jeho?“ Tvář se jí opět změnila, zvědavost ji zbystřila.

„Jestli to byl ten muž, co si myslím, tak toho jsem včera našel.“

„A spáchal vraždu?“

„Do jedné se zapletl.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Tony Aquista,“ řekl jsem. „Abychom se vrátili k pondělnímu odpoledni, povídala jste, že Kerrigan řídil auto té ženy směrem k Hospodě?“

„Ano, pane.“

„Co je to zač, ten stařík v Hospodě?“

„Myslíte MacGowana? To je hlídač.“

„Viděl je potom, co jste je viděla vy?“

„Nevím. Poslední měsíc s ním nemluvím.“ Ústa se jí opět pevně sevřela. „Od té doby, co ten starý prostopášník dovolil své vnučce, aby se zapletla s Kerriganem. Je nezodpovědný, ten blázen stará, jen co je pravda.“

„To je to nové děvče, co jste se o něm zmiňovala? Kerriganovo děvče?“

„Odešla s ním minulý měsíc do Las Cruces a nevrátila se. Co byste tomu řekl?“

„Řekl bych, že se jmenuje Jo Summerová. Mám pravdu?“

„Josephine. Josephine MacGowanová. On jí opravdu říká Jo, ale s tím příjmením to máte popletené.“

„Někdo to popletl. Je teď MacGowan tam nahoře?“

„Pokud nezměnil své zvyky, tak je. Nikdy nikam nechodívá. Nemyslím, že jezdí dolů do údolí častěji než jednou do roka.“

Poděkoval jsem jí za informace a chystal se nastoupit do auta.

„Poslyšte, pane, co se vlastně děje v Las Cruces? Je Katie Craigová v pořádku?“

„Před několika hodinami byla. Ale její manžel není. Ten je mrtvý.“

„To on je ten zavražděný?“

‚Jeden z nich.“

„Katie s tím neměla nic společného, že ne?“

„Ne,“ ujistil jsem ji. „Neměla.“

„Díky bohu za to. Vždycky jsem na Katie držela, třebaže teď jsem ji už dva roky neviděla. Učila jsem ji vázat mušky, když byla ještě malé žlutovlasé vyžle.“ Oči se jí rozzářily starými vzpomínkami. „Je strašné vidět, jak ta léta ubíhají a jaké utrpení lidem přinášejí. Já vím, co si Katie vytrpěla.“

Já to věděl taky.

16. KAPITOLA

Hospoda byla nepravidelná jednoposchoďová budova obložená omšelými hnědými šindeli. Její okna za zavřenými okenicemi jako by dřímala ve slunečním svitu. Za ní se zdvíhalo horské úbočí a ještě dál, směrem na východ, vysoké Sierry vypínaly své bílé kupole do stratosféry.

Zaparkoval jsem před venkovskou prkennou verandou a pustil se po štěrkové cestě vedoucí kolem budovy dozadu. Šedivá veverka odpelášila před skřípotem mých kroků a párkrát se přitom ohlédla, aby se ujistila, že si jí všímám. Z větve smrku po mně pokukovala sojka. Řekl jsem jí, aby se vyjadřovala slušně.

Zpoza smrku se vynořil šedovlasý muž v kombinéze. Neohrabaně se belhal a kolébal. Jednou rukou se opřel o kmen stromu a s kolozubým úšklebkem zašilhal nahoru na ptáka. „Té si vůbec nevšímejte. Myslí si, že jí tohle místo patří.“

Sojka poskakovala nahoru dolů, trochu posmutnělá a vzteklá. Prudce se snesla muži na sivou hlavu a vychrlila na něho staccatové výbuchy zvuku. Stařec ji odehnal a smál se přitom hlasem téměř tak vysokým a slabým, jako byl hlas sojky. Pták odletěl k vrcholku stromu a pohupoval se tam jako jasně modrá vánoční ozdoba.

„To je královna tohoto zámku,“ řekl či zazpíval stařík, „a my jsme ti špinaví darebáci.“ Pod rozčepýřeným šedým obočím mu zářily černé, čilé oči.

„Vy jste pan MacGowan?“

Pohladil se po krku hranou ruky. „Tak se jmenuju. Nemám tu čest vás znát.“

„Archer, Lew Archer. Jsem soukromý detektiv a pracuji s policií na případu jedné zmizelé osoby.“

„Zmizelé osoby?“ Pronesl ta slova se slabým skotským přízvukem, importovaným v dávné době.

„V Las Cruces se ztratila nějaká žena.“

„Jaká žena? Snad ne Josephine?“

„Kdo je to Josephine?“

Podezřívavý pohled, který patřil k jeho přízvuku, mu zvrásnil kůži kolem oči. „Nemůžu říct určitě, že by vám po tom něco bylo, pane.“

„Zapomeňte na to.“

„Dobrá.“

Nechal jsem otázku Josephiny zatím plavat. „Nezvěstná žena se jmenuje Anne Meyerová. Paní Devorová z benzínové stanice ji tu viděla o posledním víkendu. Paní Devorová si myslela, že byste mi mohl pomoci.“

„Paní Devorová si myslí spoustu věcí. A dvakrát tolik jich povídá. Co já s tím mám co společného?“

„Paní Devorová spatřila tu ženu, jak v pondělí odpoledne jela v autě s Kerriganem. Jeli tímto směrem. Znáte Donalda Kerrigana?“

„Měl bych,“ řekl stařík temně. „Jo, tu dvojici jsem v pondělí viděl. Projeli tudy kolem nahoru po cestě ke koňským ohradám.“

„Můžete mi tu ženu popsat?“

Zavrtěl bílou hlavou. „Nedostal jsem se dost blízko, abych si všimnul, jak vypadala. Myslím, že to byla mladá žena. Měla tmavohnědé šaty a na hlavě jakýsi legrační klobouk. Jsem přesvědčen, že měla tmavé vlasy.“

„Tohle všechno jste viděl, když auto projíždělo kolem?“

„Nic takového jsem nepovídal. Vy mi vkládáte slova do úst.“ Opřel se pokleslými rameny o kmen stromu a pohlédl nahoru do větví. Jeho sporá bradka na mě mířila, jako by mě obviňovala.

„Promiňte. Spatně jsem vám rozuměl.“

„No dobrá teda. Viděl jsem tohohle Kerrigana jet kolem a nevěděl jsem, kdo je ta žena, co měl s sebou…“ Odmlčel se a odkašlal si do dlaně. „Chci říct, že náhodou mám s Kerriganem nějaké nevyřízené účty. Soukromá záležitost. Pomyslel jsem si: Tady máš příležitost si s ním promluvit. Tím směrem se nemoh dostat daleko, cesta za stájemi končí. Tak jsem se pustil pěšky za nimi. Trvalo mi to hodnou chvíli, než jsem se tam nahoru vyšplhal. Od té doby, co jsem si zlomil kyčel, nechodím tak dobře. Bývaly časy, kdy jsem takovýhle kopeček dokázal vyběhnout a ani se nezadýchal. Něco jsem se naložil po skálách, když jsem byl mladík tam za vodou.“

V očích měl dálku kontinentů a jeho stará mysl kroužila nad nimi. Ukázal jsem mu fotografii Anne Meyerové, abych ho přivedl zase k věci.

„Byla tohle ta žena s Kerriganem?“

„Možná že byla,“ odpověděl pomalu. „A možná že ne. Řekl jsem vám, že jsem se k ní nikdá nedostal blízko. Když jsem dorazil na vršek kopce za stájema, viděl jsem je skrz stromy. Byli dole v úžlabině a kopali dole pod vodojemem jámu.“

„Cože dělali?“

„Nemusíte křičet, já slyším bezvadně. Kopali jámu.“

„Jakou jámu?“

„Prostě prachobyčejnou díru do země. Napadlo mi, že možná upytlačili vysokou a že ji zakopávají. Zakřičel jsem na ně, aby toho nechali, že jsou na soukromém pozemku. Asi jsem měl počkat a přikrást se k nim. Ale tyhle poslední roky, co žiju sám, se velice snadno vzteknu.“

„Obzvláště na Kerrigana.“

„Vy ho znáte, jo? Měl jste vidět, jak vyskočil, když jsem na něho zakřičel. Rozběh se k autu a ta ženská za ním. Měli ho zaparkované za vodojemem, kde se cesta zatáčí, takže jsem neměl šanci je chytit. Aspoň jsem na tom trhnul pěknou lopatu.“ Škodolibý úsměv svraštil staříkovi tvář, takže vypadal jako vyschlý kluk ve falešné bradce. „Chcete ji vidět?“

„Radši bych viděl tu jámu. Můžeme nahoru vyjet autem?“

„Můžeme. Jenže varuju vás, moc tam toho k vidění není. Je to prostě jáma. Pravda, jestli jste jámu nikdá neviděl…“ Vyrazil ze sebe vysoké sojčí uchechtnutí.

„K čertu,“ ulevil jsem si, „já sám jsem se teď do jedné dostal.“

Pár set metrů za Hospodou se silnice meandrovitě vinula vzhůru do kopce a přecházela v polní cestu. Minuli jsme sluncem zalitou stráň, kde stály stáje a koňské ohrady. Za nimi kopec prudce stoupal a jeho stoupání ještě zdůrazňovaly vysoké stromy, rostoucí na svahu v nepravidelných řadách. Zahlédl jsem dřevěný vodojem vypínající se na podpěrách na vršku. Doplazili jsme se k němu po prudce se zatáčející cestě jedničkou.

Zastavil jsem vůz v zeleném tunelu, jehož klenbu vytvářely větve stromů.

„Tamhle dole,“ ukázal MacGowan.

Vedl mě přes žulový hřeben vyčnívající jako zlomené žebro ze země, a dolů do úžlabiny. Jáma byla asi metr osmdesát dlouhá a šedesát čísel široká. Měla zhruba tvar hrobu, ale byla mělčí, ne hlubší než třicet centimetrů. Vedle ní se kupila hromádka písčité země smíchané s jehličím. Poklekl jsem a prozkoumal dno jámy prsty. Půda na dně byla tvrdá. Jáma nebyla vykopána hlubší a pak zasypána.

„Já vás poctivě varoval, že tu toho moc k vidění není,“ ozval se za mnou stařík. „Jenom by mě zajímalo, co si ti zatrackaní blázni mysleli, že dělají? Hráli si na hledání pokladů?“

Vztyčil jsem se a obrátil se k MacGowanovi. „Kdo z nich kopal?“

„Ta žena.“

„Mířil na ni Kerrigan pistolí nebo ji nějak podobně nutil?“

„Nic takového jsem neviděl. Ale moh mít pistoli v kapse. Stál přesně tady, co stojím já, s rukama v kapsách. To je mu zrovna tak podobné, nechat ženskou, aby za něho oddřela špinavou práci.“

„Když odtud utíkali, říkal jste, že on utíkal první?“

„Právě tak. Vsadil bych se, že takhle rychle neběžel už hezkých pár let. Ona mu sotva stačila. Po pravdě řečeno, než se dostala na cestu, svalila se.“

„Kde upadla?“

„Ukážu vám to.“

Vyšplhali jsme se na druhou stranu úžlabiny, kde se cesta stáčela; i vedla zpět dolů do doliny. Stařík ukázal do mělkého příkopu u cesty. Byl zarostlý manzanitovým křovím, jehož větve se červeně leskly, jako by byly čerstvě namočeny v krvi.

„Asi tady,“ řekl stařík. „Kerrigan byl už ve voze, když žena upadla. Ani nevylez, aby jí pomoh, ten mizera.“

„Vy nemáte Kerrigana příliš v oblibě, co?“

„Ne, pane, nemám. Taky nemám proč.“

„Jaké s ním máte nevyřízené účty?“

„Nemluvím o tom zrovna rád. Je to rodinná záležitost a týká se mé vnučky. Je to ještě mladá holka…“

Uviděl, že ho neposlouchám, a odmlčel se. Mé oko zahlédlo něco mezi manzanitami. Byl to podpatek dámského střevíce, zaklíněný ve škvíře mezi dvěma žulovými balvany. Nahoře z něho vyčnívalo několik lesklých ohnutých hřebíků. Uvolnil jsem podpatek prsty: podpatek středně vysoký, podražený gumou a potažený ošoupanou hnědou kůží.

„Zdá se, že ztratila podpatek,“ řekl stařík. „Všim jsem si, že jde nějak divně, když vstala. Myslel jsem si, že si snad poranila nohu.“

„Kam jeli odtud?“

„Tady se dá jet jenom jediným směrem.“ Ukázal dolů z kopce.

Z místa, kde jsem stál, bylo vidět rtuťovitou stružku jezera mezi stromy. Nad ní viselo slunce jako obrovská tichá pájecí lampa. Pod bílým okrajem přehradní hráze se skrývala elektrárna a přilehlé budovy. Purpurové stěny kaňonu v pozadí se svažovaly dolů a rozpouštěly se v horké bílé dálce. Pod mléčnou údolní mlhou leželo neviditelné Las Cruces. Z chladné zalesněné výšiny bylo těžké si je představit, ale já věděl, že tam je a že se na jeho ulicích praží padesát tisíc lidí. Pohlédl jsem na kožený předmět ve své dlani a uvažoval isein, která z těch padesáti tisíc je má Popelka.

17. KAPITOLA

Zavezl jsem MacGowana domů. Bydlel v malé hnědé chatě za Hospodou. Chata měla ostrou střechu jako švýcarská chalupa a na hlavních dveřích namalované vybledající žluté slunečnice. K mému překvapení mě pozval na šálek čaje.

Říkal mu „té“, jako by měl rád starosvětskou příchuť toho slova. Také jeho obývací pokoj, který byl přecpaný tabákově zbarveným nábytkem, měl v sobě cosi ze Starého světa. Pár starých výtisků Punche leželo na stole vedle bateriového rádia. Na stěně visely obrázky z Illustrated London News a pár starých fotografií.

Jedna fotografie byla zvětšená momentka svalnatého muže bez saka, který paží objímal ženu v lehkém čepci proti slunci. Stáli před bílým hnízděným domkem a usmívali se na sebe. Třebaže dům byl ošklivý a podobal se krabici a třebaže lidé byli skromně oblečení, obrázek měl v sobě cosi idylického. V úsměvech dvojice se obrážela předválečná nevinnost. Podíval jsem se na ty lidi důkladněji a viděl jsem, že muž je MacGowan, bez vousů a v nejlepších letech.

Stařík vykulhal z kuchyně. „Kotlík bude vřít co nevidět. Posaďte se.“

„Jste velmi laskav.“

„Potěšení je na mé straně. Host je mi vždycky vítaný. Celý minulý měsíc u mě nebyla žádná návštěva. Co mi moje umřela, je to tu opuštěné živobytí.“ Ukázal palcem na zvětšeninu. „To jsme my před pětadvaceti lety. Nebýval jsem vždycky takový poustevník, jako jsem teďka.“

„Zůstáváte tu sám po celou zimu?“

„Zůstávám.“

„Já bych tu samotu nesnesl.“

Stařík se ztuhle posadil do starého plyšového fotelu, z něhož se pod jeho váhou vznesl oblak prachu. Trocha prachu se zachytila ve světle přicházejícím z okna a kroužila tam jako roztavené zlato.

„Jsou různé druhy samoty, pane – jakpak jste povídal, že se jmenujete?“

„Lew Archer.“

„Různé druhy samoty,“ opakoval. „Ta samota, pro kterou se sám rozhodnete, je nejlepší. Získáte určité zadostiučinění z toho, že žijete sám, že nikoho nepotřebujete, zvlášť když jste starý. Víte, člověka unaví potloukat se po světě. Svého času jsem dělal spoustu věcí, připlul jsem jako lodník z Glasgowa, pěstoval jsem pšenici v Manitobě, doloval stříbro v Nevadě a měď v Traverských dolech. Než jsem přišel sem, byl jsem vrátným v San Berdoo. Ale město mi nikdá úplně nevyhovovalo. Jezdíval jsem skoro každý rok zpátky do Traverse na dovolenou.“

„Myslím, že jsem o Traverse nikdy neslyšel. Je to v Kalifornii?“

„Jo, tam poblíž nevadských hranic.“ Znovu ukázal na zvětšenou fotografii. „Tohle bylo foceno v Traverse ze starých časů, kdy tam žilo víc než tisíc duší. Teďka je to opuštěné město, nezbylo tam nic než baráky a většina z nich sjíždí po svahu. Důl je vyčerpaný, víte. Když jsem tam byl naposledy, před třema čtyřma lety, nebydlel tam ani živáček.“ Ve vzpomínkách se usmál. „Po San Berdoo mi to krásně vyhovovalo.“

„Měl jste nějakou rodinu kromě manželky?“ Chtěl jsem se v hovoru vrátit k jeho vnučce.

„Měl jsem syna,“ řekl. „Teďka by byl asi tak ve vašem věku. Zabilo ho to při nějaké nehodě na Terminal Island. Osvobodili ho od vojenské služby, protože pracoval v loděnicích, a pak ho tak jako tak zabili. Já ho předtím stejně moc nevídal. Zaplet se s nějakou filipínskou holkou a mně se ta myšlenka moc nezamlouvala.“

Staříkova mysl se zmítala ve světle a proměnlivém větru jeho pocitů: „Jo za to nemohla, že vyrostla trochu divoce. Její matka se znovu provdala – tentokrát taky za Filipínce – a oba nechali holku lítat po longbeachských ulicích, místo aby ji posílali do školy.“

„Mluvíte o své vnučce?“

„Ano. Žije teď v Las Cruces. Neznáte ji náhodou?“

„Je to možné,“ řekl jsem nedbale. „Jak se jmenuje?“

„Nepamatuju se, jak se jmenuje po svatbě, ale většinou si říká Jo Summerová. Je to prý umělecké jméno, chce se stát profesionální zpěvačkou. Možná jste ji slyšel v tom baru v Las Cruces – U zlatého střevíčku?“

„Neslyšel, ale setkal jsem se s ní.“

Naklonil se ve vrzavém fotelu kupředu. „Co říkáte tomu místu, kde pracuje? Pěkně sprostý pajzl, co?“

„Bohužel máte pravdu.“

„Právě to jsem jí povídal,“ řekl. „Povídal jsem jí, že žádná mladá vdaná žena by neměla přijmout zaměstnání v takovémhle pajzlu. A rozhodně už ne u takového šéfa, jako je Kerrigan. Ale ona si nedá fit l. Myslí si, že jsem starý blázen. Možná jsem, ale nemůžu si pomoct, dělám si o ni starosti. Byla v pořádku, když jste ji viděl?“

Byl jsem ušetřen odpovědi. Kotlík zavrkal a začal pískat. MacGowan odešel do kuchyně. Zatímco připravoval čaj, pokoušel jsem se sesumírovat, co mu povím.

Uvařil čaj černý a trpký, jako mé myšlenky.

„Vaříte dobrý čaj,“ pravil jsem nakonec.

Kvitoval to zamžikáním přes svůj nakloněný šálek. Byl to prostý porcelánový šálek zdobený staromódním zlato-růžovým květinovým vzorem. Postavil jej jemně na stůl vedle sebe.

„Měl byste ji slyšet zpívat. Ne tu džezovinu, co zpívá v baru, ale některou starosvětskou písničku, Annie Laurie nebo Když jsem šel přes žitko. Chtěl jsem, aby mi je zazpívala, když mě byla navštívit.“

„Kdy to bylo?“

„Minulý měsíc. Přijela sem nahoru kolem prvního září a přivezla si s sebou manžela.“ Upřel na mě tmavé oči. „Znáte také jejího manžela? Nevzpomínám si, jak se jmenuje.“

„Jak vypadá?“

„Abych řek pravdu, jeho vzhled se mi dvakrát nezamlouvá. Je to zrzavý mládenec…“

„Bozey?“

„To je ono. Takže ho znáte?“

„Ne moc dobře.“

„Co je to zač?“ Tvář mu potemněla a kolem kostí se propadla. „Povím vám, proč se ptám. Nechoval se tak, jak by se měl chovat novomanžel v líbánkách.“

„Byly to jejich líbánky?“

„Aspoň to povídali. Měl jsem o tom pochybnosti. Je to ode mě ošklivé, ale dokonce jsem i pochyboval, jsou-li vůbec patřičně sezdaní. Nechoval se k ní s náležitou úctou. Klape jim to?“

„To nevím. Vím však, že je to surovec. Vidíte ty šrámy, co mám na tváři?“

„Musel bych být slepý, abych je neviděl. Nechtěl jsem se o nich zmiňovat.“

„Ty mi udělal Bozey.“

„Bozey? Tím svým železným boxerem?“

„Nepovídejte, že i vás ztloukl?“

„K tomu nedostal příležitost,“ prohlásil MacGowan pochmurně. „Vykopal jsem ho se vším všudy, dřív než si na mě moh něco dovolit. Ale chvilku to vypadalo na pováženou.“

„Co se stalo?“

„Tehda jsem zrovna pral, ten den, co odešel. Oba byli někde venku a já jim otevřel kufr, abych se podíval, jestli nepotřebujou něco vyprat. Protřepal jsem jednu jeho špinavou košili, a v ní byla zabalená pistole, automatická pistole a pár železných boxerů. To se mi nezdálo dvakrát dobré. Ještě jsem se tam trochu pohrabal a na dně kufru jsem objevil peníze.“

„Peníze?“

„Jo. Fůru peněz zabalených ve starých novinách. Taky velké bankovky. Muselo tam být tisíce dolarů. Neštymovalo mi to – takový starý švorcák jako on, který si nemoh dovolit ani líbánky v hotelu. Takže když se vrátili, zeptal jsem se ho na ty peníze. A na boxery. A na pistoli.“

„To bylo od vás statečné.“

„Nebojte se, já jsem se pojistil. Nabil jsem si kulovnici a měl ji na kolenou, zatímco jsem s ním mluvil. Tvářil se, jako by mě chtěl zabít, ale ta puška ho držela zpátky.“

„Co říkal?“

„Nic moc. Jenom po mně plivl pár nadávek a odešel si do ložnice pro kufr, hodil ho do vozu a odjel. Jo nechtěla, aby odjížděl, ale on na její slova nic nedal. Upustil ji jako horký vdolek. Člověk jí asi může těžko vyčítat, že se potom zapletla s Kerriganem.“ Čelo se mu zvrásnilo přemítavým zakaboněním. „Ale vy mi teď říkáte, že je zase zpátky u Bozeyho?“

„Víceméně.“

„Je to lupič nebo něco takového?“

„Něco takového. Vyprávěl vám někdy o své minulosti?“

„Nic moc. Byl tady jenom dva dni. Počkat. Párkrát se zmiňoval o Novém Mexiku a chvástal se svýma konexema v Albuquerku.“

„Jaké to byly konexe?“

„Obchodní. Myslím, že říkal něco o obchodu s lihovinama. Ale já věděl, že je to vejtaha, a nevěnoval jsem mu moc pozornosti.“

„Jistě jste se na něho vyptával Jo, když odjel.“

„Jistěže, ale ona moc nevěděla. Povídala, že se s ním potkala teprve před týdnem v Los Angeles. Pokoušel jsem se jí domluvit, aby se k němu nevracela.“ Nepokojně se zavrtěl. „Myslím, že ji budu muset zase navštívit.“

„Možná byste musel jet daleko.“

Tázavě na mě pohlédl.

„Pane MacGowane, jak vám slouží zdraví? Máte srdce v pořádku?“

Můj zájem ho potěšil a zabušil si na hruď. „Tam není nic v nepořádku. Pročpak?“

„Vaše vnučka je v nesnázích.“

„Jo v nesnázích? Je to vážné?“

„Je. Hledají ji pro krádež vozu a pro podezření z vraždy. Kerrigana někdo včera v noci zastřelil. Viděl jsem ji, jak ujíždí z místa Činu.“

Dlouho mlčel. Minuty bzučely jako skomírající mouchy v koutech místnosti. Staříkovo tělo jako by se ve fotelu scvrklo.

„Dělal jste si ze mě blázny,“ vyčetl mi nakonec. „Proč jste mi to neřek rovnou?“

„Nechtěl jsem vás ranit.“

„Ranit mě?“ Zarostlá ústa se zkřivila. „Věděl jsem, že Jo se žene do nesnází. Dělal jsem, co jsem moh, abych ji zadržel. Zajel jsem dolů do Las Cruces a snažil jsem se ji vyrvat z Kerriganovy moci, z moci Kerrigana a toho jeho města. Když člověk viděl takový kus světa jako já…“ Rozmáchl se rukou prudkým slepým pohybem a srazil svůj šálek na podlahu.

Klekl jsem si a dal se do sbírání střepů. Cítil jsem, že je to to nejmenší, co můžu udělat, a zároveň i největší.

Naklonil se nade mnou a zeptal se slabě: „Zavraždila ho?“

„Nevím.“

„Povídal jste, že ukradla auto. Pročpak to jen dělala? Dal bych jí peníze, všechny, co mám.“

„Potřebovala dopravní prostředek, a potřebovala ho okamžitě. Možná měla v úmyslu přijet sem za vámi.“

Pohlédl jsem na něho. Pomalu zavrtěl hlavou. „Nepřijela za mnou.“

Dosbíral jsem tenké bílé střípky do nerozbitého podšálku a položil je na stůl. Stařík uchopil jeden průsvitný střípek a podržel jej proti světlu.

„To byl poslední ze soupravy. Koupili jsme si ji ten rok, co jsme se brali, v krámě Společnosti Hudsonova zálivu ve Winnipegu. Ach.“ Upustil střípek zpět do podšálku. „Nemá cenu plakat nad rozlitým mlíkem. Děkuju vám, že jste se obtěžoval, mladý muži.“

Rozhostilo se další ticho.

„Co se stalo s jejím manželem, jestli je to její manžel?“

„Bozeyho také hledá policie a je na útěku. Přepadl náklaďák s whisky. Šofér byl zabitý.“

„Další zabitý?“

„Přesně tak. Máte představu, kam mohl Bozey utéct? Nebo Jo?“

„Řek bych, že nemám.“ Povstal z křesla a ze stoje pohlížel dolů na mě. „A co tahleta žena, co je nezvěstná, ta, co ztratila ten kramflek? Jak ta do všeho toho pasuje?“

„To je otázka, kterou musím teprve zodpovědět. Jedna z otázek.“

Vstal jsem a šel ke dveřím. „Jedu teď zpátky do Las Cruces. Můžu vás svézt?“

„Srdečné vám děkuju, ale pojedu sám. Potřebuju si to rozmyslet, ťotřebuju chvilku, abych tohle všechno vstřebal.“

„Kdyby se tu Jo objevila, dáte mi vědět? Najdete mě prostřednictvím paní Kerriganová.“

„To nevím jistě,“ řekl. „Možná vám dám vědět a možná nedám. Ach, ona sem stejně nepřijde, kdepak ke mně.“ Otevřel mi dveře. Zuřivé slunce mu zaťalo drápy do tváře.

18. KAPITOLA

Vracel jsem se zeleným tichem po cestě podél břehu jezera. Když jsem projížděl kolem Kerriganovy chaty, spatřil jsem při ústí jejich pěšiny stát červený kabriolet. Paní Kerriganová na mě divoce zamávala přes okénko. Zaparkoval jsem u cesty a přistoupil k jejímu autu.

Paní Kerriganová byla krásně oblečená a upravená, v černých hedvábných šatech, černém klobouku a černých rukavičkách. Až na oči a rty měla tvář úplně bezbarvou.

„Nečekal jsem, že vás uvidím,“ oslovil jsem ji.

„Sally Devorová mi řekla, kde jste. Věděla jsem, že se musíte vracet tudy. Čekala jsem.“

„Na tohle?“

Vytáhl jsem z kapsy kroužek s klíči a podal jí ho okénkem. Klíče |i nervózně zachřestily v orukavičkované ruce.

„Nepřišla jsem kvůli klíčům,“ pravila. „Ale když už jsem tady, ráda bych se podívala do chaty. Nepůjdete se mnou?“

„Na vašem místě bych tam nechodil.“

„Je tam? Klepala jsem na dveře a nikdo neodpověděl. Skrývá se uvnitř?“

„Ne. Nikde v okolí tady není. Anne Meyerová se ztratila, jak říkal váš muž.“

„Ale o tom pondělku mi lhal. Paní Devorová je v pondělí viděla spolu.“

„Zřejmě viděla. Také starý MacGowan z Hospody je viděl. Přistihl je v lese při poněkud zvláštní činnosti.“

Na lícních kostech se jí objevil slabý ruměnec. „Milovali se?“

„Kdepak. Ona kopala jámu do země. Váš manžel ji pozoroval, jak kope.“

„Jámu? Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Smím si přisednout?“

„Jistěže. Prosím, jen pojďte.“

Přesunula se, aby mi uvolnila místo za volantem. Ukázal jsem jí hnědý kožený podpatek.

„Poznáváte tohle?“

Vzala ode mě podpatek a přidržela jej u světla. „Myslím, že ano. Komu má patřit?“

„Povězte mi to vy.“

„Anne Meyerové?“

„Hádáte, nebo to víte?“

„Nemohu si být absolutně jistá. Myslím, že měla na sobě takovéhle střevíce, když jsem ji minulý pátek viděla. Kde jste ho vzal?“

„V lese. Zřejmě ho ztratila, když je MacGowan vyplašil.“

„Chápu.“ Pustila mi podpatek do dlaně, jako by byl nakažený. „Proč, pro všechno na světě, kopali v lese jámu?“

„Nekopali. Ona kopala. On tam stál a pozoroval ji. To navozuje spoustu otázek a jednu možnou odpověď. Slyšel jsem o sadistických vrazích, co zavedli své oběti na opuštěné místo a donutili je, aby si vykopaly hrob. Jestliže měl v úmyslu ji zabít…“

„Ale to je neuvěřitelné.“ Slova jí měkce explodovala z úst. „Don by něco takového neudělal.“

„Povídala jste mi, že byl sadista.“

„To jsem nemyslela doopravdy. Mluvila jsem jen tak.“ Svírala dveřní kliku, jako bychom vybírali zatáčku velkou rychlostí.

„Já taky. Je to pouze možnost, která mě napadla.“ Nabídl jsem jí cigaretu, ona odmítla a já si zapálil. „Viděla jste ho v pondělí v noci, když se vrátil domů?“

„Viděla. Bylo velice pozdě, ale byla jsem dosud vzhůru.“

„Povídal vám něco?“

„Nevzpomínám si. Ne. Už jsem ležela. Nepřišel si lehnout. Seděl a pil. Slyšela jsem ho, jak se dlouho toulá po domě. Nakonec jsem si vzala prášek pro spaní.“ Přesunula ruku z kliky na mou paži. „Jak můžete říkat, že ji zabil? Vždyť ani nevíte, jestli je mrtvá.“

„Nevím, ale vše tomu nasvědčuje. Není-li mrtvá, kde tedy je?“

„To se ptáte mě?“ Tlak její ruky byl téměř bolestivý. Oči měla tragicky modročerné. „Přece nevěříte, že jsem ji zabila já?“

„To máte pravdu. Nevěřím.“

Zdálo se, že mé popření nevnímá. „V pondělí jsem byla celý den doma. Mohu to dokázat. Celé odpoledne u mě byla jedna přítelkyně. Přišla na oběd a zůstala až skoro do večeře. Víte, kdo to byl?“

„Na tom nezáleží. Mně nemusíte dokazovat alibi.“

„Nicméně mohu, a také chci. Byla se mnou Marion Westmoreová – žena státního návládního. Připravovaly jsme bazar Mládežnické ligy. Zdá se mi to tak strašně dávno, spíše jako před čtyřmi lety než před čtyřmi dny. Takový pošetilý způsob, jak strávit odpoledne.“

„Myslíte?“

„Teď si to myslím. Všechno mi teď připadá pošetilé. Měl jste někdy pocit, že se vám zastavil čas? Že žijete ve vzduchoprázdnu, bez budoucnosti, a dokonce i bez minulosti?“

„Jednou jsem to zažil,“ přiznal jsem. „Ten týden potom, co mě opustila manželka. Ale nevydrželo to. Ani vám ten pocit nevydrží. Překonáte jej.“

„Nevěděla jsem, že jste měl manželku.“

„To bylo dávno.“

„Proč vás opustila?“

„Povídala, že nesnese život, co vedu. Prý se věnuju příliš mnoho jiným lidem a ne dost jí. V jistém směru měla myslím pravdu. Ale doopravdy se to redukovalo na skutečnost, že jsme už nebyli zamilovaní. Aspoň jeden z nás nebyl.“

„Který?“

„Raději bych to nerozebíral. Exhumace mrtvol je ošklivá záležitost.“

Když jsem ji takto odmrštil, seděla chvíli tiše. Hleděla k jezeru, které se třpytilo mezi stromy jako úlomky spadlé oblohy.

„Asi jsem si o to koledovala,“ řekla. „Ale vy jste byl včera večer ke mně laskavý a dnes zas. Nemohu než se ptát, zda to není prostě vaše technika. Je to způsob, jakým se chováte při vyšetřování? Je to váš psychologický třetí stupeň?“

V její otázce bylo tolik pravdy, až jsem sebou škubl. „Jednám s vámi tak na rovinu, jak jen to jde. Nepopírám, že jsem v pokušení využívat lidí, působit na jejich city, manipulovat s nimi. To jsou při mém řemesle choroby z povolání.“

„A vy jimi netrpíte?“

„Trpím.“ Proměnlivý úsměv Jo Summerové se mi jako kouř zatřepotal před mým vnitřním zrakem. „Pracuju ve špinavé branži. Můžu si akorát dávat pozor a snažit se, aby byla co nejčistší.“ Měl jsem pocit, jako by mě dostala do choulostivého postavení, a změnil jsem téma rozhovoru. „Co vás sem vlastně přivedlo?“

„Nevím jistě. Snad jsem vás prostě chtěla opět vidět.“ Nepohlédla na mě. „Není to strašné, když se žena přizná s něčím takovým muži?“

„Strašné. Pohoršila jste mě, Katie.“

„Ne, nedělejte si ze mě legraci. Není na tom nic legračního. Brandon Church mě vyděsil, když jsem s ním včera v noci – dnes ráno hovořila.“

„Dělal vám nepříjemnosti?“

„To zrovna ne. Z ničeho mě neobvinil. Ale zdál se mi tolik jiný – vůbec ne ten člověk, za jakého jsem ho měla. Tvářil se, jako by mě skoro neznal, a jednal se mnou jako s cizí osobou. Uvažovala jsem, jestli není pod vlivem drog nebo jestli se nepomátl. A pak ten druhý, ten latinskoamerický pomocník šerifa…“

„Braga?“

„Ano. Sal Braga. Slyšela jsem, jak vám vyhrožoval. Povídal, že vás na potkání odpráskne, a Brandon se ani nepokusil ho uklidnit. Brandon neřekl ani slovo.“

„Nejspíš se mu ta myšlenka zamlouvá.“

„Ale proč? Co se to s námi všemi děje?“

„To je můj problém. Rád bych vám položil ještě pár otázek.“

„O Brandonovi? To byl jeden z těch, o kom jsem si myslela, že ho znám. Zdá se, že ve skutečnosti neznám nikoho.“

„O vašem manželovi a o Anne Meyerové, jestli jste s to o nich hovořit.“

Po chvíli odpověděla lhostejným tónem: „Nevadí mi to.“

„Dobrá. Ještě pořád k sobě cítili náklonnost?“

„Nemyslím. Don mi řekl, že se s ní rozešel už před řadou měsíců. Projednou se domnívám, že mluvil pravdu. Když jsem je vídala spolu v motelu, nejednali, jako by…“ Hlas jí selhal.

„Jako by byli dosud milenci?“

Přikývla.

„Máte představu, proč se rozešli, za předpokladu, že se rozešli?“

„Asi se jí už nabažil – on se nabažil žen velice snadno. Nebo on znudil ji.“ V očích jí zlomyslně zablesklo. „Ona byla právě tak přelétavá jako on.“

„Ale po rozchodu zůstali pořád přáteli?“

„Zřejmě ano. Pracovala pro něho až do minulého týdne.“

„Říkáte, že byla přelétavá. Kolik toho o ní víte?“

„O Annie toho vím dost. Tolik, že ji dokonce dokážu litovat, pokud nelituji sebe. Víte, znám ji od té doby, co jsme spolu chodily do střední školy. Jsem jenom o dva tři roky starší než ona. Anne měla už i tehdy špatnou pověst.“

„Na střední škole?“

„Ano, začínala velmi brzo. Patřila k děvčatům, co blázní za kluky, a byla velice krásná a velice divoká. Nebyla to všechno jenom její vina. Vyspěla strašně rychle. Byla úplně vyvinutá žena, ještě jí nebylo ani patnáct. A nepoznala žádný slušný rodinný život. Matka jí umřela a její otec byl hotové zvíře. Skutečně hotové zvíře.

„Říkáte to, jako byste o nich vypracovala studii.“

„Otec ji vypracoval,“ řekla překvapivě. „Velmi se zajímal o Anne a její rodinu a debatoval o nich se mnou. Byl soudcem u soudu pro mladistvé právě tak jako u okresního soudu a tento případ měl na starosti. Musel rozhodnout, co se má udělat s Anne, potom co se to přihodilo.“

„Co se přihodilo?“

Nepodívala se mi do očí. „Její otec ji zneužil.“

„Myslíte tím to, co si já myslím, že myslíte?“

„Ano.“

„Proč není Meyer v San Quentinu?“

„Anne proti němu nechtěla svědčit u soudu. Byla samozřejmě jedinným svědkem, a tak se proces nekonal. Ale měli toho dost, aby mu ji odňali, aby ji vzali pryč z jeho domu. Otec měl v úmyslu dát ji do pěstounské péče, ale ukázalo se, že to není třeba. Brandon se oženil s její sestrou – pracoval tenkrát v péči o mládež – a ti dva si ji vzali k sobě. Žila s nimi několik let a zdá se, že to fungovalo. S Anne nebyly žádné další maléry, aspoň ne právní.“

„Až doteď.“

Paní Kerriganová se náhle na sedadle otočila a podívala se vzhůru po pěšině ke skryté chatě. Její zpola otočené tělo vytvářelo proti světlu siluetu, jež člověku vyrážela dech.

„Nepůjdete se mnou nahoru do chaty?“

„Proč?“

„Chci se podívat, v jakém je stavu. Zamýšlím ji prodat.“

„Raději tam nechoďte.“

„Proč? Je její mrtvola…?“

„Nic takového. Prostě by se vám tam nelíbilo. Po pravdě řečeno, raději byste mi měla klíče vrátit.“

„Nechápu proč.“ Avšak vytáhla kroužek s klíči z černé kožené kabelky a podala mi jej. „Nač je chcete?“

„Předám je úřadům, podaří-li se mi najít v Las Cruces nějakého poctivého policajta. Vy byste měla nějaké poctivé policajty znát, když váš otec byl soudcem.“

„Brandona jsem vždycky považovala za poctivého. Pořád ještě věřím, že poctivý je, když je při smyslech.“ Kousla se do rtu. „Proč nejdete za Samem Westmorem?“

„To je státní návladní?“

„Ano. Sam a Marion jsou moji nejdávnější přátelé. Na Sama Westmorea se můžete spolehnout.“ Ale opět se chytila kliky, jako by ji potřebovala, aby zakotvila ve skutečnosti. „Myslíte, že je bezpečné, abyste se vrátil do města?“

„Nevím, je-li to bezpečné. Rozhodně by to mělo být zajímavé.“

Tichým, jasným hlasem konstatovala: „Vy jste statečný muž, že?“

„Ne statečný. Jenom paličatý. Nerad vidím, když nemehlům a podvodníkům projde příliš mnoho. Mohlo by se stát, že by to převzali úplně.“

„Nenecháte je, že ne?“

Měla zasněný, téměř dětský hlas. Její hořcové, doširoka rozevřené oči byly zamlžené. Pak se zavřely. Uchopil jsem její hlavu mezi dlaně a políbil ji na ústa.

Klobouk jí spadl, ale nepokusila se jej znovu nasadit. Její hlava mi spočívala na rameni jako rozrušené zlaté ptáče. Opírala se o mě hrudí a cítil jsem, jak zrychleně dýchá.

„Vy je zastavíte,“ řekla.

„Jestli oni nezastaví dřív mě, Katie.“

„Jak jste věděl, že se jmenuju Katie? Už strašně dlouho mi nikdo neřekl Katie.“

Neodpověděl jsem. Vysvětlování by tuto chvíli jen pokazilo.

Ale stejně skončila. Paní Kerriganová ztuhla a odtáhla se. Když jsem se znovu pokusil dosáhnout jejích rtů, odvrátila hlavu.

„Proboha,“ pravila drsně. „Já potřebuju opatrovníka, co? Varovala jsem vás, abyste nebyl ke mně soucitný. Jsem s to brečet na každém rameni, které se mi nabídne.“

Červený kabriolet jel za mnou dolů z vrchu. Stále jsem si připomínal, jak chutnaly její rty.

19. KAPITOLA

Meyera jsem našel v kóji v rohu jeho skladiště, jak nečinně sedí u stolu poházeného fakturami. Podíval se na můj obličej, jako by mu pohled na něj zraňoval rudě orámované oční bulvy. „Co se vám stalo?“

„Pořezal jsem se při holení.“

„Čím jste se to holil, elektrickou sekačkou na trávu? Už jsem si zapínal myslet, že jste mi zdrhnul. Což jste možná měl. Brand chce, abych vám ten případ vzal.“

„Takže co?“

„Takže nic. Nepřijímám rozkazy od žádnýho mladýho usmrkance, kterýho jsem pomáhal dosadit na radnici svýma dobrýma penězma.“

Meyer se naklonil na pažích kupředu, tvář jako šedivějící maska starého lišáka. „Jenom být váma bych se mu už neplet do cesty. Brand je zlý, když se mu někdo plete do cesty.“

„Já to taky moc dobře nesnáším.“

„Možná že ne.“ Ironicky mrkl na mou pošramocenou vizáž. „Jenže vy nejste šerif. Tak teda, kde jste byl?“

„U jezera Perdida.“

„Proč jste se coural zrovna tam? Celý den jsem se vás pokoušel sehnat, a nejsem jediný. Státní návladní vás chce vidět. Zatímco jste se potloukal po venkově, případ se začal proklubávat. Víte o tom buicku, co zůstal na letecký základně…“

„Měl bych o něm vědět. Já jsem totiž o něm podal zprávu.“

„No, ať je to jakkoliv, vystopovali ho k obchodníkovi s auty v Los Angeles. Tenhle zrzek – jakpak se jmenuje?“

„Bozey.“

„Tenhle Bozey ho koupil v prodejně ojetých aut kolem prvního září. Zaplatil za něj hotově, pětisetdolarovou bankovkou a několika menšina. Když chtěl obchodník peníze uložit do banky, pokladník je pozastavil.“

„Byly horké?“

„Spálily mu prsty. Peníze byly částí kořisti z jedný banky v Portlandu, co ji v srpnu vyloupili. Banka v L. A. dostala oběžník od oregonské policie, kde byly uvedený čísla bankovek. Byla to velká koříst, celkem přes dvacet tisíc dolarů.“

„Bozey okradl banku o dvacet tisíc dolarů?“

Meyer přikývl chundelatou hlavou. „Na zrzka je vypsaná odměna dva tisíce. To by vás mělo držet ve hře, jestli vůbec něco. Co vás, proboha, hnalo k jezeru? Myslel jste si snad, že si trochu zarybaříte na mý útraty?“

Málem jsem ho pustil k vodě. Jen jedna věc mě zadržela: ještě jsem ho potřeboval.

„Říkejte tomu třeba rybaření. Něco jsem ulovil.“ Položil jsem na stůl ošoupaný hnědý podpatek. „Patří tohle vaší dceři Anne?“

Obracel ho v prstech jemně, jako by podpatek byl žensky citlivý.

„Nevím, jestli patří Annie nebo ne. Nikdy jsem si moc nevšímal toho, co mají ženský na sobě. Odkud ho máte?“

Pověděl jsem mu to.

„To nevypadá pro Annie moc dobře.“ Hodil podpatkem na stůl jako nepodařenou kostkou. „Co z toho usuzujete?“

Opřel jsem se na účetnické stoličce o zeď a zapálil si cigaretu. „Mám tušení, že kopala hrob. Mohl být určený pro ni nebo pro někoho jiného.“

„Pro koho jinýho? Pro Kerrigana?“

„Pro Kerrigana ne. Kerrigan na tu práci dohlížel.“

„To mi nedává smysl. Víte jistě, že to s ním byla Annie?“

„Mám dva svědky. Žádný z nich ji sice neidentifikoval stoprocentně, ale myslím, že jsou pouze opatrní. Jestli je tenhle podpatek její, tak je to potvrzeno.“

Meyer sebral podpatek z nepořádku na stole a poškrábal se vyčnívajícími hřebíčky na neoholené bradě. Zvuk zarašploval o konečky mých nervů.

„Hilda by to možná věděla.“

Sáhl po telefonu a vytočil číslo. Na překližkové stěně za jeho hlavou vykukoval zpod zbrusu nového kalendáře s nahotinkami konec starého motta:

Já ženu jsem si vzal

a zas s ní skoncoval.

Chceš-li, chlapče, přítele mít,

musíš si pejska opatřit.

Meyer hovořil do mluvítka: „Haló, Brande, je tam někde Hilda?“

Telefon zaskřípěl, že není.

„Nevíš, kde je?“

Šerifův hlas byl cestou po drátech zkreslený, ale dal se poznat. „Ne. Nevím.“ Pak hlas poklesl a zbytek toho, co povídal, jsem nezachytil.

Meyer naslouchal a tvář se mu protahovala. „No a co ty na to? Já osobně si myslím, že dělá velkou chybu, a taky jí to povím, jestli ji uvidím.“ Položil sluchátko. „Brand říká, že od něho odešla. Sbalila si šaty a odstěhovala se.“

„Neřekl proč?“

„Kdepak on. Ale já náhodou vím, že spolu nikdy moc dobře nevycházeli. Říkávala, že s ní krutě zachází, ale potom o tom přestala mluvit.“ Na Meyerových ústech se objevil podivný náznak úsměvu, napůl starostlivý a napůl výsměšný. Příbuzenské vztahy vzniklé manželstvím bývají obvykle dvousečné.

„Krutě?“

„Nemyslím, že by ji mlátil, aspoň ne tam, kde je to vidět. Stěžovala si na duševní krutost. Teda musel se chovat jako barbar, když ji dohnal k pokusu o sebevraždu.“

„Paní Churchová se pokoušela o sebevraždu?“

„Tak, tak. Vzala si hrst prášků pro spaní, už je to dávno, krátce po svatbě. Brand se to pokoušel zatlouct a vydávat to za nehodu, ale já se dozvěděl, jak to bylo, od Annie. Annie u nich tehdá bydlela.“

„Proč to chtěla udělat?“

„Nejspíš s ním byla tak nešťastná, že už to nemohla vydržet. Nevím. Nikdy jsem žádným ženským nerozuměl, a svým vlastním holkám ze všech nejmíň. Nikdy jsem nedoved ani s jednou promluvit. Já řeknu černý, ony na to bílý, a tak to bylo odjakživa.“

Jeho drsná a ublížená sentimentalita mě stísňovala. V pusté kancelářičce bylo horko k zalknutí a mně se zdálo, jako bych tam byl polapený celé hodiny.

„Kde myslíte, že je?“

„Ví bůh.“

„Mohl byste to zkusit u vás doma.“

„Jo,“ ucedil pochybovačně.

Zvedl sluchátko a znovu vytáčel číslo. Na druhém konci linky telefon zacvrlikal jako unavený cvrček.

„Hildo? Jsi to ty? Co tam, u všech čertů, děláš? – Ne, počkej. Chci ti něco říct. A Archer ti chce něco ukázat. Hned jsme tam.“

Jel jsem za Meyerovým lincolnem přes město a zaparkoval na příjezdové cestě vedle jeho soukromé skládky starého železa. Za dne byl dům ještě ošklivější – opadávající žluté průčelí s osleplými okny, obklopené divoce rostoucími zelenými vlasy eukalyptových stromů. Jestliže Hilda Churchová vyměnila své manželství za tohle, pak s tím manželstvím muselo být něco náramně v nepořádku.

Hilda nám otevřela dveře se sítí proti hmyzu. Meyer ji přejel pohledem od hlavy k patě a beze slova se protáhl kolem ní.

„Jak se máte, pane Archere?“

„Mohlo by to být lepší. A bylo to už i horší. A vy?“

„Jsem naprosto v pořádku, děkuju.“ Ale vypadala, jako by byla strávila špatnou noc. Zelené oči měla kalné a nejasné a pod nimi se jí modraly kruhy. S předstíranou živostí se usmála. „Prosím, pojďte dál.“

Zavedla mě do obývacího pokoje, ale kráčela se zřejmým váháním. Připadala mi jako malá holčička, neobratně se pohybující v přerostlém těle, ohrožována ostrými rohy světa.

Posadil jsem se na starou pohovku u stěny naproti krbu. Popel z ohniště byl vybraný, celý pokoj byl zametený, uklizený a prach byl utřený. Meyer si toho zřejmě nevšiml. Paní Churchová si otírala své neklidné bílé ruce vpředu o zástěru a vyčítavě na něho pohlížela.

„Uklidila jsem ti dům, otče.“

Meyer odpověděl, aniž na ni pohlédl: „Nemusíš tu zůstávat a dělat mi služku. Z dlouhodobýho hlediska bude líp, když se vrátíš domů a budeš se starat o manžela.“

„Nevrátím se domů,“ prohlásila ostře. „Jestli mě tu nechceš, najdu si vlastní byt jako Anne.“

„Anne je něco jinýho. Není trvale vázaná a dovede si na sebe vydělat.“

„Já si taky dovedu na sebe vydělat, jestli mě tu nechceš.“

„Tak to není. Jestli ses rozhodla, že tu zůstaneš, prosím. Já jenom, co tomu řeknou ostatní lidi?“

„Jací ostatní lidi?“

„Lidi ve městě.“ Neurčitě máchl rukou. „Všichni ti lidi, co hlasovali pro Branda. Nedělá to dobrý dojem, rozbít rodinu v takovýhle době.“

„Nemám rodinu.“

„Kdybys chtěla, mohla bys ji mít, nejsi ještě tak stará.“

„Co ty o tom víš?“ řekla a hlas se jí lámal. „Nevrátím se a konec. Je to můj život.“

„Je to taky jeho život. Ty mu ho kazíš.“

„On si ho zkazil sám. Ať si dělá se svým životem, co chce. Já nepatřím ani jemu, ani nikomu jinému.“

„Takhle jsi jakživa nemluvila.“ Meyerův hlas zněl užasle.

„Brand se taky jakživ takhle nechoval.“

„A co vlastně proved?“

„To ti neřeknu, styděla bych se.“ Oči se jí zaleskly slzami. „Vždycky jsi naléhal na Anne a na mě, abychom se vrátily domů a vedly ti domácnost. Teď, když to dělám, nejsi spokojený. Nelíbí se ti nic, co dělám.“

„Ale jistěže líbí, krasavice.“

Pokusil se dotknout jejího ramene. Odtáhla se. Jeho netrénovaná ruka visela okamžik ve vzduchu, pak mu klesla k boku.

Vstal jsem. Doufal jsem, že prolomím tíživé napětí, které se mezi nimi rozhostilo. „Paní Churchová, rád bych, abyste se podívala na něco, co tu mám.“ Vytáhl jsem podpatek jako talisman. „Váš otec se domnívá, že byste ho možná mohla identifikovat.“

Přistoupila k jednomu oknu a odtáhla záclonu. Světlo se vlilo dovnitř přes její hlavu a ramena a galvanicky jí postříbřilo hnědé vlasy. Obracela kožený předmět v ruce.

„Kde jste ho našel?“

„V horách poblíž jezera Perdida. Měla vaše sestra vycházkové střevíce tohoto hnědého odstínu?“

„Ano, myslím, že měla. Vlastně to vím.“ Přešla přes pokoj ke mně, rozrušením celá neohrabaná. „Anne se něco přihodilo. Že je to tak? Povězte mi pravdu.“

„Kéž bych ji znal! Jestli je to její podpatek, tak byla minulé pondělí s Kerriganem v lese a kopala tam jámu.“

„Možná vlastní hrob,“ poznamenal Meyer truchlivě.

„Vy si myslíte, že je mrtvá, pane Archere.“

„Nemám v úmyslu vás zbytečně strašit, ale být připraven na nejhorší není tak špatný nápad. Pak jakékoliv překvapení, které přijde, nám poskytne jenom úlevu.“

Shlédla na podpatek, který svírala v pěsti. Když ruku otevřela, spatřil jsem, že hřebíky jí vyhloubily na dlani rudé zoubkování. Přidržela si dlaň k ústům a zavřela oči. Na vteřinu jsem myslel, že omdlí. Její tělo se zhouplo mírně, avšak těžce jako mramorová socha otřesená v základech. Ale neupadla.

Otevřela oči. „Je to všechno? Nebo je toho ještě víc?“

„Tohleto jsem našel v Kerriganově chatě u jezera.“ Ukázal jsem jí ploché hnědé sponky, které jsem sebral z medvědí kůže.

„Anne vždycky nosívala takovéhle sponky.“

Meyer jí nahlédl přes rameno. „To je pravda, trousívala je po celém baráku. Takže víkend strávila s Kerriganem, co?“

„Pochybuju. Ale nějaký muž tam s ní byl. Máte představu kdo?“

Otec s dcerou na sebe mlčky pohlédli.

„Tony Aquista byl minulou sobotu v noci tam nahoře.“

„Co dělal Tony u jezera?“ podivil se Meyer.

„Možná byl tím mužem. Jednu dobu si byli dost blízcí, bližší, než si uvědomujete.“

„Tomu nevěřím.“ Hildina tvář byla bílá a strnulá. „Moje sestra by se ho nedotkla ani třímetrovou tyčí.“

„To si myslíš ty,“ řekl Meyer. „Nikdy jsi nevěděla, co se jí děje v hlavě. Sama sebe jsi přesvědčila, že je to malá světice, ale já vím zatraceně dobře, co byla zač. Byla vášnivá… – a vždycky byla divoká. A s Tonym si zahrávala stejně, jako si zahrávala s ostatníma, dokud se jí nezačal zdát příliš nebezpečný.“

„To není pravda.“ Hilda se obrátila ke mně. „Nesmíte otce poslouchat. Anne nebyla nikdy divoká. Po pravdě byla příliš nevinná a doplatila na to. Nikdy ji nenapadlo, že by se mohla zaplést do – skandálu.“

Meyer odfrkl: „Nevinná! Ještě nosila copánky, a už se tahala s chlapama a nezáleželo jí na věku ani na barvě. Nachytal jsem ji v tomhle domě, právě v tyhle místnosti – málem jsem z ní duši vytřískal.“

Hildina tvář byla bledá a lesklá, s výjimkou tmavých skvrn pod očima. Odměřeně pravila: „Jsi starý špinavý lhář.“

Meyer smrtelně zbledl: „Tak já jsem teda starej špinavěj lhář, jo?“

„Ano, a já ti povím proč. Tys ji měl příliš rád. Žárlil jsi na mládence, žárlil jsi na vlastní dceru…“

„Jsi bláznivá ženská, takhle mluvit před cizím člověkem a takhle očerňovat vlastního starýho tátu.“

Hlas se mu v hrdle přiškrtil. Ruka mu vyletěla jakoby sama od sebe a uhodila ji ostře přes tvář.

„Přestaň, otče!“

Vstoupil jsem mezi ně, tváří obrácen k Meyerovi. Vzrušení jím třáslo, jako teriér třese hadrem. Potom ho náhle pustilo. Zhroutil se na pohovku, zvadlý jako mrtvola, ale slyšitelně dýchal ústy.

Postavil jsem se nad něho. „Meyere, kdo zabil vaši dceru?“

„Nevím,“ odpověděl tenkým stařeckým hlasem. „Vždyť ani jistě nevíte, jestli je vůbec mrtvá.“

„Vím to dostatečně jistě. Zabil jste ji vy sám?“

„Jste na hony od pravdy. Jste stejný blázen jako tamhleta. Já bych Annie nezkřivil vlas na hlavě.“

„Jednou jste to udělal. A neházel bych slovy jako blázen. Mohou se vrátit jako bumerang.“

„S kým jste mluvil?“

„S někým, kdo zná vaši minulost a ví, co jste Anne provedl.“

Nejisté se posadil a hlava se mu kymácela na zarostlém a laločnatém krku. „To bylo před deseti lety. Byl jsem tenkrát mladší, nedoved jsem se dobře ovládnout.“ Hlas mu sklouzl trpce do sebelítosti. „Nebyla to všechno jenom moje vina. Ona pobíhala po domě bez šatů. Zahrávala si se mnou stejně jako s ostatníma. Nemoh jsem jí zabránit, aby mi nelezla do pokoje. Nedokázal jsem se ovládnout. Nevíte, jaké to bylo, žít celá ta léta bez ženy.“

„Utřete si slzy ručníkem, staříku. A nefňukejte mi tady. Člověk, který provedl to, co vy, by byl schopen i vraždy.“

Divoce zavrtěl hlavou ze strany na stranu, jako by ji měl obtíženu neviditelnými kuřaty, která se vracela na hřad. „To je všechno pryč, všechno už pominulo. Od tý doby jsem na Annie nevztáh ruku.“

„A pokud jde o ten revolver, co jste jí údajně dal? Bylo to přesně tak, Meyere?“

„Jistěže bylo. Přísahám.“ Překřižoval se prstem po hrudi a dodal gestu nádech obscénnosti. „Dal jsem jí tu starou policejní bouchačku, co jsem měl. Anne měla strach z Aquisty, víte. Jestli ji někdo zabil, tak to byl Aquista. To dá přece rozum, ne?“

„A kdo potom zabil Aquistu?“

„Já ne. Jestli si myslíte, že jsem si oddělal vlastního šoféra, jste cvok.“ Meyer pozvedl krví podlité oči k mé tváři a pohled mu ztvrdl. „Poslyšte, pane, tohle se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí. Vy přece máte pracovat pro mě.“

„Rezignuji.“

„To mi báječně vyhovuje. A teď k čertu sypte z mýho domu.“

Vykročil jsem ke dveřím.

„Ještě počkejte, dlužíte mi sto dolarů. Chci je zpátky.“

„Zažalujte mě.“

Pokusil se vstát, ale svalil se zpátky na pohovku. Dýchal rychle a hlasitě a údy mu křečovitě poškubávaly. Porozhlédl jsem se po Hildě.

Síťové dveře se zabouchly.

20. KAPITOLA

Vydal jsem se za ní dolů po verandových schodech a přes neposečený trávník. Ohlédla se, spatřila, jak se blížím, a rozběhla se. Na okraji parcely se nohama zapletla do bujně rostoucího náprstníku. Upadla na kolena a schoulila se do klubíčka. Vlasy jí zakrývaly tvář a bílou šíji měla odkrytou, aby na ni mohla dopadnout nějaká neznámá osudová sekyra.

Zvedl jsem ji na nohy a jednou rukou jsem ji podpíral. „Kam chcete jít?‘

„Nevím. Tady u něho zůstat nemůžu. Bojím se ho.“ Ňadra se jí zmítala jako divocí živočichové polapení do sítě. „Je to zlý člověk a nenávidí mě. Nenávidí nás obě od té doby, co jsme se narodily. Vzpomínám si na den, kdy se narodila Anne. Maminka umírala, ale on se na ni zlobil. Chtěl syna. Byl by rád, kdybych i já umřela. Byla jsem blázen, že jsem se sem vracela.“

„Proč jste opustila manžela, paní Churchová?“

„Vyhrožoval mi. Vyhrožoval, že mě zabije, jestli vytáhnu paty z domu. Ale cokoliv by bylo lepší než zůstat tady.“

Vzhlédla na osleplou fasádu domu a rozhlédla se po parcele poseté rezavými podvozky. Na ulici za parcelou zpoza rohu vyrazil černý sedan a prudce zastavil u obrubníku. Spatřil jsem, jak se z řidičova místa vynořuje bílý stetson.

„Brand.“ Hildino tělo vedle mě ochablo, jako by se jeho kosti rozpustily v kyselině hrůzy.

Šerif se blížil přes parcelu. Kráčel strnule na dlouhých pístovitých nohou. Šel jsem mu vstříc. Zastavili jsme se proti sobě na úzké pěšině.

„Co to provádíte s mou manželkou?“

„Snad abyste se zeptal jí.“

„Já se ptám vás.“ Obrovské ruce mu visely volně podél těla, ale byly napjaté a chvěly se. „Povídal jsem vám, abyste ji nechal na pokoji. A také jsem vám přikázal, abyste se tohohle případu vzdal.“

„Neúčinkovalo to. Pořád se jím zabývám a budu se jím zabývat dál.“

„To se ukáže. Jestli si myslíte, že můžete ignorovat mé příkazy a útočit na mé pomocníky a že vám to projde…“ Konec věty spolkl. „Teď vám dávám na vybranou. Buď do hodiny vypadnete z mého okresu, nebo zůstanete a máte na krku obvinění ze zločinu.“

„Okres patří vám, co?“

„Zůstaňte tu a uvidíte.“

„A právě v tomhle vám překážím, Churchi. Pokaždé když na vás narazím, máte skvělý plán, jak mě od tohoto případu odstavit. Myslí mi to pomalu, ale když se něco takového bez přestání opakuje, začnu být trochu podezřívavý. Jenom trošku.“

„Vaše podezření mě nezajímají.“

„Státního návladního by zajímat měly, pokud není stejně zkorumpovaný jako vy. A jestli je celá správa okresu zkorumpovaná, poženu to výš.“

Pohlédl na bílou koloidní oblohu. „Co vás opravňuje k názoru, že se mnou smíte takto mluvit?“

V jeho otázce zaznívalo něco divadelního. Měl jsem podezření, že jeho vůle se pod nátlakem ohýbá a že jeho bezúhonnost se už zlomila.

„Fakt je, že jste podvodník. Vy to víte. Já to vím. Vaše manželka to ví.“

Bledá čára, téměř tak bílá a zřetelná jako čára křídou, mu orámovala ústa. „Chcete mě dohnat k tomu, abych vás zabil?“

„Na to nejste z toho pravého těsta.“

Rty se mu roztáhly a odkryly zuby, jež se třpytily zlatými suvenýry na chudobné dětství. Oči se propadly a ztemněly. Pozoroval jsem je, dají-li mi znamení. Pohnuly se. Šerifovo pravé rameno pokleslo.

Uhnul jsem přímo do jeho rozmáchnuté paže. Pěst proletěla kolem jako zpitomělá včela a v letu mě štípla do ucha. Šerif zavrávoral do strany a tím vystavil buď čelist mé levačce, nebo žaludek pravačce. Dopřál jsem mu pravačku. Jeho žaludek byl pod oblekem jako prkno. Šerif zastavil mou levačku pravým předloktím a kontroval svou levačkou. Zasáhla mě do spánku, až jsem se otočil.

Hilda Churchová se choulila na okraji parcely jako vyděšené zvíře. Oči měla vytřeštěné a prázdné a ústa otvírala v bezhlesém výkřiku.

Kryl jsem si tvář a vrhl se na Churche. Pěstmi mi pronikl pod lokty, až jsem se předklonil. Zezdola jsem ho zasáhl pod bradu ranou, která mu obrátila obličej k obloze. Klobouk mu sletěl. Šerif vrávoravě ustoupil pár kroků dozadu a spadl. Převrátil se, vstal a znovu se na mě vrhl.

Jeho dlouhá levačka si našla můj žaludek, potom nos. Uslzenýma očima jsem ho viděl duhově zbarveného, jak se otočil v pase kolem osy a vyrazil na mě pravým hákem. Hák mě srazil k zemi. Vztyčil jsem se na kolena a ucítil, jak mi šerifova pěst exploduje v obličeji. Tím mi zřejmě otevřel šrám v obočí. Tekuté teplo mi stékalo do jednoho oka a zbarvovalo denní světlo do ruda.

Zvedl jsem se a se sklopenou hlavou vyrazil po šerifovi. Jako býk jsem vletěl do rozmáchnutí jeho levé paže a bušil jsem mu do těla. Přestal se krýt. Pravačkou jsem mu nabral čelist, až jsem pocítil, jak mi bolest nárazu vystřelila do lokte. Jeho omámený profil se pootočil, obklopen rudou svatozáří. Přeměřil jsem ho levačkou a celou svou váhu jsem vložil do krátkého pravého háku. Šerif klesl k zemi, zády opřen o model T bez kol.

Tentokrát mu šlo vstávání pomalu. Nohy vlekl po uschlé trávě. Zemská přitažlivost ho táhla za paže. Mohl jsem proniknout jeho chybující obranou a dorazit ho. Místo toho jsem ho jen sevřel, částečně proto, že byl ztlučený, a částečně kvůli ženě, která za mnou křičela:

„Přestaňte! Hned toho nechte!“

Držel jsem mu paže, takže jimi nemohl hýbat. Jeho obličej připomínal lebku potaženou pergamenem. Jizva na spánku zrudla a pulsovala. Snažil se uvolnit a v křečovitém úsilí zavíral oči. Moje krev stékala na něho a mísila se s jeho krví, a od začátku naší rvačky mě napadla první jasná myšlenka: Jeden z nás bude muset zabít toho druhého.

Šerifem znovu projela zuřivost. Kopl mě kolenem a vytrhl se mi z rukou. V býlí klopýtl do strany a opřel se o auto bez kol. Nastalo mrazivé ticho. Viděl jsem Churche ospale opřeného o podvozek, stromy nehybně stojící v bezvětrném parnu a za nimi v mlžném oparu strašidelné dvourozměrné hory. Churchova ruka se šinula trhavým mechanickým pohybem k boku.

Strach mnou projel jako ozubená jiskra. Měl jsem revolver v kapse, ale nesáhl jsem po něm. Už to by šerifovi stačilo, aby své střílení prohlásil za sebeobranu. A byl představitelem zákona.

Pětačtyřicítka vlekla šerifa ke mně. Jeho schlíplé mlčení bylo horší než jakákoliv slova. Jestli jsem to měl dostat, teď byla ta pravá chvíle a to pravé místo, pod bílou údolní oblohou, uprostřed případu, který nikdy nevyřeším. Pod oblekem mi stékal chladnými potůčky pot a kapky krve odkapávající z mé brady odpočítávaly vteřiny.

Žena prošla kolem mě. „Brande. Tento muž byl ke mně laskavý. Nechtěl mi způsobit nic zlého. Neubližuj mu. Prosím.“

Natáhla ruce po pistoli a sklonila ji dolů. Došla těsně k Churchovi a stála s tváří u jeho ramene. „Řekni, že mu neublížíš. Prosím. Už nesmí dojít k dalšímu zabíjení.“

Šerif shlédl na temeno její hlavy, jako by ji jakživ neviděl. Jeho oči se pomalu soustřeďovaly.

„Už k němu nedojde.“ Hlas mu zněl hluboko v hrdle. „Přišel jsem si tě odvézt domů, Hildičko. Pojedeš se mnou domů?“

Hilda přikývla a opřela se o něho jako poslušná panenka.

„Tak si tedy jdi sednout do auta. Za minutku přijdu.“

„Žádné další maléry? Slibuješ?“

„Žádné další maléry. Slibuju.“

Vrazil modrou pistoli zpět do pouzdra. Jejich těla se postupně oddělila, jako když se dělí obrovská buňka. Žena kráčela beze spěchu, jakoby omráčená po pěšině k ulici. Šerif ji pozoroval po celou cestu, dokud neusedla na předním sedadle a nezavřela za sebou dveře. Pak si sebral klobouk, a zatímco jej rukávem otíral, obrátil se ke mně:

„Jsem ochoten na tohle zapomenout, jste-li ochoten zapomenout i vy.“.

„Jenže já nejsem.“

„Děláte chybu.“

„Každý si děláme své chyby.“

„Zatraceně, Archere, copak se nemůžeme spojit?“

„Ne za podmínek, které by vám vyhovovaly. Hodlám zůstat v Las Cruces, dokud tenhle případ neskončí. Pokuste se mi přišít nějaké obvinění, a já vám předvedu pár svých obvinění.“

„Jako například?“

„Neplnění povinností. Spiknutí se zločinci.“

„Ne.“ Sáhl po mé paži. „Vy tomu nerozumíte.“

Ustoupil jsem z jeho dosahu. „Rozumím tomuhle. Já se snažím vyřešit dvě vraždy a něco se mi v tom pokouší zabránit. Něco, co vypadá jako zákon a mluví jako zákon, ale nepáchne jako zákon. Aspoň ne mému nosu. Páchne to jako prašivý chlap. Prašivý chlap, který bere státní peníze a sedí za stolem v soudní budově a předstírá, že je úřední osoba.“

„Vždycky jsem konal svou povinnost.“ Ale řekl to bez přesvědčení. Jeho hněv se obrátil dovnitř a jeho nejisté zavrčení se zahryzlo samo do sebe.

„Konal jste ji včera v noci, když ten náklaďák unikl z okresu?“

Neodpověděl. Stál a hleděl na zem mezi nás, pak se na patě obrátil a s mírným klopýtáním odešel ke svému autu. Kabát měl na zádech roztržený a na dýnku stetsonu měl špinavou čmouhu. V rozptýleném světle vrhalo jeho tělo bledý a třaslavý stín.

21. KAPITOLA

Vyhledal jsem lékaře a ten mi udělal na obličeji osm stehů. Zřejmě to bral jako samozřejmost a na nic se nevyptával. Nicméně když práci skončil, řekl si o pětadvacet dolarů na ruku. Buď byl ten typ lékaře, nebo já byl ten typ pacienta.

Když jsem opustil ordinaci, zmocnilo se mě mocné nutkání nasednout do auta a odjet z Las Cruces a nikdy už se nevrátit. Nemohl jsem přijít na jediný solidní důvod, proč tam zůstávat. A tak, provázen mesiášským komplexem, jsem přejel přes město k soudní budově.

Věžatou bílou betonovou budovu postavenou do L obklopovaly trávníky tak zelené jako umělá tráva, jíž používají obstaravatelé pohřbů, aby skryli účel své práce. Nad hlavním vchodem hleděl do slunce basreliéf slepé Spravedlnosti. Vysoko nad její šerou a ovázanou hlavou železné rafie věžních hodin ukazovaly půl čtvrté.

Kachlíčkované schodiště vedlo do prvního poschodí ke kancelářím státního návladního. V předpokoji si mě mohutná blondýna s očima komisaře přeměřila zpoza barikády svých ňader. Zapsala si mé jméno a poradila se s komunikačním zařízením a pak mě eskortovala kolem několika dveří do soukromé kanceláře státního návladního. Byla to velká, sluncem zalitá místnost s minimem nábytku. Pár lidských maličkostí změkčovalo její velkolepou neosobnost: fotografie mladé, krásné ženy na stole, police knih, jež neobsahovaly pouze právnické spisy, pár litografií Dona Freemana na stěnách.

Měl jsem co dělat se třemi hlavními typy státních návladních. Jeden je mírně zavalitý, přátelský typ, který neuspěl nebo skoro neuspěl v soukromé praxi a skončil na radnici, kde maže med kolem úst lidem, kteří ho tam dosadili. Druhý je nadějný mladý právník, který používá úřadu jako odrazového můstku k vyššímu úřadu nebo k výnosnější praxi. Třetí typ, ne tak řídký jako kdysi býval, je služebník veřejnosti, který by raději žil v poctivé společnosti než vyhověl příteli nebo měl portrét v novinách.

Zdálo se, že Westmore patří do druhé kategorie. Nabídl mi cigaretu a zapálil mi ji, používaje této příležitosti k prozkoumání mého obličeje. On sám měl obličej úzký a kostnatý, ambiciózní až k asketismu. Maskovaly jej brýle bez obrouček a korunovala štětka předčasně zešedivělých vlasů podobných vztyčeným železným pilinám.

Přistavil mi židli a pak se posadil za psací stůl. „Vy jste nepolapitelný, pane Archere.“

„To je mi líto. Zabýval jsem se pátráním.“

„Zdá se, že jste se při tom pátrání plížil.“ Měl ostrý a inteligentní hlas s nádechem ironie. „Po pravdě řečeno, vážně jsem se zabýval myšlenkou vydat na vás zatykač.“

„Pro jaké obvinění?“

„Je tu několik možností. Například, kladl jste odpor úřední osobě. My tady v Las Cruces pohlížíme na takovéto věci dosti přísně.“ Měl pedantská ústa.

„Máte na mysli Churche?“

„Mám na mysli šerifova pomocníka Bragu.“

„Braga dostal, co mu patřilo. Nebýt toho, že na mě zaútočil, mohl jsem to děvče dopadnout.“

„Braga si svůj omyl teď už uvědomuje. Ovšem na vašem místě bych se vyhýbal temným uličkám. A neradil bych vám, abyste tyto praktiky opět zkoušel na Bragovi nebo komukoliv jiném z šerifova oddělení. Jediné, co vás chrání před vězením, je skutečnost, že jste hlásil to auto na letišti.“

„Church mi tu zásluhu přiznal?“

„Přirozeně. Church přiznává zásluhu tomu, komu patří. A toho buicka jsme potřebovali, abychom se dostali na stopu Bozeymu.“

„To mi Meyer povídal. Předpokládám, že Bozeyho jste ještě nedopadli?“

„Ještě ne. Ale od té doby, co jsem hovořil s Meyerem, mi přišel dálnopis. Bozey má sáhodlouhý trestní rejstřík.“ Westmore vylovil z košíku pošty k odeslání žlutý papír a přejel ho očima. „Ještě na základní škole drobné krádeže a vandalismus, opakovaná krádež auta v dalších pár letech, nošení nehlášených zbraní, pouliční krádeže a loupežná přepadení. Obvyklý vývoj. Když započteme rok v Prestonu, Bozey strávil sedm z posledních jedenácti let za mřížemi.“

„Odkud pochází?“

„Původně ze západní části Los Angeles. Byl však zatčen v pěti západních státech. Naposled byl odsouzen za to, že řídil náklaďák pro gang pašeráků alkoholu v Novém Mexiku. Z vězení se dostal v červenci a přesunul svou činnost na severozápad.“

„Tu banku v Portlandu přepadl sám?“

„Pokud vědí, byla to sólová práce. Nebo aspoň byl jediný, kdo do banky vešel.“

„A odešel s dvaceti tisíci dolarů?“

„Odešel o dvaadvacet tisíc dolarů bohatší. Naneštěstí pro něho je nemohl utratit. V bance měli téměř úplný seznam ukradených bankovek a zveřejnili jej na pobřeží a po celém jihozápadě. Ta koupě auta v Los Angeles byla zřejmě jeho jediným větším pokusem něco z těch peněz udat. Auto sice získal, ale ten obchod měl pro něho nepříjemné důsledky. Musel zmizet z Los Angeles s policií v patách. Z hotelu na Main Street odešli sotva hodinu předtím, než tam dorazila policie.“

„To děvče bylo tehdy s ním?“

„Zapsali se jako manželé. Pan John Brown s chotí.“ Křivý úsměv mu škubl jedním koutkem úst. „Náramně vhodné alias, uvážíme-li, co se stalo původnímu Johnu Brownovi.“

„Kdy opustili L. A.?“

„Před šesti týdny, 3. září. Banku v Portlandu vyloupil 15. srpna. Od 3. září až do včerejška po něm není ani stopy.“

„Ne tak docela.“

Bystře na mě pohlédl. „Povídejte, víte-li něco víc. Já jsem vám pověděl vše, co jsem věděl.“

„Víte, kde je jezero Perdida, pane Westmore?“

„Měl bych to vědět, mám tam chatu. Proč?“

„Jezero Perdida je jedno z ohnisek případu. Bozey a ta Summerová se tam skrývali pár dnů na začátku září. Také Anne Meyerovou naposledy viděli u jezera…“

„Co ta má s tou záležitostí společného?“

„Je v samém jejím středu. Nevím, jaké úsilí jste vynaložili na pátrání po Meyerové. Jestli se tak dosud nestalo, navrhuji rozeslat její podrobný popis.“

„Šerif jej rozeslal včera večer. Dosud nedošla žádná odpověď.“

„Myslím, že byste měli soustředit své pátrání na jezero Perdida.“

„Jistě k tomu máte důvody.“

„Mám.“ Dal jsem mu podpatek a klíče k chatě a znovu pokračoval ve svém příběhu.

Poslouchal netrpělivě a ťukal přitom na stůl nepokojnou rukou, jako by cítil, jak mu mezi prsty proklouzávají vteřiny. „MacGowan možná lže. Nepřipadá vám jeho příběh fantastický?“

„Je tak divoký jako sám život. Kdyby si to vymýšlel, vymyslel by si něco uvěřitelnějšího. Kromě toho jsem tu jámu viděl.“

„Jámu mohl vykopat on sám. A je-li dědečkem té Summerové, má důvod lhát.“

„MacGowan dokonce ani nevěděl, že děvče je v nesnázích, když mi vyprávěl o kopáčích hrobu.“

„Zdá se, že aspoň vás přesvědčil.“

„Vyslechněte ho sám.“

„To také mám v úmyslu. Mezitím bych chtěl, aby se vaše výpověď zaprotokolovala.“

„Právě kvůli tomu jsem přišel.“

Státní návladní zmáčkl knoflík komunikačního zařízení a požádal o soudního stenografa. Uhlazený bělovlasý muž přivlekl do místnosti těsnopisný psací stroj a postavil ho u stolu. Zatímco jeho bleskurychlé prsty zapisovaly můj příběh, Westmore přecházel po kanceláři.

Šerif hrál v mé výpovědi čistě konvenční roli. Kdyby Westmore byl jiný, byl bych možná promluvil. Ale Westmore byl velice uhlazený a já jeho uhlazenosti nedůvěřoval. Měl větší moc než šerif, nebyl jsem si však jist, jak by jí použil.

Asi v polovině mého recitálu byl Westmore odvolán z místnosti. Vrátil se s rozjasněnýma očima a celý nervózní vzrušením. Když stenograf odešel, prozradil mi proč.

„Právě jsem hovořil s kontrolní jednotkou daňového úřadu. Dnes ráno jsem jim předal Kerriganovy účetní knihy. Ještě nebyl čas na celkovou analýzu, ale už teď jsou si jisti, že okrádal vládu.“

„Daňový únik?“

„Ano, po několik roků. Koncem čtyřicátých let vydělával ve svém baru fůru peněz a nehlásil je ke zdanění.“

„Kam ty peníze přišly?“

Pokrčil úzkými, jemně proužkovanými rameny. „Las Vegas, Tanforan, Caliente – to vše poskytuje daleko větší vzrušení než placení daně z příjmů. Rok poté, co koupil Zlatý střevíček, začal vést dvojí účetní knihy. Anne Meyerová to zřejmě úmyslně přehlížela. Byla v té době jeho sekretářkou a účetní. Vláda se několik měsíců pokoušela získat proti nim konkrétní důkazy. Prý plánovali předvolat jak Kerrigana, tak Meyerovou před obžalovací porotu.“

„Není divu, že se snažil zmizet.“

Westmore vážně přikývl. „Donald Kerrigan byl už v koncích finančně, morálně i ve všech ostatních ohledech. Dokonce i jeho manželství se rozpadalo. Právě teď jsem mluvil telefonicky s Kate Kerriganovou. On je na tom svým způsobem líp než ona. On tomu unikl.“

„Ona ne?“

„Bude-li vláda hnát případ do důsledků, tak ne. Podepisovala společná přiznání k dani, i když samozřejmě nevěděla, že on je zfalšoval. Mohli by jí vzít všechno, co jí zbylo.“

Pomyslel jsem na Kate Kerriganovou, jak je dosud zapletena do následků své špatné volby před sedmi lety. „Není to trochu kruté?“

„Budu-li tomu moci zabránit, tak k tomu nedojde. Kerrigan se proti Kate velice provinil, a ona to snášela jako světice, jako úplná světice.“

Nepřel jsem se, třebaže světice nebylo to pravé slovo. „Já ji mám také rád.“

„Těší mě, že to říkáte. Mimochodem, ptala se po vás. Ráda by se s vámi setkala, až tu skončíte.“

„Je doma?“

„Ano, doma. Jednu věc jsem jí neřekl a nechtěl bych, aby se donesla k ní nebo ke komukoliv jinému.“ Pohlédl na mě poněkud pochybovačně.

„Nechám si to pro sebe.“

„No, souvisí to s vaší myšlenkou, že ta Meyerka je středem případu. Z Kerriganových šeků vyplývá, že jí během posledního roku platil tisíc dolarů měsíčně.“

„To je velký plat pro vedoucí motelu.“

„Je to víc, než co měl z toho podniku on sám.“

„Vydírání?“

„Zdá se to být logická hypotéza. Jakýsi úplatek, možná ve spojitosti s jeho daňovými podvody. Ať to bylo cokoliv, Kerrigan měl silný motiv, aby ji zavraždil. Souhlasí to s vašimi názory?“

„Jsem téhož mínění, aspoň v současné době.“

Westmore přešel k oknu a chvíli tam stál, zády ke mně. Když se obrátil, jeho brýle se blýskaly v Šikmých paprscích světla.

„Předpokládejme, že Kerrigan v pondělí Anne Meyerovou zabil a nějak se jejího těla zbavil. Věděl, že se dříve či později najde a že se podezření samozřejmě obrátí proti němu. Nepochybně také věděl, že daňový úřad se chystá skočit mu na jeho tlustý krk. Proto se rozhodl vypadnout s tolika penězi, kolik jich jen sežene.“

„A s tou holkou Summerovou.“

„A s tou holkou, samozřejmě. Taje katalyzátorem celé reakce. Seznámila své dva mužské, Bozeyho a Kerrigana, a ti vypracovali plán na uloupení nákladu lihovin. Bozey měl dvacet tisíc dolarů, které nemohl utratit. Kerrigan měl styky, které mu umožňovaly objednat si náklad whisky a připravit ji pro Bozeyho. Dokonce zařídil dočasný úkryt na letecké základně. Za tyto různé služby mu Bozey zaplatil ukradenými penězi.“

„Které by Kerrigan také nemohl utratit.“

„Kerrigan to zřejmě nevěděl. Podfoukli ho. Bozey použil té holky jako volavky.“ Žargon podsvětí divně ladil s Westmoreovou uhlazenou, vznešenou výslovností.

„Možné to je,“ připustil jsem, „ale ona se do toho vžila. Byla do Kerrigana zamilovaná.“

Westmore pozvedl obočí. „Jak to víte?“

„Podle toho, jak mluvila. Mimoto jsem je viděl spolu.“

„Není to poněkud subjektivní důkaz?“

„Nicméně ho nemůžete přehlížet. Lidé jsou lidé. Platí to i o děvčatech v Coroně a o děvčatech, která tam směřují.“

„Nebudeme se přít.“ Tvář mu ztuhla do oficiální masky. Byl to byrokrat, jakkoliv se tomu vzpíral. „V každém případě má spoluvinu na vraždě. Víme, že Bozey zastřelil Aquistu.“

„Víme to jistě?“

„Jsem přesvědčen, že zastřelil jak Aquistu, tak Kerrigana. Střely, jež je zabily, pocházejí z téže zbraně. Jen se podívejte, jaký má ten Bozey rejstřík. Jen čirou náhodou ještě nikoho nezabil. Pro ten náklad whisky byl ochoten zabít. Byl pro něho lepší než peníze, lepší než ty peníze, co měl. V naší Unii jsou dosud státy, kde dobrá, nezákonně získaná lihovina je cenným zbožím.“

„Jedním z nich je Nové Mexiko. Indiáni z rezervací za lihoviny velice draze platí.“

„Nezapomínám na to. Hlídáme všechny výpadovky. Jakmile se Bozey pokusí přejet přes hranice, chytneme ho. A budeme mít náš případ pěkně pod střechou.“

„Pod děravou střechou.“

„Co máte s děravou střechou?“ vyštěkl Westmore.

„Zatéká do ní. Povídal jste, že Aquista a Kerrigan byli zastřeleni touž zbraní.“

„Přesně tak. Danelaw odvedl kus dobré práce s těmi střelami. Kerriganova střela se zdeformovala o lebku, ale přesto z ní zbylo dost, aby ji bylo možno pozitivně identifikovat. Pochází ze stejné hlavně jako střela v Aquistově hrudi.“

„Z jaké hlavně?“

„Z hlavně revolveru osmatřicítky. Danelaw se domnívá, že to možná byl starý policejní revolver.“

„Je-li váš balistický důkaz spolehlivý, tak Bozeyho vylučuje. Bozey nezastřelil Kerrigana.“

„Říkám, že zastřelil.“

„Počkejte okamžik. Uvažujte, co to znamená. Znamená to, že Bozey jel s náklaďákem po silnici z letecké základny do motelu v době, kdy každý policajt ve městě po něm pátral. Zaparkoval policií hledaný náklaďák před motelem, zašel dovnitř a zastřelil svého komplice. Jaký by musel mít důvod, aby takhle riskoval?“

Westmore se naklonil přes stůl v póze prokurátora a celou váhou spočinul na roztažených prstech. „Kerriganova smrt odstranila svědka proti němu, svědka, který by se stal nebezpečným, jakmile by zjistil, že peníze, které dostal, jsou nepoužitelné. A Kerrigan se chystal utéci s jeho děvčetem.“

„To neobstojí,“ protestoval jsem. „Bozey měl, co chtěl, prchal s tím. Nevracel by se zpátky jenom proto, aby si popřál prosté zadostiučinění, že Kerriganovi prostřelí hlavu. A jestli nespáchal jednu vraždu, nespáchal ani druhou – za předpokladu, že Danelaw ví, o čem mluví.“

„Mám naprostou důvěru v Danelawa. A tvrdím, že Bozey spáchal obě vraždy. Nebo zabil Aquistu a pak půjčil revolver té holce, aby zabila Kerrigana.“

„To je velmi nepravděpodobné.“

„Právě naopak. Tyto dva předpoklady jsou jediné možné předpoklady, které odpovídají faktům. Při interpretaci důkazů existuje jakýsi ekonomický zákon.“

„Je to falešná ekonomie, jestliže nezahrnuje všechna fakta.“

Vrhl na mě pronikavý pohled právníka, jenž podrobuje svědka křížovému výslechu. „Existují další důkazy, o nichž vy máte povědomí a já ne?“

Oplatil jsem mu pohled, jak nejlíbezněji jsem dovedl. Nebyl to ten typ člověka, kterého můžete poznat za hodinu nebo za rok. Pochyboval jsem, že by muž tak horlivý a bystrý jako Westmore měl své vymanikúrované prsty v radniční kaši. Avšak politika páruje lidi ještě podivněji než sex.

Vstal jsem a šel k oknu. Venku na trávníku skupina důvěryhodných vězňů ve světlých hrubých pracovních šatech zastřihovala hlohy kolem soudní budovy. Nijak jsem netoužil rozmnožit jejich řady. Kdesi mimo dohled motorová sekačka bzučela jako hmyz polapený v pomalém jantaru odpoledne.

„Soudím, že existují,“ řekl mi Westmore u ramene.

„Nic konkrétního.“

„Ven s tím. Nemám času nazbyt.“

„Meyer mi vyprávěl historku o jedné zbrani. Nevím, mám-li jí věřit. Významné je, že s ní vyrukoval sám. Možná se jenom snažil vysvětlit skutečnost, že zbraň zmizela.“

„Jaká zbraň?“

„Policejní revolver osmatřicítka. Meyer tvrdí, že ji někdy loni na podzim půjčil své dceři Anne. Prý ho žádala o zbraň, aby se měla čím bránit před Tonym Aquistou.“

„Před Aquistou?“

„To je Meyerova verze. Je možné, že lže.“

„Nechápu – domníval jsem se, že vy pracujete pro Meyera.“

„Už ne. Rozešli jsme se kvůli něčemu, co se přihodilo před deseti lety. Bylo to před vaší érou?“

„Sotva. Pracuju tu už skoro patnáct let.“

„Pak se pravděpodobně na ten případ pamatujete. Meyera popohnali před soud, protože špatně zacházel se svou mladší dcerou.“

„Pamatuji se,“ připustil Westmore přísně. „Nicméně k procesu nikdy nedošlo. Děvče bylo příliš vyděšeno, než aby svědčilo. A předpokládám, že Meyer taky trochu zapracoval v zákulisí. Soudce Craig mohl pouze prohlásit, že Meyerův dům není vhodné místo pro mladistvé, a vzít mu dítě z opatrování.“

„Jakou pověst má Meyer, nehledě na tento případ?“

„Řekl bych, že zamlada býval ostrý chlapík. A slyšel jsem, že původní kapitál získal tím, že ve dvacátých letech dělal šoféra mexickým podloudníkům. To tedy opravdu bylo před mou érou.“

„Šerif neměl moc šťastnou ruku, pokud jde o příbuzné jeho ženy.“

„Člověka neposuzujeme podle jeho tchána,“ prohlásil Westmore stroze. „Church věděl o staříkovi všechno, když si bral Hildu. Jeho hlavním cílem bylo dostat obě děvčata z Meyerova dosahu. Sám mi to řekl jednou večer, když jsme už něco vypili.“

„Je to bohatá rodina, že?“

Westmoreovi ztvrdla tvář. „Jestli máte políčeno na to, na co podle mého názoru políčeno máte, můžete klidně svinout šňůru. Peníze šerifa nikdy nezajímaly. Pracuje šestnáct hodin denně za menší plat než já. Church se prostě do Meyerovy dcery zamiloval a vzal si ji. Dělá, co považuje za správné, a nestará se o následky.“

„To rád slyším,“ řekl jsem a pohladil si zafačovanou tvář. „Platí to také jeho identifikačním důstojníkovi Danelawovi?“

„Bohužel nevím, kam míříte?“

„Můžete důvěřovat Danelawovi, že nepřekroutí fakta, ať směřují kamkoliv?“

„Absolutně.“

„I kdyby vedla clo jeho vlastního oddělení?“

„Přece nemyslíte k Brandonu Churchovi?“

Pohyboval jsem se na velice tenkém ledě, a tak jsem trochu ucouvl. „To je váš vlastní závěr.“

Westmoreovy oči se zableskly jako hřebíkové hlavičky. Státní návladní se mrazivě usmál. „Danelaw netouží po ničem na světě víc než stát se šerifem.“

„V tom případě ho pošlete do Meyerova domu. Stařík si ve sklepě zřídil jakousi střelnici. Danelaw tam možná najde další z těch střel osmatřicítek, s jakými pracoval. Anebo taky nenajde.“

22. KAPITOLA

Kate Kerriganová na mě čekala v mém voze.

„Bála jsem se, abych vás neminula,“ řekla, když jsem otevřel dvířka. „Přijela jsem taxíkem. Pan MacGowan telefonoval z elektrárny.“

„Mně?“

„Ano, je na cestě ke mně domů, chce se s vámi sejít. Neříkal nic určitého, ale týká se to myslím jeho vnučky. Žádal mě, abych se nikomu kromě vás nezmínila, že volal.“

Nastoupil jsem a nastartoval. Na střední škole právě končili. Pár bloků od budovy soudu se řítila po ulici přední hlídka kraksen a starých vozů s upravenými motory a za nimi následovala nepravidelná armáda mladíků v džínsech a hezkých děvčat s holýma nohama. Některá děvčata byla asi stejně stará jako Jo. Přemítal jsem, co ji vydělilo z jejich společnosti, čím se od nich tak liší.

Kate obrátila mé myšlenky jiným směrem. „Když si pomyslím,“ pravila, „že ani ne před deseti lety jsem byla jedním z těchhle dětí! Tím nejšťastnějším. Otec byl tehdy ještě naživu a já jsem byla královnou školního večírku a kapitán ragbyového mužstva mě pozval na akademický ples. Domnívala jsem se, že všechno bude báječné, celý můj další život. Panebože, proč mě nikdo nevaroval?“

„Člověka nikdy nikdo nevaruje.“

„Nechali mě žít v jakémsi snovém světě,“ pokračovala hořce. „Nechali mě věřit, že jsem něco mimořádného, že se mě nikdy nic nedotkne. Víte, co jsem si o sobě myslela? Že jsem lady Shalott, která pozoruje svět v zrcadle. A pak zrcadlo prasklo. Nebo vy tu Tennysonovu báseň neznáte?“

„Taky jsem ji na střední škole četl.“

Zbytek cesty k jejímu domu jsme ujeli mlčky. Po MacGowanovi nebylo ani vidu a Kate mě pozvala, abych počkal uvnitř. Přestože celý den svítilo slunce, obývací pokoj byl chladný a v jeho zdech se dosud chvěly ozvěny hádky, kterou jsem vyslechl.

Kate odhodila černý klobouk a rukavice na jednu židli a druhou mi nabídla. „Je to dokonce horší, než jsem si myslela. Pověděl vám to Sam Westmore?“

„Něco málo mi řekl.“

„Don mi zanechal méně než nic. Sam mi řekl, že možná budu muset zaplatit dlužné daně z příjmu za několik let. O něčem takovém jsem neměla ani tušení.“

„Jestli do toho bude mít Westmore co mluvit, tak k tomu nedojde. Je to přece váš dobrý přítel, ne?“

„Vždycky jsem ho za dobrého přítele považovala.“

„Ale co když k tomu dojde? Co když vám vezmou zbytek vašeho majetku?“

„Zůstanu bez krejcaru.“

„Je to tak hrozná představa?“

„Ani nevím. Ještě jsem se tomu nepodívala do očí.“

„Podívejte se teď. Čeho byste se tak bála? Jste mladá, krásná a chytrá.“

Netrpělivě mávla rukou bez prstenů. „Bohužel nemám náladu na poklony. Dnes ne. Nicméně vám děkuji za dobré úmysly.“

„Nevím, proč byste měla truchlit. Váš muž vám prokázal laskavost, že se nechal odstřelit. Možná vám prokázal jinou laskavost tím, že rozházel vaše peníze.“

Pohlédla na mě, jako by pochybovala o mém zdravém rozumu. „Co tím, proboha, myslíte?“

„Budete se zase chtít vdát…“

„Nikdy.“

„Ale budete. A až k tomu dojde, budete mít lepší šanci najít si poctivého mužského, ne zas nějakého Kerrigana. Tenhle stát se hemží rozhazovačnými mládenci, trubci, kteří se ženou za penězi, ať jsou kde jsou. Potkal jsem jich tisíce.“

„Jejich opravdu tolik?“

„Jděte podél kteréhokoliv dlouhého bloku v Beverly Hills nebo v Santa Barbaře nebo v Santa Monice a uvidíte dva tři, jak se projíždějí v jaguáru nebo cadillaku.“

„A všichni mají – manželky?“

„Živí se ženami. Pokud ženy vlastní tři čtvrtiny majetku v této zemi, potud se budou vyskytovat muži, kteří se je snaží o něj připravit a mají úspěch. Patříte k nejpočetnější tajné společnosti ve Spojených státech: k zazobaným dívkám, které si vzaly toho nepravého a později litovaly. To je dámská pomoc alimentačnímu bratrstvu.“

Upřela na mě dlouhý užaslý pohled. „Vy žijete ve strašném světě, že?“

„Ve skutečném světě.“

„Jak to vydržíte?“

„Tak, že neinvestuji své city do cihel zlata. A vy?“

„Já to nedovedu vydržet. To je snad zřejmé. Já jsem jemně vychovaná dívka,“ vyslovila tu frázi ironicky, „které trvalo příliš dlouho, než dospěla. Dospět je obtížné – žádný div, že se to poštěstí tak málokomu.“ Mezi obočím jí naskočila hluboká ustaraná puklina. Zcela odlišným hlasem pokračovala: „Don nebyl takový mizera, jak si myslíte. Poctivě se snažil, aspoň nějakou dobu. Nebyla to jenom jeho vina, že nedovedl zacházet s penězi. Měla jsem mu pomoci. V nejednom ohledu jsem mu pomoci mohla. Nebyla jsem mu dobrou manželkou. Potřeboval víc, než jsem mu mohla dát.“

„Potřeboval víc, než mu mohl dát kdokoliv.“

„Dnes odpoledne máte plno bezcitných poznámek.“

„Promiňte. Jak už jsem řekl, potkal jsem spousty Kerriganů. Rodí se s vakuem tam, kde by mělo být srdce. Nebo se jim něco přihodí, když jsou dětmi. Ať je to jak chce, nemají v sobě nic než hlad, nenasytnou díru, kterou nemůžete zaplnit.“

„Jako žena?“

Zarděla se, zmateně vstala a šla k velkému oknu. Po chvíli pravila ke mně nebo k lhostejnému oknu: „Hůř už jsem dopadnout nemohla, že? Když si pomyslím, jakým byl můj otec váženým člověkem v tomto údolí. Můj dědeček založil v Las Cruces kolej na pozemku, který jí sám daroval. A já jsem je zradila. Nepromrhala jsem pouze jejich peníze. Promrhala jsem jejich pověst, všechno, co znamenali, celou minulost.“ Obrátila se a rozhlédla se po arkticky krásném pokoji. „Nepřipadá mi spravedlivé, nepřipadá mi možné, že jsem jedinou svou chybou tolik zničila.“

„Není to zničené, a nejste zničená ani vy. Podvodníci jako Kerrigan nemůžou zničit opravdové lidi a opravdové věci.“

„Skutečně ne?“

Opět se ke mně obrátila zády. Se světlými vlasy splývajícími volně na šíji vypadala jako štíhlá mladá dívka. Dalo se těžko uvěřit, že protrpěla sedm let nešťastného manželství a ovdověla v důsledku vraždy.

Přiblížil jsem se k ní. „Váš život neskončil, teprve začíná.“

„Obávám se, že mě touto selskou filozofií nemůžete utěšit. – Ne, promiňte, že jsem to řekla. Byl jste ke mně od samého začátku laskavý.“

„Bylo to snadné, Katie.“

„Říkal, prý nejsem žena. Já přeci jsem žena, ne?“

Uchopil jsem ji za ramena, obrátil a vzal do náruče. Nastavila i ústa. Se rty přitisknutými k mým řekla:

„Je mi líto, že jsi zraněný, Lewe. Prosím tě, už nic neriskuj.“

„Nebudu. To nic není.“

„Jsem opravdu žena? Přitahuji tě?“

Nemohl jsem na její otázku odpovědět slovy.

Po chvíli řekla: „Cítím se jako vdova z Effesu.“

„Já mám plno bezcitných poznámek a ty jsi plná literárních narážek. Ale jen pokračuj. Je to náramně poučné.“

„Děláš si ze mě legraci.“

„A proč ne?“

Přitáhla si mou hlavu na své vysoustruhované bílé rameno a zašeptala mi do ucha: „Cítíš se mou zásluhou jak muž, Lewe? Ano?“

„Cítil jsem se jako muž předtím. Cítím se tak i teď.“

„Chvástáš se.“

„No dobrá, tak se chvástám. Kromě tebe to nikdo neslyší, a tobě to nevadí.“

Zasmála se. Na verandě se ozvaly kroky, šoupavé a nepravidelné. Domovní zvonek zazvonil.

23. KAPITOLA

MacGowan si oholil bradku. Jeho tvář pod důstojným šedým kloboukem byla pečlivě poskládaná jako lesklý balicí papír. Měl na sobě ošoupaný modrý seržový oblek a černou vázanku. Tím, že si oholil vousy, oblékl nedělní šaty a sjel dolů do údolí, zestárl.

„Josephine ke mně nakonec přece jen přišla,“ sděloval mi.

Vyšel jsem ven a zavřel za sebou dveře. „Je teď u jezera?“

„Ne, zase odjela. Celý den se toulala po poušti a hledala Bozeyho. Byla úplně oddělaná. Snažil jsem se ji přimět, aby zůstala u mě, ale kdepak ona. Chtěla po mně jenom, abych jí řek, jak se dostane do Traverse.“

„Do Traverse?“

„Tam je zřejmě Bozey. Josephine ho odjela hledat.“

Opřel se o zárubeň dveří, vyčerpán úsilím mluvit otevřeně. Položil jsem mu paži kolem ramen, abych ho podepřel. Měl kosti drobné jako střízlík.

„Tohle vám řekla?“

„Neřekla mi, že on tam je, to jsem si domyslel sám. Když u mě byli v září, Bozey se velice o Traverse zajímal – měl jsem si na to vzpomenout dřív, když jsem s várna mluvil. Položil mi o Traverse hezkých pár otázek.“

„Co se ptal?“

„Kde leží a jak se tam člověk dostane.“

„A vy jste mu to řekl?“

„Tenkrát jsem v tom neviděl nic zlého. Traverse leží za Bakerem, na nevadské straně. U vesničky zvané Yellow Ford odbočíte z hlavní silnice a odtamtud je to do Traverse asi patnáct kilometrů. Je to opravdu pustina.“

„Cesty jsou sjízdné?“

„Právě to chtěl vědět i Bozey. Prý by si tam rád někdy zajel tábořit. Cesta je sjízdná docela dobře – nebo aspoň byla, když jsem tam byl naposled. Většinou je vystřílená v pevné skále.“

„Mohl by tam vyjet velkým náklaďákem?“

„Nevím, proč ne. Cestu vybudovali tak, aby unesla těžká zařízení.“

„A Jo se tam rozjela?“

„Nepochybně. Musel jsem jí nakreslit mapku, jak se tam dostane.“

„Nakreslíte mi ji taky?“

„Nesmysl.“ Vycenil žluté zuby v pochmurném úsměvu. „Pojedu s várna, synku. Nechodím tak rychle, jako jsem chodíval, ale vystřelit z pušky pořád ještě umím, když na věc přijde.“

Nesnažil jsem se mu to rozmluvit.

Když jsem sešel na ulici, poté co jsem se rozloučil s Kate, MacGowan si přinesl ze své fordky typu A pušku. Byla to sportovní ručnice středního kalibru s dalekohledem. Uložil ji pečlivě na zadní sedadlo mého vozu a sám si vlezl na přední.

Nastartoval jsem. „Proč jste se rozhodl za mnou přijet?“

„Myslím si, že jste čestný člověk. Mluvíte jako čestný člověk. Zkouším, jestli budete taky tak jednat.“

„Vynasnažím se.“

Na bulváru jsem zamířil k jihu, k okraji města. Smrákalo se a v domech vyskakovala světla. Hory ležely jako velké, závojem zastřené ženy proti zelené východní obloze. Tu a tam začaly hvězdy přibíjet okraje večera.

Z houstnoucí temnoty se ozval MacGowanův hlas: „Josephine se dostala mezi zloděje. Nemoh jsem sedět a nečinně tomu přihlížet. Měl jste ji dneska vidět, byla celá zpocená a zmořená, obličej špinavý a v očích takový vyděšený pohled. Sotva jsem ji poznal.“

V Barstow jsme se zastavili na pár sendvičů a kávu, v Bakeru, abychom zkontrolovali pneumatiky. Jak noc pokračovala, vzduch se ochlazoval. Asi tak hodinu jízdy za Bakerem se začaly na obzoru tyčit jiné hory. Nad nimi se nyní hromadily bílé roje hvězd. Na úpatí hor blikotalo pár světel jako jasné krůpěje spadlé z nebe.

Světla se po plochém terénu přibližovala. Náhle se hory tyčily téměř nad námi a zacláněly celou jednu stranu oblohy.

MacGowan prolomil dlouhé mlčení: „Tohle teď je Yellow Ford.“

Yellow Ford sestával z obchodu smíšeným zbožím, benzínové stanice, pár hrázděných domků a chatrčí z dehtového papíru a zabedněné boudy realitní kanceláře, obklopené kilometry prázdných realit. Plátěný transparent na benzínové stanici ohlašoval: VÝSTAVA OPRAVDOVÝCH CHŘESTÝŠŮ A JINÝCH PLAZŮ – ZASTAVTE SE A SHLÉDNĚTE PŘÍŠERY POUŠTĚ!

Sotva jsem u pumpy zastavil, vyšel ze stanice muž v červené kostkované košili.

„Ethyl.“

Muž spustil čerpadlo. Jeho tvář vypadala jako opotřebované sedlo oježděné okolnostmi. „Nechcete se podívat na mý hady, zatímco čekáte? Mám chřestýše kostkovanýho skoro půldruhá metru dlouhýho.“

„Já hledám jiný druh zvěře.“

„Míníte korovce jedovatýho? Korovec mi chcípnul.“

„Míním muže.“ Popsal jsem Bozeyho.

Nastala dlouhá pouštní odmlka. „Tenhle týden jsem ho neviděl,“ řekl pumpař konečně.

„Ale někdy jste ho viděl?“

„Jestli je to ten mladej zrzoun. Minulý měsíc se tu dvakrát stavil pro benzín a chvilku pobyl na kus řeči.“

„Jaké měl auto?“

„Dvousedadlovýho buicka.“

MacGowan mě šťouchl: „To je on.“

„Kde tábořil?“

„To neříkal. Někde v kopcích.“ Mávl rukou směrem k horám. „Když se objevil poprvý, koupil si naproti v krámě spacák a trampský vařič. Tvrdil, že hledá uran, ale prospektor to nebyl. Nerozezná železnou rudu od měděný.“

Zastavil čerpadlo a opřel se o stažené okénko. Vybledlé oči Šilhaly z vrásčitých otvorů v kožené tváři. „Za čas jsem z něho byl trochu nervózní. Když tu byl naposled, měl jsem takový divný pocit, že se mě chystá přepadnout. No ale nepřepad.“

„Kdy to bylo?“

„Asi tak vprostřed minulýho týdne. Hned potom výpad. Ale stejně, copak tu vlastně hledal?“

„Úkryt.“

„Před odvody?“

„Možná. Slyšel jsem, že tudy projel dnes časně zrána s velkým trajlerem s aluminiovým přívěsem. Neviděl jste ho náhodou?“

„Ne. Otvírám až v osm.“

„Ale možná jste viděl dneska večer jedno děvče. Pěknou malou brunetku ve sportovním emgéčku?“

„Jo, ta tu projela, je to pár hodin. Nezastavila se.“

MacGowan se naklonil přese mě. „Je cesta do Traverse průjezdná?“

„Pokud vím, je. Ještě tam nezačalo sněžit. Když tak o tom uvažuju, musí být průjezdná. Dneska tam jeden náklaďák jel.“

„Aluminiově zbarvený náklaďák?“

‚Modrý náklaďák, velký modrý náklaďák, vypadal jako stěhovák. Jel tam dneska odpoledne asi kolem čtvrtý. Ve dne je odtud vidět část cesty.“ Když jsem mu zaplatil za benzín, dodal: „Jestli hodláte jet do Traverse dneska v noci, dejte pozor na sesuvy. Už pár roků je nikdo neodklízel.“

Poděkoval jsem mu a pokračoval v cestě.

MacGowan se naklonil na sedadle kupředu, jako by silou vůle mohl přinutit auto k rychlejší jízdě. „Tak Josephine tam tedy je.“

„Není tam však sama.“

24. KAPITOLA

Prvních pár kilometrů, co jsme opustili hlavní silnici, byla cesta poměrně přímá a rovná. Pak se začala kroutit a zatáčet. Její povrch byl podobaný dolíky, a musel jsem proto jet pomalu.

Asi v polovině cesty vzhůru se kola vozu prodrala sesutým pískem pod hroutícím se břehem. Na vnější straně cesty spadala země strmě do kaňonu. V záři předních světel jsme před sebou viděli další sesuv, hnědý a zbrázděný. Zastavil jsem auto a vystoupil. MacGowan zůstal na předním sedadle.

Písečný svah sahal více než do poloviny cesty. Na okraji písku se rýsovaly široké koleje – stopa velikého náklaďáku. Když jsem je při baterce zkoumal podrobněji, objevil jsem dvojí stopy pneumatik, jedny částečně překryté druhými. Obojí byly čerstvé.

S bušícím srdcem jsem se vztyčil. Někde v černé výšce nade mnou se ticho rozechvělo slabým vrnivým zvukem. Nepohnul jsem se. Zvuk doléhal stále silněji k mému sluchu. Byl to motor auta jedoucího dolů z hor.

Světlo šlehlo přes oblohu vpředu před námi a ohraničilo skalnatý pilíř. Vrátil jsem se k vozu a zhasl světla. Nebyl už čas poodjet. Uchopil jsem revolver a skrčil se za otevřená přední dvířka. MacGowan sáhl po pušce.

Přední světla mávla svými dlouhými paprsky přes kaňon, vrátila se zpět na cestu a zazářila mi do očí. Ze zatáčky vyrazil malý sporťák. Houkačka zahoukala. Pak se zmocnily vlády brzdy. Sporťák dostal smyk, bokem sklouzl do písku a skoro se převrátil. Šofér přeletěl do strany přes nízká dvířka, dopadl tváří na cestu a zůstal nehybně ležet.

„To je Josephine,“ zvolal MacGowan.

Rozběhl jsem se k ní a posvítil jí do obličeje. Z horního rtu se jí plazili dolů dva červíčci krve. Oči měla strnulé otřesem, ale byla při vědomí.

Pokusila se posadit, ale nepodařilo se jí to. Podepřel jsem ji paží. Svalstvo měla velmi měkké a viselo na armatuře tak křehké, že dívka vypadala jako bez kostí.

„Jsem zraněná,“ zamumlala. „Poranili mě uvnitř.“

Otřel jsem jí zkrvavený ret a všiml jsem si, že má šaty až k pasu roztržené. Tělo jí pokrývaly modřiny, jež nezpůsobil právě prodělaný pád.

MacGowan vylezl z auta a plahočil se po cestě k nám.

S předstíranou tvrdostí jsem dívce řekl: „Na všechny vás zloděje a podvodníky dříve či později dojde. Je to jen spravedlivé, když žijete z toho, že ubližujete druhým.“

„Jakživ jsem nikomu neublížila.“

„A co Tony Aquista?“

„O Tonym jsem nevěděla, na mou čest, pane.“

„A co Kerrigan?“

„Don byl mrtvý, když jsem tam dorazila. Já ho nezabila.“

„Kdo tedy?“

„Nevím. Bozey to taky neví. Měla jsem se s ním setkat. Chtěli jsme společně odjet, on a já.“

Probírala se z otřesu. Oči se jí rozhýbaly a znovu nabyly lesk. Jediná slza jí zanechala jasnou stopu na tváři.

Bodl jsem do tmy: „Co se stalo s penězi, které dal Bozey Kerriganovi?“

Neodpověděla. Hlava na mé paži se jí však bezděčně pohnula a Jo koutkem oka pohlédla na sporťák.

MacGowan za mnou se zeptal: „Jossie, jsi v pořádku?“

„Jasně. Je mi báječně. Všechno je skvělé.“ Špičatým jazykem si přejela horní ret. „To je děda?“

Nechal jsem Jo s dědečkem a prohledal jsem sporťák. V prostoru na zavazadla za sedadlem řidiče byl balíček, podlouhlý balíček zabalený v novinách a převázaný špinavým provázkem. Roztrhl jsem ho. Byl plný peněz, padesátek, stovek a pětistovek, a všechno to byly nové bankovky. Noviny, v nichž byly peníze zabaleny, byl portlandský Oregonian z posledního srpna. Zase jsem balíček zabalil a uložil jej do ocelové schránky na důkazy v kufru svého auta. Peníze a marihuana – materiál, z kterého se budují sny.

Jo byla už na nohou a MacGowan ji držel v náručí. Mňoukala jako kotě, jako ucourané kotě v bouřlivém světě.

„Shlukli se kolem mě. Otevřeli jednu bednu a opili se a pak se na mně střídali. Znovu a znovu a znovu.“ Hlas jí přeskočil do oktáv zoufalství.

MacGowanův obličej, ponořený v jejích rozcuchaných vlasech, byl jako žula. „Zabiju je, holčičko. Kolik jich tam je?“

„Tři. Přijeli z Albuquerku pro tu whisky. Měla jsem zůstat u tebe, dědo.“

MacGowan se zamračil v udiveném zármutku. „Tvůj manžel se jim to nepokusil překazit?“

„Bozey není můj manžel. Myslím, že by jim to byl překazil, kdyby mohl. Ale oni mu už předtím vzali revolver a zmlátili ho.“

Dotkl jsem se jejích chvějících se zad. „Jsou ještě pořád nahoře, Jo?“

„Jsou, uklouzla jsem jim, právě když nakládali svůj náklaďák. Druhý náklaďák nechali ve staré hasičské zbrojnici.“

„Ukažte mi, kde to je.“

„Nechci se tam vrátit.“

„Jistě nechcete ani zůstat tady sama.“

Podívala se na mé auto, potom nahoru a dolů po cestě, jako by její zešeřelá délka představovala léta jejího života, minulého i budoucího. Beze slova vlezla na přední sedadlo.

Proklouzl jsem úzkým prostorem mezi sporťákem a srázem spadajícím do kaňonu. MacGowan choval svou kulovnici na kolenou. Jo seděla mezi námi a hleděla do prázdna.

„Zabila jste Kerrigana kvůli těm penězům?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ne. Šla jsem tam za ním a našla jsem ho v krvi.“ Její hlas zněl beznadějně monotónně.

„Proč tedy ten útěk?“

„Protože by si mysleli, že jsem ho zabila. Právě tak, jako si to myslíte vy. Ale já bych Donu Kerriganovi neublížila. Zbožňovala jsem ho.“

MacGowan si uplivl do větru.

Zaútočil jsem: „Vzala jste mu peníze.“

„No bóže, tak jsem je vzala. Měla jsem na to právo. Don byl mrtvý. Nebyly mu nanic. Ležely tam na podlaze kanceláře a já je sebrala a vzala jsem si auto a jela hledat Bozeyho. Nechtěla jsem nic než utéct.“

„A nádavkem těch dvacet tisíc dolarů. Nenavedl vás Bozey, abyste sebrala peníze a připojila se k němu?“

„Ne, nic takového. Myslela jsem, že odejdu s Donem. Vždyť jsem ani určitě nevěděla, kde Bozey je.“

„To je pravda. Říkal jsem vám to,“ dosvědčoval MacGowan.

Pozvedla tvář a pohlédla na mě. „Proč mě nenecháte na pokoji? Neudělala jsem nic špatného, kromě toho, že jsem vzala ty peníze. A ty tam jen tak ležely.“ Hlas se jí rozjasnil: „Nechte si je sám, proč si je nenecháte? Nikdo o tom nebude vědět. Děda to nepoví.“

MacGowan vyrazil zvuk, který mohl být právě tak vzlykem jako nesouhlasným odfrknutím.

Řekl jsem: „Ty peníze nejsou k ničemu. To jste nevěděla?“

„Řekněte mi to znovu.“

„Ty peníze jsou horké, tak horké, že je Bozey nemohl udat. Uloupil je v bance v Portlandu a tam měli čísla bankovek zapsaná. Nikdo je nemohl nikde utratit. Nebo to pro vás není žádná novinka?“

„Nevěřím vám. To by Bozey neudělal.“

„Nicméně to udělal. Podfoukl Kerrigana. Byly to konfederační peníze.“

„Vy jste se zbláznil,“ vybuchla ohnivě.

„Opravdu? Přemýšlejte o tom, Jo. Riskoval by Bozey dvacet táců na takovýhle kšeft, kdyby mu těch dvacet táců k čemu bylo? To by neudělal nikdo.“

Chvíli seděla tiše. Cítil jsem ji vedle sebe a téměř jsem vnímal, jak jí temný mozeček pracuje. Její ztýraná osobnost se opět uzavírala do sebe, tvrdá a pevná a připravená k obraně jako pěst.

. „Jestli je to pravda, tak jsem ráda, že ho zmlátili. Říkal si o to. Přeju mu, že ho ošidili o jeho podíl.“

Šplhali jsme k hřebenu, který se tyčil zcela černý proti obloze probodané hvězdami. Udržoval jsem namáhaný motor na dvojce a jezdil ze strany na stranu, abych se vyhnul výmolům a sesuté půdě.

„Jo?“

„Jsem pořád tady. Nikam jsem neodešla.“

„Včera večer jste povídala, že vás vybrali, abyste zastavila Aquistův náklaďák, ale potom že se plán změnil. Proč se změnil?“

„Don si nepřál, abych se vydávala v nebezpečí,“ prohlásila s určitou pýchou. „Nebo to byl aspoň hlavní důvod.“

„Co byly ty ostatní?“

„Don prokázal jakousi laskavost jednomu svému příteli. Pak ten přítel prokázal zase laskavost jemu.“

„Tím, že zastavil náklaďák a Aquistu zastřelil?“

„Jenom tím, že zastavil náklaďák. Don neuvažoval o žádném střílení. Ten jeho přítel ho převezl.“

„Kdo to byl, Jo?“

„Don se mi nezmiňoval o jménech. Povídal, že čím míň toho vím, tím líp. Přál si, abych nebyla do ničeho namočená, kdyby plán nevyšel.“

„Byl to Church? Šerif?“

Neodpověděla.

„Meyer?“

Stále žádná odpověď.

„Jakou laskavost prokázal Don svému příteli?“

„Proč se nezeptáte Bozeyho? On se toho taky účastnil. Bozey jel s Donem v pondělí v noci do pouště“

„Co dělali v poušti?“

„To je dlouhá historie. Nezajímalo by vás to.“

MacGowan zakvokal jako slepice. „Nic teď nezatajuj, milunko. Měla by ses ke všemu upřímně přiznat.“

„Prý upřímně se přiznat!“ Její smích kolísal na pokraji hysterie. „Já s tím neměla nic společného. Jsem nevinná. Já vím jenom to, co mi řekli“

„Kdo?“

„Tony a pak Don.“

„Co vám řekl Tony v neděli večer?“

„Don povídal, že o tom mám mlčet. Jenže já si myslím, že už na tom nezáleží, teď když je mrtvý. Na čem vlastně záleží? Tony sledoval v sobotu Anne Meyerovou nahoru k jezeru Perdida. Byla v Donově chatě s nějakým chlapíkem a Tony je špehoval oknem. Ne že by to dávalo zrovna smysl. Nic, co Tony kdy dělal, nedávalo smysl. Neměl všech pět pohromadě.“

„Co uviděl?“

„Myslím, že nic zvláštního. Šmajchlování.“

„Kdo byl ten muž s ní?“

„To mi Tony neřekl. Myslím, že se mi to bál říct. Víte, celá ta věc ho vyšinula. On byl do Anne Meyerovc zblázněný, a když se podíval dovnitř a viděl ji, jak leží mrtvá na podlaze…“

„On ji viděl mrtvou?“

„Tak mi to povídal.“

„V sobotu večer?“

„V neděli. On tam jel v neděli znova. Nakoukl do okna a ona tam ležela kaput. Tak mi to aspoň povídal.“

„Jak věděl, že je mrtvá?“

„To jste mě zaskočil. Já ho nepodrobila křížovému výslechu. Blesklo mi hlavou, že ji snad zabil sám. Byl dost velký cvok.“

„Někdo tady lže, Jo. Anne Meyerová byla v pondělí naživu. Váš dědeček ji v pondělí odpoledne viděl s Kerriganem.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli to byla ona,“ podotkl MacGowan.

„Musela to být ona. Ten podpatek pocházel z jejího střevíce. Aquista se jistě zmýlil. Snad si jenom představoval, že je mrtvá. Nebyl v neděli důkladně namazaný?“

„Měl slušnou opici,“ připustila Jo, „ale nepředstavoval si to. Když jsem o tom řekla Donovi, rozjel se v pondělí k jezeru a její mrtvola tam byla, tak jak Tony povídal.“

„Kde je teď?“

„Někde v poušti. Don ji naložil do jejího auta a odjel s ní do pouště a tam ji nechal i s autem.“

„To byla ta laskavost, kterou prokázal svému příteli?“

„Asi ano. Ale povídal, že to musel udělat, že ji musel odstranit ze své chaty. Bál se, že mu tu vraždu přišijou.“

„Kde v poušti ji nechal?“

„Kdybyste mě zabil, tak nevím. Nebyla jsem tam.“

„Ale Bozey tam byl?“

„To je pravda. Jel za Donem do pouště a pak ho odvezl zpátky.“

25. KAPITOLA

Zdolali jsme hřbet hory. Hluboké údolí pod ním naplňovala až po okraj temnota, prolomená někde daleko dole skvrnou světla. Vypnul jsem zapalování a jel bez světel a bez motoru a rychlost reguloval nožní brzdou. Ztichlé auto klouzalo po serpentinovitém svahu a ten se napřimoval, až se z něho stala hlavní ulice Traverse.

Zastavil jsem se na horním konci ulice, před bývalou restaurací, jejíž okna byla vybitá a zatlučená prkny. Po svazích se rozpínaly bezvýrazné hrázděné budovy, některé zřícené tíhou sněhů minulých zim. Nad nimi haldy hlušiny z vyčerpaných dolů napodobovaly hory tyčící se všude kolem.

Asi půl kilometru pod námi na druhém konci prázdného města velká čtverhranná vrata chrlila bílé světlo. Dva muži vcházeli do světla a zase vycházeli a nosili bedny k zadní části velkého náklaďáku, který stál na ulici. Chodili unaveně a automaticky sem a tam jako duše zatracenců pracující v pekelných dolech.

„To jsou oni,“ zašeptala Jo. „Nechci už jít dál.“

„Ani bych vám to nedovolil. Co mají za zbraně?“

„Myslím, že všichni mají revolvery. Jeden z nich, ten, kterému říkají Faustino, má samopal.“

„To je špatné. Radši si jděte sednout do postranní ulice. Pro všechny případy se za něco schovejte. MacGowane, máte nabito?“

„Nedělejte si starosti.“

„A co vaše oči?“

„Před pár nedělema jsem složil jelena ze čtyř set metrů. Být světlo, myslím, že bych je dokázal odbouchnout odtud.“

„Počkejte deset minut, až se dostanu dolů. Pak spusťte palbu. Ale pár ran si nechte. Pravděpodobně se pokusí uprchnout. Tohle je jediná cesta odtud, že?“

„Jinudy můžou jedině kamzíci.“

„Jestli mi některý uteče, kryjte se za autem a snažte se ho zastavit. Začněte střílet odteďka za deset minut.“

„Nemám hodinky.“

„Počítejte pomalu do pěti set. Rozumíte?“

„Ano.“

Vystoupil z auta a zalehl na cestu. Jo zmizela v postranní uličce vedle zabedněné restaurace. Kráčel jsem dolů z kopce s revolverem v ruce a držel se těsně u domů. Byly to skořápky zaniklých obchodů, holičství, cukrárny, podnikového obchodu. Jejich jedinými zákazníky byly pruhované veverky a kojoti. Z výšky a ticha mi zvonilo v uších jako po chininu.

Asi sto metrů od světla jsem se spustil na kolena a na lokty. Tato pozice mi připomněla pach korditu a plamenometů a spáleného masa, zelené krvavé jaro na Okinawě. Plížil jsem se po zbytcích chodníku ode dveří ke dveřím. Můj čas skoro vypršel.

Světlo proudilo z otevřených dvoukřídlových vrat hrázděné budovy na druhé straně ulice. Nad vchodem byl znak požární zbrojnice. Uvnitř stál Meyerův náklaďák s rozsvícenými světly a otevřenými zadními dveřmi. Velký přívěs byl téměř vyprázdněn. Dva muži vykládali poslední bedny a podávali je třetímu muži v modrém náklaďáku.

Byli do pasu obnažení a potili se. Jeden byl rozložitý a tmavý, na hrudi, zádech a pažích porostlý černými chlupy. Druhý byl vysoký, s orlím nosem a neurčitýma světlýma očima. Na bílém předloktí jsem mu viděl modré tetování. Zdvihl bednu do vozu a zamručel na svého společníka:

„Ta holka byla ale parádní kus. To bych rád věděl, kam se poděla.“

„Copak toho nemáš nikdá dost?“

Hlasy měli poněkud zastřené a pohyby kapku nejisté. Tmavý muž vsunul bedýnku do vozu a pak se o něj opřel. Podepřel jsem si hlaveň revolveru o vylomený kus chodníku a zamířil doprostřed jediného černého obočí, které mu přetínalo obličej.

Neviditelná pěst udeřila na bočnici náklaďáku. Vypálil jsem, dříve než zvuk MacGowanova výstřelu dorachotil z kopce dolů. Jedno z očí tmavého muže puklo jako hnědý achát. Zbývajícím okem pohlédl na temnotu postříkanou světlem. Rozběhl se ke mně na vratkých nohou, klesl na kolena a padl na obličej stejně, jako padl Tony Aquista.

Vysoký muž vběhl šmajdavě do budovy. Vynořil se daleko pomaleji, jen co noha nohu mine, s Thompsonovým samopalem v rukou. Samopal na mě vyplázl šafránový jazyk a zachichotal se. Vystřelil jsem ukvapeně a minul jsem. Déšť střel proděravěl zeď za mnou a dopadal stále blíž. Smrt mi štěbetala do ucha.

Druhý a třetí výstřel MacGowanův zaburácely ulicí. Vysoký muž otočil svou supí hlavu a odvrátil samopal ode mě. Pomalu jsem mu zamířil na trup a dvakrát vystřelil. Muž pár kroků ucouvl a rozkašlal se. Samopal břinkl o cestu. Náklaďák se začal rozjíždět.

Muž přehlušil rachot motoru při řazení rychlosti výkřikem: „Počkej na mě, ty parchantě špinavá…!“

Popadl samopal, roztaženými prsty si sevřel břicho a celý ohnutý se rozběhl. Vyšvihl se dozadu na náklaďák, právě když projížděl kolem mě. Vyprázdnil jsem za ním revolver. Vůz přejel přes muže na cestě a změnil tvar jeho těla. Prchal vzhůru ulicí a řev jeho motoru stoupal stále výš a výš.

Znovu se ozvala MacGowanova puška – třikrát. Modrý náklaďák však nezastavila. Přejel konec ulice a šplhal se dál k hřebeni, před sebou poskakující brázdu světla.

Bozey vyšel ze zbrojnice, právě když jsem znovu nabíjel revolver. Kráčel jako starý slepec, s nohama široce rozkročenýma a pažemi roztaženými. Tvář měl napuchlou a rozbitou, otoky mu uzavíraly oči.

„Miku – Clinchere – co se stalo?“

Klopýtl o muže na cestě, klekl si a zatřásl neživým tělem. „Miku? Probuď se.“

Jeho prsty vycítily, že tělo je jaksi podivně dolámané. Vyrazil jediné kojoti zavytí a odplazil se od mrtvoly.

Kráčel jsem k němu. Při zvuku mých kroků se polekal a schoulil. Mezi hrotitými zuby zašeptal: „Kdo je to? Jsem slepej. Ty parchanti mě oslepili.“

Sedl jsem si na bobek vedle něho. „Ukažte, podívám se vám na ty oči.“

S fňukáním pozvedl slepou tvář. Prsty jsem mu stiskl a rozevřel oční víčka. Bulvy byly zalité krví, ale nepoškozené. Hleděl na mě štěrbinkami očí.

„Kdo jste?“

„Už jsme se potkali. Dvakrát.“

Jakmile mě poznal, nevrle zavrčel a pokusil se dát se mnou do rvačky. Jeho pohyby však byly malátné, jako by byl bez kostí.

„Copak nevíš, kdy máš dost, mladíku?“

Zkroutil jsem rukou opelichaný kožešinový límec jeho bundy, postavil Bozeyho na nohy a prohledal mu oblek. Zbraň neměl. Avšak v zadní kapse kalhot měl mou náprsní tašku a na ruce mé náramkové hodinky. Byl na nich rozbitý ciferník. Uvolnil jsem uzávěr a stáhl mu je z ruky. Nebránil se. Bojovnost z něho vyprchala.

Dlouhé zrzavé vlasy mu padaly přes rozbitý obličej jako schlíplá křídla. Zamžoural dolů na mrtvolu u nohou, obklopenou krvavou Rorschachovou skvrnou. „Takže Faustina jste dostal.“

„Byl neopatrný,“

„Co ty ostatní?“

„Ujeli s náklaďákem.“

„Chcete vědět, kde je najdete? Pusťte mě, a já vás k nim dovedu.“

„To nebude potřeba. Nikdy se nevrátí do Nového Mexika.“

„Takže vy teda víte, kdo to je?“ pravil zklamaně.

„Jestli je to ta banda, které jste dělal šoféra v Albuquerku.“

„Jo.“ Plivl krvavou slinu směrem k mrtvole. Pohled na ni povzbudil jeho sebevědomí a rozvázal mu jazyk. „Udělal jsem chybu, že jsem se vrátil a pokoušel se spřáhnout se zlodějema. Moje profese je loupež. Pracuju sólo. Ale Faustino mi nabídnul pětadvacet táců za těch dvanáct set bedýnek. A já se od něho nechal napálit.“ Hlas se mu chvěl spravedlivým hněvem. „Žádám ho o svůj podíl – to zboží má v jeho rajónu cenu skoro sto táců – a on na mě namíří samopal a povídá svým kumpánům, aby mě vyplatili v tvrdý valutě. To mě mohlo taky napadnout, že se mnou sehrajou nějakou habaďůru.“

Přejížděl prsty po nepovědomých obrysech vlastní tváře. „Skoro bych si přál, abyste Faustina nebyl odbouchnul. Počítal jsem, že to provedu sám.“

„Vy už budete mimo oběh. Vy budete zabíjet leda tak štěnice v base.“

„Možná. Kde máte svou domovskou základnu, pane policajt, v Las Cruces?“

„V Los Angeles.“

„Státní policie?“

„Soukromá.“

„Bez legrace. Pro koho pracujete?“

„Pro sebe.“

„To je náramně zajímavý.“ Poťouchle se na mě podíval s jakousi hloupou zchytralostí. „Možná že my dva bysme mohli spolu udělat kšeft.“

„Co můžete nabídnout?“

„Kdybych vám to řek, tak už bych to neměl. Řeknu vám tohle: Moh by to bejt, kamaráde, velkej podnik, jakej se podaří jednou za život. Vy a já bysme mohli ovládnout celý Los Cruces a řídit ho.“

„Kdo ho řídí teď?“

„Nikdo. To je právě ten zločin. V městě jsou fůry peněz, ale nic se tam neděje. My bysme to město mohli rozhejbat.“

„Neměly by místní úřady námitky?“

„Úřady přenechte mně.“ Nechal se unášet psychopatickými ambicemi. „Jenže z basy nemůžu pracovat. Jestli mě odvezete zpátky a zašijete, zahodíte nejsenzačnější příležitost svýho života.“

„Jakou příležitost? Nechat se podfouknout jako Kerrigan?“

To ho umlčelo, ale ne nadlouho. „No jo. No tak jsem z Kerrigana udělal hejla. Chystal se utýct s mou holkou. Ona chtěla něco nóblejšího, povídala. A já jim měl financovat líbánky. Túdle! Ale tohle je jiný. Tohle není žádná levota.“

„To říkáte vy.“

„Poslouchejte.“ Neobratně mi zašmátral rukou po hrudi. „Vím něco, co nikdo jinej neví. Můžem to rozjet do velkýho formátu, my dva dohromady. Mně se líbíte.“

„Hm. Co je to zač, ta vaše speciální informace?“

„Plácnem si?“

„Nejdřív musím vědět, co kupuju. Proč vás šerif včera v noci nechal odjet z okresu?“

„Neřek jsem, že mě nechal odjet.“

„Kterou cestou jste jel?“

„Povězte mi to vy. Vy jste přeci takovej vševěd.“

„Cestou k průsmyku, tou, která vede po úpatí hor.“

Bozeyho oči byly jasné, nožem rozříznuté štěrbinky v modrých boulích víček. „Jste chytrej. My dva bysme se shodli. Mám rád chytrý hlavy.“

„Víte něco na šerifa, Bozey?“

„Možná že jo.“

„Něco, co vám řekl Kerrigan?“

„Kerrigan mi nic neřek, vyšpekuloval jsem si to sám.“

„Týká se to Anne Meyerové?“

„Zapaluje vám to rychle. To už našli její mrtvolu, jo?“

„Ještě ne. Kde je, Bozey?“

„Počkat, ne takovým fofrem. Uzavřem my dva ten kšeft?“

„Jestli chcete. Tohle jsou mé podmínky: Ukážete mi, kde je mrtvola, a já udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohl z toho nejhoršího. Ať si to uvědomujete nebo ne, jste teď na nejlepší cestě do plynové komory. Státní návladní si vás vytipoval jako vraha…“

„Já nikoho nezabil.“

„To vám bude houby platné. S vaším rejstříkem jste ten pravý, co to slízne za Aquistu a Kerrigana.“

„Kristova noho, já přeci ani nevěděl, že Kerrigana odbouchli, dokavád mi to Jo neřekla. Nikdá jsem se nepřiblížil na půl kilometru k tomu – jakpak se honem jmenuje – Tonymu Aquistovi.“

„To si povídejte státnímu návladnímu. On vám poví něco jiného a postará se, aby to sedělo. Jestli nikdo nezasáhne a nezabrání tomu, pošlou vás do plynu. Spolupracujte se mnou, a já udělám, co budu moci, abych vás očistil. Vyfasujete vysoký trest, ale bude-li to v mých silách, nedovolím, aby vás poslali do plynu.“

Bozey se bojácně rozhlédl po černém zubatém obzoru. Jeho narkotický sen o moci a penězích vybouchl a nechal ho obnaženého, obrovským světem zmenšeného v trpaslíka. Kdesi daleko na druhé straně hřebene skončil smrt věstící kvil pneumatik dlouhým, ozvěnou prodlouženým třeskem a výbuchem, jejž vzdálenost ztlumila. Byl to zvuk, na který ticho čekalo.

„Co to bylo?“

„Doufám, že vaši kamarádi z Albuquerku.“

Ostře na mě pohlédl a překvapeně zafuněl rozbitými nozdrami.

„Vy teda hrajete tvrdě.“

„Když to jinak nejde.“

„Proč byste měl zrovna mně pomoct? Nikdo mi nikdá nepomoh. Jak můžu vědět, že mi pomůžete vy?“

„To nebudete vědět, dokud se to nestane. Musíte riskovat. Riziko není zase tak velké v porovnání s tím, co už jste riskoval. Je ve vašem vlastním zájmu, abyste mi pomohl najít tu mrtvolu. Jsem toho názoru, že kdo zabil ji, zabil taky ty ostatní.“

„V tom máte možná pravdu.“

„Kdo to byl, Bozey?“

„Kdybych to věděl, tak bych vám to přeci řek, ne? Ale ukážu vám, kde ta holka je. Kerrigan ji nechal v jejím autě v malým kaňonu poblíž Dvojitý hory.“

Vedl jsem ho vzhůru po svažité ulici. Jo seděla sama na předním sedadle vozu.

„No to se podívejme!“ řekl Bozey. „Rodinka se opět shledala.“

Děvče se na něho ani nepodívalo. Zahalovala ji aura pochmurného hněvu.

„Kde máte dědečka, Jo?“

„Šel nahoru. Před chvilkou jsme slyšeli jakýsi třeskot. Děda si myslel, že ten modrý náklaďák možná sjel ze silnice.“

„Taky jsem to slyšel.“

Otevřel jsem levá dvířka a pobídl Bozeyho, aby si nasedl mezi Jo a mě. Jo se od něho odtáhla.

„Musím s tímhlectím jet? Po tom špinavém kousku, co proved Donovi a mně?“

„Nebuď taková,“ uklidňoval ji Bozey. „Na jih od hranic moh Kerrigan ty prachy klidně udat – on s tím svým vystupováním.“

„O tom nechci nic slyšet. Ty jsi mizerný podvodník. Doufám, že tě strčí pod zámek a klíč zahodí.“

Otočil jsem vůz a pustil se do svahu. Nahoře stál MacGowan, opíral se o pušku a těžce oddychoval. Daleko dole v hlubokém korytě kaňonu vířil červený a žlutý oheň.

Stařík dobelhal k autu. „Vypadá to, že je s nima amen. Asi včas nezpozorovali ten sporťák.“

Jo zamumlala: „To jsem ráda, že jsme se té chamradi zbavili.“

„Něco takového bys neměla říkat, Josie. To neukazuje patřičnou úctu k lidskému životu.“

„Já jsem taky člověk, ne? Oni nikdy neukázali patřičnou úctu k mému lidskému životu.“

MacGowan se nasoukal na zadní sedadlo a kodrcali jsme se dlouhou serpentinovitou cestou dolů. Sporťák ležel s koly ve vzduchu jako rozdrcený mechanický brouk. Čerstvé stopy po smyku vedly k vyhloubenému okraji cesty, kde náklaďák sjel do propasti.

O tři sta metrů pod námi stále ještě jasně hořel. Mezi slabým vzdáleným pachem hořícího oleje a alkoholu jsem opět ucítil Okinawu.

26. KAPITOLA

Obloha všude kolem okrajů vápenatě zbělela a pak zaplanula v barvách hracího automatu. V mém zpětném zrcátku se objevilo slunce jako jasná mince náhle vyhozená ze stroje. Chameleonská poušť se opičila po obloze a yukové stromy se bláznivě nakláněly vstříc spěchajícímu úsvitu.

Pomyslel jsem si, že má-li toto místo nějakého boha, pak je to bůh osamělý a barbarský, trýzněný barevnými vzpomínkami a znuděný obrovským nelidským dramatem zapadání hvězd a východu a západu slunce. Pohlédl jsem na Bozeyho spící tvář, nateklou a nyní zbarvenou jako tvář utopence, kterého po mnoha týdnech vytáhli z černých hlubin. Hlavou spočíval Jo na rameni. Jo bděla a dívala se na něho.

Posunoval jsem dlouhý stín auta přes pláň k západu tak unavený, že jsem musel vynakládat všechnu svou vůli, abych udržel plynový pedál sešlápnutý. Když se objevil v dohledu průsmyk Tehachapi, probudil jsem Bozeyho a vyslechl jeho zamumlané pokyny. O pár kilometrů dál odbočovala doleva cesta. Vedla do skrytého kaňonu, kde se ponenáhlu zužovala v dobytčí stezku.

Dno kaňonu zahaloval dosud stín. Nahoře nad kaňonem kroužili čtyři rozčepýření luňáci. Při zvuku našeho motoru se vznesli do modrého třpytu výšin. Tam, kde se koryto vyschlého potoka vinulo mezi zakrslými doubky na úpatí svahu, stál černý kabriolet.

„V něm je,“ řekl Bozey.

Nechal jsem ho pod dozorem MacGowanovy pušky a přešel jsem po štěrku k opuštěnému autu. Vpředu bylo prázdné, kufr vzadu byl zamčený. Na zaprášené klenuté karosérii zanechal stopy svých tlap rys.

Vrátil jsem se ke svému autu pro sochor. Z hloubi groteskní masky nateklé tváře mě tázavě sledovaly Bozeyho oči.

MacGowan vtělil otázku do slov: „Není tam?“

„Vypáčím ještě kufr.“

Vypáčil jsem kufr a tam byla, ležela s koleny přitaženými k hrudi jako dítě v železném lůně. Vepředu na šatech měla krvavý odznak. Jednomu z jejích střízlivých hnědých střevíců chyběl podpatek.

Naklonil jsem se, abych se jí podíval do obličeje. Do očí mi vstoupily slzy a skoro mě oslepily. Ne že by pro mě něco znamenala. Jakživ jsem Anne Meyerovou neviděl, leda na fotografii, jak se smála do slunce.

Cítil jsem však zlost na bezmocnost mrtvé i svou vlastní bezmocnost. Nad námi kroužili luňáci ve váhavých kruzích jako podnapilí funebráci. Bláznivě červené oko slunce nakouklo přes okraj kaňonu.

27. KAPITOLA

Její tělo leželo na nerezovém stole se zvýšenou obrubou. Bylo slonovinově bílé až na hroty ňader, otvor pod levým prsem a dva dlouhé zářezy, které se stáčely od ramen k místu pod hrudní kostí.

Patolog středního věku jménem Treloar pracoval v koutě u umývadla. Čistil nástroje a jeden po druhém je ukládal na přilehlou odkládací plochu: skalpel a větší nůž, pilku na kosti, elektrickou vibrační pilku. Nástroje se v mrazivém fluoreskujícím světle třpytily.

Zatímco si stahoval gumové rukavice, obrátil se ke mně. „Chtěl jste se na něco zeptat.“

„Objevil jste kulku?“

Přikývl a s profesionální bodrostí se usmál. „To bylo první, po čem jsem šel. Musel jsem použít rentgen, abych ji objevil. Proletěla srdcem a uvízla mezi žebry poblíž páteře.“

„Můžu se na ni podívat?“

„Před hodinou jsem ji předal Danelawovi. Je to rozhodně ráže 38, ale Danelaw musí použít srovnávacího mikroskopu, aby určil, zda pochází z téhož revolveru.“

„Jak dlouho je ta žena mrtvá, pane doktore?“

„Přesnější odpověď vám dám, jen co si ještě něco zmikroskopuji. Teď bych řekl týden, plus mínus jeden den.“

„Minimum šest dnů?“

„Absolutní minimum.“

„Dnes je sobota. Byla tedy zastřelena minulou neděli.“

„Ne později než minulou neděli.“

„A v pondělí ji nikdo nemohl vidět naživu.“

„Vyloučeno. Říkám vám totiž, co jsem řekl Westmoreovi. Z vědeckého hlediska jsem si jist i bez mikroskopických zkoušek.“ Za brýlemi mu zajiskřila profesionální pýcha. „Dělal jsem přes čtyři tisíce tři sta pitev zde i v zámoří.“

„Neberu v potaz vaši kompetenci, pane doktore.“

„Z toho jsem vás nepodezíral. Váš svědek buď lhal, nebo se spletl. Westmore si myslí, že lhal.“

„Kde je teď Westmore?“

„Někde v nemocnici. Zkuste to na pohotovosti – sešívají vašeho vězně.“

Treloar se vrátil k umývadlu umýt si ruce. Zamířil jsem ke dveřím. Otevřely se, dříve než jsem se jich dotkl. Proud vzduchu mi chladně zavanul do obličeje a do místnosti vstoupil Church.

Přešel kolem mě, aniž si mě všiml. Měl oči pouze pro ženu pod světlem. Opřel se o dolní stranu stolu.

Treloar se ohlédl přes rameno. „Kde jste byl, Brande? Odkládali jsme pitvu, jak nejdéle to šlo.“

Church mu nevěnoval pozornost. Jeho upřené a lesklé oči byly zaostřeny na ženu. Vypadaly, jako by spatřily zjevení a hleděly přímo do bílého žáru ve středu věcí.

„Jsi mrtvá, Anne.“ Mluvil s ní, jako by oslovoval němou tvář nebo dítě příliš malé, než aby umělo mluvit. „Jsi opravdu mrtvá, Anne.“

Treloar na něho zvědavě pohlédl a přistoupil blíž, utíraje si prsty do nemocničního ručníku. Church ho nevnímal. Byl s ženou o samotě, ukryt v intenzitě svého snu. Pohnul velkýma rukama a uchopil jednu její nohu. Jemně ji třel, jako by ji mohl rozehřát k životu.

Treloar ustoupil ke dveřím a kývl na mě hlavou. Vyšli jsme ven. Dveře se za námi neslyšně zavřely.

Treloar tiše hvízdl. „Slyšel jsem, že je do své švagrové zblázněný. Neuvědomil jsem si, že je to takhle zlé.“ Úsměv se mu zkřivil rozpaky. „Cigaretu?“

Zavrtěl jsem hlavou. Něco hlubšího než rozpaky mi svázalo jazyk. Na druhé straně kovových dveří se ozývaly drsné a přerývané zvuky: mužův žal bez slz, ženino jméno opakované hluchým uším. „Omluvte mě,“ řekl Treloar. „Musím si zavolat.“

28. KAPITOLA

Westmore se opíral o stěnu vedle dveří pohotovostní služby. Jeho tvář vypadala hubenější a popelavější a brýle měl ušpiněné. Když mě spatřil, napřímil se a vypjal úzká ramena.

„Dobré ráno,“ pozdravil s jakousi útočnou formálností. „Kdepak jste byl, smím-li se ptát?“

„Urval jsem si pár hodin spánku.“

„To jsem si já nemohl dovolit. Jak jsem slyšel, nechali jste za sebou pořádné dílo zkázy – vy a ten váš stařík z hor.“

„Zřejmě to bylo nevyhnutelné. S ozbrojeným gangem nemůže člověk jednat v glazé rukavičkách.“ Pociťoval jsem však větší výčitky svědomí, než jsem přiznával: v mých ranních snech vířil a plápolal rudý oheň.

„Nerad používám slov ‚já jsem vám to říkal‘,“ pravil Westmore. „Ale ten váš svatý MacGowan je, zdá se, přece jenom lhář.“

„MacGowan se poctivě zmýlil. Nikdy netvrdil, že tu ženu bezpečně identifikuje. Jedno však nechápu – jak se tam dostal ten podpatek. Pocházel přece ze střevíce Anne Meyerové, ne?“

„O tom není pochyb. Je však zřejmé, že byl podvržený.“

„MacGowan viděl, jak ho ztratila.“

„To tvrdí on. Je možné, že ho tam podvrhl sám a úmyslně vás k němu přivedl. Zadržel jsem ho jako svědka.“

„A to děvče?“

„Je v zajišťovací vazbě. Vyslechnu ji později. Teď zrovna čekám, abych vyslechl Bozeyho. S důkazy, které máme, by měl být ochoten učinit úplné doznání.“

„Takže případ je definitivně pod střechou?“

„Díky vám je.“

„Neděkujte mi. Ve stavu, v jakém to je, s tím nechci mít nic společného.“

Westmore překvapeně vytřeštil oči za ušpiněnými skly.

„Mám pro vás otázku, pane státní návladní. Hypotetickou otázku.“

Napolo žertem učinil rukama obranné gesto. „Na ty jsem celý žhavý. Poslední tři čtyři hodin jsem se v soudní budově nezabýval ničím jiným.“

„Tahle otázka je krátká a jednoduchá a není zase tolik hypotetická. Dejme tomu, že by jeden z vašich spolupracovníků v okresní správě dělal zeď zločincům, nebo ještě něco horšího. Jaký by byl váš postoj?“

„Samozřejmě záporný. Vsadil bych ho do vězení.“

„A kdyby spravoval vězení?“

„Nechoďme kolem horké kaše. Mluvíte o Brandonu Churchovi?“

„Ano. Měl byste vyslechnout jeho místo Bozeyho.“

Položil mi tvrdou bílou ruku na paži. „Je vám naprosto dobře, Archere? Máte za sebou pár perných dnů…“

„Nemyslím si bůhvíco o doporučeních. Ale jestli si chcete ověřit, jak dobře se strefuju, zavolejte si úřad státního návladního v Los Angeles.“

„To jsem už udělal,“ pravil. „Mezi jiným mi řekli, že jste příležitostně tak trochu chvastoun. Děláte si nepřátele. Což mě nijak neohromilo.“

„Dělám si ten správný typ nepřátel.“

„To je věc názoru.“

„Objevil Danelaw něco v Meyerově sklepě?“

„Nějaké kulky, na kterých teď pracuje. Čekám na jeho zprávu. Ale ať bude jakákoliv, nemůžete ji obrátit proti Churchovi. Church neodpovídá za nic, co Meyer dělá nebo co udělal.“ Měl nepřátelské oči a kovový hlas. „Máte vůbec nějaký důkaz proti Churchovi osobně?“

„Nic, co by člověk mohl přednést před obžalovací porotou. Já si nemůžu prověřovat jeho činnost ani ho vyslýchat. Vy ano.“

„Očekáváte snad, že polezu na stejnou větev s vámi? Vy jste po ní dolezl pěkně daleko, abyste věděl. Jestli vám ji někdo podřízne, spadnete z pořádné výšky.“

„Mně se tu na té větvi líbí. Umožňuje mi rozhled daleko Široko po celém vašem prohnilém okrese.“

Westmore se naježil. „Tenhle okres je tak poctivý, jak okresy bývají. Church a já jsme léta společně pracovali, aby se stal poctivým. Vy Churche neznáte a nevíte, co udělal pro zdejší společnost.“ Hlas se mu opravdovostí chvěl. „Brandon Church je skutečný praktický idealista. Jestli je v tomto údolí jeden člověk, na jehož charakter se mohu spolehnout, pak je to on.“

„Člověk se může změnit. Charakter se může žárem zbortit. Sledoval jsem, jak se to přihodilo Churchovi.“

Ustaraně na mě pohlédl. „Vy jste mu něco řekl?“

„Řekl jsem mu to všechno včera odpoledne. Vytáhl na mě pistoli a málem po mně střelil. Myslím, že by mě byl zabil, nebýt toho, že ho jeho manželka zadržela.“

„Vy jste mu ta obvinění řekl do očí?“

Přikývl jsem.

„Těžko mu mohu zazlívat, že vás chtěl zabít. Nevíte, kde je teď?“

„V pitevně se svou švagrovou.“

Westmore se otočil na patě a odešel ode mě až na konec chodby. Tam ho zastavily kovové dveře. Chvíli stál a hleděl na ně a nakonec na ně zabušil pěstí.

Dveře se rozletěly a vynořil se z nich Church. Westmore mu řekl něco, co mi uniklo. Church ho odstrčil širokým máchnutím paže a pustil se chodbou ke mně. Oči upíral na něco mimo její zdi a divoce se šklebil. Venkovními dveřmi vyrazil z nemocnice. Řev jeho auta rozpoltil ráno a zanikl v dálce.

Westmore šel pomalu za ním, s hlavou sklopenou, jako by si razil cestu neviditelnými překážkami. Ústa se mu křivila vnitřním tlakem.

„Kdybyste mohl vyslýchal Churche, jaké otázky byste mu položil?“

„Kdo zastřelil Aquistu a Kerrigana a Anne Meyerovou.“

„Přece nenaznačujete, že to udělal on?“

„Tvrdím, že ví o těchto vraždách víc, než aby byl zcela bez viny. Včera v noci nechal uniknout Bozeyho s Meyerovým náklaďákem.“

„To říká Bozey?“

„Prakticky ano. Bál se s tím vyrukovat otevřeně.“

„Ať řekl cokoliv, nemůžete použít Bozeyho, abyste uškodil muži, jako je Church.“

„Viděl jsem Churche na průsmykové cestě asi kolem jedné v noci. Vystřídal hlídku a hlídkoval sám, což je vysoce neobvyklé.“

Westmore zvedl ruku soudcovským gestem. „Protiřečíte si. Church nemohl být na dvou místech současně. Byl-li v jednu na průsmykové cestě nezastřelil Kerrigana. A víte jistě, že Bozey jel tou cestou?“

„Nic nevím jistě.“

„Měl jsem to podezření. Bozey se evidentně snaží vytvořit falešné alibi.“

Řekl jsem: „Dostal se vám clo rukou mladý profesionální zločinec, a tak se snažíte sbalit všechno do jednoho těžkého rance a pověsit mu to na krk. Vím, že je to obvyklý postup, ale mně se nelíbí. V tomhle případě nemáme co dělat s prostým profesionálním zločinem. Je to složitý případ, do kterého je zapleteno více lidí, jak profesionálů, tak amatérů.“

„Není tak složitý, jak se ho snažíte vylíčit.“

„Možná nebude, až budeme znát všechny odpovědi. Zatím je však neznáme.“

„Domníval jsem se, že považujete Churche za odpověď.“

„Church mi vrtá hlavou,“ připustil jsem. „Myslím si, že vrtá hlavou i vám, jen kdybyste si to přiznal. Nebránil byste ho, kdybyste k tomu necítil důvod.“

„Já ho nebráním. Nepotřebuje obranu.“

„Vám nepřipadá ani trochu podezřelý? Viděl jste přeci jeho reakci na smrt Anne Meyerové.“

„Koneckonců, je to jeho švagrová. A on je citově založený člověk.“

„Chtěl jste říct vášnivý člověk?“

„Na co vlastně narážíte?“

„Byla víc než švagrová. Byli milenci. Není to tak?“

Unaveně si přejel prsty po čele. „Slyšel jsem, že něco spolu měli. Ale to nic nedokazuje. Po pravdě řečeno to ještě zmenšuje pravděpodobnost, že měl s její smrtí cokoliv společného.“

„Nevylučuje to však zločin z vášně. Mohl ji zastřelit ze žárlivosti.“

„Viděl jste, jak byl zdrcený žalem.“

„Viděl. Vrazi pociťují žal jako kdokoliv jiný.“

„Na koho by žárlil?“

„Napadá mě několik lidí. Jeden je Aquista. Byl jejím dávným ctitelem a v sobotu večer byl u jezera. To by mohlo vysvětlovat, co se přihodilo Aquistovi. A také Kerriganovu moc nad Churchem i Kerriganovu smrt.“

„Church nezabil Kerrigana, to přece víte.“

„Mohl si na to někoho zjednat. Má pod sebou řadu pohotových střelců.“

Westmore vyrazil „ne“ hlasem tak ostrým a vysokým, jako by křičel bolestí. „Nevěřím, že by Brand ublížil živé duši.“

„Zeptejte se ho. Jestli je poctivý policajt nebo jestli mu ještě špetka poctivosti zbyla, poví vám pravdu. Možná mu dokonce prokážete laskavost. Teď si nosí své peklo v sobě. Dejte mu příležitost, aby se ho zbavil, dřív než ho úplně sežehne.“

„Jste si velmi jistý jeho vinou,“ pronesl Westmore tiše. „Já ne.“

Zdálo se však, že je proti své vůli hluboce rozpolcen. Umělé osvětlení odražené od bledě zelených nemocničních stěn propůjčovalo jeho tváři smrtelnou bledost.

Osvětlení chodby se náhle změnilo. Otočil jsem se a v otevřených dveřích pohotovostní služby stál lékař, kterému se nepodařilo zachránit Aquistu.

„Už si ho můžete vzít, pane Westmore. Aspoň díry jsme ucpali koudelí. Chcete ho vyslýchat zde?“

„Ne. Pošlete ho ven.“ Znělo to, jako by se Westmore hněval na celý svět.

Bozey vyšel ze dveří. Mezi obvazy, jež mu ovíjely hlavu, divoce stočil jediné viditelné oko směrem k východu. Strážce za ním položil ruku na pouzdro revolveru. Bozey postřehl tento pohyb a upadl do rezignace.

Westmore kráčel v čele průvodu k márnici a já tvořil zadní voj.

29. KAPITOLA

Treloar vyvezl mrtvoly jednu po druhé z jejich příhrad se skleněnými dvířky a odkryl jim tváře. Aquistova byla bledá a vychrtlá, Kerriganova masitá a klidná. Anne Meyerová po smrti zestárla.

„Pěkné mrtvolky,“ pochvaloval si lékař. „Všichni měli orgány v krásném stavu. Je škoda, že museli zemřít.“ Věnoval Bozeymu mírně káravý pohled.

„Proč jste mě sem přivedli?“

Westmore mu odpověděl: „Abychom vám osvěžili paměť. Jak se jmenujete a kolik je vám let?“

„Leonard Bozey. Jedenadvacet. Bez adresy. Bez zaměstnání. Bez naděje.“

„Kdy jste naposledy viděl tohoto muže, Donalda Kerrigana?“

„Ve čtvrtek v noci. Bylo myslím tak kolem půlnoci.“

„Myslíte?“

„Vím to. Nebylo to později.“

„Kde jste se s ním setkal? V jeho motelu?“

„Ne. V motorestauraci kousek od motelu. Nepamatuju se, jak se jmenovala.“

„Steakburger,“ vmísil jsem se. „Byl jsem svědkem tohoto setkání.“

„Vás budeme vyslýchat později.“ Westmore se obrátil zpět k Bozeymu. „Co se odehrálo při tom setkání?“

„Na to nemusím odpovídat. To bych se sám zahrabával.“

Westmore se pochmurně usmál: „Změnil nějaký balíček peněz majitele?“

„Asi jo.“

„Co jste dělal pak?“

„Odjel jsem.“

„Před čím jste utíkal?“

„Před ničím. Akorát jsem se jel projet. Rád se projíždím v noci.“

„Dříve než jste jel na svou zábavní projížďku, vzal jste si revolver ráže 38 a prostřelil jste Kerriganovi hlavu?“

„Ne.“

„Kde máte svůj revolver?“

„Nemám revolver. Zákon nedovoluje nosit revolver.“

„A vy nikdy neděláte nic protizákonného?“

„Pokud se tomu můžu vyhnout, tak ne. Někdy se tomu vyhnout nemůžu.“

Westmore se zhluboka nadechl: „A co ten nákladní automobil, který jste ukradl? A co ta banka, kterou jste vyloupil v Portlandu? Tomu jste se také nemohl vyhnout?“

„Nikdá jsem nebyl v Portlandu. Myslíte Portland ve státě Maine?“

„Ne, myslím Portland v Oregonu.“

„Copak v Oregonu mají taky Portland?“

Westmore se předklonil. V nekontrastním jasném světle byl jeho profil ostrý a hubený, jako by vyřezaný z plechu. „Na bývalého vězně, který má na rukou krev tří občanů, mluvíte pěkně frivolně.“

„Nezabil jsem ani jednoho z nich.“

„Opravdu? Jen si je dobře prohlédněte, Leonarde, osvěžte si paměť.“ Westmore přikázal strážci: „Přiveďte ho blíž.“

Strážce popostrčil Bozeyho k horní části nosítek, na kterých ležel Aquista. Uzavřená latinskoamerická tvář vypadala, jako by byla i po smrti pronásledována celoživotními touhami.

„Jakživ jsem ho neviděl.“

„Jak jste dokázal zastřelit člověka a ukrást mu nákladní vůz, a přitom ho nevidět?“

„Já ho nezastřelil. Nebyl v náklaďáku a přesně vzato, ten náklaďák jsem neukrad. Stál opuštěnej na silnici, víte. Lidi by neměli nechávat svý náklaďáky postávat s běžícím motorem na otevřený silnici.“

„Chápu. Tohle byla jedna z oněch věcí, kterým jste se nemohl vyhnout. Nebylo zastřelení Aquisty druhou? Nebyla to další z věcí, kterým jste se nemohl vyhnout?“

„Já ho nezastřelil.“

„Nevzal jste svůj revolver a nezamířil jste tomuto muži na srdce a nezmáčkl jste spoušť a nezpůsobil mu smrtelnou ránu?“

„Já ani žádnej revolver nemám.“

Výslech pokračoval hodinu. Připomínal mi boxerský zápas mezi mladým borcem a zkušeným levákem. Bozey pomalu umdléval pod tlumenými údery slov. Po chvíli mu nezůstalo nic než tvrdohlavá mezkovitá hrůza. Ochraptěl a obvazy maskující jeho tvář se pokryly skvrnami načervenalého potu.

Potil jsem se s ním a pokoušel jsem se představit si život za jeho rejstříkem. Jako kluk jsem taky kradl auta, účastnil se zábavných projížděk a rvaček se ztracenými bandami v nekonečném štukovém bludišti Los Angeles. Až do určité chvíle se můj život podobal životu Bozeyho. Potom mě jeden tajný, z něhož táhla whisky, chytil, jak kradu baterii ze zadní místnosti obchodního domu Sears Roebuck v Long Beachi. Pozval mě na skleničku a vytmavil mi, co kradení znamená a kam to vede. Neudal mě.

Léta jsem ho nenáviděl, ale už nikdy jsem nekradl.

Pamatoval jsem si však, jaké loje, být zlodějem. Je to jako žít v místnosti bez oken. Pak to je jako žít v místnosti bez stěn. Smrtelný chlad vám obklopuje srdce a to po čase odumře a pak už vám nezbude žádná naděje, jenom zuřivost v hlavě a strach v břiše. Takový je Bozey. A nebýt laskavosti jednoho detektivního seržanta, který si potrpěl na alkohol byl bych takový i já.

Byl tu ještě jiný důvod, proč jsem se s Bozeym ztotožňoval. Westmore ho používal jako mého otloukánka a snažil se ho přinutit, aby mi svými odpověďmi dokázal, že jsem se mýlil, ale nedařilo se mu to. Aspoň ne úplně.

30. KAPITOLA

Byl jsem vděčný za přerušení, když k němu došlo. Kapitán Danelaw otevřel dveře a vyvolal si Westmorea. Chvíli potom, co státní návladní odešel, byla místnost absolutně lichá: čtyři živí mlčeli stejně hluboce jako ti tři mrtví. Potom jsem řekl:

„Jste v troubě, Leonarde. Jestli nepromluvíte teď, nebudete už možná mít jinou příležitost. Dřív než řeknete švec, budete šňupat kyanid.“

„Nemůžou do toho přeci navízt nevinnýho člověka.“

„Jenže vy nejste nevinný. Ukradl jste náklaďák a my to víme. Tím jste se stal spoluviníkem na zavraždění toho šoféra, třebaže jste ho sám nezastřelil. Vaší jedinou záchranou je přihlásit se za svědka státu.“

Zauvažoval o tom. „Co chcete, abych řek?“

„Pravdu. Jak se to stalo?“

Zavrtěl hlavou v melodramatickém zoufalství. „Stejně byste mi to nevěřil. Nač bych vám povídal, co jsem viděl?“

„Zkuste to.“

„Řeknete, že jsem lhář. Čekal jsem na ten náklaďák na silnici. Kerrigan povídal, že se objeví asi kolem šestý. Profičel kolem mě podle programu a hasil si to aspoň stovkou. Asi o kilometr dál zastavil a já se za ním rozběh, co mi nohy stačily.“

„Co ho přimělo zastavit?“

„Bylo tam auto. Zelená chevroletka sedan. Chevroletka odjela a nic víc jsem neviděl.“

„Viděl jste ji odjíždět od náklaďáku?“

„Jo. To jsem byl ještě kus vejš na silnici.“

„Aquista seděl uvnitř? Tenhle muž?“

„Jo. Seděl na předním sedadle. Aspoň myslím, že to byl on.“

„Řídil tu chevroletku?“

„Ne. Byl s ním ještě někdo.“

„Kdo to byl, Bozey?“

„Nebudete mi to věřit,“ zdráhal se Bozey. „Já vím, že to nedává smysl.“

„Stejně mi to povězte.“

Pozvedl paži a ukázal na nosítka, kde ležela Anne Meyerová. „Ona. Myslím, že to byla ona.“

„Vy jste viděl, jak ta žena odváží ve čtvrtek odpoledne Aquistu od náklaďáku?“

„Povídal jsem, že mi to nebudete věřit.“

Treloar zavrtěl hlavou se smutným úsměvem. „Budete si muset vymyslet něco lepšího, mládenče. Tato žena je už týden mrtvá.“

„V pondělí v noci jste viděl její mrtvolu,“ připomněl jsem mu.

Bozey spustil vysokým, rychlým hlasem: „K čemu je tohle všecko? Když vám povídám pravdu, tak mi nevěříte. Vy jste všichni spolek pěknejch otrapů.“ Zvedl ruce v poutech a zahrozil nám. „Všichni jste spřažený s šerifem a snažíte se mě bez důkazů zašít a sebe krejt. Jen mě pošlete do plynu! Nebojím se umřít. Už se mi dělá nanic z toho, že dejchám stejnej vzduch jako vy, parchanti.“

Strážce ho uhodil hřbetem ruky přes tvář. „No tak přestaň, mladej. Začínáš moc hlučet.“

Protlačil jsem se mezi ně. „Copak jste to povídal o šerifovi?“

„Byl tam v průsmyku, když jsem bral roha s tím náklaďákem. Seděl tam v tom svým zatraceným mercury a dělal, že mě nevidí – ani neotočil hlavu, když jsem jel okolo. Chystal se, že mi přišije vraždu. Teď to vidím.“

„Jestli mluvíte pravdu, nikdo vám žádnou vraždu nepřišije.“

„Že nepřišije? Šerif vás má všecky pod palcem.“

„Mě ne. A já už porazil i větší hlavouny.“

„A na koho spadli? Na lidi jako já?“

To byla obtížná otázka.

Danelaw otevřel dveře a nahlédl dovnitř. „Je něco v nepořádku?“

„Nic. Je tam Westmore?“

„Odejel.“

„Odejel?“

„Přesně tak. Má nějaké úřední jednání.“

Vyšel jsem na chodbu. „Ten Westmore si ale vybral nevhodnou dobu k odchodu.“

„Měl k tomu zatraceně pádný důvod. V soudní budově na něho čeká Meyer.“ Danelaw zaklesl palce za opasek a tvářil se spokojeně. „Právě jsem Meyera zatkl.“

„Na základě jakého obvinění?“

„Obvinění z vraždy. Včera večer jsem zašel do Mcyerova domu a získal jsem povolení, abych se tam porozhlédl. Předstíral jsem, že hledám stopy po jeho dceři. Meyer nic nenamítal, pravděpodobně ho nenapadlo, co se dá dělat se starými kulkami. V té jeho střelnici ve sklepě byla spousta starých kulek. Pár jsem jich vydlabal z prken, kam si připínal terče.

Většina jich byla tak zdeformovaná, že mi nebyla k ničemu. Nicméně pár bylo v docela dobrém stavu – dosti dobrém pro srovnávací mikroskop. Pracoval jsem na nich až doteď, abych dokázal svou věc, ale podařilo se mi to. Některé kulky v Meyerově sklepě byly vystřeleny z revolveru osmatřicítky. A ty, které byly dost dobré pro porovnání, pocházely z téhož revolveru jako vraždící kulky. A do toho počítám i tu, která zabila Anne Meyerovou.“

„Víte to jistě?“

„Můžu to dokázat u soudu. Počkejte, jen co uvidíte mé zvětšené mikrofotografie. Můžu to dokázat, i kdybychom dotyčnou zbraň nikdy nenašli. Víte, Meyer má revolver ráže 38 registrovaný na své jméno. Když jsem ho zatýkal, požádal jsem, aby mi ho vydal. Vyprávěl mi nějakou báchorku a prohlašoval, že ho už nemá.“

„Co to bylo za báchorku?“

„Prý ho loni na podzim půjčil své dceři a už ho nedostal zpátky. Samozřejmě lže.“

„Včera jsem si to taky myslel. Dnes si nejsem tak jistý.“

„Jistěže lže. Musí lhát. Nemá alibi ani pro jedno střílení. V neděli, kdy to koupila Anne, byl celý den sám a měl fůru příležitosti zajet si k jezeru. Na čtvrtek odpoledne udává jako alibi svou druhou dceru. Ale ona byla u něho doma od pěti hodin a on se vrátil domů až po sedmé. Sám to připouští, prohlašuje, že se projížděl, potom co odešel z podniku. Totéž platí pro zastřelení Kerrigana. Alibi veškeré žádné.“

„Ale taky žádný motiv.“

„Motiv měl. Jak Aquista, tak Kerrigan chodili v tu či onu dobu s Anne.“ Danelawův tenký nos se nakrčil, jako by odkryl pach horší než jodoform. „A Meyer měl jakýsi zvrhlý zájem o vlastní dceru.“

„Toje mi pěkná historie,“ řekl jsem. „Vyprávěl jste ji šerifovi?“

Poprvé se zazdálo, že Danelaw je nesvůj. „Neviděl jsem se s ním. A stejně bych ho nechtěl dostat do situace, kdy by musel zatýkat vlastního tchána. Projednou jsem ho obešel a předložil jsem celou záležitost Westmoreovi.“

„A Westmore to koupil?“

„Jistěže koupil. Copak vy to nekupujete?“

„Zajišťuju si předkupní právo. Ale ještě bych se rád poohlédl po jiných obchodech. Meyer má lincolna, že?“

„Ano. Pak má ještě jedno auto, starou chevroletku, kterou vozí náklady.“

„Zelený sedan značky Chevrolet?“

„Jo. Na těch autech začnu hned teďka pracovat, to bude můj další tah. Někdo přece musel jedno z nich vidět při některé z těch vražd na kritickém místě v kritickou dobu.“

„Pokud jde o tohle, můžu vám ušetřit trochu trápení. Promluvte si s tím vězněm uvnitř. Zeptejte se ho na auto, kterým Aquista ve čtvrtek odjel.“

Danelaw se otočil ke dveřím. Já odešel opačným směrem.

31. KAPITOLA

Hilda Churchová otevřela domovní dveře a plaše vyhlédla. V prošívaných bavlněných domácích šatech vypadala jako kterákoliv hezká paní domu na předměstí, vyrušená při ranním úklidu. Avšak kolem očí a úst jí sedělo jakési sklovité napětí. Oči měla průsvitné a cizí, jasně bledozelené jako voda hlubokého moře.

„Je váš manžel doma, paní Churchová?“

„Ne. Bohužel není.“

„Počkám.“

„Ale já nevím, kdy se vrátí.“

„To nevadí. Chci si vámi o něčem promluvit.“

„Promiňte, ale já ne. Necítím se na jakékoliv povídání. Dnes ráno ne.“

Pokusila se zavřít dveře. Já je držel otevřené.

„Měla byste mě pustit dovnitř.“

„Ne. Prosím. Brandon se bude zlobit, jestli přijde domů a najde vás tu.“ Opřela se o dveře celou svou váhou. Část ňadra se jí vyboulila přes jejich hranu. „Prosím, dovolte mi zavřít. A jděte pryč. Vyřídím Brandonovi, že jste tu byl.“

„Půjdu dovnitř, paní Churchová.“

Opřel jsem se ramenem do dveří a násilím je otevřel. Ustoupila ke vchodu do obývacího pokoje a tam stála, paže strnule podél těla, jen konečky prstů se jí pohybovaly. Úkosem na mě pohlížela s jakousi bázlivou koketností. Šlachu po straně krku měla napjatou jako tenký provázek.

Blížil jsem se k ní a ona ustupovala dál do obývacího pokoje. Kráčela podivně těžkopádně, jako by se její tělo opožďovalo za myšlenkami. U vybledlého kávového stolku z mahagonu se zastavila, naklonila se nad něj a posunula bílý porcelánový popelník o zlomek centimetru do matematického středu stolu.

Popelník, stůl, koberec, všechno v pokoji bylo čisté. Bílý nábytek s černým kováním byl studeně nový a geometricky rozestavěný po místnosti. Posuvnými skleněnými dveřmi bylo vidět patio obklopené bílými zdmi a planoucí květinami jako otevřená pec. Kruhový, cihlami obložený záhon přetékal spoustou purpurových lobelek, uprostřed vystavoval voskové květy slunci zakrslý citroník.

„Co mi chcete?“ zašeptala.

Světlo odražené z patiové stěny jí drsně dopadlo na zpola odvrácenou tvář. V té chvíli se tolik podobala oné mrtvé ženě, že mi bylo zatěžko uvěřit, že je to opravdu Hilda. Anne Meyerová smrtí zestárla, takže sestry vypadaly nyní skoro jako dvojčata. Čas se skřípavě zastavil a ubíral se zpět. Bezmocná lítost, kterou jsem cítil k Anne, mnou projela jako droga. Nyní jsem litoval tuto neskutečnou ženu, která stála s hlavou skloněnou nad svým neposkvrněným kávovým stolkem.

Nebylo v jejích silách uvědomit si, čeho se dopustila. Musil jsem jí to říct po lopatě, ukázat jí skutečnost a sám si ji také ujasnit. Raději bych jí byl prostřelil hlavu.

„Zabila jste svou sestru revolverem vašeho otce. Chcete si teď o tom popovídat, paní Churchová?“

Vzhlédla ke mně. Přílivově zelenýma očima jsem viděl, jak se jí v hlavě potulují myšlenky jako stíny neznámých tvorů. Řekla: „Měla jsem svou sestru ráda. Nechtěla jsem, neměla jsem v úmyslu…“

„Ale přesto jste to udělala.“

„Byla to náhoda. To ten revolver. Revolver mi spustil v ruce. Anne se na mě dívala. Neřekla ani slovo. Spadla na podlahu.“

„Proč jste ji zastřelila, když jste ji měla ráda?“

„Všechno byla Annina chyba. Neměla s ním chodit. Vím, jací jste vy mužští, jste jako zvěř, nedovedete se ovládat. Ale žena se dovede ovládat. Neměla mu to dovolit. Neměla ho svádět.

Moc jsem o všem přemýšlela,“ pokračovala. „Od té doby, co se to stalo, nedělám nic jiného, jen o tom přemýšlím. Ani jsem neztrácela čas spánkem. Strávila jsem celý týden přemýšlením a gruntováním. Vygruntovala jsem tento dům a pak otcův dům a potom jsem se zase vrátila sem a znovu jsem vygruntovala tady. Jaksi se nemůžu douklízet, ale zato jsem došla k závěru, že všechno je Annina vina. Nemůžete obviňovat ot– nemůžete obviňovat Brandona, je přece chlap.“

„Nechápu, jak se to stalo, paní Churchová. Nevzpomínáte si?“

„Ne moc dobře. Tolik jsem přemýšlela. Mozek mi pracoval tak rychle, že jsem neměla čas vzpomínat.“

„Stalo se to v neděli?“

„V neděli časně ráno, u jezera. Zajela jsem tam, abych si s Anne promluvila. Nic jiného jsem neměla v úmyslu. Anne byla vždycky tak lehkomyslná, neuvědomovala si, co mi způsobila. Potřebovala, aby ji někdo přivedl k rozumu. Nemohla jsem dovolit, aby to pokračovalo tak jako dosud. Musela jsem něco udělat.“

„Vy jste tedy o jejich vztahu věděla?“

„Věděla jsem o něm celé měsíce. Viděla jsem, jak na ni Brandon hledí a jak se ona chová. Sedával ve svém křesle a ona k němu přistupovala tak blízko, že se mu její sukně otírala o koleno. A potom spolu začali jezdit o víkendech na výlety. Minulou sobotu jeli taky. Brand povídal, že má schůzi v Los Angeles. Zavolala jsem do hotelu a on v Los Angeles nebyl. Byl s Anne. Věděla jsem, že s ní je, ale nevěděla jsem kde.

Pak sem v sobotu v noci přišel Tony Aquista. Bylo velice pozdě, už po půlnoci. Vytáhl mě z postele. Ale stejně jsem nespala. Už jsem přemýšlela, dokonce ještě dřív, než se to stalo. Když přišel ke dveřím a pověděl mi to, okamžitě jsem viděla všechno, celý svůj život v jediném okamžiku – město a hory a je dva společně v chatě a sebe samotnou, samotinkou tady dole.“

Zvedla ruce k prsům a krutě si je stiskla.

„Pokračujte,“ vybídl jsem ji. „Co vám Aquista řekl?“

„Řekl, že ji sledoval k jezeru Perdida a viděl ji s Brandem. Povídal, že leželi na medvědí předložce před krbem. Oheň hořel a oni na sobě nic neměli. Povídal, že Anne se smála a vykřikovala jeho jméno.

Tony byl opilý a nenáviděl Branda, ale mluvil pravdu. Věděla jsem, že mluví pravdu. Když odešel, seděla jsem celou noc a pokoušela se vydumat, co mám dělat. Noc utekla jako nic. A pak začaly zvony vyzvánět na ranní. Připadaly mi jako znamení, zněly jako zvony o mé svatbě a nepřestávaly zvonit celou cestu, co jsem jela nahoru k jezeru. Celou tu dobu, co jsem mluvila s Anne, mi zněly v uších. Musela jsem křičet, abych se slyšela. Nepřestaly zvonit, dokud revolver nevystřelil.“

Otřásla se, jako by pocítila, jak jí ohnivý orgasmus výstřelu proniká tělem.

„Kde byl váš manžel, když se to stalo?“

„Nebyl tam. Odjel dřív, než jsem tam dorazila.“

„Kde jste přišla k tomu revolveru? Měla jste ho od otce?“

„Byl to otcův revolver. Ale nedal mi ho on. Dala mi ho Anne.“

„Dala vám ho vaše sestra?“

„Ano.“ Přikývla hezkou hlavičkou jako ptáček. „Určitě mi ho dala ona. Vím, že ho měla. A pak se mi octl v ruce.“

„Proč by to dělala?“

„Nevím. Na mou čest. Nevzpomínám si.“ Tvář měla náhle úplně prázdnou. „Pokouším se vzpomenout, ale vybavuje se mi pouze rozmazaná skvrna a na ní Annina tvář, a pak zvuk zvonů. Všechno letí tak rychle, a já jsem tak pomalá. Revolver vystřelil a já jsem byla celá vyděšená, že jsem tam sama s její mrtvolou. Chvilku jsem si myslela, že to já tam ležím mrtvá na podlaze. Utekla jsem.“

„Ale vrátila jste se?“

„Ano. Vrátila. V pondělí. Chtěla jsem – chtěla jsem Anne slušně pohřbít. Domnívala jsem se, že pohřbím-li ji, nebudu muset pořád myslet na to, jak tam leží.“

„Kerrigan byl v chatě? Nebo přišel až pak a našel vás s její mrtvolou?“

„Ano, přišel, když jsem tam byla. Pokoušela jsem se ji odvléct – odnést k jejímu autu. Pan Kerrigan se nabídl, že mi pomůže. Povídal, že si nemůže dovolit ji tam nechat, prý by ho podezřívali, že ji zastřelil on. Odvezl mě k místu v lese, kde bych ji mohla pohřbít. Pak nás přišel špehovat ten hrozný stařík.“ Oči jí ztmavly hněvem, pomíjivým a bezvýznamným jako hněv dítěte. „To ten stařík zavinil, že jsem nemohla sestru slušně pohřbít. Kvůli němu jsem upadla a poranila si koleno.“

„A ztratila podpatek?“

„Ano. Jak to víte? Anne i já máme stejné číslo a nosíme stejný typ bot, a pan Kerrigan povídal, že když si s ní vyměním střevíce, nikdo si toho nevšimne. Její střevíce jsem nechala u ní v bytě, když jsme tam šli zničit důkazy.“

„Jaké důkazy?“

„To mi pan Kerrigan neřekl. Jenom povídal, že v Annině bytě jsou důkazy proti mně.“

„Je pravděpodobnější, že to byly důkazy proti němu. Vaše sestra ho vydírala.“

„Ne, jistě se mýlíte.“ Tón paní Churchové byl jak obranný, tak nadřazený. „Anne nebyla něčeho takového schopná. Byla lehkomyslná, ne však úmyslně zlá. Nezamýšlela být zlá.“

„To nikdo nikdy nezamýšlí, paní Churchová. To se do lidí vplíží.“

„Ne. Vy to nechápete. Pan Kerrigan mi pomáhal. Povídal, že není fér, abych musela trpět za Anne – za Anniny chyby. Anne byla v kufru ve svém autě, a on se nabídl, že s autem odjede a nechá ho někde, kde ho nenajdou, aspoň ne hodně dlouho.“

„A co po vás chtěl oplátkou za všechnu svou pomoc? Jinou nehodu?“

„Nevzpomínám si.“ Ale dívala se vyhýbavě.

„Já si vzpomenu za vás,“ pravil jsem. „Kerrigan vám řekl, abyste byla ve čtvrtek kvečeru na silnici za městem. Měla jste zastavit Aqui– stův náklaďák a Aquistu nějak vylákat z vozu. Šla jste do otcova domu, jednak abyste si zajistila alibi, jednak abyste si vypůjčila jeho starou chevroletku. Proč to musel být vůz vašeho otce?“

„Pan Kerrigan povídal, že Tony ho určitě pozná.“

„Myslel na všechno, co? Skoro na všechno. Jenomže nevěděl, že vy máte důvod Aquistu zabít. Nebo to věděl?“

„Jaký důvod? Nerozumím vám.“

„Aquista si mohl spočítat, jestli to už neudělal, že Anne jste zavraždila vy.“

„Prosím, nepoužívejte to slovo.“ Vzhlédla divoce, jako kdybych vypustil v pokoji něco strašného a slepého, třebas netopýra, který by mohl slétnout a zaplést se jí do vlasů. „Toho slova nesmíte používat.“

„Je to správné slovo, paní Churchová. Pro všechno troje střílení. Zavraždila jste Aquistu, abyste ho umlčela. Hodila jste ho do příkopu a odjela zpátky do otcova domu, abyste si upevnila alibi. Zůstal proti vám jediný svědek – Kerrigan.“

„Z vašich úst to zní tak zle,“ bránila se, „tak promyšleně. Tak to vůbec nebylo. Když Tony nastoupil do auta, řekla jsem mu první, co mě napadlo: že otec měl nehodu. Neměla jsem v úmyslu Tonyho zastřelit. Ale on zahlédl revolver na sedadle a začal být podezřívavý. Chňapl po něm. Musela jsem ho sebrat dřív než on, nedůvěřovala jsem mu. Potom jsem nezvládla zároveň řídit a pozorovat Tonyho a držet revolver, a on po něm znovu chňapl.“

„A revolver znovu spustil?“

„Ano. Tony se na sedadle svezl a začal divně dýchat.“ Mimovolně napodobila Tonyho – ramena jí klesla a dech jí chrčel v hrdle. „Nesnesla jsem zvuky, co vydával, nesnesla jsem pohled na krev. Tak jsem ho vyhodila z auta.“

„Revolver spustil ještě jednou,“ pokračoval jsem. „Vzpomínáte si, jak spustil potřetí? V Kerriganově kanceláři?“

„Ano. Vzpomínám.“ Měla pevnější hlas a určitější pohled. Zdálo se, že ji nějakým tajemným způsobem posílilo, když si své vraždy znovu přehrála a přiznala se k nim. „Ti dva, to byla nešťastná náhoda – i když mi to nevěříte. Ale pana Kerrigana jsem zabila, protože jsem musela. Řekl Brandovi o těch ostatních. Všechno. Musela jsem mu zabránit, aby to nepovídal i jiným lidem. Brand mě tu noc zamkl, jenže pak musel zase odejít. Rozbila jsem okno a rozjela se do motelu. Pan Kerrigan byl ve své kanceláři a já jsem vešla a zastřelila ho. Protivilo se mi to, po vší té pomoci, co mi poskytl. Ale musela jsem.“

Pohlédl jsem do zastíněných hlubin jejích očí, neschopen poznat, zda ta ironie byla úmyslná. Paní Churchová však byla tak přísná a ne– úsměvná jako soudce v černé čapce, kterou si nasazuje při čtení rozsudku smrti.

„Tři mrtví třemi výstřely, to je pěkný výkon. Kde jste se naučila střílet tak dobře?“

„To mě naučil otec a Brandon mě brával na ranč. Někdy jsem dosáhla při střelbě na figuru stovku.“

„Kam přišel revolver, kterým jste střílela?“

„Má ho Brandon. Objevil, kam jsem si ho schovala. Jsem ráda, že ho našel.“

Tázavě jsem na ni pohledl.

„Nerada bych, aby se ještě něco přihodilo,“ vysvětlovala. „Nenávidím zabíjení a násilí. Vždycky jsem to nenáviděla. Když jsem byla holka, nedokázal jsem ani pohřbít mrtvou kočku nebo vytáhnout myš z pasti. Dokud jsem měla ten revolver, neměla jsem klid.“

„A neměl ho ani nikdo jiný.“

Neslyšela mě. Na tváři se jí objevil výraz, jaký jsem u ní viděl ve čtvrtek v noci, výraz zároveň vyděšený i plný očekávání. Na příjezdové cestě zastavilo nějaké auto.

32. KAPITOLA

Očekával jsem Churche s revolverem v ruce. Vešel do dveří, oči pod stetsonem jasné a divoké. Ruka mu zajela do boční kapsy saka, jež se vydouvala tvarem revolveru.

„Hned jsem si myslel, že to budete vy,“ zavrčel.

„Měl jste mě zastřelit, když jste měl příležitost. Nicméně teď bych se o to nepokoušel. Vaše paní dosáhla sto bodů při střelbě na figuru. Já jsem dosahoval devětadevadesáti v rychlopalbě.“

„Já s vámi nebudu soutěžit, Archere. Nechci mít na rukou vaši krev.“

„Ukažte mi ruce.“

Napřáhl je před sebe, prázdné a dlaněmi vzhůru. Škubl sebou, když jsem mu vytáhl zbraň z kapsy. Byl to modrý ocelový revolver ráže 38, s pažbou chlazenou používáním. Zatočil jsem dobře promazaným bubínkem. Byl plně nabitý.

„Vemte si ho. Je to ten, který hledáte.“

Pohlédl z revolveru na ženu. Opírala se o skleněné dveře do patia. Její oči vypadaly jako děsivé zelené rány na nehybné tváři. Přetékaly slzami a já jsem přemýšlel, pro koho to asi truchlí. Pro sebe?

„Řeklas mu to, Hildo?“

Němě přikývla.

Obrátil se ke mně: „Takže to víte.“

„Vím. Kde jste byl?“

„Venku na silnici. Měl jsem dětinský nápad, že odejdu a všechno opustím a někde jinde začnu znovu.“

„A zatím jste tu.“

„Jsem tu. Uvědomil jsem si, že sebe opustit nemůžu, že se sebou budu muset žít, bez ohledu na to kde. Pěkné vyhlídky.“ Pokoušel se být sardonický, udržet si styl, avšak prosvítala pod tím jeho živá bolest. „Samozřejmě, bylo tu ještě něco. Nemohl jsem odejít a nechat Hildu, aby čelila všemu sama. Mám větší vinu než ona.“

Paní Churchová zasténala. Její tvář připomínala tvář sochy v dešti. „Brandone, pusť mě ven. Prosím. Nevydržím tě poslouchat, když takhle mluvíš.“

„Neutečeš?“

„Slibuju.“

„Neuděláš si nic?“

„Ne, Brandone.“

„Dobrá. Na chvilku.“ Když se skleněné dveře za ní zavřely, obrátil se ke mně. „Neopustí patio, nebojte se. Má to tam ráda a už jí moc času nezbývá.“

„Vám na ní ještě pořád záleží?“

„Je to mé dítě. To je to peklo, Archere. Nemůžu ji obviňovat, ona není odpovědná. Odpovědný jsem já. Ona jednala pod vnitřním nutkáním a sotva věděla, co dělá. Já věděl od samého počátku zatraceně dobře, co dělám. Nicméně jsem to tak jako tak dělal. Toto je odplata.“

Otevřel své velké dlaně a pohlédl do nich. „Odplata přišla vlastně ve čtvrtek večer, když mi Kerrigan řekl, co Hilda udělala. Už když jsme byli v motelu, učinil pár poťouchlých narážek. Později jsem zašel k němu domů a on mi všechno vyklopil. Tehdy jsem se o tom poprvé dozvěděl. Poprvé jsem se dozvěděl, že Anne je mrtvá.

Neomlouvám se za to, co jsem udělal. Nicméně nevěřím, že bych to byl udělal, kdybych byl patřičně rozvažoval. Kerrigan mi způsobil těžký otřes. Nebyl jsem na něj připravený. Víte, když jsem naposled viděl Anne, bylo slunné ráno nahoře u jezera a my byli šťastnější než kdy jindy.“ Na čele mu naskakovaly krůpěje potu. Netrpělivě je setřel. „Zatraceně, začínám se litovat. To je moje neřest.

Ale ten večer u Kerrigana jako bych prodělal zemětřesení. Celý můj život se naklonil a zřítil se na mě. Moje milá byla mrtvá. Moje žena ji zabila a pak zabila znovu. Kerrigan mě ničeho neušetřil, řekl, na co si vzpomněl, aby zlomil můj odpor. Po pravdě jsem mu zcela nevěřil, dokud jsem se nevyptal Hildy. Ale Hilda všechno připustila – všechno, na co si pamatovala.

Tu noc jsem neviděl žádné východisko. Dosud je nevidím. Jel jsem na průsmykovou cestu a udělal, co po mně Kerrigan žádal. Měl jste pravdu, Archere.“ Slova mu vycházela bolestně z přísných úst. „Vystřídal jsem své muže a nechal toho raubíře ujet z mého okresu. Za to se stydím nejvíc ze všech věcí, za které se musím stydět.

„Bozey je zase zpátky ve vašem okrese.“

„Vím. Ale to nemění nic na skutečnosti, že jsem ho pustil.“

Revolvery v mých pěstích mě přiváděly do rozpaků. Strčil jsem si je do kapsy saka, aby je nebylo vidět. V několika posledních minutách se můj úsudek o Churchovi úplně změnil. Church překročil některé zásady. Vedl rozvrácený a vášnivý život. Avšak podle toho, co říkal, byl čestný člověk.

„Udělal bych totéž,“ řekl jsem.

„Vy nejste pod přísahou. A nezačínáte náhodou zpívat jinou?“

„Včera jsem se mýlil. Beru zpět, co jsem řekl. Zapomeňte na to.“

„Nemůžu zapomenout pravdu. Posledních čtyřicet hodin jsem pobíhal po okrese a předstíral, že konám svou povinnost. Ve skutečnosti jsem hledal Anne. Kerrigan mi nechtěl říct, kde je, to byla druhá věc, kterou mě držel v šachu. No, teď je s tím konec. Westmore asi požádá obžalovací porotu, aby proti mně vznesla formální obžalobu.“

„Pokud tomu budu moct zabránit, tak ne. A já jsem jeho hlavní svědek.“

Překvapeně na mě pohlédl. „Po tom, co jsem udělal?“

„Po tom, co jste udělal.“

„Jste neobyčejný člověk,“ pronesl zvolna.

„To platí i o vás. Vy patříte k těm přesvědomitým parchantům, kteří by pociťovali zadostiučinění, kdyby se jim doslalo veřejné potupy, a snad si dokonce odseděli trest ve vlastním vězení. Přirozeně že se cítíte vinen. Jste vinen. Dopustil jste se některých zlých chyb. Nejhorší vaší chybou bylo, že jste nechal Hildu volně se pohybovat potom, co jste věděl, že spáchala vraždu. Kerrigana nebyla žádná velká škoda, ale mohla zabít někoho jiného.“

„Vím, že jsem ji neměl tu noc opouštět. Jenže Kerrigan mě donutil: přiměl mě, abych jel k průsmyku. Měl jsem ji odvézt na psychiatrii. Jenže tehdy jsem nemohl. Sám jsem neměl v hlavě jasno. Sám jsem se cítil tak špatný.“

Jeho pohled se stočil ode mě ke skleněným dveřím. Hilda postávala nečinně v patiu a hleděla na bíle kvetoucí citroník. Vypadala ztraceně, jako by omylem zabloudila do cizí zahrady. Church vyrazil jakýsi neartikulovaný zvuk. Strhl si klobouk, mrštil jím o zeď a s hlavou v dlaních usedl na kovovou židli. Sedl jsem si naproti němu.

Když si odkryl tvář, oči se mu už tak horečně neleskly. Vrásky na tváři se prohloubily. Ruce se mu chvěly. Sepjal je jako k modlitbě, aby je udržel v klidu. Přes svůj pomačkaný pracovní oblek vyhlížel jako ztýraný svatý natažený na El Grekově skřipci. „Hilda si pobude dlouhou dobu pod zámkem,“ řekl jsem. „Kde, to bude záležet na tom, zda je, či není zdravá. Je šílená?“

„Nevím, co řekne porota. Je citově vykolejená, to vidíte sám. Nikdy, co ji znám, nebyla úplně normální. To je myslím jeden z důvodů, proč jsem si ji vzal. Život doma s Meyerem ji doslova přiváděl k šílenství. Někteří muži potřebují, aby je někdo potřeboval. Já k nim patřím.

Teď už vím, že je to spíše slabost než síla, že to není dobrý základ pro manželství. Nicméně to klapalo skoro deset let. Kdybychom byli mohli mít děti, možná by to bylo klapalo dodnes. Nebo kdybych nebyl ztratil vůli.“ Upíral na mě oči, ale neviděl mě. Byl ponořen hluboko do sebe a pátral po pravdě, podle které by žil. „Myslím, že vůle je pouze jiné pojmenování pro touhu. Vzato dlouhodobě, nemůžete se donutit, abyste chtěl něco, po čem netoužíte. Anebo abyste se vzdal věcí, které opravdu chcete. Chtěl jsem syna,“ pokračoval hlubším hlasem. „Ona mi ho nemohla dát. Syn, kterého jsem nemohl mít, všechno ostatní, co jsem v životě postrádal – to mě postupně udolalo. Náš společný život byl prázdný. Pokusili jsme se jej zaplnit věcmi, novým domem, nábytkem,“ rozhlédl se po pustém pokoji zalitém sluncem, „ale nebyla v tom žádná radost. Žádná láska. Už jsem Hildu nemiloval, a nemyslím, že ona kdy milovala mě. Měla v srdci příliš mnoho strachu, než aby byla s to milovat.“

„Čeho se tolik bála?“

„Začalo to myslím jejím otcem a pak se to rozšířilo na další věci, a dokonce i na mě.“ Zhluboka se nadechl. „Někdy to vypadalo, jako by se jejíma očima dívalo ven nějaké divoké zvíře v jejím nitru – zvíře, které jsem musel udržovat syté a klidné. Pokud jsem jí poskytoval lásku a bezpečnost, které potřebovala, byla v pořádku. Devět let jsem ji udržoval při životě jako poměrně normální osobu. Potom jsem selhal. To já selhal. Přecenil jsem svou sílu a nabral jsem si toho moc. Vzdal jsem to.“

Uhodil se hranou ruky do dlouhého stehna. Jako by svůj život rozsekával na kusy.

„Myslím, že mě Anne přitahovala od té doby, co jsem ji poprvé spatřil. Dokud žila s námi a ještě dlouhou dobu poté jsem si to nepřipouštěl. Byla tak mladičká, a já nechtěl opakovat to, co jí udělal otec. Bral jsem ji jako dceru – když dospěla, jako marnotratnou dceru. Byl jsem příliš puritánský, než abych Anne schvaloval. Ale zosobňovaly ty věci, které jsem postrádal – legraci a smích a lásku bez slzí. Tolik se podobala Hildě, a přece byla tak odlišná – rub a líc téže mince.

Loni jsem o ní začal snít, loni v létě, kdy se kopce začínaly zelenat. V období říje…“ Ironizoval sám sebe jako stařec připomínající si své vyhaslé vášnivé mládí. Ale hlas měl přitom povznesený. „Vymýšlel jsem si složité plány, jak ji potkat na ulici, nebo jsem vymýšlel důvody, aby ji Hilda pozvala. A když potom přišla, bál jsem se jí přiblížit. Byla tak rozkošná.

Mohl jsem to zastavit. Mohl jsem zastavit sebe. Ale byl jsem unesen – nazvěte to, jak chcete, láskou, říjí nebo svými choutkami. Myslel jsem si, že zasluhuju víc, než čeho se mi dostává. Nu, dostal jsem víc. Všichni jsme dostali víc.

V červnu jsme my tři jeli k moři na víkend. Nechtěl jsem brát Anne s sebou – tehdy jsem bojoval se svými city a věděl jsem, že prohrávám, ale Hilda na tom trvala. Měla myslím v úmyslu odloučit Anne od Kerrigana. První večer, co jsme tam byli, dostala Hilda migrénu. Anne a já jsme ji nechali v motelu a šli se projít po pobřeží. Léta jsme nebyli sami spolu, ne od té doby, co dospěla, ne v soukromí. A tam se nám to stalo.“

Zaslechl jsem v patiu trhavý zvuk. Vstal jsem a šel ke dveřím. Hilda klečela a vyškubávala náprstník rostoucí v dlouhých pramenech kolem cihlového obložení záhonu.

„To byl můj zločin,“ pokračoval Church naléhavě k mým zádům. „Vzal jsem svou lásku Hildě a věnoval ji její sestře. Anne se do mě také zamilovala. Dospělo to tak daleko, že jsme museli být spolu, jak a kde jsme jen mohli. Odcházíval jsem strávit noc s Anne a Hilda, s tím pohledem raněného zvířete v očích, na mě čekávala, až se vrátím domů. Nikdy se o Anne slůvkem nezmínila, nikdy se mě na nic nezeptala. Zase se stahovala do sebe, jako to dělávala, než jsem se s ní oženil. A já k tomu nechal dojít. Myslím, že jsem si přál, aby se to stalo. Byly doby, kdy jsem si přál, aby se úplně zbláznila, abych mohl žít s Anne, oženit se s ní a mít děti.“ Hlas se mu zlomil. „V jistém směru se mé přání splnilo.“

„Byla někdy hospitalizována?“

„Jednou, v prvním roce našeho manželství. Pokusila se o sebevraždu. Byla deset dnů na pozorování v okresní nemocnici. Čekala dítě a lékaři to svalovali na těhotenství. Řekla mi, že nechce přivést dítě do tohoto světa. Téhož večera si vzala nadměrnou dávku uspávacích prášků. Dostal jsem ji včas k lékaři a ten jí vypumpoval žaludek.

Tenkrát bych ji byl mohl nechat zavřít do ústavu. Lékaři to ponechali na mně. Rozhodl jsem se vzít si ji domů. Věřil jsem, že doma jí můžu poskytnout lepší život. A čekala mé dítě.“

„Co se stalo s tím dítětem?“

„Stejně o ně přišla. Její dušení stav se pak zlepšil.“

„Léčila se někdy na psychiatrii?“

„Občas. Šlo o povzbuzující léčbu.“

„No, to je slušný základ pro popření trestní odpovědnosti z důvodu šílenství. Nevíte, jestli zabití Anne plánovala předem?“

„Vím, že to nebyla promyšlená vražda. Stalo se to z okamžitého popudu. Můžu to dokázat, budou-li věřit mému slovu. Když jela k jezem, neměla revolver.“

„To mi říkala. Nevěděl jsem, jestli říká pravdu.“

„Říkala. Musela ho vzít Anne nebo ho najít v chatě. V sobotu večer jsem ho viděl na prádelníku a varoval jsem Anne, že nemá nechávat nabitý revolver jen tak ležet. A nedovolila mi, abych z něho vyndal náboje. Chtěla jej mít na obranu.“

„Proti Hildě?“

„Pochybuju. Nikdy se Hildy nebála.“

„A přece se jí bát měla. Podle Hildy jí ten revolver dala Anne. Vidíte v tom nějaký smysl?“

„Taky mi to říkala. Ale to by Anne neudělala.“

„Kdoví. Věděla, že se Hilda pokoušela o sebevraždu.“

Šel jsem ke dveřím. Hilda klečela mezi květinami, ale už neplela. Vytrhávala po velkých barevných hrstích plazivé lobelky a házela je za sebe. Záhon vypadal napůl skal pováný.

Church se protáhl kolem mě a sešel do patia. „Hildo! Co to děláš?“

Vztyčila se na kolenou a přes rameno se po nás ohlédla. Tvář měla zardělou a zvlhlou. „Nelíbí se mi. Už nejsou hezké.“ Spatřila šokovaný výraz na manželově tváři a celá se nahrbila. „Je to v pořádku, otče? Chci říci Brandone?“

Church po chvíli odpověděl: „Je to v pořádku, Hildo. Dělej si s květinami, co chceš. Jsou tvé.“

„Rád bych se vás na něco zeptal,“ řekl jsem. „Týká se to Anne.“

Vstala a rukou umazanou od země si odhodila vlasy. „Ale já už jsem vám o Anne všechno řekla. Byla to nešťastná náhoda. Měla jsem revolver v ruce a on spustil a ona se na mě dívala. Hleděla na mě a spadla na podlahu.“

„Jak se vám ten revolver dostal do ruky?“

„Dala mi ho Anne,“ řekla. „Přece jsem vám to povídala.“

„Proč vám ho dala? Povídala něco? Vzpomínáte si?“

„Něco si vzpomínám. Ale nezdá se mi to v pořádku.“

„Co povídala, paní Churchová? Důkladně se snažte upamatovat.“

„Smála se mi. Řekla jsem jí, že jestli nenechá otce na pokoji, za– biju se.“

„Jestli nenechá vašeho otce na pokoji?“

„Ne.“ Hleděla zmateně. „Brandona. Jestli nenechá Brandona na pokoji. Smála se a šla do ložnice a vzala revolver a podala mi ho. ‚Jen se zastřel,‘ povídala. ‚Tady máš možnost, ten revolver je nabitý. Zabij se,‘ povídala.“ Odmlčela se, jako by naslouchala. „Ale já se nezabila. Zabila jsem ji.“

Church za mnou zasténal. Obrátil jsem se. Vypadal jako člověk, který jen stěží přežil dlouhou chorobu. Kolibřík mu zasvištěl nad hlavou jako kulka hrající duhovými barvami. Sledoval jej, zíraje do modrých výšin oblohy, dokud mu nezmizel z očí.

Jeho žena opět klečela mezi květinami a vytrhávala i ty poslední z vlhké země. Když přijelo policejní auto, záhon byl obnažený a Hilda začala otrhávat trnitý citroník. Dříve než ji odvezli, Church jí umyl a ovázal krvácející ruce.

POHLED ZPÁTKY

HENRIMU COULETTOVI

1. KAPITOLA

Advokát John Truttwell mě nechal čekat v předpokoji své kanceláře, takže prostředí mělo čas na mně trošku zapracovat. Lenoška, v níž jsem seděl, byla potažená jemnou zelenou kůží. Krajinky a mořské pláže vyvedené v olejových barvách visely na stěnách kolem dokola jako nevtíravá reklama.

Mladá sekretářka s růžovým přelivem se na mne dívala od interkomu. Zásluhou výrazných černých linek, jimiž si orámovala oči, budila dojem trestance, který zírá na svět přes mříže.

„Lituju, že to panu Truttwellovi trvá tak dlouho. To je skrz tu jeho dcerunku,“ sdělovala mi poněkud nejasně. „Je z ní celej na větvi, místo aby ji nechal na pokoji. Jen ať si nabije kokos stejně jako já.“

„Prosím?“

„Já jsem ukázkovej případ. Tady třeba tvrdnu jenom proto, že můj druhej manžel ode mě pláchnul. Vy jste vážně detektiv?“

Potvrdil jsem jí to.

„Můj manžel je fotograf. Moc ráda bych věděla, s kým… kde se teď potlouká.“

„S tím si nelamte hlavu. To za to nestojí.“

„Máte asi pravdu. Je to mizernej fotograf. Lidi, který se v tom vyznaj, mi řekli, že na těch jeho fotkách vypadám hrozně.“

Lidskému milosrdenství ještě přece jen na světě nadobro neodzvonili, pomyslel jsem si.

V otevřených dveřích se objevil vysoký muž. Muselo mu být hodně přes padesát. Držel se však zpříma, měl na sobě elegantní oblek, vypadal dobře a zdálo se, že si je toho vědom. Husté bílé vlasy měl na hlavě pečlivě naaranžované. Stejně pečlivě jako výraz v obličeji.

„Pan Archer? Já jsem John Truttwell.“ Potřásl mi rukou se zdrženlivým entuziasmem a dovedl mě chodbou do své pracovny. „Musím vám poděkovat, že jste sem přijel z Los Angeles tak rychle, a současně se omluvit, že jsem vás nechal čekat. Jsem vlastně už jednou nohou v penzi, ale nikdy jsem neměl tolik co dělat jako teď.“

Znělo to, jako by nevěděl přemírou práce, kde mu hlava stojí, ale určitě to nebylo tak zlé. Zatímco řečnil, zkoumal mě pozorně chladnýma smutnýma očima. Usadil mě do hnědého koženého křesla před svým psacím stolem.

Hustým filtrem záclon pronikalo trošku slunečních paprsků, ale místnost byla osvětlena umělým světlem, zářivkami. Truttwell sám pod nimi vypadal jaksi uměle, strojeně, jako vosková figurína, vybavená darem řeči. Na poličce nad jeho pravým ramenem stála zarámovaná fotografie světlovlasé dívky s jasnýma očima. To byla patrně jeho dcera.

„V telefonu jste se zmiňoval o manželech Chalmersových.“

„Souhlasí.“

„Co potřebují?“

„K tomu se dostanu za minutku,“ řekl Truttwell. „Nejdříve bych chtěl zdůraznit, že Larry a Irena Chalmersovi jsou moji přátelé. Bydlí na Pacific Street přímo proti nám. Larryho znám odmalička a už naši rodiče se znali od dětství. Ve svém povolání jsem se hodně naučil od Larryho otce. Byl soudcem. A má zesnulá žena se důvěrně přátelila s Larryho matkou.“

Zdálo se, že Truttwell je na tyto vztahy až neskutečně pyšný. Opatrným pohybem levé ruky si pohladil vlasy na skráních, jako by se dotýkal posvátného dědictví. Do jeho pohledu i hlasu se vloudila minulost.

„Chci tím říct,“ pokračoval, „že Chalmersovi jsou vzácní lidé – osobně si jich velice vážím. Přál bych si, abyste s nimi jednal s největší opatrností.“

V pracovně začala houstnout atmosféra společenskými předsudky. Pokusil jsem se je malinko rozptýlit: „Mám s nimi prostě zacházet jako se starožitnostmi?“

„Tak nějak, i když nejsou staří. Působí na mě jako umělecké výtvory. Ty také mohou být k ničemu.“ Truttwell se odmlčel a pak jako by načal z jiného soudku. „Fakt je, že Larry toho od konce války moc nedokázal. Vydělal ovšem spoustu peněz, ale i ty mu spíš naservírovali jiní na stříbrném podnose. Po matce zdědil pořádnou sumičku a konjunktura v dobytkářství z ní nadělala milióny.“

V Truttwelově hlase zazněl spodní tón závisti. Jeho city k manželům Chalmersovým byly zřejmě složitější. Rozhodně tu nešlo o bezvýhradné zbožňování. Zareagoval jsem na ten závistivý spodní tón:

„Mám se tedy tvářit příslušně ohromeně, ano?“

Truttwell se na mne vyjeveně podíval, jako kdybych se právě dopustil neslušného zvuku, či si dovolil neslušný zvuk nepřeslechnout. „Vidím, že se mi nepodařilo vyjádřit, co jsem měl na mysli. Dědeček Larryho Chalmerse bojoval v občanské válce, pak přišel do Kalifornie a oženil se s jistou Španělkou, která tu zdědila spoustu země. Také Larry se vyznamenal ve válce, ale vůbec o tom nemluví. Je to osobnost, která se v naší společnosti nejvíce blíží tomu, co rozumíme pod pojmem aristokrat.“ Poslední větu vyslovil evidentně s požitkem. Zřejmě ji nepoužil poprvé.

„Co paní Chalmersová?“

„Irenu by nikdo za aristokratku neoznačil. Ale –“ dodal s nečekaným nadšením – „je to zatraceně pěkná ženská. Je to přesně žena, jaká má být.“

„Pořád jste mi ještě neřekl, jaké vlastně mají problémy.“

„Částečně proto, že to není zcela jasné ani mně samotnému.“ Truttwell zvedl ze psacího stolu list žlutého kancelářského papíru a zamračil se nad tím, co na něm bylo naškrábáno. „Doufám, že neznámému člověku toho řeknou víc. Mně Irena pověděla jenom tolik, že se někdo vloupal clo jejich domu v době, kdy trávili víkend v Palm Springs. Vypadá to na dosti zvláštní vloupání. Podle ní byla odcizena jen jediná cenná věc – stará zlatá skřínka, která byla uložena v sejfu v pracovně. Viděl jsem ten sejf – soudce Chalmers si ho nechal instalovat už ve dvacátých letech. Dostat se do něj násilím by dalo hodně práce.“

„Oznámili to manželé Chalmersovi policii?“

„Ne. A ani jí to oznámit nechtějí.“

„Mají nějaké služebnictvo?“

„Španělského sluhu, který bydlí jinde. Ale ten u nich pracuje už víc jak dvacet let. A kromě toho je vezl do Palm Springs.“ Truttwell chvilku mlčel a pak zavrtěl hlavou. „Přesto se nemohu zbavit pocitu, že zloděj to tam musel znát. Nemyslíte?“

„Podezříváte toho sluhu, pane Truttwelle?“

„Radši vám neprozradím, koho podezřívám. Bude se vám pracovat líp, když vás nebudu příliš ovlivňovat. Znám Irenu a Larryho dobře. Jsou to velice uzavření lidé a nerad bych předstíral, že rozumím způsobu jejich života.“

„Mají děti?“

„Jednoho syna. Jmenuje se Nicholas,“ odpověděl Truttwell neutrálně.

„Kolik mu je?“

„Asi třiadvacet nebo čtyřiadvacet. Zrovna tenhle měsíc by měl absolvovat univerzitu.“

„V lednu?“

„Ano. V prvním roce studia zameškal Nick jeden semestr. Nikomu neřekl ani slovo, utekl ze školy a pár měsíců nikdo nevěděl, kde je.“

„Dělá i teď rodičům starosti?“

„Neformuloval bych to tak tvrdě.“

„Mohl se toho vloupání dopustit on?“

Truttwell si dal s odpovědí načas. Soudě podle změn v jeho výrazu vážil celou škálu možností od obžaloby až po obhajobu.

„Udělat to mohl,“ řekl konečně. „Ale jaký by mohl mít důvod ukrást zlatou skřínku své matce?“

„Mě napadá hned několik možných důvodů. Zajímají ho ženy?“

„Zajímají,“ pravil Truttwell poněkud upjatě. „Je náhodou snoubencem mé dcery Betty.“

„Promiňte.“

„Nemusíte se omlouvat. To jste pochopitelně nemohl vědět. Ale při rozhovoru s Chalmersovými buďte opatrnější. Jsou zvyklí na velice klidný život a obávám se, že je tahle událost značně vyvedla z míry. Považují ten svůj dům za něco tak nedotknutelného, že musí mít pocit, jako by došlo ke zneuctění chrámu.“

Zmuchlal list žlutého papíru, který stále ještě držel v rukou, a hodil ho do koše. Jako by tím prudkým gestem chtěl dát najevo, jak rád by se zbavil manželů Chalmersových a jejich problémů, včetně jejich syna.

2. KAPITOLA

Pacific Street připomínala cestu z očistce do ráje. Stoupala od barabizen dole ve městě nahoru na vrchol kopce do čtvrti pěkných starých rezidencí. Kalifornsko-španělské sídlo rodiny Chalmersových tu stálo určitě nějakých padesát nebo šedesát let, ale zářilo v dopoledním slunci neposkvrněnou bělostí.

Prošel jsem dvorem obehnaným vysokou zdí a zabušil klepadlem na železem pobité domovní dveře. Otevřel mi sluha v tmavém obleku a s tváří, která se hodila spíš do španělského kláštera, vyslechl, jak se jmenuji, a nechal mě čekat v hale. Byl to obrovský prostor ohraničený stropem ve výši prvního patra a cítil jsem se v něm nejdřív jako mravenec v katedrále a potom – když se dostavila reakce na tu velkolepost – jako velikán, který dokáže všechno na světě.

Bylo odtud vidět do velké bílé jeskyně obývacího pokoje. Na jeho stěnách se skvěly moderní obrazy. Dveře tu nahrazovala nízká černá vrátka z tepaného železa, která dodávala místnosti muzeální atmosféru.

Tu částečně rozptýlila černovlasá žena, která mě přišla přivítat ze zahrady. V ruce držela zahradnické nůžky a čerstvě ustřiženou jasně červenou růži Olé. Nůžky odložila na stolek v hale, ale růži, jejíž barva přesně odpovídala barvě jejích rtů, si ponechala.

Usmívala se: „Nevím proč, ale představovala jsem si, že budete starší.“

„Jsem starší, než vypadám,“

„Ale já žádala Johna Truttwella, aby mi obstaral šéfa detektivní kanceláře.“

„Já představuji! detektivní kancelář v jedné osobě. Přibírám si spolupracovníky, jenom když je to nutné.“

Zatvářila se nespokojeně. „To mi připadá nějak moc amatérské. Pinkertonova agentura pracuje jinak.“

„Jestli vám jde o nějakou vyhlášenou detektivní firmu, tak to já skutečně nejsem.“

„Nejde. Ale chci někoho dobrého, opravdu dobrého. Máte zkušenosti z práce s… prostě…“ – ukázala volnou rukou nejdřív na sebe a pak kolem dokola – „s lidmi, jako jsem já?“

„Neznám vás natolik, abych na to mohl odpovědět.“

„Ale řeč je přece o vás.“

„Předpokládám, že mě pan Truttwell doporučil a řekl vám, že mám jisté zkušenosti.“

„Já mám ovšem právo klást vám otázky sama, nemyslíte?“

V tónu jejího hlasu zaznívalo sebevědomí a současně i jeho nedostatek. Byl to tón hezké ženy, která uzavřela manželství s penězi a společenským postavením a nemůže se zbavit pocitu, že obojí může stejně lehce ztratit.

„Jen do toho. Ptejte se, paní Chalmersová.“

Zadívala se mi upřeně do očí, jako kdyby se pokoušela z nich vyčíst mé myšlenky. Její oči byly černé, hluboké a nepřístupné.

„Chci vědět jenom tohle. Když najdete tu florentinskou skřínku… předpokládám, že vám o té zlaté skřínce John Truttwell řekl?“

„Řekl mi, že se pohřešuje.“

Přikývla. „Dejme tomu, že by se vám ji podařilo najít a zjistit, kdo ji ukradl. Skončilo by to tím pro vás? Chci říct – nešel byste na policii a nevyklopil byste jim tam všechno?“

„Ne. Pokud ovšem v té věci už sami nepátrají.“

„Nepátrají a nebudou pátrat,“ odpověděla. „Chci, aby se kolem toho nedělal zbytečný rozruch. Nebyla bych o té skřínce řekla ani Johnu Truttwellovi, ale on to ze mě vymámil. Jemu ovšem mohu důvěřovat. Aspoň doufám.“

„A o mně pochybujete?“

Usmál jsem se a paní Chalmersová se po chvilce váhání rozhodla udělat totéž. Švihla mě svou červenou růží po tváři a pak ji upustila na dlaždičky podlahy, jako by tímto aktem květ splnil své životní poslání. „Pojďte do pracovny. Tam nás nikdo nebude rušit.“

Po krátkém schodišti jsme vystoupili k bohatě vyřezávaným dubovým dveřím. Než je za námi zavřela, zahlédl jsem v hale sluhu, jak po ní sbírá nůžky i růži.

Pracovna byla jednoduše zařízená místnost, jejíž šikmý bílý strop podpíraly tmavé trámy. Malé, zvenčí zamřížované okénko jí dodávalo vzhledu vězeňské cely. Podél jedné stěny stály police plné starých zákoníků, jako by zde byly připraveny pro vězně, až by hledal recept, jak se dostat ven.

Na čelní stěně visel velký obraz znázorňující v primitivní perspektivě zřejmě město Pacific Point, jak vypadalo kdysi dávno. V přístavu pod výběžkem kotvila plachetnice ze sedmnáctého století, po břehu promenovali nazí Indiáni a nad jejich hlavami pochodovali španělští vojáci jako nebeská armáda.

Paní Chalmersová mě usadila do staré otáčecí židle pokryté teleti– nou, která stála před staromódním kancelářským stolem, jehož vrchní rolovací kryl byl uzavřen.

„Tyhle kusy se k ostatnímu nábytku nehodí,“ podotkla, jako by na tom záleželo. „Ale tenhle stůl patříval mému tchánovi a židli, na které sedíte, používal u soudu. Byl soudce.“

„Pan Truttwell mi to řekl.“

„Ano, John Truttwell ho znal. Já ne. Je to už hodně dlouho, co zemřel, Lawrence byl tenkrát ještě malý chlapec. Přesto dodneška uctívá každou píď země, po které jeho otec chodil.“

„Těším se na setkání s vaším manželem. Je doma?“

„Bohužel ne. Šel k lékaři. To vloupání mu dalo zabrat.“ Po chvilce dodala: „A já bych si stejně nepřála, abyste s ním mluvil.“

„Ví, že jsem tady?“

Paní Chalmersová ode mne ustoupila o krok a sklonila se nad konferenční stolek z černého dubu. Ze stříbrné dózy vyňala cigaretu a zapálila si ji stříbrným stolním zapalovačem. Několikrát prudce vydechla kouř a vytvořila mezi námi modrou dýmovou clonu.

„Lawrence nepokládal za správné obracet se na soukromého detektiva. Rozhodla jsem se jednat na vlastní pěst.“

„Jaké měl námitky?“

„Můj manžel miluje soukromí. Ta skřínka, která byla ukradena… zkrátka byl to dárek, který dostala jeho matka od jednoho ze svých obdivovatelů. Neměla bych to vědět, jenže já to vím.“ Usmála se, ale tentokrát to vypadalo, jako by se spíš ušklíbla. „A ke všemu jeho matka používala tu skřínku jako schránku na dopisy.“

„Na dopisy od svého obdivovatele?“

„Na dopisy od mého muže. Za války jí Larry napsal spoustu dopisů. Ty jsou také pryč… ne snad že by měly nějakou velkou cenu. Leda snad pro Larryho.“

„Ta skřínka je cenná?“

„Myslím, že ano. Je pozlacená, velice pěkný kousek. Pochází z Florencie, je to renesanční práce.“ Při slově renesanční trochu klopýtla, ale nakonec je vyslovila správně. „Na víku je obrázek. Dva milenci.“

„Je pojištěná?“

Zavrtěla hlavou a přehodila si nohu přes nohu. „Zdálo se nám, že to není nutné. Nikdy jsme ji nevyndávali ze sejfu. A nikdy nás ani nenapadlo, že by se do něho mohl někdo vloupat.“

Požádal jsem o dovolení, abych si mohl sejf prohlédnout. Paní Chalmersová sňala ze stěny primitivní malbu Indiánů a španělských vojáků. Na jejím místě se objevil velký kulatý sejf, zapuštěný hluboko do zdi. Několikrát otočila číselníkem a otevřela ho. Díval jsem se jí přes rameno. Sejf vypadal jako ústí šestnáctipalcového děla a byl právě tak prázdný.

„Kde máte své šperky, paní Chalmersová?“

„Moc jich nemám, šperky mě nikdy nezajímaly. Těch pár kousků je v mém pokoji. Vzala jsem si je s sebou do Palm Springs. Byli jsme totiž v Palm Springs, když ta zlatá skřínka zmizela.“

„Jak dlouho ji postrádáte?“

„Moment… dnes je úterý. Viděla jsem ji v sejfu ve čtvrtek večer. Druhý den ráno jsme odjeli. K vloupání jistě došlo, když jsme byli pryč, to znamená nanejvýš před čtyřmi dny. Podívala jsem se do sejfu včera večer, když jsme se vrátili, a už tam nebyla.“

„Z jakého důvodu jste se do sejfu dívala včera?“

„Nevím,“ řekla paní Chalmersová. „Opravdu nevím,“ zopakovala, takže to vyznělo ještě víc, jako by lhala.

„Napadlo vás snad, že tu skřínku mohl někdo ukradnout?“

„Ne. To rozhodně ne.“

„Co ten váš sluha?“

„Emilio to neudělal. Za toho absolutně ručím.“

„Zmizelo kromě skřínky ještě něco jiného?“

Zamyslela se nad tou otázkou. „Myslím, že ne. Kromě dopisů ovšem. Kromě těch slavných dopisů.“

„Byly nějak důležité?“

„Byly důležité pro mého muže, jak už jsem řekla. A samozřejmě pro jeho matku. Ale ta už je dlouho mrtvá, od konce války. Já ji vůbec nepoznala.“ Vyznělo to trochu otráveně, jako kdyby se paní Chalmersová dodnes cítila ošizena o materské požehnání, jehož se jí nedostalo.

„Co mohly znamenat pro někoho cizího?“

„Na to se neptejte mě. Vzal je asi proto, že byly ve skřínce.“ Paní Chalmersová udělala grimasu. „Jestli je najdete, nenamáhejte se s vracením. Už jsem je všechny slyšela, nebo aspoň většinu.“

„Slyšela?“

„Manžel z nich čítával Nickovi nahlas.“

„Kde je váš syn?“

„Proč se ptáte?“

„Rád bych si s ním promluvil.“

„To nejde.“ Znova se zatvářila nespokojeně. Pod krásnou maskou to bude rozmazlená a zkažená holka, pomyslel jsem si. Něco jako gypsová napodobenina krásné sochy. „John Truttwell mi měl poslat někoho jiného. Někoho úplně jiného.“

„Co jsem provedl?“

„Moc se vyptáváte. Strkáte nos do našich rodinných záležitostí a já už jsem vám toho řekla víc, než jsem měla.“

„Můžete mi důvěřovat.“ Okamžitě jsem litoval, že jsem to řekl.

„Opravdu mohu?“

„Jiní lidé mi důvěřují.“ Uvědomil jsem si odporně vemlouvavý přízvuk, který se mi vloudil do hlasu. Nechtěl jsem se rozloučit s touhle ženou a s tím jejím podivným případečkem: její krása byla toho druhu, který člověka přímo nutí, aby se pokusil nahlédnout pod fasádu. „Pan Truttwell vám určitě poradil, abyste přede mnou nic netajila. Když si mé služby objedná právní zástupce, mám stejné právo na mlčenlivost jako on.“

„Co to přesně znamená?“

„To znamená, že mě nikdo nemůže donutit, abych prozradil, co vypátrám. Dokonce ani velká porota, která by mě jinak mohla stíhat pro pohrdání soudem.“

„Tak je to tedy.“ Dokázala mě rozkolísat tak, že jsem se jí nabízel pod cenou, a teď si mě v jistém smyslu mohla koupit. Ne nutně za peníze. „Když mi slíbíte, že budete absolutně držet jazyk za zuby, i před Johnem Truttwellem, něco vám řeknu. Tohle možná není žádné obyčejné vloupání.“

„Máte podezření, že to udělal někdo z domu? Nevypadá to, že by se pachatel dostal do sejfu násilím.“

„Lawrence si toho taky všiml. Právě proto nechtěl, aby se do toho míchal někdo cizí. Byl dokonce i proti tomu, abych o tom řekla Johnu Truttwellovi.“

„Kdo podle jeho názoru tu skřínku ukradl?“

„To neříká. Ale bojím se, že podezřívá Nicka.“

„Měli jste s Nickem potíže už dříve?“

„Takovéhle ne.“ Paní Chalmersová to jen vydechla, skoro neslyšitelně. Jako by celá zplihla, jako by na ni myšlenka na syna dolehla nevýslovnou silou.

„Jaké potíže jste s ním měli?“

„Říká se jim emocionální. Naprosto bezdůvodně se postavil proti Lawrencovi a proti mně. Když mu bylo devatenáct, utekl z domova. Pinkertonově agentuře trvalo spoustu měsíců, než ho našla. Stálo nás to tisíce dolarů.“

„Kde byl?“

„Pracoval jako dělník na různých místech po celé zemi. Vlastně mu to prospělo – jeho psychiatr to aspoň tvrdí. Pak se usadil a začal studovat. Namluvil si dokonce děvče.“ Řekla to s jistou hrdostí nebo snad nadějí, ale v očích jí zůstal smutek.

„Vy si nemyslíte, že tu skřínku vzal on?“

„Ne. Já ne.“ Paní Chalmersová bojovně zvedla bradu. „Nebyl byste tu, kdybych si to myslela.“

„Umí otvírat sejf?“

„Pochybuji. Kombinaci čísel jsme mu nikdy neřekli.“

„Všiml jsem si, že ji znáte zpaměti. Máte ji někde poznamenanou?“

„Ano.“

Otevřela spodní zásuvku na pravé straně psacího stolu, celou ji vytáhla a obrátila. Žluté výtahy z bankovních účtů se vysypaly na zem. Na spodní straně zásuvky byl lepicí páskou přichycený proužek papíru s řadou čísel napsaných na stroji. Lepicí páska byla zažloutlá a popraskaná stářím a papír byl tak ohmataný, že čísla se skoro nedala přečíst.

„To není zrovna ten nejbezpečnější úkryt,“ řekl jsem. „Nepotřebuje váš syn nutně peníze?“

„Nevím, proč by je potřeboval. Dáváme mu šest set nebo sedm set dolarů na měsíc, a když je to nutné, i víc.“

„Zmínila jste se o tom, že má děvče.“

„Je zasnouben s Betty Truttwellovou. Ta rozhodně není žádný zlatokop.“

„Jiné ženy nebo jiná děvčata v jeho životě nejsou?“

„Ne.“ Odpověď paní Chalmersové však přišla po kratičké pauze a nezněla příliš jistě.

„Jaký vztah má k té skřínce?“

„Nick?“ Na hladkém čele paní Chalmersové se objevily vrásky, jako kdyby jí má otázka vyrazila dech. „Vlastně ho moc zajímala, když byl malý. Dávala jsem ji jemu a Betty na hraní. Představovali jsme si… oni si představovali, že je to Pandořina skřínka. Kouzelná, chápete?“

Krátce se zasmála. Celou bytostí se vrátila do minulosti. Pak se výraz jejích očí opět změnil. Na hladinu jejího vědomí se zase vynořila přítomnost, nepříjemná a hrozivá. Tišším hlasem řekla: „Snad jsem mu o ní neměla vyprávět takové věci. Ale já pořád nemohu uvěřit, že by to byl on, kdo ji vzal. Nick je ve vztahu k nám obyčejně naprosto čestný.“

„Zeptala jste se ho, jestli ji nevzal?“

„Ne. Od návratu z Palm Springs jsme ho neviděli. Má vlastní byt blízko univerzity a dělá zrovna závěrečné zkoušky.“

„Rád bych si s ním promluvil a dal mu možnost, aby prostě odpověděl ano nebo ne. Vzhledem k tomu, že je tu jisté podezření…“

„V žádném případě mu ale neříkejte, že ho podezřívá otec. Poslední dva roky spolu vycházejí tak dobře, že bych si neodpustila, kdyby se to mělo pokazit.“

Slíbil jsem, že budu taktní. Bez dalšího přemlouvání mi dala telefonní číslo a adresu Nicka Chalmerse. Napsala mi je na kousek papíru dětsky nevypsaným rukopisem. Pak se podívala na hodinky.

„Trvalo to déle, než jsem předpokládala. Manžel se každou chvíli vrátí domů k obědu.“

Byla vzrušená a oči se jí leskly, jako bychom právě končili milostnou schůzku. Rychle mě odvedla do haly, kde stál sluha v černém. V jeho výraze nebylo nic než uctivost. Otevřel dveře a paní Chalmersová mě prakticky vystrčila ven.

Před domem právě vystoupil z černého rolls royce muž středních let v pěkném tvídovém obleku. Přicházel jako voják na přehlídce, jako by se každý jeho krok, každý pohyb ruky řídil zvlášť rozkazy jakýchsi nadřízených. Z očí v jeho hubené osmahlé tváři vyzařovala bledě modrá nevinnost. Spodní část obličeje mu zakrýval rovně zastřižený hnědý knír.

Přejel po mně bledě modrým pohledem. „Co se to tu děje, Ireno?“

„Nic. Totiž…“ Paní Chalmersová se nadechla. „Tohle je člověk z pojišťovny. Přišel kvůli tomu vloupání.“

„Tys pro něj poslala?“

„Ano.“ Zahanbeně se na mne podívala. Otevřeně lhala a čekala, že jí v tom pomohu.

3. KAPITOLA

„To byla hloupost,“ pravil její manžel. „Ta florentinská skřínka nebyla pojištěná, aspoň pokud vím.“ Obrátil se na mne a ve tváři měl vepsanou zdvořilou otázku.

„Nebyla,“ řekl jsem bezvýrazně.

Měl jsem na tu ženskou vztek. Naprosto tím zničila sblížení, k němuž došlo mezi námi dvěma, a také sblížení, k němuž mohlo dojít mezi mnou a jejím manželem.

„Pak už vás nebudeme zdržovat,“ řekl Chalmers. „Omlouvám se za omyl paní Chalmersové. Promiňte, že jste sem jel zbytečně.“

Nasadil andělský úsměv a dal se do pohybu. Ustoupil jsem o krok stranou. Prošel kolem mne a dal si záležet, aby se o mne neotřel. Byl jsem bezvýznamný člověk, a to mohlo být nakažlivé.

Na cestě k univerzitě jsem zastavil u benzínové pumpy a v telefonní budce vytočil číslo Nickova bytu. Odpověděl mi dívčí hlas:

„Byt Nicholase Chalmerse.“

„Je pan Chalmers doma?“

„Není.“ Dívka mluvila s profesionální srdečností. „Tady je služba pro nepřítomné.“

„Kde bych ho mohl zastihnout? Je to důležité.“

„Já nevím, kde je.“ Do profesionální srdečnosti vstoupila neprofesionální úzkost. „Souvisí to nějak s tím, že se nedostavil ke zkouškám?“

„To je docela dobře možné,“ řekl jsem neurčitě. „Vy jste Nickova přítelkyně?“

„Ano. Nejsem vlastně žádná služba pro nepřítomné. Jsem jeho snoubenka.“

„Slečna Truttwellová?“

„My se známe?“

„Ještě ne. Jste v Nickově bytě?“

„Ano. Vy jste právní poradce?“

„Něco podobného. Jmenuju se Archer. Počkala byste tam na mě, slečno Truttwellová? A jestli se objeví Nick, požádala byste ho, aby na mě taky počkal?“

Slíbila mi to. „Udělám všechno, jen když to pomůže Nickovi.“ Byla zřejmě přesvědčena, že Nick Chalmers potřebuje veškerou pomoc, ať přijde odkudkoli.

Univerzita stála na pahorku pár kilometrů za městem, u letiště. Zdálky působily její nové budovy, postavené do tvaru podkovy, starobyle a tajemně jako Stonehenge. Byl třetí týden ledna a pochopil jsem, že jsou v běhu semestrální zkoušky. Studenti, které jsem zahlédl z auta, když jsem hledal parkoviště, vypadali značně ustaraně.

Uplynula už řada let, co jsem tu byl naposled, Počet studentů se od té doby zmnohonásobil a obytná čtvrť za univerzitou se proměnila v město činžáků. Ve srovnání s Los Angeles to byl nezvyklý pocit projíždět městem, jehož všichni obyvatelé byli mladí.

Nick bydlel ve čtyřpatrové budově, která se jmenovala U erbu města Cambridge. Vyjel jsem výtahem do čtvrtého patra a došel ke dveřím Nickova bytu, na nichž bylo číslo 51.

Dívka otevřela ještě dřív, než jsem stačil zaklepat. Zesmutněla, když zjistila, že jsem to jenom já. Měla rovné plavé vlasy, které jí padaly až na ramínka tmavých domácích šatů. Vypadala na dvacet let.

„Nick nepřišel?“ zeptal jsem se.

„Bohužel ne. Vy jste pan Archer?“

„Ano.“

Zkoumavě se na mne zadívala a já si uvědomil, že je starší, než jsem si myslel. „Jste opravdu právní poradce, pane Archerc?“

„Řekl jsem ‚něco podobného‘. V životě jsem radil mnoha lidem, ale jenom jako amatér.“

„A co děláte jako profesionál?“

Neřekla to nepřátelsky, ale vypadala citlivě a upřímně. A taky zranitelně. Zranit jsem ji nechtěl. Byla to nejhezčí holka, s jakou jsem se v poslední době setkal.

„Bojím se, slečno Truttwellová, že když vám to řeknu, nebudete se mnou chtít mluvit.“

„Vy jste od policie, viďte?“

„To jsem býval. Teď jsem soukromý detektiv.“

„Tak to jste měl naprostou pravdu. Nechci s vámi mluvit.“

Byla poplašená. Upřeně se na mne dívala rozšířenýma očima.

„Poslali vás Nickovi rodiče, abyste si se mnou promluvil?“ zeptala se.

„Jak by mohli? Nemají přece ani ponětí, že jste tady. Mimochodem – když už spolu přece jenom mluvíme, nechtěla byste mě pozvat dál?“

Trošku zaváhala, ale pak ustoupila a nechala mě vejít. Obývací pokoj byl zařízen nákladně, ale poněkud těžkopádně. Nábytek patrně koupili Chalmersovi, aniž se o tom poradili se synem.

Z celé místnosti jsem měl dojem, že Nick asi dělá vše, aby se v ní zdržoval co nejméně. Na stěnách nevisely žádné obrázky. Jediné osobní věci, které tu měl, byly knihy v sektorové knihovničce, a většina z nich byly učebnice politické vědy, práva, psychologie a psychiatrie.

Obrátil jsem se k děvčeti: „Není tady zrovna moc věcí, podle kterých by se dalo odhadnout, jaký je Nick vlastně člověk.“

„To určitě ne. Je to strašně tajnůstkářský chlapec… muž.“

„Chlapec nebo muž?“

„Možná že se to zrovna pokouší zjistit.“

„Kolik je mu let, slečno Truttwellová?“

„Před měsícem mu bylo třiadvacet – 14. prosince. Končí studium o půl roku později, protože před několika lety zameškal jeden semestr. Tedy… chci říct, že skončí studium, jestli stihne udělat zkoušky. Už ke třem se vůbec nedostavil.“

„Proč?“

„Studijní problémy to nejsou. Nick je výborný student,“ řekla, jako kdybych právě tvrdil opak. „V politických vědách je báječný, a to je jeho hlavní obor. A od příštího roku chce studovat práva.“ Mluvila o tom, jako kdyby přesvědčovala sebe sama, jako kdyby si dodávala odvahy.

„Jaké tedy má problémy, slečno Truttwellová?“

„Životní.“ Postoupila ke mně o krok a zůstala stát se svěšenýma rukama, s dlaněmi obrácenými vzhůru. „Zčistajasna mu na všem přestalo záležet.“

„I na vás?“

„Kdyby šlo jenom o mě, vydržela bych to. Ale on ztratil zájem o všechno na světě. V posledních několika dnech se úplně změnil.“

„Drogy?“

„Ne, myslím, že ne. Nick ví, jak jsou tyhle věci nebezpečné.“

„To právě některé lidi přitahuje.“

„Já vím. Chápu, jak to myslíte.“

„Mluvil o tom s vámi?“

Otázka ji zřejmě na chvilku zmátla. „O čem?“

„O té změně, která se s ním v posledních dnech stala.“

„Vlastně ne. Víte, ona je v tom nějaká jiná žena. Starší žena.“ Dívka byla bledá žárlivostí.

„Tak to se tedy musel zbláznit,“ řekl jsem a myslel jsem to vůči ní jako poklonu.

Vzala to doslova. „Ano. Chová se takovým způsobem, že by se tak nemohl chovat, kdyby to měl v hlavě v pořádku.“

„Povězte mi, co provádí.“

Zadívala se na mne. Byl to nejdelší pohled, který mi až dosud věnovala. „To vám říct nemůžu. Vůbec vás přece neznám.“

„Váš otec mě zná.“

„Opravdu?“

„Zavolejte mu, jestli mi nevěříte.“

Sklouzla očima na telefon, který stál na konci stolku u pohovky, a pak se pohledem opět vrátila ke mně. „To znamená, že pracujete pro Chalmersovy. Jsou to tatínkovi klienti.“

Neodpověděl jsem.

„Kvůli čemu si vás Nickovi rodiče najali?“

„Nemohu vám nic vysvětlovat. Zbytečně ztrácíme čas. Oba chceme, aby byl Nick zase ve své kůži. Já potřebuju vás a vy potřebujete mě.“

„Jak bych vám já mohla pomoct?“

Cítil jsem, že ke mně začíná nabývat důvěry. „Zřejmě si potřebujete s někým promluvit. Povězte mi, co Nick provádí?“

Dosud jsem tu stál jako nezvaný host. Teď jsem se posadil na pohovku. Dívka si opatrně přisedla co nejdále ode mne.

„Když vám to povím, neřeknete to jeho rodičům?“

„Neřeknu. Co máte proti jeho rodičům?“

„Vlastně nic. Jsou hodní, odmalička je znám jako přátele a sousedy. Ale pan Chalmers je na Nicka moc tvrdý. Jsou to dva naprosto odlišné typy, chápejte. Nick má například výhrady proti válce a pan Chalmers se na to dívá jako na nedostatek vlastenectví. On sám v poslední válce bojoval, byl za to vyznamenán, a tak se k tomu staví nekompromisně.“

„Čím byl ve válce?“

„Pilotem u námořního letectva. Byl tenkrát mladší, než je Nick teď. Myslí, že Nick je hrozný rebelant.“ Odmlčela se. „Ale on není. Připouštím, že jednu dobu byl dost divoký. Před několika lety, než začal doopravdy studovat. Do minulého týdne s ním bylo všechno v pořádku. Teprve pak to začalo.“

Čekal jsem. Jako plaché zvířátko si ke mně přisedla trochu blíž. Zavřela oči a tvář se jí zkřivila. Bojovala se slzami. Po chvíli pokračovala:

„Myslím, že na všem má vinu ta ženská. Já vím, co si teď o mně myslíte, ale jak nemám být žárlivá? Nick mě nechal a začal si se ženskou, která by mohla být jeho matkou. A ke všemu je vdaná.“

„Jak to víte?“

„Představil mi ji jako paní Traskovou. Jsem si jistá, že není z našeho města, v telefonním seznamu žádný Trask není.“

„On vám ji představil?“

„Donutila jsem ho k tomu. Viděla jsem je spolu v restaurantu Lido. Přišla jsem k jejich stolu a neodešla jsem, dokud mi ji Nick nepředstavil. Tu ženu i toho muže. Ten se jmenuje Sidney Harrow. Je to výběrčí daní ze San Diega.“

„To vám řekl?“

„Ne tak docela. To jsem vypátrala.“

„Koukám, že jako detektiv byste se uživila.“

„Celkem ano. Normálně je mi šmírování protivné.“ Chabě se na mne usmála. „Jenže někdy se nedá nic jiného dělat. Takže když se pan Harrow nedíval, sebrala jsem mu parkovací lístek, který měl ležel na stole vedle talíře. Zašla jsem s ním na parkoviště před restaurantem a požádala hlídače, aby mi ukázal jeho vůz. Byl to takový starý pekáč s vyraženým zadním okénkem. No, a to ostatní bylo jednoduché. Z registračního průkazu na předním panelu jsem si opsala jeho jméno a adresu a zavolala na ni do San Diega. Ukázalo se, že to je daňový úřad. Řekli mi, že je na dovolené. Pěkná dovolená!“

„Jak můžete vědět, že na dovolené opravdu není?“

„Ještě jsem neskončila.“ Poprvé dala najevo netrpělivost. Zřejmě se o výsledky svého pátrání potřebovala s někým podělit. „Setkala jsem se s nimi v restaurantu ve čtvrtek v poledne. A v pátek večer jsem ten jeho pekáč viděla znova. Byl zaparkovaný před domem Chalmersových. Bydlíme přímo naproti přes ulici a z mého pokoje je k nim vidět. Chtěla jsem si být úplně jistá, že je to vůz pana Harrowa, a tak jsem si došla zkontrolovat jeho registrační průkaz. To bylo asi v devět hodin večer, v pátek.

A samozřejmě že to byl jeho vůz. Asi zaslechl, jak jsem zaklapla dvířka. Vyběhl od Chalmersových a ptal se mě, co tam dělám. Já se zeptala, co tam dělá on. Uhodil mě do tváře a začal mi kroutit ruku. Asi jsem vykřikla, protože z domu vyběhl Nick a srazil pana Harrowa k zemi. Pan Harrow vytáhl z vozu revolver a já jsem si v první chvíli myslela,‘ že Nicka zastřelí. Dívali se na sebe tak divně, jako by se oba chystali umřít. Jako by opravdu chtěli jeden druhého zabít.“

Znal jsem tenhle druh pohledu. Vídal jsem ho za války. A až příliš často i po válce.

„Jenže z domu vyšla ta žena a zarazila je. Řekla panu Harrowovi, aby vlezl do vozu. Pak tam vlezla taky a odjeli. Nick mi řekl, že lituje toho, co se stalo, ale že mi to zatím nemůže vysvětlit. Vešel zpátky do domu, zavřel dveře a zamkl se.“

„Jak víte, že se zamkl?“

„Chtěla jsem za ním. Jeho rodiče byli pryč, v Palm Springs, a on byl hrozně rozrušený. Neptejte se mě proč. Vůbec tomu nerozumím. Vím jenom, že ta ženská ho chce dostat.“

„To opravdu víte?“

„To se pozná na první pohled. Je to taková odbarvená blondýna s hrozně nalíčenou pusou a s jedovatýma očima. Nechápu, co na ní Nick vidí, že jí mohl tak naletět.“

„Jak můžete vědět, že jí naletěl?“

„Mluví s ním tak, jako by jí patřil.“ Odvrátila se, když to říkala.

„Pověděla jste o té ženě tatínkovi?“

Zavrtěla hlavou. „On ví, že mám s Nickem nějaké potíže, ale já mu nemůžu říct, oč doopravdy jde. Myslel by si o Nickovi to nejhorší.“

„A vy si ho chcete vzít.“

„Čekala jsem už dost dlouho.“ Obrátila se a podívala se mi přímo do očí. Skoro jsem ucítil náraz její chladné rozhodnosti. Tak asi hráz cítí tlak dorážející vody. „Chci si ho vzít, ať s tím tatínek souhlasí nebo ne. Přirozeně bych byla radši, kdyby s tím souhlasil.“

„On je proti Nickovi?“

Protáhla tvář. „Byl by proti každému, koho bych si chtěla vzít. Mou maminku zabili v roce 1945. Byla tenkrát mladší, než jsem teď já,“ dodala, jako kdyby ji to trochu překvapilo. „Tatínek se kvůli mně znova neoženil. Byla bych na tom líp, kdyby to byl udělal.“

Říkala to s uměřeným důrazem mladé ženy, která si už své protrpěla.

„Kolik je vám, Betty?“

„Pětadvacet.“

„Jak je to dlouho, co jste naposled viděla Nicka?“

„Naposledy jsem ho viděla právě v pátek večer před jejich domem.“

„A od té doby tu na něj čekáte?“

„Většinou. Tatínek by umřel strachy, kdybych na noc nepřišla domů. Mimochodem – Nick nespal ve své posteli od té doby, co tu na něj čekám.“

„Odkdy to je?“

„Od soboty odpoledne.“ Vypadala, jako by jí bylo na zvracení, když dodala: „Když chce spát s tou ženskou, ať si s ní spí.“

V té chvíli zazvonil telefon. Betty Truttwellová vyskočila a rychle zvedla sluchátko. Chvilku poslouchala a pak řekla trošku vztekle:

„Tady je služba pro nepřítomné… Ne, nevím, kde je pan Chalmers… O tom mě pan Chalmers neinformoval.“

Znova poslouchala. Slyšel jsem ze sluchátka vzrušený ženský hlas, ale nerozuměl jsem, co říká. Betty to zopakovala: „Pan Chalmers nemá jezdit do motelu Montevista Inn. Rozumím. Váš manžel vás tam objevil. To mu mám říct?… Dobře.“

Zavěsila velmi opatrně, jako by sluchátko bylo plné třaskaviny. Před mýma očima prudce zrudla.

„To byla paní Trasková.“

„Myslel jsem si to. Je tedy v motelu Montevista Inn.“

„Ano. A její manžel taky.“

„Asi je zajedu navštívit.“

Betty prudce vstala. „Já půjdu domů. Už tu čekat nebudu. Je to pokořující.“

Společně jsme jeli dolů výtahem. Jeho omezený prostor působil ještě větším pocitem soukromí, a tak mi řekla: „Vybreptala jsem vám všechna svá tajemství. Jak k tomu vlastně člověka dokážete přimět?“

„Nijak. Lidé touží mluvit o tom, co je bolí. Někdy to pomáhá.“

„Ano. Myslím, že ano.“

„Mohu vám položit ještě jednu bolestnou otázku?“

„Zdá se, že dnes není den na žádné jiné.“

„Jak přišla o život vaše matka?“

„Přejelo ji auto. Přímo před naším domem v Pacific Street.“

„Kdo to auto řídil?“

„To nikdo neví, a já nejmíň ze všech. Byla jsem tenkrát v peřince.“

„Řidič ujel?“

Přikývla. Dojeli jsme do přízemí a dveře výtahu se otevřely. Našemu soukromí byl konec. Společně jsme došli na parkoviště. Díval jsem se, jak odjíždí v červeném dvousedadlovém voze. Pneumatiky zakvílely, jak prudce zabočila do ulice.

4. KAPITOLA

Městečko Montevista stojí na mořském pobřeží jižně od Pacific Pointu. Je to spíš vesnice, kam jezdí na dovolenou zálesácké typy, kterým nezáleží na příliš komfortním bydlení.

Sjel jsem z dálnice a dubovým hájkem jsem vyjel na kopec k motelu Montevista Inn. Z parkoviště vypadaly střechy městečka jako ostrov v moři zeleně. Zeptal jsem se mladého muže v recepci na paní Traskovou. Poslal mě do chaty číslo sedm na druhé straně bazénu.

Do velkého starobylého bazénu chrlil vodu bronzový delfín. Za ním se vinula mezi duby dlážděná cestička k bíle omítnuté chatě. Z koruny jednoho stromu vyletěl datel, přelétl na druhý strom a mával přitom křídly jako černý, červeně vroubený ventilátorek.

Bylo tu krásně… nebo spíš bylo by tu krásně, nebýt hlasů, které ke mně doléhaly z chaty. Ženský hlas byl výsměšný, mužský smutný a monotónní. Teď právě říkal:

„To není žádná legrace, Jean. Můžeš si zkazit život. A nejen svůj, jde tu i o můj život. Nakonec dojdeš až tam, odkud se už nebudeš moct vrátit. Měla by ses poučit z toho, co se stalo tvýmu tátovi.“

„Mýho tátu z toho vynech.“

„Jak ho mám vynechat? Včera večer jsem volal tvou mámu do Pasadeny a ta mi řekla, že ho ještě pořád hledáš. To je zbytečný, Jean. Je asi už moc let mrtvej.“

„Ne! Táta je naživu! A tentokrát ho najdu.“

„Aby tě zas inoh nechat ve štychu?“

„Nikdy mě ve štychu nenechal!“

„Tvá máma říká, že nechal. Nechal vás ve štychu obě a utek za nějakou sukní.“

„Neutek!“ Ženský hlas se rozhořčeně zvedl. „Takový věci si o mým tátovi nesmíš dovolit říkat!“

„Smím, když je to pravda.“

„Já tě nebudu poslouchat,“ rozkřičela se žena. „Jdi pryč! Vypadni!“

„Nevypadnu. Vrátíš se se mnou domů do San Diega a budeš se chovat slušně. Aspoň na to mám po dvaceti letech právo.“

Žena zůstala chvíli zticha. Do uprázdněného prostoru se pomalu vrátily jiné zvuky: zpěv pěnkavy, dupot divokého králíka. Pak se žena ozvala znovu, tentokrát klidněji a vážněji:

„Promiň, Georgi, opravdu mi to promiň, ale nech toho. Všechno, co říkáš, jsem slyšela už tolikrát, že mi to prostě jde jedním uchem tam a druhým ven.“

„Předtím ses vždycky vrátila,“ řekl muž a v jeho hlase zazněla naděje.

„Tentokrát se nevrátím.“

„Musíš, Jean.“

Mužský hlas ztvrdl. Naděje se v něm změnila v hrozbu. Pomalu jsem začal obcházet chatu.

„Neodvažuj se mě dotknout!“ řekl ženský hlas.

„Mám na to právo. Jsi má žena.“

Říkal nesmysly a dělal nesmysly. Věděl jsem to, protože jsem je kdysi říkal a dělal taky. Žena vyjekla a vypadalo to, že každou chvíli začne ječet o pomoc.

Podíval jsem se za roh chaty, kde dlážděná cesta přecházela v jakési zápraží. Muž tam držel ženu v náručí a pokoušel se ji políbit. Prudce odvrátila hlavu a spatřila mě. Tvářila se, jako by ji manželovy polibky mrazily.

„Pusť mě, Georgi. Nejsme tu sami.“

Muž ji pustil a ustoupil od ní, celý rudý. Byl to velký člověk středních let a choval se tak, jako by tu vetřelcem byl on a ne já.

„To je má žena,“ řekl spíš na omluvu, než aby ji představil.

„Proč křičela?“

„Všechno je v pořádku,“ ozvala se žena. „Nic mi neudělal. Ale už radši jdi, Georgi, než se něco stane.“

„Musím s tebou ještě mluvit.“ Muž po ní sáhl tlustou zarudlou rukou. To gesto bylo současně výhrůžné i dojemné. Jako gesto nějaké nevinné příšery. Třeba Frankensteina.

„Jenom se zase zbytečně rozčílíš.“

„Ale mám přece právo se bránit. To mi nemůžeš odepřít. Já nejsem zločinec, jako byl tvůj otec. A dokonce i zločinec může před soudem promluvit. Musíš mě vyslechnout.“

Začínal být velice rozrušený, a bylo to takové vzrušení, které by se obratem ruky mohlo změnit v násilí.

„Uděláte líp, když odejdete, pane Trask.“

Změřil si mě divokým zamlženým pohledem. Ukázal jsem mu starý odznak zvláštního pomocníka šerifa, který jsem měl u sebe. Pečlivě si jej prohlédl, jako by to byla nějaká vzácnost.

„Dobře. Já teda odejdu.“ Obrátil se a šel. Po několika krocích se ještě zastavil a dodal: „Ale nebudu daleko.“

Žena se na mne podívala a vzdychla. Byla rozcuchaná a teď si nervózními pohyby upravovala účes. Měla umně natupírovanou hlavu dětské panenky a k její čtyřicítce se to vůbec nehodilo. Navzdory Bettině popisu však nevypadala špatně. Měla pěknou postavu a hezký obličej s trošku hrubšími rysy.

Bylo v ní však také něco, co mě znepokojovalo: v očích jí seděla nejistota a hořkost. Jako by to bylo už dávno, co sešla z cesty.

„To bylo báječně načasovaný,“ řekla mi. „Nikdy není jistý, co všechno by George mohl provést.“

„To není jisté u nikoho.“

„Vy jste tu bezpečák?“

„Zaskakuju za něj.“

Prohlédla si mě od hlavy až k patě pohledem rozvedené ženy. „Jsem vám dlužna drink. Dáte si skotskou?“

„Bez sody, prosím.“

„Mám tu nějaký led. Jen tak mimochodem – jmenuju se Jean Tras– ková.“

Představil jsem se. Zavedla mě do obývacího pokoje chaty a nechala mě tam samotného. Odešla do kuchyně. Stěny pokoje byly vyzdobeny sérií starých anglických reprodukcí loveckých scén. Lovci v červených kabátcích a smečky psů pronásledovali po horách a údolích lišku, až ji uštvali.

Předstíral jsem, že si prohlížím reprodukce, pomalu jsem došel k otevřeným dveřím ložnice a nahlédl dovnitř. Na bližší z obou postelí ležel otevřený modrý kufřík a v něm zlatá skřínka. Na jejím malovaném víku spolu laškovali muž a žena v nedostatečném staromódním spodním prádle.

Měl jsem chuť vejít do ložnice a skřínku si vzít, ale to by se Johnu Truttwellovi asi nelíbilo. Ostatně byl bych ji tam pravděpodobně stejně nechat ležet i bez Johna Truttwella. Začínal jsem mít pocit, že krádež skřínky je jen okrajová záležitost mnohem komplikovanějšího případu. Pokud v ní je nějaká magie, bílá, černá či zlatá, už se přenesla na lidi, kteří ji mají v rukou.

Udělal jsem však přesto dva kroky do ložnice a zvedl těžké víko skřínky. Byla prázdná. Zaslechl jsem kroky paní Traskové a dal se na ústup. Přibouchla dveře ložnice.

„Do tyhle místnosti nepůjdem.“

„To je škoda.“

Užasle se na mne podívala, jako by si nebyla vědoma své vlastní neomalenosti. Pak mi přistrčila sklenku.

„Nalejte si.“

Ještě jednou zašla do kuchyně a přinesla si skleničku čehosi tmavohnědého. Sotva si jednou nebo dvakrát lokla, zvlhly jí oči a začaly se lesknout. Tvář jí zčervenala. Alkoholička, pomyslel jsem si. Jsem tu hlavně proto, že nechce pít sama.

Rychle zlikvidovala svou sklenku a nalila si druhou. Já taky. Seděla v lenošce přímo proti mně a mezi námi byl konferenční stolek. Cítil jsem se téměř báječně. Bylo ticho, jenom otevřenými dveřmi sem zvenčí doléhalo čiřikání koroptví.

Musel jsem tu náladu pokazit. „Obdivoval jsem vaši zlatou skříňku. Není z Florencie?“

„Asi jo,“ odpověděla ledabyle.

„Vy to nevíte? Vypadá na to, že je velmi cenná.“

„Vážně? Vy se v tom vyznáte?“

„Ne. Koukám se na to jako bezpečák. Být vámi, tak ji nenechám takhle povalovat.“

„Díky za radu,“ odsekla. Chvilku jen tiše popíjela. „Nechtěla jsem být hrubá,“ řekla pak. „Mám plnou hlavu starostí, víte?“ S náhlým zájmem se předklonila. „Děláte bezpečáka už dlouho?“

„Přes dvacet let, když počítám službu u policie.“

„Vy jste býval policajt?“

„Býval.“

„Možná byste mi moli pomoct. Dostala jsem se do ošklivýho průšvihu. Nemůžu vám teď vysvětlovat všechno, ale najala jsem si jednoho chlapa, jmenuje se Sidney Harrow, aby sem jel se mnou. Tvrdil, že je soukromý detektiv, ale ukázalo se, že nejlíp umí krást auta. S vlečnou tyčí zachází báječně. A taky je nebezpečnej.“ Dopila druhou sklenku jedním lokem a otřásla se.

„Jak víte, že je nebezpečný?“

„Skoro zabil jednoho mýho milence. S bouchačkou zachází taky dobře.“

„Vy máte milence?“

„Říkám mu tak,“ odpověděla a usmála se. „Ve skutečnosti jsme spíš jako bratr a sestra nebo otec a dcera – totiž matka a syn.“ Její úsměv zdegeneroval do hihňání.

„Jak se jmenuje?“

„To nemá nic společnýho s tím, co vám vykládám. Zkrátka Sidney Harrow ho tuhle večer skoro odbouchnul.“

„Kde se to stalo?“

„Přímo před barákem toho mýho milence. V tý chvíli jsem si uvědomila, že Sidney je divoch, že někoho takovýho nemůžu potřebovat. Dostal ode mě fotku a ty ostatní věci, ale nedělá s tím vůbec nic. A já se bojím jít za ním a říct, aby mi to vrátil.“

„Chcete, abych to udělal já?“

„Možná. Ještě jsem se nerozhodla.“ Hovořila s nejapnou nadřazeností ženy, která se vůbec nevyzná v mužských a bude ve styku s nimi vždycky dělat chybná rozhodnutí.

„Co má Sidney dělat s tou fotkou a ostatními věcmi?“

„Zjistit fakta,“ řekla opatrně. „K tomu jsem si ho najala. Ale udělala jsem tu pitomost, že jsem mu dala nějaký prachy, a on jenom dřepí ve svým pokoji v motelu a chlastá. Dva dny jsem ho už neviděla.“

„V kterém motelu je?“

„V motelu Sunset. Na pláži.“

„Jak jste vůbec kápla na Sidneyho Harrowa?“

„Já na něj nekápla. Jeden známý ho minulý týden přived a mně připadalo, že přesně někoho takovýho jsem hledala.“ Jako ve vzpomínce na to, co si od svého objevu slibovala, zvedla sklenku a vysrkla z ní posledních pár kapek. Pomáhala si přitom jazykem. „Připomínal mi mýho tátu, když byl mladej.“

Na okamžik se zdálo, že se tou vzpomínkou uklidnila. Měnila však své nálady velice rychle a tahle jí nemohla dlouho vydržet. Její pohled rychle pohasl.

Vstala, šla do kuchyně, ale náhle se zastavila, jako by narazila na neviditelnou skleněnou stěnu. „Moc piju,“ řekla. „A moc kecám.“

Nechala svou sklenku v kuchyni, vrátila se a zůstala nade mnou stát. Dívala se na mne nešťastnýma očima tak podezřívavě, jako bych já byl zdrojem jejího neštěstí.

„Prosím vás, jděte pryč, jo? A zapomeňte na to, co jsem vám vyprávěla, jo?“

Poděkoval jsem jí za drink a jel dolů do města. Dostal jsem se na Oceán Boulevard a po něm k motelu Sunset.

5. KAPITOLA

Motel Sunset patřil ke starším budovám na pobřeží Pacific Pointu. Byla to jednopatrová solidní stavba z červených cihel. V přístavu na druhé straně bulváru odpočívaly plachetnice jako ptáci se složenými křídly. Několik lodí typu Capri a Seashell prchalo průplavem před lednovým větrem.

Zaparkoval jsem před motelem a zašel do kanceláře. Šedovlasá žena za psacím stolem odhadla zkušeným pohledem můj věk a váhu, pravděpodobnou výši příjmů, důvěryhodnost a rovněž můj stav.

Prohlásila, že je paní Delongová. Když jsem se jí zeptal na Sidneyho Harrowa, bylo vidět, že okamžitě značně snížila známku, kterou původně ocenila mou důvěryhodnost. „Pan Harrow nás opustil.“

„Kdy?“

„Včera. V noci.“

„Aniž zaplatil účet?“

Ostře se na mne podívala: „Zřejmě pana Harrowa dobře znáte.“

„Pouze podle pověsti.“

„Nevíte, kde bych ho našla? Udal nám jenom adresu svého zaměstnavatele v San Diegu. Tam ale říkají, že pro ně pracuje jenom příležitostně, že za něj nepřebírají žádnou odpovědnost a že mi adresu jeho bydliště dát nemohou. Pokud vůbec nějaké bydliště má.“ Paní Delongová se odmlčela a nabrala dech. „Kdybych zjistila, kde bydlí, mohla bych to ohlásit policii.“

„Možná že vám pomůžu.“

„Jak to?“ zeptala se podezřívavě.

„Jsem soukromý detektiv a taky hledám pana Harrowa. Už jste uklízeli v jeho pokoji?“

„Ještě ne. Nechal na dveřích cedulku Nevyrušovat, ale to stejně dělal většinu času, který u nás trávil. Teprve před chvilkou jsem si všimla, že tu nemá vůz, a otevřela jsem jeho pokoj univerzálním klíčem. Chcete se tam podívat?“

„To by mohl být docela dobrý nápad. Nejdřív mi ale, paní Delongová, povězte, prosím vás, číslo jeho vozu.“

Podívala se do knihy. „KIT 994. Je to starý kabriolet. Žlutohnědý, zadní okénko má vyražené. Kvůli čemu po Harrowovi jdete?“

„To ještě nevím.“

„Jste opravdu detektiv?“

Ukázal jsem jí fotokopii svého průkazu, což ji uklidnilo. Pečlivě si opsala mé jméno a adresu a pak mi dala klíč od Harrowova pokoje. „Je to v prvním patře vzadu, pokoj číslo jednadvacet.“

Vyšplhal jsem se tam po venkovním schodišti. Závěsy na oknech pokoje číslo jednadvacet byly zatažené. Odemkl jsem a otevřel dveře. V pokoji bylo šero a páchl tam kysele starý kouř z cigaret. Rozhrnul jsem závěsy a v místnosti se rozsvětlilo.

posteli zřejmě nějaký čas nikdo nespal. Přehoz byl však pomu– chlaný a polštáře, opřené o čelo postele, také. Na nočním stolku ležel pornografický magazín a na něm stála poloprázdná láhev žitné. Trošku mě překvapilo, že tu Harrow nechal nedopitou láhev.

koupelně také nechal kartáček na zuby, pastu, třídolarový holicí strojek, kelímek brilantýny a ostrou voňavku značky Donchuán. Buď se sem Harrow chtěl vrátit, nebo měl velice naspěch.

Druhá možnost mi začala připadat pravděpodobnější, když jsem v nejtemnějším koutě skříně objevil botu, k níž scházela druhá do páru. Byla to nová černá italská bota. Levá. Spolu se svou pravou kolegyní musely stát aspoň pětadvacet dolarů. Pravou botu jsem však nikde v pokoji nenašel.

Když jsem ji hledal, objevil jsem v nejvyšší polici skříně pod rezervními pokrývkami hnědou obálku, v níž byla malá absolventská fotografie. Usmívající se mladý muž na obrázku byl podobný Ireně Chalmersové. Usoudil jsem, že je to pravděpodobně její syn Nick.

Tento předpoklad se do značné míry potvrdil, když jsem našel na zadní straně obálky tužkou napsanou adresu Chalmersových. Pacific Street 2124. Vrátil jsem fotku zpět do obálky a dal si ji do kapsy.

Paní Delongové jsem povšechně vylíčil situaci a vydal se k přístavu. Čluny zakotvené v bludišti plovoucích doků se kolébaly a pleskaly do vody. Přepadla mě touha vlézt do jednoho z nich a vyrazit na moře.

Krátká exkurze do života Sidneyho Harrowa prudce zapůsobila na mé nervy. Snad proto, že mi příliš silně připomněla můj vlastní život. Zmocnila se mě deprese a chutnala jako ten kyselý starý kouř z cigaret.

Mořskému větru se podařilo kouř rozehnat. Daří se mu to skoro vždycky. Vydal jsem se cestou kolem přístavu a prošel asfaltovou pouští parkoviště na pláž. Bortily se tam vlny vysoké jako zdi, a já měl pocit člověka, který prchá před svým osudem.

To se ovšem nikomu nemůže podařit. Na konci krátké procházky mě čekal starý žlutohnědý kabriolet značky Ford s vyraženým zadním okénkem. Byl zaparkovaný v písku za nejvzdálenějším koncem asfaltu. Nahlédl jsem dovnitř. Na zadním sedadle ležel mrtvý muž. Tvář měl maskovanou zaschlou krví.

Ucítil jsem whisky a ostrou vůni voňavky Donchuán. Dvířka vozu nebyla zamčená a v zapalování trčel svazek klíčků. Byl jsem v pokušení vzít je a otevřít jimi kufr auta.

Místo toho jsem udělal to jediné správné. Z opatrnosti. Tady jsem byl mimo území Velkého Los Angeles a místní policie má velmi silně vyvinutý smysl pro územní suverenitu. V obchůdku s rybářskými potřebami u pobřežní hráze jsem objevil telefon a zavolal policii. Pak jsem se vrátil k žlutohnědému autu a čekal.

Vítr mi plival do očí písek a moře bylo rozbouřené, zelené a hrozivé. Vysoko nad ním kroužili rackové a rybáci jako komplikovaný výtvarný mobil zavěšený na nebi. Parkovištěm projel vůz místní policie a smykem zastavil.

Vystoupili dva muži v uniformách. Podívali se na mne, pak na mrtvého v autě a opět na mne. Byli mladí, takřka k nerozeznání jeden od druhého, až na to, že jeden byl černovlasý a druhý plavý. Oba měli mohutná ramena a čelisti, upřený pohled, pistole v pouzdrech po boku a ruce v pohotovosti.

„Kdo je to?“ zeptal se ten modrooký.

„Nevím.“

„A kdo jste vy?“

Řekl jsem své jméno a dal jsem jim svůj průkaz.

„Soukromý detektiv?“

„Ano.“

„A nevíte, kdo je ten člověk ve voze?“

Váhal jsem. Kdybych jim řekl, že je to Sidney Harrow, jak jsem předpokládal, musel bych vysvětlovat, jak jsem to zjistil, a skončilo by to pravděpodobně tím, že bych musel říct všechno, co vím.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Jak to, že jste ho našel?“

„Šel jsem kolem.“

„Kam jste šel?“

„Na pláž. Chtěl jsem se projít po pláži.“

„To je dost divný místo na procházku v tomhle počasí,“ řekl ten plavý policajt.

Byl jsem ochoten s ním souhlasit. Okolí prodělalo značnou změnu. Spolu s mrtvým jako by vykrvácel život kolem i jeho barvivost. Lidé v uniformě změnili jeho smysl. Teď to byla smutná a pustá krajina, ledově studená náhražka.

„Odkud jste?“ zeptal se černovlasý.

„Z Los Angeles. Adresu mám v průkazu. Vraťte mi ho, mimochodem.“

„Dostanete ho zpátky hned, jak vás nebudem potřebovat. Máte tu auto nebo jste sem přijel autobusem?“

To byla rána. Na to jsem zapomněl v šoku, když jsem objevil mrtvého Harrowa. Pokud to byl on. Můj vůz stojí na parkovišti motelu Sunset. Ať jim to řeknu nebo ne, policie ho tam stejně najde. Promluví si s paní Delongovou a doví se, že jsem po Harrowovi pátral.

No, už se stalo. Pověděl jsem jim, kde stojí můj vůz, a zakrátko jsem se ocitl na policejním ředitelství a vyslýchali mě dva seržanti. Několikrát jsem žádal o spojení s právníkem, jmenovitě s tím, pro kterého jsem vlastně v Montevistě pracoval.

Vstali a nechali mě v místnosti samotného. Byla to špatně větraná malá cela, jejíž špinavě šedé stěny byly počmárané spoustou nápisů. Krátil jsem si čas tím, že jsem je četl. Seděl tu pro potulku Švihák Duke z Dallasu, taky Joe Hespeler a Šikula Andy Oliphant tu byli. A Rychlík Phil Larrabee.

Seržanti se vrátili a s politováním mi oznámili, že se Truttwella nedovolali. Samotnému mi však odmítli dovolit zatelefonovat. Svým způsobem mě toto porušení mých práv povzbudilo: dokazovali tím, že nejsem vážně podezřelý.

Vyrazili prostě na lov a doufali, že za ně udělám hlavní práci. Jenže já seděl a nechal je pracovat trošku za sebe. Mrtvý muž byl Sidney Harrow, o tom nebylo pochyb: otisk jeho palce přesně odpovídal otisku na jeho řidičském průkazu. Byl zavražděn jedním výstřelem do hlavy a byl mrtev nejméně dvanáct hodin. To znamená, že nezemřel později než včera o půlnoci, kdy jsem byl doma ve svém bytě v západním Los Angeles.

Vysvětlil jsem to seržantům. Nevzali to na vědomí. Chtěli vědět, co jsem dělal v jejich okrese a co mě zajímalo na Harrowovi. Lichotili mi, prosili mě, domlouvali, žadonili, vyhrožovali a vtipkovali na můj účet. Měl jsem ze všeho nepříjemný pocit, že jsem skutečně zdědil něco ze života Sidneyho Harrowa. To jsem jim ovšem neřekl.

6. KAPITOLA

Do vyšetřovací místnosti tiše vstoupil muž v tmavých civilních šatech. Oba seržanti se postavili do pozoru a on je poslal ven. Měl krátce ostříhané šedivé vlasy, tvrdé chladné oči a zjizvený deformovaný nos. Vrásky kolem úst mu vyryla dlouhá léta nedůvěřivosti a podezřívání. Právě teď byly tyto vrásky velmi hluboké. Posadil se za stůl a zadíval se na mne.

„Já jsem Lackland. Kapitán Lackland z kriminálky. Dáváte prý našim chlapcům pěkně zabrat.“

„Až do téhle chvíle jsem myslel, že oni dávají zabrat mně.“

Pečlivě prozkoumal můj obličej. „Žádné stopy násilí na vás nevidím.“

„Mám právo na advokáta.“

„My máme právo na vaši spolupráci. Nezkoušejte si na nás vyskakovat. Mohl byste přistát na zadku a bez licence.“

„To mi něco připomíná. Chci zpátky svůj průkaz.“

Místo toho vyňal z náprsní kapsy obálku a otevřel ji. Kromě jiných věcí v ní byla fotografie, nebo spíš výřez z fotografie. Lackland mi ho přistrčil přes stůl.

Byl to obrázek asi čtyřicetiletého muže. Měl světlé prořídlé vlasy, drzé oči a zkřivené rty. Vypadal jako básník, který se minul povoláním a musel se spokojit s přízemnějším způsobem života.

Postava byla vyříznuta z větší fotografie, na níž byli i jiní lidé. Po obou stranách mužovy postavy jsem rozeznal dívčí šaty, ale hlavy tam nebyly. Celek vypadal jako velká zvětšenina aspoň dvacet let staré momentky.

„Znáte ho?“ zeptal se kapitán Lackland.

„Ne.“

Strčil mi svou zjizvenou tvář přímo pod nos, jako by mě chtěl varovat, že bych mohl dopadnout taky tak. „Doufám, že jste si tím naprosto jistý.“

„Úplně.“ Nemělo cenu zmiňovat se o nepodloženém dohadu, že to je fotografie, kterou dala Harrowovi Jean Trasková, a že je na ní její otec.

Kapitán Lackland se ke mně znovu naklonil: „No tak, pane Archere, pomozte nám přece. Proč to u sebe Sidney Harrow nosil?“ Zabodl ukazováček do fotografie.

„Nevím.“

„Něco vědět musíte. Proč jste se o Harrowa zajímal?“

„Musím mluvit s Johnem Truttwellem. Pak vám možná budu moct něco říct.“

Lackland vstal a vyšel z místnosti. Asi za deset minut se vrátil s Truttwellem. Advokát se na mne díval znepokojeně.

„Slyšel jsem, že jste si tu už nějakou dobu pobyl, Archere. Už dávno jste se měl se mnou spojit.“ Obrátil se k Lacklandovi. „Chci si s panem Archerem promluvit o samotě. Pracuje pro mě v jisté důvěrné záležitosti.“

Lackland pomalu vycouval. Truttwell si sedl proti mně. „Proč vás vůbec zadrželi?“

„Včera v noci někdo zavraždil jistého Sidneyho Harrowa, který čas od času pracoval jako výběrčí daní. Lackland ví, že jsem po Harrowovi šel. Neví ovšem, že byl jedním z několika lidí zapletených do krádeže té zlaté skřínky.“

Truttwellovi to vyrazilo dech: „To jste už zjistil?“

„Nebylo na tom nic těžkého. Bylo to nejmizerněji zorganizované vloupání v kriminální historii. Žena, která má tu skřínku, ji nechává povalovat, kde ji napadne, každému na očích.“

„Co je to za ženu?“

„Jmenuje se Jean Trasková. Jiná kapitola bude zjistit, kdo to skutečně je. Skřínku zřejmě ukradl Nick a té Traskové ji dal. To je důvod, proč o tom nemohu otevřeně mluvit. S Lacklandem ani s nikým jiným.“

„To bych řekl, že nemůžete. Jste si tím vším naprosto jistý?“

„Pokud netrpím přechodným pominutím smyslů, tak ano.“ Vstal jsem. „Nemohli bychom si to dopovědět venku?“

„Samozřejmě. Počkejte chvilku.“

Truttwell odešel a zavřel za sebou dveře. Pak se s úsměvem vrátil a předal mi můj průkaz. „Dostal jste se z toho. Oliver Lackland je docela rozumný člověk.“

V úzké chodbě, která vedla k parkovišti, jsme museli projít kolem Lacklanda a jeho seržantů. Na můj vkus až příliš významně pokyvovali hlavami.

Jeli jsme do města v Truttwellově cadillaku a já mu vyprávěl všechno, co jsem zjistil. Zabočil na Pacific Street.

„Kam jedeme?“

„K nám domů. Na Betty jste udělal veliký dojem. Chce vás požádat o radu.“

„Čeho se to má týkat?“

„Pravděpodobně Nicka. Na nic jiného nemyslí.“ Po dlouhé pauze Truttwell dodal: „Betty má zřejmě dojem, že jsem proti němu zaujatý. To ovšem není pravda. Nechci jenom, aby udělala zbytečnou chybu. Je to má jediná dcera.“

„Řekla mi, že je jí pětadvacet.“

„Je na svůj věk hrozně mladá. Hrozně mladá a hrozně zranitelná.“

„To je asi jenom zdání. Mně připadá jako mladá žena, která přesně ví, co chce.“

Truttwell dal najevo příjemné překvapení. „Jsem rád, že máte tenhle dojem. Vychovával jsem ji sám, a to byla nějaká zodpovědnost.“ Po další přestávce řekl: „Moje žena zemřela, když bylo Betty teprve pár měsíců.“

„Vyprávěla mi, že její matku zabilo auto a řidič po činu ujel.“

„Ano, to je pravda.“ Truttwell to řekl sotva slyšitelně.

„Podařilo se toho řidiče někdy vypátrat?“

„Bohužel ne. Policie našla to auto blízko San Diega, ale bylo to ukradené auto. A podivná věc – ať to udělal kdo chtěl, a zřejmě přitom nebyl sám – došlo předtím k pokusu o vloupání k Chalmersovům. Má žena zřejmě viděla, jak vnikli do domu, a vyrušila je. Srazili ji, když ujížděli z místa činu.“

Podíval se na mne tak, že jsem se už neodvážil položit další otázku. Zbytek cesty k jeho domu, který stál přímo naproti Chalmersově španělské rezidenci, jsme mlčeli. Zastavil mi u chodníku, prohlásil, že na něho čeká nějaký klient, a odjel.

Architektura horní části Pacific Street byla tradiční, ale eklektická.

Truttwellův dům byl postaven ve starém koloniálním stylu. Měl zelené okenice.

Zabušil jsem klepátkem na zelené domovní dveře. Otevřela mi malá šedovlasá žena v popelavé kvaziuniformě hospodyně. Přísná linka kolem úst jí změkla, když jsem řekl, kdo jsem.

„Ano. Slečna Truttwellová na vás čeká.“ Zavedla mě po točivém schodišti nahoru. „Přišel tě navštívit pan Archer.“

„Děkuju, paní Gloverová.“

„Potřebuješ ode mě ještě něco, drahoušku?“

„Ne, děkuju.“

Betty se objevila ve dveřích teprve po odchodu paní Gloverové. Pochopil jsem proč. Byla bledá a oči měla červené od pláče. Držela se s nesmírným vypětím. Připomínala mi zvířátko, které nakopli a které čeká každou chvíli další výprask.

Ustoupila, abych mohl projít, a pak za mnou zavřela. Ocitl jsem se v dívčím pokoji, který působil vesele zásluhou pestrého kašmíru a Chagallových obrazů. Na poličkách byly vyrovnané řady knih. Betty stála zády k oknu, které vedlo na ulici, a vážně se na mne dívala.

„Volal mi Nicholas.“ Pohybem hlavy ukázala na oranžový telefon na pracovním stole. „Nepovíte to tatínkovi, že ne?“

„On už něco takového tuší, Betty.“

„Ale nebudete mu říkat podrobnosti.“

„Vy nedůvěřujete svému otci?“

„Ve všem ostatním ano. Ale to, co vám povím, mu říct nesmíte.“

„Pokusím se. To je všechno, co vám mohu slíbit. Nick má nějaké potíže, viďte?“

„Ano.“ Sklonila hlavu a plavé vlasy jí zakryly obličej. „Myslím, že chce spáchat sebevraždu. Jestli to udělá, umřu taky.“

„Řekl vám důvod?“

„Tvrdí, že spáchal něco hrozného.“

„Že třeba zabil člověka?“

Prudce zvedla hlavu a podívala se na mne užasle a s nelibostí: „Jak můžete něco takového vůbec vyslovit?“

„Včera v noci někdo zastřelil Sidneyho Harrowa. Zmínil se o něm Nick?“

„Vůbec ne.“

„Co vám tedy říkal?“

Chvilku mlčela a vzpomínala. Pak začala Nicka pomalu citovat: „Že si nezaslouží žít. Že mě zklamal, že zklamal své rodiče. Že se žádnému z nás už nikdy nemůže podívat do očí. Pak se se mnou rozloučil – že se už neuvidíme.“ Betty Truttwellová vzlykla. „Jak je to dlouho, co volal?“

Podívala se na oranžový telefon a pak na své hodinky. „Asi tak před hodinou. Jenže mi připadá, jako by od té doby uplynula celá věčnost.“

Jako duchem nepřítomná prošla kolem mne na druhou stranu pokoje a sňala z poličky zarámovanou fotografii. Přistoupil jsem k ní a podíval se jí přes rameno. Byla to větší kopie fotografie, kterou jsem měl v kapse. Té, kterou jsem našel ve skříni v Harrowově pokoji. Teď jsem si všiml, že ústa mladého muže na obrázku se sice usmívají, ale v očích má smutek.

„Předpokládám, že je to Nick,“ řekl jsem. „Ano. Je to jeho absolventská fotografie.“ Vrátila obrázek na poličku pohybem, který mi připadal trošku jako rituál. Pak přistoupila k oknu. Šel jsem za ní. Dívala se přes ulici na zavřené bílé průčelí Chalmersova domu. „Nevím, co mám dělat.“

„Musíme ho najít,“ řekl jsem. „Zmínil se, odkud volá?“

„Ne, o tom nepadlo ani slovo.“

„Mluvil ještě o něčem jiném?“

„Na nic jiného si nevzpomínám.“

„Neříkal, jak se chce zabít?“

Znova sklonila hlavu, schovala tvář za pramen vlasů a tiše odpověděla: „Ne, tentokrát to neřekl.“

„Tentokrát? Chcete říct, že tohle je jeho obvyklý způsob, jak se vyrovnávat s nesnázemi?“

„Ne, to ne. A takhle o něm mluvit nesmíte. Myslí to hrozně vážně.“

„Já taky.“ Ale měl jsem na toho kluka vztek za to, co provedl a co provádí tomuhle děvčeti. „Co dělal nebo říkal jindy?“

„Když byl v depresi, tak často mluvil o sebevraždě. Netvrdím, že sebevraždou hrozil. Ale svěřoval se mi, jaký způsob by si zvolil. Nikdy přede mnou nic neskrýval.“

„Možná by bylo načase, aby s tím začal.“

„Mluvíte jako tatínek. Oba jste proti němu zaujatí.“

„Betty, copak nechápete, jak je to od něho bezohledné ničit vás takovými řečmi?“

„Když někoho milujete, tak to posuzujete jinak. Člověk v depresi si nemůže pomoct. Nemůže za to, co dělá.“

Nevymlouval jsem jí to. „Začala jste mi vyprávět, jak to měl naplánované.“

„To nebyl žádný plán. Prostě jen tak uvažoval. Říkal, že pistole člověka odporně zohaví a že s prášky to nemusí vyjít. Za nejčistší způsob považoval plavat daleko do moře. Ale jedné utkvělé představy se prostě nemohl zbavit. Myšlenky na provaz.“

„Oběsit se?“

„Říkal, že o tom přemýšlel už jako chlapec. Když byl ještě malý.“

„Jak na tenhle nápad přišel?“

„To nevím. Ale jeho dědeček byl soudcem a někteří lidé ve městě mu říkali soudce Provaz. S oblibou prý odsuzoval k smrti. To možná mělo na Nicka negativní vliv. Už jsem se dočetla o podivnějších věcech.“

„Vyprávěl vám někdy Nick o svém dědečkovi a o tom, co dělal?“

Přikývla.

„A taky o lidech, co si sáhli na život?“

„Mnohokrát.“

„Musím říct, že se vám dvořil opravdu báječným způsobem.“

„Já si nestěžuju. Já Nicka miluju a chci mu nějak pomoct.“

Začínal jsem té dívce rozumět, a čím líp jsem jí rozuměl, o to víc se mi líbila. Měla v sobě vytrvalost a tvrdošíjnost, kterých jsem si už dříve všiml u dcer vychovávaných vdovci.

„Zkuste si ještě vzpomenout na ten telefonický rozhovor,“ řekl jsem. „Nedal něčím najevo, odkud volá?“

„Na to si nevzpomínám.“

„Pokuste se o to. Jděte si sednout k telefonu.“

Posadila se ke stolu a levou ruku položila na telefonní přístroj, jako by to byl živý tvor, který potřebuje uklidnit.

„V pozadí jsem slyšela nějaké zvuky.“

„Jaké zvuky?“

„Počkejte okamžik.“ Zvedla ruku, abych mlčel, a zaposlouchala se do ticha. „Dětské hlasy a cákání. Zvuky od plaveckého bazénu. Myslím, že mě mohl volat z telefonní budky v tenisovém klubu.“

7. KAPITOLA

V tenisovém klubu jsem už byl, ale ženu v recepci jsem neznal. Ona však znala Betty Truttwellovou a srdečněji přivítala.

„V poslední době nás nějak zanedbáváte, slečno Truttwellová.“

„Mám spoustu práce. Nebyl tu dneska Nick?“

Žena odpověděla trošku váhavě: „Abych řekla pravdu, byl. Přišel asi tak před hodinou a zastavil se na chvíli v baru. Nevypadal moc dobře, když odtamtud vycházel.“

„Chcete říct, že byl opilý?“

„Bojím se, že byl, slečno Truttwellová. Říkám to jen proto, že se ptáte. Ta žena, co byla s ním, taková blondýna, ta se taky pořádně motala. Když odešli, řekla jsem Marcovi pěkně od plic, co si o něm myslím. Ale on tvrdil, že dal každému jeden dva drinky. Tvrdil, že ta žena měla v hlavě, už když přišli, a že pan Chalmers alkohol nesnáší.“

„To opravdu nesnáší,“ přikývla Betty. „Kdo byla ta žena?“

„Zapomněla jsem, jak se jmenuje – jednou už tu spolu byli.“ Podívala se clo knihy hostů, která ležela před ní na stole. „Jean Swainová.“

„Není to Jean Trasková?“ zeptal jsem se.

„Mně to připadá jako Swainová.“

Přistrčila mi knihu hostů a rudě nalakovaným nehtem ukázala, kam Nick vepsal jméno ženy a jméno své. Taky mi to připadalo spíš jako Swainová. Stálé bydliště – San Diego. „Je to taková vysoká, pěkně urostlá blondýna? Asi čtyřicetiletá?“

„To bude ona. Má docela slušnou postavu,“ souhlasila žena, ale hned dodala: „Pokud se vám líbí plnější tvary.“ Sama byla kost a kůže.

Namířili jsme si to s Belly do baru po krytém ochozu, odkud bylo vidět na plavecký bazén. Děti tam stále ještě vyráběly hlučnou zvukovou kulisu. Na lehátkách se rozvalovalo několik dospělých a snažilo se zachytit co možná nejvíc tepla lednového slunce.

Bar byl prázdný až na dva muže, kteří v klidu vychutnávali svůj oběd. Kývli jsme si s barmanem na pozdrav. Marco byl malý, rtuťovitý, tmavý mužík v červené vestě. Sklíčeně připustil, že tu Nick opravdu byl.

„Požádal jsem ho, aby odešel, jestli vás to zajímá.“

„Vypil toho moc?“

„Tady ne. Nalil jsem mu jen dva malý bourbony, to přece není žádný pití. Co proved? Naboural se s autem?“

„Doufám, že ne. Snažím se ho dohonit, než něco nabourá. Nevíte, kam měl namířeno?“

„To nevím, ale řeknu vám, co měl – měl pořádně nakoupeno. Když jsem mu nechtěl nalejt potřetí, chtěl se se mnou prát. Musel jsem mu ukázat kamaráda.“ Marco sáhl pod barový pult a ukázal nám ho taky. Kamarád byl tlustý, asi půlmetrový obušek. „Nerad jsem ho vytáh na člena klubu, to chápete, ale on měl u sebe bouchačku a já ho chtěl odtud vysypat co nejdřív. Na každýho jinýho bych byl zavolal šerifa.“

„On měl u sebe pistoli?“ zeptala se Betty tenkým vysokým hláskem.

„Jo. Měl ji v kapse saka. Nevytáh ji, ale tak velkou těžkou pistoli takhle ukrejt nemůžete.“ Marco se nahnul přes barový pult a zadíval se Betty do očí. „Co se to s ním vůbec děje, slečno Truttwellová? Takhle se přece nikdá nechoval.“

„Má potíže,“ odpověděla.

„Nemá s těma potížema něco společnýho ta dáma? Ta blonďatá dáma? Ta umí nasávat, jako kdyby měla navíc ještě jeden rezervní žaludek. Neměla by ho nutit pít.“

„Vy ji znáte, Marco?“

„Neznám. Ale koukám se a vidím. Nechápu, proč se zahazuje zrovna s takovou.“

Betty vyrazila ke dveřím, ale ještě jednou se obrátila k Marcovi: „Proč jste mu tu pistoli nesebral?“

„Já si s bouchačkama nerad hraju, slečno. A taky to nemám v popisu práce.“

Došli jsme k Bettinu dvousedadlovému vozu na parkovišti. Tenisový klub byl v zálivu a ke mně najednou zavanula vůně moře. Byl to syrový a zneklidňující pach a připomněl mi místo, kde jsem našel Sidneyho Harrowa.

Když jsme jeli s Betty po dlouhém svahu k motelu Montevista Inn, zamyšleně jsme oba mlčeli. Mladík v recepci se na mne pamatoval.

„Jestli jdete za paní Traskovou, tak jste přišel právě včas. Připravuje se k odjezdu.“

„Řekla vám proč?“

„Myslím, že dostala nějaké špatné zprávy. Musí to být něco vážného, protože se vůbec nehádala, když jsem jí musel zaúčtovat i tenhle den. Hosti se kvůli tomu obyčejně hádají.“

Prošel jsem doubím k chatě a zabrnkal na síťové dveře.

Vnitřní dveře byly otevřené a zaslechl jsem, jak Jean Trasková volá z ložnice: „Kufry mám sbalené. Můžete je odnést.“

Obývacím pokojem jsem došel do ložnice. Paní Trasková seděla u toaletního stolku a roztřesenou rukou si líčila rty.

Naše oči se setkaly v zrcadle. Trhla sebou, ruka jí sjela a zmalovala se kolem úst jako klaun. Otočila se a neohrabaně vstala. Porazila přitom stoličku.

„To poslali pro mý kufry vás?“

„Ne. Ale rád vám je odnesu.“ Zvedl jsem obě její modrá zavazadla. Byla velmi lehká.

„Nechte je být,“ řekla. „Kdo vůbec jste?“

Byla tak plná strachu, že ho na mne trochu přenesla. Polekal jsem se i těch jejích groteskně namalovaných rudých úst. Dal jsem se do nervózního smíchu.

„Ptala jsem se na vás v kanceláři,“ řekla. „Povídali, že tu žádnýho bezpečáka nemají. Tak co tu zase děláte?“

„Tentokrát hledám Nicka Chalmerse. Nebudeme chodit kolem horké kaše. Musíte přece vědět, že je to s ním vážné.“

Horlivě přikývla, jako by byla ráda, že našla někoho, s kým si o tom může promluvit: „To teda je. Mluví o sebevraždě. Myslela jsem, že mu pár drinků udělá dobře. Ale ono se to spíš zhoršilo.“

„Kde je teď?“

„Donutila jsem ho, aby šel domů a vyspal se z toho. Slíbil mi, že to udělá.“

„Domů? To znamená do jeho bytu?“

„No asi.“

„Vy na tom taky nejste nijak slavně, paní Trasková.“

„Já to přiživuju. Je mi tak líp,“ ušklíbla se.

„Jak to, že jste se začala tolik zajímat o Nicka?“

„Do toho vám nic není. O nějaký vaše kázání vůbec nestojí.“

Opřela svoji jistotu o svůj vztek a zvýšila hlas. Ale strach ji nepřešel.

„Čeho se tak bojíte, paní Trasková?“

„Včera v noci odpráskli Sidneyho Harrowa.“ Hlas jí přeskočil. „To přece víte.“

„A jak jste se to dověděla vy?“

„Nick mi to řekl. Lituju, že jsem se do tohohle průseru vůbec zamíchala.“

„Sidneyho zabil Nick?“

„Myslím, že to ani sám neví – je úplně mimo sebe. A já tu nebudu čekat jenom proto, abych se to dověděla.“

„Kam jedete?“

Odmítla mi to říct.

Vrátil jsem se k Betty a pověděl jí, co jsem zjistil. Nebo spíš jenom část toho, co jsem zjistil. Rozhodli jsme se, že k univerzitě pojedeme každý ve svém voze. Mé auto stálo tam, kde mělo stát – před motelem Sunset. Pod stěračem bylo zasunuto oznámení o pokutě.

Pokoušel jsem se Betty dohnat, ale jela na mne moc rychle. Po rovné silnici si to hnala skoro stočtyřicítkou. Když jsem dojel na parkoviště před domem U erbu města Cambridge, už tam čekala.

Přiběhla ke mně: „Je tady! Aspoň tohle je jeho vůz.“

Ukázala na modré sportovní auto, které stálo vedle jejího červeného. Šel jsem a sáhl na kryt motoru. Byl horký. Klíček byl v zapalování.

„Zůstaňte tady,“ řekl jsem.

„Ne. Jestli s vámi odmítne… chci říct, že vás poslechne, když u toho budu já.“

„Máte pravdu.“

Vyjeli jsme výtahem nahoru, Betty zaťukala na dveře Nickova bytu a ohlásila se: „To jsem já – Betty.“

Následovalo dlouhé vyčkávavé ticho. Betty znova zaťukala. Náhle se dveře rozlétly dokořán. Betty bezděčně vkročila do místnosti a zastavila se tváří o Nickova prsa. Jednou rukou si ji přidržel a druhou namířil na mé břicho. Držel v ní velkou pistoli.

Neviděl jsem mu do očí, měl na nich černé brýle. O to kontrastněji vynikala bledost jeho obličeje. Rozcuchané vlasy mu padaly do čela. Bílou košili měl špinavou. Mozek mi registroval tyto údaje, jako by ještě mohl nějak zpracovat to poslední, co v životě vidím. Spíš než strach jsem cítil odpor a vztek. Byla mi odporná myšlenka, že umřu pro nic za nic rukou potřeštěného kluka, kterého ani neznám.

„Zahoďte tu pistoli,“ řekl jsem ze zvyku.

„Vy mi nemáte co rozkazovat.“

„No tak, Nicku,“ řekla Betty.

Přivinula se k němu blíž. Využila svého půvabu k tomu, aby rozptýlila jeho pozornost. Pravou rukou ho objala kolem pasu A levou ruku začala zvedat, jako by ho chtěla obejmout kolem krku. Místo toho však Nicka prudce uhodila do ruky, v níž držel pistoli.

Její ústí teď mířilo k zemi. Přiskočil jsem a vykroutil jsem mu ji.

„Vy lotři!“ vykřikl Nick. „Jste oba lotři!“

Z bytu na druhé straně chodby vyběhlo nějaké stvoření. Byl to buď chlapec, který mluvil jako dívka, nebo dívka, která mluvila jako chlapec. „Co se tu děje?“

„Pořádáme mejdan,“ řekl jsem.

Nick odstrčil Bety a rozehnal se pěstí po mém obličeji. Uskočil jsem a on minul. Sklonil jsem hlavu a vrazil do něho tak prudce, že vletěl pozpátku až do obývacího pokoje. Betty zavřela dveře a opřela se o ně. Byla celá rozpálená a dýchala otevřenými ústy.

Nick se na mne znova vrhl. Podběhl jsem jeho pěsti a zasadil mu pořádný úder na solar plexus. Zhroutil se a začal lapat po dechu.

Otočil jsem zásobníkem jeho pistole. Byl to kolt ráže 45 a bylo z něj jednou vystřeleno. Vytáhl jsem svůj černý zápisník a poznamenal si číslo zbraně.

„Nemusel jste mu tak ubližovat,“ ozvala se Betty.

„Musel. Ale nebojte se, dostane se z toho.“

Klekla si k Nickovi a pokusila se ho pohladit po tváři. Odkutálel se od ní. Hlučné lapání po dechu se postupně utišovalo. Nick si sedl a opřel se zády o pohovku.

Sklonil jsem se k němu a ukázal mu pistoli: „Kde jste k tomu přišel, Nicku?“

„Na to nemusím odpovídat. Nemůžete mě nutit, abych vypovídal sám proti sobě.“

Hovořil podivným nelidským hlasem, znělo to jako magnetofonový pásek puštěný pozpátku. Nechápal jsem, co to mělo znamenat. Oči měl spolehlivě zamaskované velkými černými brýlemi.

„Já nejsem policajt, Nicku, jestli si to o mně myslíte.“

„Je mi jedno, kdo jste.“

Zkusil jsem to znova: „Jsem soukromý detektiv a pracuju pro vás. Jenže mi není docela jasné, jak vám mohu pomoct. Nechtěl byste mi to říct?“

Začal vrtět hlavou jako svéhlavé dítě. Vrtěl jí čím dál rychleji, až mu poletovaly vlasy. Betty řekla ztrápeně: „Prosím tě, Nicholasi, přestaň. Ublížíš si.“

Chlácholivě mu vjela prsty do vlasů. Nick teď seděl naprosto nehybně.

„Ukaž mi oči,“ řekla Betty a rychlým pohybem mu sňala tmavé brýle. Sáhl po nich, ale Betty natáhla ruku tak, že na ně nedosáhl. Oči měl černé a leskly se jako roztavený asfalt. Zdálo se mi, že vedou svůj vlastní život nezávisle na zbytku jeho obličeje. Podivný vlastní život, v němž se nepravidelně střídá úzkost s agresivitou. Byly smutné a neklidné. Pochopil jsem, proč na nich měl černé brýle.

Teď si oči zakryl dlaní a díval se na nás štěrbinami mezi prsty.

„Nech toho, Nicku, prosím tě.“ Betty si k němu opět klekla. „Co se stalo? Pověz mi, prosím tě, co se stalo?“

„Ne. To bys mě přestala mít ráda.“

„Nikdy tě nepřestanu mít ráda.“

„I kdybych někoho zabil?“ zamumlal.

„Zabil jste někoho?“ zeptal jsem se.

Pomalu přikývl, jenom jednou, a nechal hlavu ve dlaních.

„Touhle pistolí?“

Znovu trhavě přikývl.

„V tomhle stavu nemůže mluvit,“ ozvala se Betty. „Nesmíte ho nutit.“

„Myslím, že mu spíš pomůže, když se vypovídá. Proč myslíte, že vám volal z klubu?“

„Aby se se mnou rozloučil.“

„Tohle je lepší než loučení, nezdá se vám?“

„Já nevím,“ odpověděla střízlivě. „Nevím, kolik toho ještě dokáže unést.“

Znova jsem se obrátil k Nickovi: „Kde jste vzal tuhle pistoli?“

„Byla v jeho voze.“

„Ve voze Sidneyho Harrowa?“

Spustil ruce do klína. V očích měl zmatek a strach. „Ano. Ležela vedle něj.“

„Zastřelil jste ho?“

Obličej se mu zkřivil jako poděšenému dítěti, které nabírá k pláči. „Nepamatuju se.“ Uhodil se pěstí do čela. A pak do úst. Prudce.

„Netrapte ho,“ řekla Betty. „Copak nevidíte, že je nemocný?“

„Přestaňte se k němu chovat jako k dítěti. Jednu matku už má.“

Nick zděšeně zvedl hlavu: „Mamince to nesmíte říct. Tátovi taky ne. Táta by mě zabil.“

Nic jsem mu neslíbil. Jeho rodiče se to dovědět musí. „Chtěl jste mi říct, jak k té střelbě došlo, Nicku.“

„Ano. Teď si vzpomínám. Šli jsme do tuláckého lágru blízko Oceán Boulevardu. Někdo tam nechal hořet oheň a my jsme si k němu sedli. Chtěl, abych udělal něco špatného.“ Teď byl jeho hlas naivně dětský.“Vzal jsem mu pistoli a zastřelil jsem ho.“

Znova se našpulil k pláči jako malé dítě. Začal vzlykat a naříkat, ale slzy mu netekly. Nebylo to nic příjemného dívat se na ten suchý pláč.

Betty ho objala. Řekl jsem do rytmu Nickova vzlykání: „On už se přece několikrát nervově zhroutil, ne?“

„Takhle ještě nikdy.“

„Býval potom doma nebo v nemocnici?“

„Doma.“ Promluvila na Nicka: „Půjdeš se mnou domů?“

Zamumlal přerývaně cosi, co mohlo znamenat ano. Vytočil jsem číslo Chalmersových. Ohlásil se mi sluha Emilio a zavolal k telefonu Irenu Chalmersovou.

„Tady Archer. Jsem s vaším synem v jeho bytě. Není v pořádku, takže ho přivezu k vám.“

„Je zraněný?“

„Spíš mentálně zraněný. Mluví o sebevraždě.“

„Zavolám jeho psychiatrovi,“ řekla paní Chalmersová. „Doktoru Smitheramovi.“

„Váš manžel je doma?“

„Na zahradě. Chcete s ním mluvit?“

„Teď to není nutné. Ale radši ho na to připravte.“

„Dokážete si s Nickem poradit?“

„Myslím, že ano. Je tu se mnou Betty Truttwellová.“

Než jsme odešli z bytu, zavolal jsem ještě kriminálku v Sacramentu. Pracoval tam jeden můj známý, Roy Snyder. Dal jsem mu číslo pistole a on slíbil, že se pokusí zjistit jejího původního majitele. Pistoli jsem zamkl do schránky na doličné předměty a dal do kufru svého vozu.

8. KAPITOLA

Jeli jsme mým autem. Betty řídila a Nick sedčl na předním sedadle mezi námi. Ani se nepohnul a nepromluvil, dokud jsme nezastavili před domem jeho rodičů. Pak mě začal prosit, abych ho tam nenutil jít.

Musel jsem použít trochu síly, abych ho dostal z vozu. Vzali jsme ho s Betty mezi sebe. Nick šel jenom s velkým zdráháním, choval se, jako bychom ho chtěli postavit ke zdi a zastřelit.

Jeho matka vyběhla z domovních dveří, ještě než jsme k nim dorazili: „Nicku! Jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl svým magnetofonovým hlasem.

Když jsme vstoupili do haly, zeptala se mě paní Chalmersová: „Vy opravdu musíte mluvit s mým manželem?“

„Ano, musím. Žádal jsem vás, abyste ho na to připravila.“

„Já to prostě nedokázala. Budete mu to muset říct sám. Je na zahradě.“

„A co psychiatr?“

„Doktor Smitheram měl u sebe právě pacienta, ale za chvíli tu bude.“

„Radši zavolejte taky Johna Truttwella,“ řekl jsem. „Tohle je záležitost i pro právníka.“

Nechal jsem Nicka s oběma ženami v obývacím pokoji. Betty byla vážná a tichá, jako by na ni padl stín tmavé krásy Ireny Chalmersové.

Chalmers pracoval v zahradě obehnané zídkou. V čistých vybledlých džínsách působil dojmem útlého křehkého muže. Energicky se oháněl rýčem kolem jakýchsi keřů, které byly na zimu ořezané a vypadaly jako mrtvé trnité pahýly.

Ostře se na mne podíval, pak se pomalu narovnal a zabodl rýč přímo před sebe. Řecké a římské sochy, ošlehané léty nevlídného počasí, stály kolem dokola jako nudisté.

Chalmers řekl dosti stroze: „Myslel jsem, že je jasné, že ta florentinská skřínka nebyla pojištěná.“

„To se mě netýká, pane Chalmersi. Já s pojišťovnou nemám nic společného.“

Trochu pobledl a ztuhl: „Bylo mi řečeno, že máte.“

„To byl nápad vaší paní. Jsem soukromý detektiv. Zavolal mě John Truttwell z pověření vaší paní.“

„Tak ať vás zase zatraceně rychle odvolá.“ V té chvíli mu došla druhá stránka věci: „Chcete říct, že má žena se za mými zády domluvila s Johnem Truttwellem?“

„Nebyl to tak špatný nápad. Vím, že máte starost o syna. Právě jsem ho přivezl domů. Pobíhá po městě s pistolí a mluví velmi nesouvisle o sebevraždě a o vraždě.“

Pověděl jsem mu o tom podrobněji. Zděsil se. „Nick se musel zbláznit.“

„Do jisté míry máte pravdu,“ řekl jsem. „Ale myslím, že nelže.“

„Vy věříte, že spáchal vraždu?“

„Muž jménem Sidney Harrow je mrtvý. Neměli se s Nickem navzájem rádi. A Nick připouští, že ho zastřelil.“

Chalmers se lehce zapotácel, opřel se o rýč a svěsil hlavu. Na temeni měl malou kulatou pleš. Česal si přes ni pramen vlasů, jako by chtěl zamaskovat svou zranitelnost. Přemýšlel jsem o tom, že rány, které lidem uštědřují jejich děti, jsou nejtvrdší a nejhůř se hojí.

Chalmers však nemyslel na sebe: „Chudák Nick. Všechno šlo tak dobře. Co se to s ním stalo?“

„To vám možná řekne doktor Smitheram. Zdá se, že to začalo tou zlatou skřínkou. Nick ji zřejmě vzal z vašeho sejfu a dal ji ženě, která se jmenuje Jean Trasková.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel. K čemu potřebuje zlatou skřínku mé matky?“

„To nevím. Vypadá to, že jí přikládá velkou důležitost.“

„Mluvil jste s tou Traskovou?“

„Ano, mluvil.“

„Co udělala s mými dopisy mamince?“

„Nevím. Díval jsem se do skřínky, ale byla prázdná.“

„Proč jste se jí na to nezeptal?“

„Těžko se s ní jedná. A neustále se děly důležitější věci.“

Chalmers se zatvářil dopáleně: „Například?“

„Dověděl jsem se, že si toho Sidneyho Harrowa najala, aby s ní jel do Pacific Pointu. Zřejměji měl pomoct najít jejího otce.“

Chalmers se na mne nechápavě podíval a pak zvedl oči k nebi: „Co má tohle všechno společného s námi?“

„To mi bohužel není jasné. Mám jeden návrh, pokud ho John Truttwell schválí. A pokud ho schválíte vy, samozřejmě. Bylo by možná dobré předal pistoli policii a nechat udělat balistické zkoušky.“

„Chcete se vzdát bez boje?“

„Chci dělat jeden krůček za druhým, pane Chalmersi. Když se zjistí, že Harrow nebyl zastřelen Nickovou pistolí, potom je jeho doznání pravděpodobně jenom výplodem fantazie. Jestli jí Harrow zastřelen byl, můžeme se pak rozhodnout, co dál.“

„O tom se dohodneme s Johnem Truttwellem. Nějak se nemohu soustředit.“ Chalmers si přejel rukou po čele.

„Nebylo by to úplně beznadějné, ani kdyby Nick opravdu Harrowa zastřelil,“ řekl jsem. „Myslím, že by se našly polehčující okolnosti.“

„Jaké?“

„Harrow byl pěkně ostrý hoch. Hrozil Nickovi pistolí, možná právě tou pistolí, kterou pak byl zastřelen. Stalo se to přímo před vaším domem ten večer, co byla ukradena zlatá skřínka.“

Chalmers se na mne zadíval pochybovačným pohledem: „Nechápu, jak to můžete vědět.“

„Mám na to očitého svědka.“ Ale Betty Truttwellovou jsem nejmenoval.

„Máte tu pistoli u sebe?“

„Je v kufru mého vozu. Ukážu vám ji.“

Prošli jsme zasklenou verandou do domu a chodbou jsme se dostali do haly. Nick, jeho matka a Betty seděli strnule na pohovce v obývacím pokoji jako hosté na večírku, který už dávno skončil. Nick měl na očích opět tmavé brýle. Vypadaly jako černý obvaz.

Chalmers vešel do obývacího pokoje a zůstal stát před svým synem. Shlížel na něho jakoby z velké výšky. „Je to pravda, že jsi zastřelil člověka?“

Nick tupě přikývl. „Promiň. Nechtěl jsem se vrátit domů. Chtěl jsem se zabít.“

„To jsou zbabělé řeči,“ řekl Chalmers. „Musíš jednat jako muž.“

„Ano, tatínku,“ řekl Nick beznadějně.

„Uděláme pro tebe všechno, co je v našich silách. Nepropadej zoufalství. Slib mi to, Nicku.“

„Slibuju, tatínku. Promiň.“

Chalmers se vojensky řízně otočil a vrátil se ke mně. Tvářil se stoicky klidně. Jak on, tak Nick si museli uvědomovat, že mezi nimi vlastně k žádné komunikaci nedošlo.

Vyšli jsme domovními dveřmi. Teprve na chodníku si Chalmers uvědomil, že má na sobě džínsy.

„Strašně nerad se takhle ukazuji na veřejnosti,“ prohlásil, jako kdyby nás právě pozorovaly zástupy sousedů.

Otevřel jsem kufr a ukázal jsem mu pistoli uloženou ve schránce. „Viděl jste ji už někdy?“

„Ne. Nick vlastně nikdy žádnou zbraň neměl. Zbraně mu byly vždycky protivné.“

„Proč?“

„Asi to má po mně. Můj otec mě brával na lov a učil mě střílet už jako kluka. Ale válka ve mně zničila všechnu radost z lovu.“

„Slyšel jsem, že máte za sebou hodně válečných zkušeností.“

„Kdo vám to řekl?“

„John Truttwell.“

„John by udělal líp, kdyby si hleděl svých záležitostí. A taky mých – když ho o to ovšem požádám. Moje účast ve válce nestojí za řeč.“ Znova se podíval na pistoli s jakýmsi smutným opovržením, jako kdyby to byl symbol všech druhů násilí. „Vy se opravdu domníváte, že bychom tuhle věc měli svěřit Johnovi?“

„Máte nějaký jiný návrh?“

„Já bych tu pistoli nejradši zakopal pět metrů hluboko a zapomněl na ni.“

„Jenom bychom si přidělali práci s vykopáváním.“

„Máte asi pravdu.“

Dole na Pacific Street se objevil Truttwellův cadillac. Zaparkoval ho před svým domem a rychle k nám přeběhl. Špatné zprávy o Nickovi přijal, jako by na ně byl už připraven.

„A tohle je ta pistole. Je nabitá.“ Předal jsem mu schránku s klíčkem trčícím v zámku. „Radši si ji vezměte k sobě, dokud se nerozhodnem, co s ní uděláme. Nechal jsem si zjistit, komu původně patřila.“

„Dobře.“ Truttwell se obrátil k Chalmersovi: „Kde je Nick?“

„Doma. Čekáme na doktora Smitherama.“

Truttwell položil ruku na Chalmersovo kostnaté rameno: „Je to hrůza, že vás to s Irenou muselo znova potkat.“

„Prosím vás! O tom nebudeme diskutovat.“ Chalmers setřásl Truttwellovu ruku. Rázně se otočil a svým charakteristickým způsobem odpochodoval.

Já následoval Truttwella do jeho domu. V pracovně zamkl mou schránku do ohnivzdorné ocelové pokladny.

„Zaplaťpánbu, že jsem se toho zbavil,“ řekl jsem. „Netoužím po tom, aby mě s tím chytil Lackland.“

„Myslíte, že bych mu ji měl předat už dnes?“

„Uvidíme, co nám řekne Sacramento o původním majiteli. Mimochodem – co jste myslel tím, že to Chalmersovy znova potkalo? Nick už někdy v podobném průšvihu byl?“

Truttwell si dal s odpovědí načas. „Záleží na tom, co chápete pod pojmem podobný průšvih. Se žádnou vraždou neměl zatím nic společného, aspoň pokud vím. Ale prodělal asi dvě takové příhody – neříkají tomu tak psychiatři? Před několika málo lety utekl z domova a našli ho až po dlouhém celostátním pátrání.“

„To si vyrazil jako hippie?“

„Ani ne. Spíš se pokoušel postavit na vlastní nohy. Když ho Pin– kertonova agentura konečně objevila až na východním pobřeží, pracoval tam v jedné restauraci jako pomocný číšník. Podařilo se nám ho přesvědčit, aby se vrátil domů a dokončil školu.“

„Jaký je jeho vztah k rodičům?“

„Zbožňuje svou matku,“ řekl Truttwell suše. „Nejsem si jist, jestli to nepřehání. Otce si zidealizoval, ale myslím, že trpí pocitem, že se mu nikdy nedokáže vyrovnat. Což je přesně totéž, co kdysi cítil Larry Chalmers ke svému otci, bývalému soudci. To se asi v rodinách zákonitě stává.“

„Zmínil jste se o dvou příhodách.“

„Ano.“ Truttwell se posadil a zadíval se na mne. „K té druhé došlo mnohem dřív, před čtrnácti nebo patnácti lety, a možná že právě tam jsou kořeny Nickových potíží. Doktor Smitheram je o tom zřejmě přesvědčen. Ale nechce mi prozradit víc.“

„Co se stalo?“

„To je právě to, o čem Smitheram nechce mluvit. Myslím, že Nicka odvedl nějaký sexuální psychopat. Jeho rodiče ho brzo objevili a přivedli domů, ale Nick už byl stejně skoro šílený strachem. Bylo mu tenkrát teprv osm let. Je docela pochopitelné, že o tom nikdo nechce mluvit.“

Chystal jsem se Truttwellowi položit ještě několik otázek, ale na dveře pracovny zaklepala hospodyně a otevřela. „Zaslechla jsem vás přijít domů, pane Truttwelle. Nepotřebujete něco?“

„Ne, děkuji, paní Gloverová. Jsem už zase na odchodu. Mimochodem – kde je Betty?“

„Nevím, pane.“ Ale hospodyně se na mne přitom podívala, jako by to byla moje vina.

„Je u Chalmersových,“ řekl jsem.

Truttwell se ze svého místa vymrštil s nečekanou prudkostí. Dal do toho pohybu všechen svůj hněv. „To se mi vůbec nelíbí!“

„Nedalo se nic dělat. Byla se mnou, když jsem našel Nicka. Chovala se báječně. A báječně to s ním umí.“

Truttwell vztekle mávl rukou: „Nevychoval jsem ji, aby dělala ošetřovatelku šílenci.“

Hospodyně se tvářila poděšeně. Mlčky vycouvala a zavřela za sebou dveře.

„Jdu tam a odvedu ji domů,“ řekl Truttwell. „Obětovala tomu slabochovi celé své mládí.“

„Zdá se, že to vůbec nepovažuje za oběť.“

„Tak vy jste se přidal na jeho stranu?“ Zaznělo to, jako by mluvil o svém sokovi.

„Ne. Jsem na straně Betty, a pravděpodobně i na vaší. Ovšem tohle rozhodně není vhodná chvíle, kdy byste ji měl nutit k nějakému rozhodnutí.“

Truttwell chvíli přemýšlel a nakonec to uznal. „Máte pravdu. Samozřejmě.“

9. KAPITOLA

Ještě než odešel z domova, Truttwell si nacpal dýmku a zapálil si ji. Já zůstal v jeho pracovně a snažil se dovolat Roye Snydera v Sacramentu. Podle mých hodinek bylo za pět minut pět, tedy nejvyšší čas, abych ho zastihl před koncem pracovní doby.

„Tady zase Archer. Máš nějaké informace o majiteli toho koltu?“

„Mám. Jako nový byl prodán jednomu člověku z Pasadeny. Jmenuje se Rawlinson. Samuel Rawlinson.“ Snyder mi příjmení hláskoval. „Koupil si ho v září 1941 a ve stejné době dostal od policejního ředitelství v Pasadeně zbrojní pas. V roce 1945 platnost zbrojního pasu vypršela. To je všechno, co jsem našel.“

„Jaký důvod Rawlinson uváděl, když žádal o zbrojní pas?“

„Ochrana osobní bezpečnosti v rámci povolání. Byl ředitelem banky.“ Snyder suše doplnil: „Pasadenské západní banky.“

Poděkoval jsem mu a vytočil číslo Informační služby v Pasadeně. Pasadenskou západní banku v telefonním seznamu neměli, ale Samuela Rawlinsona ano.

Objednal jsem si Rawlinsona bleskově. Sluchátko zvedla nějaká žena. Měla hrubý, ale docela příjemný hlas.

„Pan Rawlinson bohužel k telefonu nemůže,“ sdělila centrále. „Má totiž zánět kloubů.“

„V tom případě chci mluvit s tou paní,“ řekl jsem do mluvítka.

„Prosím, pane.“ Centrála nás spojila.

„Tady je Lew Archer. Kdo je u telefonu?“

„Shepherdová. Já o pana Rawlinsona pečuju“

„Je nemocný?“

„Je starej,“ odpověděla. „Všichni stárneme.“

„To máte pravdu, paní Shepherdová. Já se snažím zjistit, kdo je teď vlastníkem pistole, kterou si pan Rawlinson koupil v roce 1941. Je to kolt ráže 45. Mohla byste se ho zeptat, co s ním udělal?“

„Jo, já se zeptám.“

Na minutku položila sluchátko. Linka byla velice špatná. Slyšel jsem vzdálené mumlání a útržky rozhovorů, které se vytratily dřív, než jsem mohl pochopit, o čem je řeč.

„On chce vědět, co jste zač,“ ozvala se paní Shepherdová. „A jaký prej máte právo vyptávat se ho na nějakou pistoli.“ Omluvně dodala: „Já vám jenom říkám, co řek pan Rawlinson. On je strašnej puntičkář.“

„Já taky. Povězte mu, že jsem detektiv. Tou jeho pistolí asi včera večer někdo zastřelil člověka.“

„Kde?“

„V Pacific Pointu.“

„Tam on jezdíval vždycky na léto,“ pravila paní Shepherdová. „Tak já se ho znova zeptám.“ Po chvíli se vrátila k telefonu. „Promiňte, pane Archer, on mi nechce nic říct. Ale řek, že když přijedete a pořádně mu vysvětlíte, oč jde, že si s vámi promluví.“

„Kdy?“

„Třeba hned dneska večer, jestli chcete. On večer nikdá nikam nechodí. Bydlíme na Locust Street číslo 245.“

Oznámil jsem jí, že tam okamžitě jedu.

Vlezl jsem do vozu, nastartoval a teprve pak jsem si uvědomil, žeještě odjet nemohu. Přímo přede mnou parkoval černý cadillac s nálepkou, která prozrazovala, že majitelem cadillaku je lékař. Chtěl jsem si s doktorem Smitheramem promluvit.

Dveře sídla rodiny Chalmersovy byly dokořán jako symbol, že nedotknutelnost domu se zhroutila. Vstoupil jsem do haly. Zády ke mně stál Truttwell a hádal se s velkým plešatým mužem, patrně oním psychiatrem. Lawrence a Irena Chalmersovi mlčky poslouchali.

„Do nemocnice nesmí,“ říkal Truttwell. „Nemůžeme si být jisti, co bude chlapec vykládat, a z každé nemocnice se všechno rychle vynese.“

„Z mé kliniky ne,“ prohlásil doktor Smitheram.

„To není tak jisté, ale připusťme to. Jenže kdyby vám nebo některému z vašich zaměstnanců položili otázku u soudu, museli byste na ni odpovědět. Naproti tomu právníci…“

Lékař Truttwella přerušil: „Copak Nick spáchal nějaký zločin?“

„Na to vám neodpovím.“

„Jak mám léčit pacienta, když mi odmítáte poskytnout základní informace?“

„Informací máte spoustu. Víc než já.“ V Truttwellově hlase zřejmě zaznělo jeho dávné roztrpčení nad tímto faktem. „Vy na informacích sedíte už patnáct let.“

„Tím aspoň uznáváte, že jsem s nimi neběžel na policii,“ odsekl Smitheram.

„Zajímaly by vaše informace policii, doktore?“

„Na to vám neodpovím.“

Oba muži se měřili v tiché zuřivosti. Lawrence Chalmers se pokusil něco říct, ale nevěnovali mu pozornost.

Jeho žena ke mně přistoupila a odvedla mě stranou. Dívala se na mne mrtvým, skoro lhostejným pohledem, jako by na ni dopadla rána, s kterou už dávno počítala.

„Doktor Smitheram chce odvézt Nicka k sobě na kliniku. Co nám radíte vy?“

„Souhlasím s panem Truttwellem. Váš syn potřebuje právní ochranu zrovna tak jako lékařskou péči.“

„Proč?“ zeptala se přímo.

„Říká, že včera v noci zabil člověka. A říká to každému na potkání.“

Chvilku jsem počkal, co to s ní udělá, ale zřejmě ji to příliš nepřekvapilo. „Kdo byl ten člověk?“

„Jmenoval se Sidney Harrow. Byl zapleten do krádeže té vaší florentinské skřínky. A Nick zřejmě taky.“

„Nick taky?“

„Obávám se, že ano. Myslím, že kvůli tomuhle všemu byste ho neměli posílat na žádnou kliniku, ani do nemocnice. Z nemocnic se opravdu všechno vynese, jak říká Truttwell. Nemohli byste si ho nechat doma?“

„Kdo by na něj dával pozor?“

„Vy a váš manžel.“

Zkoumavě se podívala na svého muže. „Snad. Nevím, jestli to Larry dokáže. Nepozná se to na něm, ale je velice citlivý, zvlášť když jde o Nicka.“ Přistoupila ke mně docela blízko, tak blízko, že na mne začaly působit její tělesné půvaby. „Nevzal byste si to na starost vy, pane Archere?“

„Co tím myslíte?“

„Jestli byste dnes v noci nechtěl pohlídat Nicka vy.“

„Nechtěl,“ prohlásil jsem tvrdě a s konečnou platností.

„Přece vám platíme.“

„A já vám za to odvádím práci. Ale ošetřovatelku dělat nebudu.“

„Promiňte, že jsem vás o to žádala.“

V tom, jak to řekla, byl osten. Výčitka a zlost. Obrátila se ke mně zády a odešla. Rozhodl jsem se, že radši vypadnu, než mě vyhodí. Šel jsem a řekl Johnu Truttwellovi, kam jedu a proč.

Truttwell a lékař se zatím uklidnili. Truttwell mě představil Smitheramovi, který mi měkce stiskl ruku a ostře se na mne podíval. Oči měl nepříjemně inteligentní.

Řekl jsem: „Potřeboval bych s vámi chvilku mluvit o Nickovi.“

„Na to teď není vhodná chvíle ani prostředí.“

„To si uvčdomuju, doktore. Zítra za vámi zajdu na kliniku.“

„Když jinak nedáte… Ale teď mě omluvte, musím se postarat o pacienta.“

Šel jsem za ním až ke dveřím obývacího pokoje a nahlédl tam. Betty a Nick seděli na koberci blízko sebe. Betty se opírala jednou rukou o zem a dívala se na něho. Nick seděl s tváří přitisknutou ke kolenům.

Ani se nepohnuli. Zdálo se mi, že skoro nedýchají. Vypadali jako dva lidé ve vzduchoprázdném prostoru, navěky ztuhlí v pozicích, které zaujali. Nickova pozice vyjadřovala zoufalství, její starost a péči.

Doktor Smitheram vešel a přisedl si k nim na podlahu.

10. KAPITOLA

Jel jsem do vnitrozemí přes Anaheim. Nemohl jsem si k cestě vybrat horší dobu, protože jsem se dostal do největšího provozu a chvílemi jsem se musel přeplněnou vozovkou plazit rychlostí raněného slimáka. Cesta od Chalmersů k Rawlinsonovi v Pasadeně mi trvala devadesát minut.

Zaparkoval jsem přímo před domem a chvíli zůstal sedět za volantem, abych se trochu vzpamatoval. Rawlinson bydlel v jednom z dvoupatrových dřevěných domků. Takových tu byl celý blok. Podle kalifornských měřítek to byly prastaré domy postavené na přelomu století. Samé štíty a věžičky.

Půl bloku odtud končila Locust Street černobíle pruhovaným zátarasem. Za ním se otvírala hluboká zalesněná strž. Nebe potemnělo a na strž i na dvorky začal padat soumrak.

Z Rawlinsonova domu zazářilo světlo, jak se otevřely a zavřely domovní dveře. Nějaká žena prošla verandou a sestupovala po dřevěných schůdkách. Jeden zlomený překročila.

Když přišla blíž k mému vozu, poznal jsem, že jí asi moc neschází do šedesátky, pohybovala se však s jistotou mnohem mladší ženy. Měla černé oči, zarámované obroučkami brýlí. A tmavou pleť – možná vlivem nějakého toho procenta indiánské nebo černošské krve. Na sobě měla střízlivě šedé šaty a pestrou mexickou zástěru.

„Vy jste ten pán, co chce mluvit s panem Rawlinsonem?“

„Ano. Jmenuju se Archer.“

„Já jsem Shepherdová. Zrovna večeří, ale vůbec mu nebudete vadit. Má rád při jídle společnost. Večeři jsem připravila jenom pro nás dva, ale s radostí váin nabídnu šálek čaje.“

„Přišel by mi opravdu k chuti, paní Shepherdová.“

Vstoupil jsem za ní do domu. Hala vypadala docela působivě, pokud si ji člověk neprohlížel moc zblízka. Parketová podlaha však skřípala a houpala se pod nohama a stěny byly tmavé plísní.

Jídelna byla veselejší. Pod zažloutlým křišťálovým lustrem, v němž svítila jediná žárovka, bylo prostřeno pro jednu osobu. Vyleštěné stříbro na čistém bílém ubruse. Starý bělovlasý muž v ošumělém sáčku dojídal cosi, co vypadalo jako hovězí guláš.

Žena mě představila. Muž odložil lžíci, s námahou vstal a podal mi sukovitou ruku. „Opatrně, prosím vás. Mám arthritis. Posaďte se. Paní Shepherdová vám udělá šálek kávy.“

„Čaje,“ opravila ho. „Kafe nám došlo.“ Ale z pokoje neodešla. Čekala, co si budeme povídat.

Rawlinsonovy oči se leskly jako slída. Hovořil s netrpělivou přímostí. „Ta pistole, co jste o ní mluvil po telefonu – předpokládám, že ji někdo použil k nečistým účelům.“

„Možná. Ještě to nevím jistě.“

„Ale jistě jste sem nevážil tu dlouhou cestu jen tak nadarmo.“

„V mém povolání se musí prověřit všechno.“

„Prý jste soukromý detektiv.“

„Ano.“

„Pro koho pracujete?“

„Najal si mě jeden advokát. Jmenuje se Truttwell a je z Pacific Pointu.“

„John Truttwell?“

„Ano. Vy ho znáte?“

„Setkali jsme se s Johnem dvakrát nebo třikrát u jednoho z jeho klientů. To už je dávno. On byl tenkrát mladý a já v nejlepších letech. Musí to být tak třicet let – Estella je už skoro čtyřiadvacet let mrtvá.“

„Estella?“

„Estella Chalmersová – vdova po soudci Chalmersovi. Bývala to báječná ženská.“ Stařec zamlaskal, jako by byl koštér z povolání.

Paní Shepherdová, která stále ještě postávala u dveří, viditelně zesmutněla. „To všechno je už dávno pryč, pane Rawlinson. Tenhle pán se o starý historie nezajímá.“

Rawlinson se dal do smíchu. „To je to jediné, co si pamatuju. Kdepak je ten čaj, co jste tak ochotně nabízela, paní Shepherdová?“ Žena odešla a práskla za sebou dveřmi. Starý pán na mne významně mrkl. „Ona se na mě kouká, jako bych byl její majetek. Jenže to se plete. Kdybych neměl právo na své vzpomínky, moc by mi toho už na světě nezbývalo.“

„Mě vaše vzpomínky zajímají,“ řekl jsem. „Zvlášť ty, co mají něco společného s koltem, který jste koupil v září v jednačtyřicátém. Včera v noci z něj pravděpodobně někdo vystřelil na člověka.“

„Na koho?“

„Jmenoval se Sidney Harrow.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Rawlinson, jako by tato skutečnost vzbuzovala pochybnosti, zda Harrow skutečně existoval. „Je mrtvý?“

„Ano.“

„A vy se snažíte dát do souvislosti mou pistoli s jeho vraždou?“

„Řekl bych to jinak. Může to spolu souviset, anebo taky nemusí. Právě to se chci dovědět.“

„To by vám ukázaly balistické zkoušky.“

„Nejspíš. Ale ty se ještě nedělaly.“

„Takže bych si na ně asi měl počkat, ne?“

„To byste určitě měl, pane Rawlinsone. Pokud v tom máte prsty.“

Rozesmál se tak srdečně, že se mu uvolnila horní zubní protéza. Palcem a ukazováčkem si ji nasadil zpátky. Ve dveřích se objevila paní Shepherdová, v rukou podnos s čajem.

„Copak je tady tak legračního?“ zeptala se.

„Vy byste v tom žádnou legraci neviděla, paní Shepherdová. Vy nemáte smysl pro humor.“

„Vy zas nemáte smysl pro to, co je vhodný. Osmdesátiletej člověk, kterej bejval ředitelem banky…“

Smýkla podnosem na stůl trochu prudčeji. Dala tím jasně najevo, co si o takovém chování myslí. „Mléko nebo citrón, pane Archer?“

„Děkuju, vypiju to jen tak.“

Nalila Čaj do dvou křehkých porcelánových šálků, které k sobě nepatřily. Zašlá elegance této domácnosti ve mně vyvolávala řadu otázek. Je Rawlinson chudý nebo lakomý? A co se ksakru stalo s jeho bankou?

„Pan Archer mě podezřívá, že jsem se dopustil vraždy,“ pochlubil se Rawlinson paní Shepherdové.

Vůbec v tom nic legračního neviděla. Její tmavá tvář ještě více ztmavla a v očích a kolem úst se jí usadila úzkost.

„Tak proč mu neřeknete pravdu? Přece se pamatujete, že jste tu pistoli dal svý dceři. A víte přesně, kdy to bylo.“

„Buďte zticha.“

„Nebudu. Vy si moc zahráváte, a to nedovolím. Jste chytrej člověk, ale nevíte, co byste roupama dělal.“

Rawlinson nevypadal na to, že se na ni zlobí. Spíš jako by ho těšila její starostlivost. A to, že mi o pistoli nechtěl nic říct, byla zřejmě jenom hra.

Paní Shepherdová byla zděšená: „Koho to zastřelili?“

„Jednoho pokoutního detektiva. Jmenoval se Sidney Harrow.“

Zavrtěla hlavou. „Nikoho takovýho neznám. Vypijte si ten čaj, dokud je horkej. Můžu vám přinýst kousek ovocnýho koláče, pane Archer. Zůstal nám ho kus od vánoc.“

„Ne, děkuju.“

„Já si kousek dám,“ prohlásil Rawlinson. „A k tomu porci zmrzliny.“

„Zmrzlina nám došla.“

„Koukám, že nám došlo všechno.“

„To ne, na jídlo ještě máme. Ale na víc už peníze nestáčej.“

Znova odešla. Bez srdečnosti a energie, které z ní vyzařovaly, působil pokoj úplně jinak. Rawlinson se trochu nejisté rozhlédl, jako by i on pocítil ten náhlý chlad.

„Lituju, že vám vyslepičila to o mé dceři. A doufám, že se teď nevrhnete na ni. Nemělo by to žádný smysl.“

„Proč?“

„Je sice pravda, že jsem Luise tu pistoli v pětačtyřicátém roce dal. Ale o pár let později, přesně řečeno ve čtyřiapadesátém, ji někdo ukradl.“ Uváděl ty letopočty se zřejmou pýchou na svou paměť. „To si nevymýšlím.“

„Kdo ji ukradl?“

„Jak to můžu vědět? Někdo se vloupal do domu mé dcery.“

„A proč jste jí tu pistoli vůbec dával?“

„To je stará a smutná historie,“ řekl. „Mou dceru opustil manžel a nechal ji s Jean na holičkách.“

„S Jean?“

„S mou vnučkou Jean. V domě zůstaly dvě bezbranné ženské. Luisa chtěla tu pistoli, aby měla větší pocit jistoty.“ Rawlinson se náhle ušklíbl. „Asi doufala, že se vrátí.“

„Kdo?“

„Její muž. Ten mizera můj zeť Eldon Swain. Kdyby se byl Eldon vrátil, určitě by ho bývala odbouchla. S mým požehnáním.“

„Co jste měl proti svému zeti?“

Opět se dal náhle do smíchu. „To je znamenitá otázka. Ale když dovolíte, tak na tu vám neodpovím.“

Paní Shepherdová nám přinesla dva úzké proužky koláče. Všimla si, že jsem ten svůj zhltnul, jen se po něm zaprášilo.

„Vy máte hlad. Udělám vám sendvič.“

„Neobtěžujte se. Za chvíli půjdu na večeři.“

„To není žádné obtěžování.“

Rawlinsona zřejmě mrzelo, že paní Shepherdová nevěnuje pozornost pouze jemu. Tónem komedianta řekl: „Pan Archer chce vědět, co mi provedl Eldon Swain. Mám mu to říct?“

„Ne. Moc mluvíte, pane Rawlinsone.“

„Že Eldon zdefraudoval ty peníze, to přece ví každý.“

„Už se na to zapomnělo. Říkám vám, nechte toho. Všichni bysme na tom mohli bejt mnohem hůř, než na tom jsme. Shepherdovi jsem řekla to samý. Když se v těch starejch věcech začnete vrtat, můžete je zase přivolat zpátky.“

Rawlinson reagoval se žárlivou nedůtklivostí: „Já myslel, že váš muž bydlí v San Diegu.“

„Randy Shepherd není můj muž. Bejval můj muž.“

„Chodí sem za vámi?“

Pokrčila rameny. „Nemůžu si pomoct, že mě někdy přijde navštívit. Dělám všecko, aby za mnou nechodil.“

„Tak proto nám došla káva a zmrzlina!“

„To není pravda. Nikdá jsem nedala Shepherdovi z vašeho ani sousto, ani jeden centík!“

„Jste lhářka!“

„To mi neříkejte, pane Rawlinsone. Jsou věci, který nesnesu ani od vás!“

Rawlinson opět vypadal docela šťastně. Získal pozornost paní Shepherdové, dokázal její zájem znova strhnout na sebe.

Vstal jsem. „Budu muset jít.“

Nic proti tomu nenamítali. Paní Shepherdová mě doprovodila k domovním dveřím.

„Doufám, že jste se dozvěděl, co jste potřeboval.“

„Něco rozhodně. Víte, kde bydlí jeho dcera?“

„Jo, pane, vím.“ Bydlela také v Pasadeně. „Jenom jí neříkejte, že jsem vám tu adresu dala já. Paní Swainová mě nemá ráda.“

„Zdá se mi, že to nesete docela lehce,“ řekl jsem. „Nejmenuje se dcera paní Swainové Jean Trasková?“

„Jmenuje. Nepovídejte, že je do toho namočená Jean.“

„Asi ano, bohužel.“

„To je moc špatný. Pamatuju se na Jean, když vypadala jako malej nevinnej andílek. Byly s mou dcerou moc let nejlepší kamarádky. A pak šlo všechno do háje.“ Zarazila se a stiskla rty. „Já taky moc mluvím. Taky přivolávám zpátky starý věci.“

11. KAPITOLA

Luisa Swainová bydlela v chudé uličce poblíž Fair Oaks, na rozhraní Starého města a ghetta. V ostrůvku světla pod pouliční lampou si hrálo několik dětí různých odstínů pleti.

Zápraží domku paní Swainové bylo osvětleno malou lucernou. Před domem stál ford sedan. Zamčený. Posvítil jsem si do něj baterkou. Na registračním štítku bylo uvedeno: George Trask, Bayview avenue 4545, San Diego.

Poznamenal jsem si adresu, vytáhl kontaktní mikrofon a šel jsem kolem domku po příjezdové cestě, kterou tvořily dva betonové pruhy. Pod zrezivělým přístřeškem stál starý černý volkswagen s ohnutým nárazníkem. Přitiskl jsem se do stínu a opřel se o zeď vedle okna se zataženými závěsy.

Žádný mikrofon jsem nepotřeboval. Uvnitř domu hulákala Jean Trasková: „Já se k Georgovi nevrátím…“

Přerušil ji mnohem klidnější starší ženský hlas: „Dej na mou radu a vrať se. George o tebe ještě stojí, zrovna dnes ráno tě tu sháněl, ale donekonečna to dělat nebude.“

„To je mi jedno!“

„To by ti nemělo být jedno. Když ho ztratíš, nebudeš mít nikoho. Ještě jsi to nezažila, tak nevíš, jak to chutná. A nemysli si, že se nastěhuješ znova ke mně.“

„Sem bych se nevrátila, kdybys mě na kolenou prosila.“

„Toho se nedočkáš,“ řekla suše starší žena. „Mám dost místa, peněz a energie nejvejš tak pro sebe.“

„Ty jsi zlá frigidní ženská, mámo.“

„Opravdu? Nebyla jsem taková odjakživa. To jste ze mě udělali ty a tvůj táta.“

„A ještě k tomu jsi žárlivá!“ Hlas Jean se změnil. Pod vztekem a úzkostí zněla škodolibá radost. „Žárlíš na vlastní dceru a na vlastního muže. Už se nedivím, žes mu předhodila Ritu Shepherdovou.“

„Já mu Ritu nepředhodila. Sama mu popletla hlavu.“

„S tvou vydatnou pomocí, maminko. Tys to asi všechno naplánovala.“

„Vypadni,“ řekla starší žena. „Radím ti – vypadni dřív, než toho řekneš víc. Je ti skoro čtyřicet, tak se už konečně podle toho chovej. Máš štěstí, že tě tvůj muž chce a že je schopný se o tebe postarat.“

„Nemůžu ho vystát,“ řekla Jean. „Chtěla bych tady zůstat s tebou. Mám hroznej strach.“

„Já taky,“ prohlásila její matka. „Bojím se o tebe. Už jsi zase pila, viď?“

„Jenom jsem trošku oslavovala.“

„Jaký ty můžeš mít důvod k oslavě?“

„To bys ráda věděla, viď, maminko?“ Jean se na chvilku odmlčela. „Řeknu ti to, když mě hezky poprosíš.“

„Jestli mi máš co říct, tak to řekni. A nedělej hlouposti.“

„A zrovna ti to neřeknu.“ Jean mluvila jako malé trucovité dítě. „Snaž se na to přijít sama.“

„Mě to nezajímá.“

„Ne? Co bys říkala tomu, kdybych ti prozradila, že tatínek žije?“

„Žije?“

„To je tutovka,“ řekla Jean.

„Tys ho viděla?“

„Brzo ho uvidím. Jsem mu na stopě.“

„Kde je?“

„To je mý malý tajemstvíčko, matinko.“

„Zase si vymýšlíš. Byla bych blázen, kdybych ti věřila.“

Jean na to neodpověděla. Aspoň jsem nic nezaslechl. Zdálo se mi, že obě ženy vyčerpaly všechny náměty ke konverzaci i sebe samotné. Přemístil jsem se na ulici.

Jean vyšla na osvětlené zápraží. Práskly za ní dveře a zhaslo světlo. Čekal jsem na ni u jejího vozu.

Trhla sebou, když mě spatřila, a klopýtla na rozbitém chodníku. „Co chcete?“

„Dejte mi tu zlatou skřínku, Jean. Není vaše.“

„Je! Je to stará rodinná památka.“

„Nevykládejte.“

„Říkám pravdu! Ta skřínka patřila babičce Rawlinsonový. Vždycky říkala, že ji dostanu já. A teď ji mám.“

Napůl jsem jí uvěřil. „Můžeme si pohovořit ve vašem voze?“

„To by nebylo k ničemu. Čím víc se o tom člověk baví, tím víc to bolí.“

Byla stísněná a unavená. Vypadala jako tělo bez duše, jako napodobenina skutečné Jean Traskové, která se pohybuje jen ze setrvačnosti.

„Co vás bolí, Jean?“

„Celej život.“ Položila si obě ruce na prsa a bolest jako by jí protékala mezi prsty. „Táta utek s Ritou do Mexika. Neposlal mi ani lístek k narozeninám.“

„Kolik vám to bylo let?“

„Šestnáct. A od tý doby to se mnou jde z kopce.“

„Je váš otec opravdu naživu?“

„Myslím, že je. Nick Chalmers říkal, že ho viděl v Pacific Pointu.“

„Kde?“

„Tam dole u železniční výtopny. Je to už dávno, ještě když byl Nick malej kluk. Ale poznal tátu podle fotografie.“

„Jak se do toho zamotal Nick?“

„Může mi dosvědčit, že táta žije!“ Zakřičela to, jako by to neříkala mně, ale té ženě v domku. „A proč by vlastně neměl žít? Bylo by mu teprve… moment, mně je devětatřicet, a když jsem se narodila, bylo tátovi čtyřiadvacet. To je dohromady třiašedesát, ne?“

„Souhlasí.“

„A třiašedesát přece není žádný stáří, zvlášť dneska. Vypadal vždycky mladší, než doopravdy byl. Dovedl se potápět, tancovat – ten to doved roztočit, to byste se divil. Houpal mě na kolenou…“

Znělo to jako něco, co si opakuje od dětství. Dostala se do proudu vzpomínek, který ji mimoděk unášel podzemím paměti vstříc burácivým vodopádům.

„Já tátu najdu,“ říkala. „Najdu ho, ať je živej nebo mrtvej. Jestli je živej, budu mu vařit a uklízet. A budu šťastnější, než jsem kdy v životě byla. A jestli je mrtvej, najdu jeho hrob a víte, co udělám? Vlezu si tam k němu a usnu.“

Odemkla vůz a odjela. Na bulváru zabočila k jihu. Snad jsem ji měl sledovat, ale neudělal jsem to.

12. KAPITOLA

Zaklepal jsem na dveře domku. Po chvíli se mi nad hlavou rozsvítila lucerna. Pak se otevřely dveře. Jen na pár centimetrů. Byly zajištěné řetězem.

Škvírou vykoukla odbarvená blondýna. Mračila se, jako kdyby čekala, že znovu uvidí svou dceru. Stále ještě ji obklopovala atmosféra nabitá napětím.

„Co si přejete?“

„Mluvil jsem právě s vaším otcem,“ řekl jsem. „O pistoli značky kolt, kterou si koupil v jednačtyřicátém roce.“

„Já o žádné pistoli nevím.“

„Vy nejste paní Swainová?“

„Luisa Rawlinsonová-Swainová,“ opravila mě. Pak se však zeptala: „Vyšlo najevo něco o mém muži?“

„Je to možné. Nemohli bychom si promluvit uvnitř? Jsem soukromý detektiv.“

Podal jsem jí škvírou průkaz. Pečlivě ho zkoumala a obracela ze všech stran, divže do něj nekousla, aby se přesvědčila, jestli je pravý. Konečně mi ho vrátila.

„Pro koho pracujete, pane Archere?“

„Pro jednoho advokáta z Pacific Pointu. Jmenuje se John Truttwell.

Jde o dva zločiny, mezi kterými je jistá spojitost– o krádež a o vraždu.“ Neobtěžoval jsem se dodat, že v jednom – a možná v obou – je namočena její dcera.

Pustila mě dovnitř. Malý obývací pokoj měla chudě zařízený. Stejně jako u Rawlinsona, i zde však byly pozůstatky lepších časů. Na římse nad plynovým krbem byli do sebe zbožňujícími pohledy zahleděni pastýř a pastýřka z míšeňského porcelánu.

Malý perský koberec neležel na zemi, ale byl přehozen přes zadní opěradlo pohovky. Podlaha byla pokryta prošlapanou rohoží. Proti pohovce stál televizor, na něm elektrické hodiny a vedle stoleček na telefon. Bylo tu uklizeno, prach byl utřený, ale páchlo tu zatuchlinou. Pokoj vyvolával pocit beznaděje a opuštěnosti. Stejně jako žena, která v něm žila.

Paní Swainová mě nevybídla, abych se posadil, a sama zůstala stát proti mně. Byla stejně velká jako její dcera a měla tytéž hezké, ale hrubší rysy.

„Koho zavraždili?“

„K tomu se dostanu, paní Swainová. Chci se vás nejdříve zeptat na jednu skřínku, která byla ukradena. Je to zlatá florentinská skřínka a na víku má postavy muže a ženy.“

„Takovou skřínku mívala má matka. Používala ji na klenoty. Vůbec nevím, kam se po matčině smrti poděla.“ Když to říkala, bylo na ní vidět, že myslí na něco úplně jiného. „Co to má všechno znamenat? Objevil se někde Eldon?“

„To nevím.“

„Říkal jste, že je to možné.“

„Nechtěl jsem nic vylučovat. Hlavně jsem si sem přišel promluvit o pistoli, kterou vám kdysi dal otec. Ale můžeme mluvit, o čem chcete.“

„O ničem mluvit nechci.“ Po chvíli se mě však zeptala: „Co říkal otec?“

„Jenom to, že vám ten kolt dal na obranu, když vás opustil manžel. Prý to bylo v pětačtyřicátém.“

„To všechno je skutečně pravda,“ řekla opatrně. „Zmínil se nějak o okolnostech, za kterých mě Eldon opustil?“

Hodil jsem jí malou udičku: „Paní Shepherdová nechtěla, aby o tom mluvil.“

To ji rozhořčilo. „Vy jste s otcem hovořil v její přítomnosti?“

„Stále z jídelny odcházela a zase se tam vracela.“

„To je jí podobné. Co všechno před ní ještě otec říkal?“

„Nevzpomínám si, jestli to říkal před paní Shepherdovou, ale tvrdil, že v padesátém roce se k vám někdo vloupal a ten kolt ukradl.“

„Ach tak.“ Rozhlédla se kolem sebe, jako by se chtěla přesvědčit, že se sem tato verze hodí.

„To se stalo tady?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Chytili toho zloděje?“

„Nevím. Myslím, že ne.“

„Hlásila jste vloupání na policii?“

„Nepamatuju se.“ Paní Swainová neuměla dobře lhát. Teď zkroutila ústa, jako by nad tím sama pocítila ošklivost. „Co na tom záleží?“

„Pokouším se zjistit, kdo všechno měl tu pistoli v rukou. Jestli máte nějaké podezření, kdo byl len zloděj, paní Swainová…“ Nechal jsem tu větu nedokončenou a mrkl jsem na elektrické hodiny. Bylo půl deváté. „Asi před dvaceti hodinami byl možná tou pistolí zastřelen člověk. Jmenoval se Sidney Harrow.“

Znala to jméno. Vytřeštila oči. Jemná pokožka kolem nich se jí zvrásnila úzkostí a úlekem. Teprve po chvíli promluvila.

„To mi Jean neřekla. Už se nedivím, že měla strach.“ Paní Swainová rozhodila rukama a přešla ode mne co nejdál, až na druhý konec pokoje. „Vy podezříváte Eldona, že zabil Sidneyho Harrowa?“

„Není to vyloučené. Tu pistoli tenkrát ukradl váš manžel?“

„Ano.“ Sklonila hlavu a odvrátila obličej jako člověk, který se prodírá bouří. „Nechtěla jsem otci říct, že se Eldon vrátil a že jsem se s ním setkala. Tak jsem si vymyslela lež o tom vloupání.“

„Proč jste otci vůbec musela něco říkat?“

„Protože hned druhý den tu pistoli na mně chtěl. Asi se doslechl, že je Eldon ve městě, a chtěl ho zastřelit. Jenže jeho pistoli už měl v kapse právě Eldon. To je pěkná ironie, co?“

Neměl jsem pro takový druh ironie zrovna moc pochopení, ale přisvědčil jsem. „Jak se Eldon té pistole zmocnil? Vy jste mu ji jistě nedala?“

„To ne, to bych neudělala. Měla jsem ji v zásuvce ve stolku na telefon.“ Zabloudila tam pohledem. „Vytáhla jsem ji, když Eldon zaklepal na dveře. Tušila jsem, že je to Eldon, protože vždycky klepal zvláštním způsobem. Ťuk-ťuk – ťukťukťuk, víte? Byl schopen vrátit se po devíti letech, které strávil v Mexiku s jinou ženou. A to nemluvím o tom ostatním, co provedl mně a mé rodině. Počítal, že to všechno smaže svým úsměvem a šarmem, jako to dělával kdysi.“

Podívala se na dveře. „Tenkrát jsem na nich ještě neměla řetěz – hned druhý den jsem si ho tam dala přidělat. Nebylo zamčeno a Eldon vrazil dovnitř, smál se a začal na mě mluvit. Chtěla jsem ho zastřelit, ale nedokázala jsem stisknout spoušť. Šel přímo ke mně a vzal mi pistoli z ruky.“

Paní Swainová si sedla, jako kdyby ji to vyprávění úplně vyčerpalo. Opřela se o perský kobereček. Přisedl jsem si na okraj pohovky vedle ní.

„Co se stalo pak?“

„To, co se dalo od Eldona čekat. Všechno zapřel. Žádné peníze prý nevzal. Neujel do Mexika se žádnou ženskou. Utekl prý jenom proto, že ho křivě nařkli ze zpronevěry, a celou dobu žil v nejpřísnějším celibátu. Tvrdil dokonce, že mu moje rodina něco dluží, protože ho otec veřejně označil za defraudanta a poškodil tak jeho pověst.“

„Čeho se váš manžel měl vlastně dopustit?“

„Žádné měl! Dopustil. Byl pokladníkem v bance mého otce a zpronevěřil tam přes půl miliónů dolarů. To vám otec neřekl?“

„Ne, o tom se nezmínil. Kdy se to stalo?“

„Prvního července 1945 – to je nejčernější den mého života. Přivedl na mizinu banku mého otce a mě prodal do otroctví.“

„Tomu dost dobře nerozumím, paní Swainová.“

„Nerozumíte?“ Poklepala si rukou na koleno jako soudce, který kladívkem zjednává klid v soudní síni. „Na jaře ve čtyřicátém pátém jsem bydlela ve velkém domě v San Marinu. A než skončilo léto, musela jsem se přestěhovat sem. Mohla jsem jít s Jean k otci do Locust Street, ale já nechtěla žít v jednom domě s paní Shepherdovou. Tak jsem si musela sehnat nějaké místo. Jediné, co jsem se kdy dobře naučila, bylo šití. Takže už přes dvacet let předvádím šicí stroje. V tom je to moje otroctví.“ Křečovitě si sevřela rukou koleno. „Eldon mě oloupil o všechno, co má v životě nějakou cenu, a pak se mi to pokoušel do očí zapřít.“

„Lituju…“

„Já taky. Já lituju, že jsem ho nezastřelila. Kdybych měla ještě jednou příležitost…“ Hluboce se nadechla. Vydechnutí se změnilo v povzdech.

„Tím by se nic nevyřešilo, paní Swainová. A kromě toho na světě jsou horší místa, než je tohle. Jedno z nich je například ženská věznice v Coroně.“

„To chápu. Jenom si tak ulevuju.“ Náhle se ke mně dychtivě naklonila. „Povězte mi: viděl někdo Eldona v Pacific Pointu?“

„Nevím o tom.“

„Totiž – proč se ptám. Jean tvrdí, že se mu dostala na stopu. Právě proto si najala toho chlapa Harrowa.“

„Vy jste ho znala?“

„Jean ho sem přivedla minulý týden. Moc se mi nezdál, ale Jean byla vždycky impulsivní, pokud šlo o mužské. A vy teď říkáte, že je mrtvý.“

„Ano.“

„Zastřelený pistolí, kterou mi vzal Eldon,“ řekla dramaticky. „Abyste věděl, Eldon by byl schopný vraždit. Zabil by každého, kdo by se pokusil dotáhnout ho sem zpátky a posadit do kriminálu.“

„Ale to přece Jean neměla v úmyslu.“

„Já vím. Bláznivě si idealizuje vzpomínky, které na něj má. Ale Sidney Harrow to v plánu mohl mít. Mně připadal jako lump. A nezapomínejte, že Eldon má hromadu peněz. Víc než půl miliónu.“

„Pokud je už neutratil.“

Křivě se usmála. „To neznáte Eldona. Ten peníze nerozhazuje. Peníze – to bylo všechno, co od života chtěl. A šel za tím cílem chladně a metodicky. Při revizi v bance se zjistilo, že se tia tu krádež musel připravovat přes rok. V Mexiku pak asi všechno investoval na desetiprocentní úrok.“

Poslouchal jsem ji a příliš jsem jí nevěřil. Sama mi řekla, že svého muže viděla naposledy ve čtyřiapadesátém. A přitom ho líčila s tak posedlou jistotou, že jsem pod ní tušil čertovo kopýtko fantazírování. Za dvacet let předvádění šicích strojů se žena může dokázat pořádně vžít do své utkvělé představy.

„Jste stále ještě oficiálně manželé, paní Swainová?“

„Z mé strany ano. On se se mnou mohl dát v Mexiku rozvést, ale nic o lom nevím. Takže s tou děvkou Shepherdovou žije pořád, celou tu dobu v hříchu. Přesně tak, jak to chci.“

„Mluvíte o dceři paní Shepherdové?“

„Ano. Jednaje jako druhá. Přijala jsem Ritu Shepherdovou do svého domu a chovala jsem se k nijako k vlastní dceři. A ona mi za to ukradla manžela.“

Která z těch krádeží byla první?“

Chvíli se na mne nechápavě dívala. Pak se jí vrásky na čele vyhladily. „Už chápu, jak to myslíte. Ano, Eldon se tahal s Ritou už předtím, než ukradl ty peníze. Brzo jsem jim na to přišla. Bylo to jednou odpoledne, když se u nás na zahradě sešlo několik přátel, aby si zaplavali – měli jsme v San Marinu dvanáctimetrový bazén.“ Odmlčela se a pak řekla skoro neslyšitelně: „Ještě dnes na to nemůžu ani pomyslet.“

Paní Swainové dala poslední hodina značně zabrat, dokonce i já jsem z toho byl unavený. Vstal jsem a poděkoval jí za rozhovor. Nenechala mě však odejít tak snadno.

Těžce vstala. „Pracují někdy soukromí detektivové taky na procenta?“

„Jak to myslíte?“

„Nemám vám čím zaplatit. Ale kdyby se vám podařilo získat aspoň část těch peněz, co Eldon ukradl…“ Věta zůstala viset ve vzduchu a kolísala mezi nadějí a beznadějí. „Byli bychom zase bohatí,“ řekla paní Swainová a znělo to jako modlitba. „A samozřejmě bych se vám jaksepatří odměnila.“

„O tom nepochybuju.“ Ustupoval jsem ke dveřím. „Budu mít oči otevřené.“

„Víte, jak můj manžel vypadá?“

„Nevím.“

„Počkejte. Donesu vám jeho fotografii, jestli mi má dcera nějakou nechala.“

Odběhla do vedlejšího pokoje a zaslechl jsem, jak tam přehazuje věci z místa na místo. Když se vrátila, držela v ruce zaprášenou fotografii a sama byla v obličeji jako kominík. „Jean mi odnesla všechny rodinné fotografie, všechna moje alba ze San Marina,“ stěžovala si. „Sedávala nad nimi a probírala se v nich jako jiné dívky listují ve filmových magazínech. George říká – George je její muž – že si doma ještě pořád pouští filmy, které jsme si natáčeli v San Marinu.“

Vzal jsem si fotografii: byl na ní asi pětatřicetiletý světlovlasý muž s drzýma očima. Podobal se člověku, jehož obrázek našel kapitán Lackland u Sidneyho Harrowa. Fotografie však nebyla tak ostrá, abych si tím mohl být naprosto jistý.

13. KAPITOLA

Navečeřel jsem se v Pasadeně a jel domů do západního Los Angeles. V mém bytě bylo k nedýchání. Otevřel jsem okno a láhev piva.

Seděl jsem potmě. Bydlel jsem v zahradní čtvrti daleko od hlavních dopravních tepen, ale přesto až sem doléhal jednotvárný šum motorů, vzdálený a přece důvěrně známý, jako pulsování krve v mých žilách.

Pod okny projel tu a tam osamělý vůz a na stropě pokoje se pokaždé krátce objevil odlesk jeho reflektorů. Zdálo se mi, že případ, na kterém pracuji, je stejně těžko postižitelný jako ty mizející odlesky a pulsující zvuky velkoměsta.

Případ se mi měnil pod rukama. To se obvykle stává, když se něčím začnete zabývat podrobněji. Teď se ocitl ve středu pozornosti Eldon Swain a zatáhl do toho celou svou rodinu. Jestli je naživu, mohl by odpovědět na některé otázky, které mi vrtaly hlavou. Jestli je mrtvý, budou je muset zodpovědět lidé, kteří o jeho životě něco vědí.

Rozsvítil jsem, vytáhl svůj černý zápisník a zapsal si několik poznámek:

„Kolt ráže 45, který jsem vzal Nicku Chalmersovi, koupil v září 1941 Samuel Rawlinson, ředitel Pasadenské západní banky. Kolem 1. července 1945 jej dal své dceři Luise Swainové. Její manžel Eldon, pokladník banky, právě v té době zpronevěřil více než půl miliónu dolarů a zruinoval banku. Utekl údajně do Mexika s Ritou Shepherdovou, dcerou Rawlinsonovy hospodyně a svého času nejlepší přítelkyní jeho vlastní dcery Jean.

Eldon Swain se roku 1954 objevil v bytě své ženy a kolt jí vzal. Jak se dostala pistole od Swaina k Nickovi Chalmersovi? Prostřednictvím Sidneyho Harrowa nebo prostřednictvím někoho jiného?

Pozor – San Diego! Bydlel tam Harrow, dtto Swainova dcera Jean se svým manželem Georgem Traskem, dtto bývalý manžel paní Shepherdové.“

Když jsem dopsal, byla skoro půlnoc. Zavolal jsem Johna Truttwella do Pacific Pointu a na jeho žádost jsem mu své poznámky dvakrát za sebou přečetl. Dodal jsem, že by snad přece jen bylo správné předat pistoli Lacklandovi, abychom se dověděli výsledky balistické zkoušky. Truttwell odpověděl, že už to zařídil, a já šel spát.

V sedm hodin ráno mě probudil telefon. Zvedl jsem sluchátko a ochraptěle se ohlásil.

„Tady kapitán Lackland. Vím, že volám moc brzo, ale sám jsem byl vzhůru celou noc a dohlížel na balistické zkoušky s pistolí, kterou jste dal svému advokátovi.“

„Pan Truttwell není můj advokát.“

„Zatím s námi mluvil ve vašem zastoupení. Jenže vzhledem k novým okolnostem se s tím už nemůžeme spokojit.“

„O jaké okolnosti jde?“

„Nemám ve zvyku bavit se o důkazech po telefonu. Mohl byste se tu asi tak během hodiny objevit?“

„Můžu se o to pokusit.“

Vynechal jsem snídani, a když jsem vcházel do Lacklandovy kanceláře, ukazovaly elektrické hodiny na stěně za dvě minuty osm. Odměřeně mi kývl na pozdrav. Měl kruhy pod očima. Na tvářích mu vyrazilo šedé strnisko, lesklé jako ocelové drátky.

Na stole měl hromadu fotografií. Zahlédl jsem zvětšeninu mikrofotografie dvou kulek. Lackland mi pohybem ruky naznačil, abych se posadil.

„Je načase, abychom spolu dali hlavy dohromady.“

„Říkáte to spíš, jako byste mě vyzýval na boxerské utkání, kapitáne.“

Lackland se ani neusmál. „Na duchaplnosti nemám náladu. Chci vědět, kde jste sebral tuhle pistoli.“ Prudkým pohybem vytáhl kolt ráže 45, připevněný drátky na překližkovou podložku.

„To vám říct nemohu. A podle zákona ani nemusím.“

„Co vy víte o zákonech?“

„Pracuju pro výborného právníka. Souhlasím s jeho interpretací příslušných paragrafů.“

„Já ne.“

„To dáváte jasně najevo, kapitáne. Jsem s vámi ochoten spolupracovat, pokud je to možné. Skutečnost, že tu pistoli máte, je toho důkazem.“

„Skutečným důkazem by bylo, kdybyste mi řekl, jak jste k ní přišel.“

„To nemohu.“

„Změnil byste svůj postoj, kdybych vám řekl, že to víme?“

„Pochybuju. Ale zkuste to.“

„Je nám známo, že včera měl u sebe pistoli Nick Chalmers. Mám na to svědka. Jiný svědek ho viděl u motelu Sunset přibližně v době, kdy byl Harrow zavražděn.“

Lackland mluvil úsečně a úředně, jako by už vypovídal před soudem s Nickem. Díval se mi po celou dobu upřeně do očí. Snažil jsem se, aby se z nich nedalo nic vyčíst.

„Nemám k tomu co dodat,“ řekl jsem.

„U soudu budete muset.“

„O tom si dovoluju pochybovat. A kromě toho tady nejsme u soudu.“

„Můžeme se tam ocitnout dřív, než se nadějete. Už teď toho mám dost, aby se s tím dalo jít před velkou porotu.“ Poklepal přitom na hromadu fotografií na svém stole. „Mám pozitivní důkaz, že Harrow byl zavražděn touto pistolí. Kulky, které jsme z ní vystřelili při zkouškách, se shodují s tou, kterou mu vyňali z mozku. Chcete se podívat?“

Prostudoval jsem si mikrofotografie. Nebyl jsem žádný expert na balistiku, ale že se kulky shodují, jsem poznal. Důkazy proti Nickovi se pěkně hromadily.

Bylo jich skoro až přespříliš. Vedle nich vypadalo Nickovo doznání, že zavraždil Harrowa v tuláckém lágru, čím dál tím méně věrohodně.

„Jak vidím, nemaříte čas, kapitáne.“

Ten kompliment se Lacklanda zřejmě nepříjemně dotkl. „Byl bych rád, kdyby to byla pravda. Dělám na tomhle případu už patnáct let – a skoro celou tu dobu jsem promarnil.“ Dlouze a zkoumavě se na mne zadíval. „Byl bych opravdu rád, kdybyste mi pomohl, chápejte. Jsem ochoten spolupracovat jako málokdo.“

„Já taky. Ale není mi jasné, co myslíte těmi patnácti lety.“

„Kéž by to bylo jasné aspoň mně.“ Odsunul své mikrofotografie a z obálky, kterou mi ukázal včera, vytáhl pár jiných obrázků. „Podívejte se.“

První fotku jsem už vidčl. Byl na ní opravdu Eldon Swain obklopený částmi dívčích šatů.

„Znáte ho?“

„Nejsem si jistý.“

„Buď ho znáte, nebo neznáte,“ řekl Lackland.

Neměl jsem důvod, proč to před ním tajit. Lackland mohl spojit pistoli se Samuelem Rawlinsonem, pokud to už neudělal. A od něho byl už jenom krok k jeho zeti.

Řekl jsem: „Jmenuje se Eldon Swain. Bydlíval v Pasadeně.“

Lackland se usmál a pochvalně pokýval hlavou jako učitel nad nejzaostalejším žákem, jemuž se konečně podařilo něco pochopit. Vytáhl z obálky další snímek. Byla na něm ztrhaná tvář spícího muže. Při bližším pohledu se mi zdálo, jako by spal navěky.

„A co tenhle?“ zeptal se Lackland.

Muž měl prošedivělé vlasy. Na obličeji, opáleném nelítostným sluncem, se rýsovaly šmouhy špíny nebo popele. Měl zničené zuby a kolem úst vrásky zklamaných nadějí.

„Tenhle vypadá taky na Swaina, kapitáne.“

„Taky si to myslím. Právě proto jsem to vyhrabal z kartotéky.“

„Je mrtvý?“

„Už dlouho. Patnáct let.“ V Lacklandově hlase zazněla jakási hrubá něžnost, kterou – jak se zdálo – projevoval pouze vůči nebožtíkům.

„Přišel o život v tuláckém lágru u výtopny. V roce 1954. Tenkrát jsem byl ještě seržantem.“

„Vražda?“

„Někdo ho střelil do srdce. Touhle pistolí.“ Zvedl kolt připevněný na podložce. „Tou samou pistolí, kterou byl zavražděn Harrow.“

„Jak to víte?“

„Zase balistika.“ Vyňal ze zásuvky stolu krabičku s popiskou. Krabička byla uvnitř vystlána vatou a na ní ležela kulka. „Tahle kulka se shoduje s těmi, které jsme zkušebně vystřelili na dnešek v noci. Byl jí před patnácti lety zastřelen ten člověk v tuláckém lágru. Vzpomněl jsem si na něj proto, že Harrow měl u sebe tuhletu fotografii,“ řekl s náznakem pýchy a poklepal na snímek Eldona Swaina. „Praštila mě do očí ta jejich podoba.“

„Myslím, že ten mrtvý je opravdu Swain,“ řekl jsem. „Časově to odpovídá.“ Svěřil jsem Lacklandovi, co jsem zjistil o majitelích pistole. Jak se dostala od Rawlinsona k jeho dceři a od ní k jejímu toulavému manželovi.

Lacklanda to velice zajímalo. „Říkáte, že Swain byl v Mexiku?“

„Zřejmě tam byl osm nebo devět let.“

„To je tedy další okolnost, která potvrzuje naši identifikaci. Ten nebožtík měl na sobě mexické hadry. Proto jsme za tím tenkrát nešli tak, jak jsme asi měli. Za války jsem sloužíval u pohraniční stráže a vím, jak se Mexičani těžko identifikují.“

„Copak jste neměli otisky prstů?“

„Neměli. Našli jsme ho ležet s rukama v ohni. U táboráku.“ Ukázal mi snímek příšerně ohořelých rukou. „Nevím, jestli to byla náhoda nebo jestli v tom bylo něco jiného. V tuláckých lágrech se děje spousta šíleností.“

„Měli jste tenkrát někoho v podezření?“

„Zaměřili jsme se pochopitelně na tuláky. Jeden zpočátku vypadal moc slibně – byl to propuštěný trestanec, nějaký Randy Shepherd. Na vagabunda měl u sebe podezřele moc peněz a měli jsme svědka, který ho viděl s tím zamordovaným pohromadě. Jenže on tvrdil, že se jen tak cestou náhodně potkali a vypili spolu nějakou tu flašku. A my mu nic jiného nemohli dokázat.“

Lackland mi položil ještě několik otázek. Ptal se na Eldona Swaina a na pistoli, a já mu odpovídal. Nakonec řekl: „Už jsme mluvili o všem možném, jen o tom hlavním ne: jak se vám tahle pistole dostala včera do rukou?“

„Lituju, kapitáne. Ale jsem rád, že se aspoň z téhle staré vraždy nepokoušíte obvinit Nicka Chalmerse. Byl tenkrát sotva dost velký na špuntovku.“

Lackland byl vytrvalý jako šachista. „Vím o dětech, které z pistole vystřelily.“

„To nemyslíte vážně.“

Lackland se mrazivě usmál. Jako by tím úsměvem chtěl říct, že toho ví víc než já. Že toho vždycky bude vědět víc než já.

14. KAPITOLA

Zastavil jsem se u Truttwella v kanceláři, abych mu podal hlášení. Jeho sekretářce s růžovým přelivem se zřejmě ulevilo, když mě viděla.

„Všude vás sháním. Pan Truttwell říká, že je to moc naléhavé.“

„Je u sebe?“

„Ne. Je u pana Chalmerse.“

Přišel mi otevřít sluha Emilio. Truttwell seděl s Chalmersem a jeho ženou v obývacím pokoji. Připadali mi jako čestná stráž u rakve, z níž někdo vyfoukl mrtvého.

„Stalo se něco s Nickem?“

„Utekl nám,“ řekl Chalmers. „Vůbec jsem na dnešek oka nezamhouřil, ale stejně mě doběhl. Zamkl se v koupelně v prvním patře. Vůbec mě nenapadlo, že by se odtamtud mohl dostat oknem ven, ale jemu se to povedlo.“

„Jak je to dlouho?“

„Před necelou půlhodinou,“ odpověděl Truttwell.

„To je zatraceně nepříjemné.“

„To bych řekl.“ Chalmers byl nervózní a plný úzkosti. Tou dlouhou bezesnou nocí jako by zestárl o několik let. „Doufáme, že nám ho pomůžete najít.“

„Na policii se obrátit nemůžeme, to jistě chápete,“ řekla jeho žena.

„To chápu. Co měl na sobě, pane Chalmersi?“

„Totéž co včera – nechtěl se večer svléknout. Šedý oblek, bílou košili a modrou vázanku. Černé polobotky.“

„Vzal si s sebou ještě něco?“

Truttwell odpověděl za ně: „Bohužel ano. Vybral z lékárničky všechny prášky na spaní.“

„V každém případě tam chybějí,“ řekl Chalmers.

„Jaké prášky to byly?“

„Nějaké kapsle chloralhydrátu a spousta nembutalu.“

„A také hodně nembu-serpinu,“ dodala jeho žena.

„Měl u sebe peníze?“

„Předpokládám, že ano,“ řekl Chalmers. „Peníze jsem mu neodebral. Pokoušel jsem se vyhnout všemu, co by ho mohlo rozrušit.“

„Kterým směrem odešel?“

„To nevím. Trvalo pěknou chvíli, než jsem zjistil, že je pryč. Bohužel jsem se jako dozorce neosvědčil.“

Irena Chalmersová vydala zvláštní zvuk podobný zakvokání. Byl tichounký a zazněl jen jednou, ale zcela zřejmě vyjadřoval její názor, že ví o několika dalších oborech, v nichž její manžel nevyniká.

Požádal jsem Chalmerse, aby mi ukázal, kudy Nick utekl. Zavedl mě do koupelny po krátkém schodišti, obloženém dlaždičkami, a chodbou bez jediného okna. Vydrancovaná lékárnička byla otevřená. Okno, zasazené do tlusté zdi, mělo rozměry asi šedesátkrát devadesát centimetrů. Otevřel jsem je a vyklonil se ven.

V záhonku asi tři a půl metru pode mnou byly hluboké stopy bot, špičkami ke zdi. Nick zřejmě vylezl nohama napřed, chytil se okenní římsy a skočil dolů. Jiné stopy po sobě nezanechal.

Vrátili jsme se do obývacího pokoje k Ireně Chalmersové a k Truttwellovi. „Děláte dobře,“ řekl jsem, „že jste to neohlásili policii. Být na vašem místě, neříkal bych vůbec nikomu, že utekl.“

„To také nemáme v úmyslu,“ odpověděl Chalmers.

„V jakém duševním rozpoložení byl Nick?“

„Měl jsem dojem, že je na tom docela dobře. Moc toho nenaspal, ale chvílemi jsme si spolu klidně povídali.“

„Mohl byste mi říct o čem? Pokud vám to ovšem nevadí.“

„Nevadí. Já mluvil o tom, že musíme držet pohromadě, a o tom, že jsme odhodlaní za ním stát.“

„Jak na to reagoval?“

„Nijak, bohužel. Ale aspoň se nerozčiloval.“

„Zmínil se o vraždě Harrowa?“

„Ne. Ani jsem se ho na to neptal.“

„A o té druhé vraždě před patnácti lety?“

Chalmers překvapením protáhl tvář. „Co tím chcete říct, prokristapána?“

„Zatím to necháme být. Už toho máte takhle dost.“

„Já to nechci nechat být.“ Irena Chalmersová vstala a přistoupila ke mně. Měla tmavé kruhy pod očima A zažloutlou pleť. Nervózně potrhávala koutky úst. „Snad neobviňujete mého syna z další vraždy?“

„Položil jsem jenom otázku.“

„Hroznou otázku!“

„Souhlasím.“ John Truttwell se zvedl. „Je nejvyšší čas, abychom odešli. Tihle dva prožili pekelnou noc.“

Rozloučil jsem se s nimi způsobem, který bylo možné považovat téměř za omluvný, a následoval Truttwella k domovním dveřím. Emi– lio přiběhl, aby nám otevřel. Irena Chalmersová však zarazila jak jeho, tak nás.

„Kde podle vás mělo dojít k té druhé vraždě, pane Archere?“

„V místním tuláckém lágru u výtopny. Zřejmě byla spáchána stejnou pistolí, kterou byl zastřelen Harrow.“

Jak to můžete vědět?“ ozval se Chalmers.

„Policie to zjistila podle balistických zkoušek.“

„A podezřívají Nicka? Před patnácti lety mu bylo teprve osm!“

„Na totéž jsem upozornil kapitána Lacklanda.“

Truttwell se ke mně překvapeně obrátil: „Vy jste s ním o tom už mluvil?“

„Nic jsem mu nevykládal. Naopak – většinu informací o té vraždě před patnácti lety mám od něho.“

„Jak jste se k tomu vůbec dostali?“ zeptal se Truttwell.

„Přišel s tím Lackland. A já pokládal za správné vám o tom povědět.“

„Rozumím.“ Truttwell se na mne podíval uznale a s pochopením. „Jestli proti tomu nic nemáte, rád bych si o tom s panem a paní Chalmersovými promluvil o samotě.“

Čekal jsem venku ve svém voze. Byl jasný lednový den a jenom studený vítr připomínal, že je zima. Na mne však dolehla tíha událostí, k nimž došlo v tomto domě a o nichž jsme před chvíli mluvili. Obával jsem se, že mě Chalmersovi budou chtít tohoto případu zprostit. Nebyl to lehký případ, ale po dni a noci s lidmi, kteří do něho byli zapleteni, jsem ho chtěl dotáhnout až do konce.

Za chvíli přišel Truttwell a sedl si ke mně na přední sedadlo. „Chtěli na mně, abych vás propustil z našich služeb. Vymluvil jsem jim to.“

„Nevím, jestli mám za to děkovat.“

„Já taky ne. Jednat s nimi není snadné. Musel jsem je přesvědčovat, že jste se s Lacklandem nespolčil proti nim.“

Pochopil jsem, že je to současně míněno jako otázka a odpověděl jsem: „Nespolčil, ale musím s ním spolupracovat. Zabývá se tímhle případem už patnáct let. Já zatím sotva jeden den.“

„On Nicka z něčeho konkrétně obvinil?“

„Ne tak doslova. Podotkl jenom, že z pistole dokáže vystřelit i dítě.“

Truttwellovy oči se zúžily a zasvítily v nich dva ledové krystalky: „Myslíte, že k tomu opravdu došlo?“

„Lackland si zřejmě s tou myšlenkou pohrává. A bohužel pro ni svědčí ten nebožtík.“

„Víte, kdo to byl?“

„To se ještě nepodařilo přesně zjistit. Mohl to být nějaký Eldon Swain. Byl na něho vydán zatykač.“

„Kvůli čemu?“

„Defraudace. A pak je tu jedna věc, kterou říkám velmi nerad, ale říct ji musím.“ Odmlčel jsem se. Skutečně jsem to musel říct. „Než jsem včera dopravil Nicka domů, svým způsobem se doznal, že někoho zastřelil. Jenže to doznání se hodí spíš na tu starou vraždu, na vraždu Swaina. Rozhodně líp než na zavraždění Sidneyho Harrowa. Ačkoliv se nedá vyloučit, že se přiznával k oběma najednou.“

Truttwell se zamyslel. „Musíme ho rychle najít, než toho na sebe poví tolik, že mu už nebude pomoci.“

„Je Belly doma?“

Ostře se na mne podíval: „Tu jako vnadidlo používat nebudete! A jako volavku taky ne.“

„A co jako ženu? Je to už přece žena, ne?“

„Především je to má dcera.“ To bylo prohlášení, které vypovídalo spíš o Truttwellovi než o Betty. „Do ničeho takového ji nesmíte zatahovat. Vždyť jde o vraždu!“

Ani jsem se mu neobtěžoval připomenout, že už do případu zatažena je. „Má Nick nějaké jiné přátele, s kterými bych si mohl promluvit?“

„Pochybuji. Vždycky byl spíš samotář. Což byla jedna z námitek, které jsem…“ Truttwell větu nedokončil. „Nejlíp by se k tomu hodil doktor Smitheram, pokud by se vám podařilo domluvit se s ním. Já se o to marně snažím už patnáct let.“ Po chvíli dodal: „Obávám se, že on i já trpíme profesionálními deformacemi.“

„Když říkáte patnáct let…“

Truttwell odpověděl na mou otázku, ještě než jsem ji stačil zformulovat: „Pamatuju se, že s Nickem se cosi přihodilo, když chodil do druhé nebo do třetí třídy. Jednoho dne se nevrátil ze školy. Jeho matka mi zatelefonovala a ptala se, co má dělat. Poradil jsem jí, co se v takových případech obvykle radí. Jestli mě poslechla nebo ne, dodneška nevím. Ale druhý den byl chlapec doma. A Smitheram ho od té doby léčí. Moc velké úspěchy v tom zřejmě nemá.“

„Naznačila vám aspoň paní Chalmersová, co se tehdy stalo?“

„Nick buď utekl z domova, nebo byl unesen. Myslím, že došlo spíš k únosu. A myslím taky…“– Truttwell nakrčil nos, jako by ucítil cosi nepříliš voňavého – „… že v tom bylo něco sexuálního.“

„To jste mi říkal včera. Co to bylo?“

„Pederastie,“ řekl krátce.

„To vám řekla paní Chalmersová?“

„Nepřímo. Spíš tak soudím podle toho, jak se to všichni zuby nehty snaží udržet v tajnosti.“ Hlas mu selhal.

„Vraždu by taky všichni tajili. A možná ještě víc.“

Truttwell se nadechl: „Osmiletý chlapec nemůže spáchat vraždu v pravém slova smyslu.“

„To vím. Jenže osmiletí chlapci to nevědí. Zvlášť když se to před nimi tutlá.“

Truttwell si několikrát poposedl, jako by uhýbal před nepříjemnými představami. „Bojím se, že docházíte k ukvapeným závěrům, Archere.“

„To nejsou závěry. To jsou hypotézy.“

„Nedostali jsme se příliš daleko? Mnohem dál, než jsem od vás původně chtěl?“

„To se přece dalo od začátku předpokládat, nemyslíte? Mimochodem, byl bych vám vděčný, kdybyste si to s tou Betty ještě rozmyslel. Ona možná bude vědět, kde Nick je.“

„Neví nic,“ odsekl Truttwell. „Sám jsem se jí na to ptal.“

15. KAPITOLA

Vysadil jsem Truttwella v centru města. Vysvětlil mi, jak se dostanu na Smitheramovu kliniku, což byla – jak se ukázalo – velká moderní budova na elegantním předměstí Montevisty. Smitheramova klinika– 1967 bylo vytesáno v kameni nad hlavním vchodem.

Do čekárny, kde nebylo jediné okno, vešla hezká tmavovlasá modrooká žena a zeptala se mě, jestli jsem objednán.

Řekl jsem, že ne. „Jde o naléhavý případ. Týká se jednoho pacienta doktora Smitherama.“

„Kterého?“

Dívala se na mne s účastí. Nad čelem jí prosvítal šedivý pramen vlasů, jako by se v nich laskavou rukou prohrábl čas. „To bych radši řekl až doktorovi,“ odpověděl jsem.

„Klidně to můžete říct mně. Jsem Smitheramová a spolupracuji se svým mužem.“ Usmála se na mne způsobem, který možná patřil k její profesi, ale vypadal opravdově. „Jste příbuzný toho pacienta?“

„Ne. Jmenuji se Archer…“

„Ovšem,“ přerušila mě. „Ten detektiv. Doktor Smitheram čekal, že ho zavoláte.“ Přejela mne zkoumavým pohledem a malinko svraštila čelo. „Nějaké komplikace?“

„Značné. Byl bych rád, kdybyste mě pustila k doktorovi.“

Podívala se na hodinky. „To nejde. Je u něho pacient a bude u něho ještě asi půl hodiny. Mohu to sezení přerušit skutečně jenom v nejkrajnějším případě.“

„Tohle je nejkrajnější případ. Nick zase utekl z domova. A myslím, že policie se připravuje zasáhnout.“

Reagovala, jako by byla Nickův komplic: „Chtějí ho zatknout?“

„Ano.“

„To je ale šílenství. Byl tenkrát přece malý kluk…“ Přetrhla svou větu v půli. Zřejmě se včas vzpamatovala.

„Co provedl Nick, když byl malý kluk, paní Smitheramová?“

Zhluboka a znechuceně povzdychla. Pak rezignovala. Zmizela v hloubi kliniky a zavřela za sebou dveře.

Po chvíli se objevil Smitheram. V bílém plášti vypadal ohromně. Měl trošku nepřítomný výraz člověka, který se právě probírá ze sna, a v tom, jak mi podával ruku, bylo hodně rozladění.

„Kam Nick utekl?“

„Nemám tušení. Prostě zmizel.“

„Kdo ho hlídal?“

„Jeho otec.“

„To je neslýchané. Upozorňoval jsem je, že ten chlapec potřebuje mít pocit bezpečí, ale Truttwell všechny moje návrhy vetoval.“ Potřeboval si vylít vztek na někom jiném a přitom byl rozzlobený sám na sebe. „Když odmítají jednat podle mých rad, myju si nad tím ruce.“

„To udělat nemůžeš a dobře to víš,“ ozvala se mezi dveřmi jeho žena. „Po Nickovi už pátrá policie.“

„Nebo brzo začne,“ upřesnil jsem.

„Co mu chtějí přišít?“

„Podezřívají ho ze dvou vražd. Detaily pravděpodobně znáte líp než já.“

Doktor Smitheram se mi zadíval do očí, jako by se mnou měřil síly. Vycítil jsem, že mám v tom člověku silného protivníka.

„Zřejmě máte velkou fantazii.“

„Poslyšte, doktore, nemohli bychom si spolu promluvit jako lidi? Oba chceme dostat Nicka bezpečně domů, uchránit ho před kriminálem a vyléčit ho.“

„Nechcete toho málo,“ řekl s neveselým úsměvem. „A jak se zdá, příliš se nám to nedaří, viďte?“

„Právě. Kam mohl utéct?“

„Těžko říct. Před třemi lety byl pryč několik měsíců. Toulal se po celé zemi a dostal se až na východní pobřeží.“

„A teď nemůžeme ztratit ani den, natož několik měsíců. Má u sebe spoustu prášků na spaní a sedativ – chloralhydrát, nembutal, nembuserpin.“

Smitheram zaváhal a jeho oči ztemněly. „To je skutečně vážné, protože čas od času mívá sebevražedné úmysly. To už jistě víte.“

„Čím si to vysvětlujete?“

„V životě ho pronásleduje smůla. Obviňuje z toho sám sebe, jako by za všechno mohl.“

„Vy myslíte, že za to nemůže?“

„Za smůlu není odpovědný nikdo.“ Prohlásil to tak rozhodně, jako by mluvil z vlastní zkušenosti. „Ale tenhle rozhovor nemá žádný smysl. Tajemství svého pacienta vám stejně nevyžvaním.“ Obrátil se k odchodu.

„Počkejte, doktore. Ještě chvilku. Vašemu pacientovi jde přece o život, copak to nechápete?“

„Prosím tě,“ ozvala se paní Smitheramová, „domluv se přece s tím člověkem, Ralphe.“

Doktor Smitheram se ke mně znova obrátil a přehnaně se uklonil na znamení, že je zcela k mým službám. Nepoložil jsem mu otázku, na kterou jsem se ho původně chtěl zeptat – o mrtvém muži v tuláckém lágru. Výsledkem by byly jen stále se rozšiřující kruhy ticha.

„Pověděl vám Nick včera vůbec něco?“ zeptal jsem se.

„Hrozně málo. Většinu času s námi byli jeho rodiče a snoubenka. Měli na naše dorozumění pochopitelně negativní vliv.“

„Řekl vám nějaká jména? Pokouším se odhadnout, kam mohl zmizet.“

Doktor přikývl: „Přinesu si poznámky.“

Na chvíli vyšel z místnosti a vrátil se s několika počmáranými aršíky papíru. Nasadil si brýle a rychle je přelétl.

„Zmínil se o ženě, s kterou se stýká. O nějaké Jean Traskové.“

„Jaký k ní má vztah?“

„Ambivalentní. Zdálo se mi, že jí přisuzuje vinu za své nesnáze – nebylo jasné, proč. Ale současně o ni projevoval dost značný zájem.“

„Sexuální?“

„Neřekl bych. Připadalo mi to spíš jako vztah mezi sourozenci. Mluvil také o muži, který se jmenuje Randy Shepherd. Vlastně mě žádal, abych mu ho pomohl najít.“

„Řekl vám proč?“

„Shepherd zřejmě byl nebo mohl být svědkem nějaké dávné události.“

Smitheram mě opustil dříve, než jsem mu stačil položit další otázky. Vyměnili jsme si s jeho ženou telefonní čísla našich služeb pro nepřítomné, ale odejít mě ještě nenechala. Dívala se na mne smutně, jako by byla sama čímsi zklamaná.

„Já vím, vy se zlobíte,“ řekla. „Nic nového jste se vlastně nedověděl. Ale my takhle jednat musíme. Pacienti před mým manželem nic netají, chápete? Na tom je založena celá terapie.“

„To chápu.“

„A věřte mi, prosím vás, že oba stojíme na Nickově straně. Doktor Smitheram i já ho máme velmi rádi. Máme rádi celou jeho rodinu. Skutečně si už zažili v životě svoje.“

Manželé Smitheramovi byli mistry v umění mluvit a nic přitom ne– říct. Paní Smitheramová mi však připadala normálnější a zdálo se mi, že by se mnou ráda mluvila otevřeně. Doprovodila mě ke dveřím, stále ještě s výrazem zklamání nad tím, co řekla, nebo spíš nad tím, co neřekla.

„Věřte mi, pane Archere, mám v záznamech věci, že byste je radši ani nechtěl znát.“

„Víte, že já taky? Jednou si je spolu vyměníme.“

„To bude něco,“ řekla s úsměvem.

Ve vstupní hale Smitheramovy kliniky byl telefonní automat. Zavolal jsem informace v San Diegu, zjistil číslo George Traska a vytočil je. Telefon vyzváněl hodně dlouho, než někdo zvedl sluchátko.

„Haló?“ Byl to hlas Jean Traskové, poděšený a unavený. „To jsi ty, Georgi?“

„Tady Archer. Jestli se tam u vás ukáže Nick Chalmers…“

„Ať se tu radši neukazuje. Už s ním nechci mít nic společnýho.“

„Ale přesto – jestli se tam ukáže, zdržte ho. Má plné kapsy barbiturátů a myslím, že je chce spolykat.“

„Působil na mě jako cvok,“ řekla Jean. „To on zabil Sidneyho Harrowa?“

„Pochybuju.“

„Ale vypadá to tak, viďte? A teď jde po mně? Proto mi voláte?“ Do hlasu se jí vloudila hrůza.

„Nemám důvod si něco takového myslet.“ Změnil jsem téma: „Znáte jistého Randyho Shepherda, paní Trasková?“

„To je divný, že se ptáte právě na tohle. Já zrovna…“ Zarazila se.

„Co jste zrovna?“

„Nic. Myslela jsem na něco jinýho. Nikoho takovýho neznám.“

Lhala. Rozmotávat lži po telefonu však nejde. San Diego nebylo daleko, a tak jsem se rozhodl, že se tam podívám. Bez ohlášení.

„To je škoda,“ řekl jsem a zavěsil.

Znova jsem to zkusil na informacích. Randy Shepherd nebyl v telefonním seznamu oblasti San Diego uveden. Zavolal jsem Rawlinsonovi do Pasadeny a telefon vzala paní Shepherdová.

„Tady je Archer. Pamatujete se na mě?“

„Samozřejmě že se na vás pamatuju. Jestli chcete mluvit s panem Rawlinsonem, tak ten je ještě v posteli.“

„Chci mluvit s vámi, paní Shepherdová. Kde bych mohl najít vašeho bývalého manžela?“

„V tom vám neporadím. On zase něco proved?“

„Nemám ponětí. Jeden můj známý, mladý chlapec, má u sebe spoustu prášků na spaní a má v úmyslu spáchat sebevraždu. Shepherd by mě mohl přivést na jeho stopu.“

„O kterým chlapci to mluvíte?“ zeptala se opatrně.

„O Nickovi Chalmersovi. Toho asi neznáte.“

„Ne. Toho neznám. A Shepherdovu adresu vám dát nemůžu. Vůbec pochybuju, že nějakou má. Potlouká se někde pod Tijuanou, až dole na mexický hranici.“

16. KAPITOLA

Dorazil jsem do San Diega krátce před polednem. Traskovi bydleli na Bayview avenue pod vrchem Point Loma, odkud byl výhled na Severní ostrov a na záliv. Jejich solidní venkovský dům na mírném svahu stál uprostřed pečlivě sestřihaného trávníku a upravených květinových záhonů.

Zaklepal jsem na domovní dveře železným klepátkem tvaru mořského koníka. Nic. Znova jsem zaklepal a čekal. Zkusil jsem kliku. Bylo zamčeno.

Začal jsem obcházet dům, dívat se do oken – snažil jsem se jednat, jako kdybych měl zájem o koupi. Na všech oknech byly závěsy. V jedné skulině jsem zahlédl kuchyňskou polici z březového dřeva a dřez z nerezavějící oceli plný neumytého nádobí. Jinak nic. Přístavek, který sloužil jako garáž, byl zevnitř zavřený na petlici.

Vrátil jsem se k vozu, který jsem zaparkoval naproti přes ulici, usadil se v něm a rozhodl se čekat. Dům byl docela obyčejný, ale čímsi mě velice zaujal. Všechen ruch na moři i ve vzduchu, převozní a rybářské čluny, letadla i rackové, všechno jako by s tímto domem nějak souviselo.

Minuty čekání se pomalu vlekly. Kolem mne projelo několik dodávek a pár osobních aut plných dětí. Matky seděly za volanty. Jinak nebylo vidět živáčka. Místní obyvatelé zřejmě této ulice používali jen k dopravním účelům a zdržovali se co nejvíc doma. Snad v tom byl smysl pro vlastnictví, snad touha po izolaci.

Přijela stará kára, která se do této ulice evidentně nehodila. Táhl se za ní kouř z výfuku a předbíhalo ji klapání vyběhaných ventilů. Z auta vylezl velký vyzáblý muž a přešel na druhou stranu ulice. Měl špinavě šedou větrovku, špinavě šedé vousy a obnošené sandály. Pod paží nesl kulatý mexický košík. Podobně jako já zaklepal na dveře u Trasků. Podobně jako já vzal za kliku.

Pak se rozhlédl kolem sebe a podíval se na mne. Jeho pohyby byly rychlé a instinktivní. Jako pohyby plachého zvířete. Ostentativně jsem studoval pouliční mapu města San Diega. Když jsem opět vzhlédl, muž právě mizel v domovních dveřích a zavíral je za sebou.

Vystoupil jsem a podíval jsem se na registrační štítek jeho auta: Randolph Shepherd, motel Conchita’s Cabins, Imperiál Beach. Klíčky zůstaly v zapalování. Schoval jsem je do kapsy ke svým.

Na pravém předním sedadle leželo číslo Los Angeles Times, otevřené na třetí stránce. Byl na ní dvousloupcový popis smrti Sidneyho Harrowa a jeho fotografie. Tvář mladého fešáka, kterou jsem vlastně neznal.

O mně se článek zmiňoval pouze v souvislosti s nálezem mrtvého. Jméno Nicka Chalmerse se v něm nevyskytovalo. Zato tu byl citován kapitán Lackland, který prohlásil, že hodlá vraha zatknout v průběhu příštích čtyřiadvaceti hodin.

Nakukoval jsem ještě do Shepherdova vozu, když se u Trasků otevřely dveře. Shepherd vyklouzl pokradmu, ale tak rychle, jako by ho odtamtud vyrazila tlaková vlna nenadálého výbuchu. Měl vyvalené oči a otevřená ústa mu zela z vousů jako kulatá rudá jáma.

Když mě spatřil, zůstal stát jako zasažený bleskem. Rozhlédl se kolem sebe, jako by se ocitl v pasti obehnané ze všech stran vysokou zdí.

„Buďte zdráv, Randy.“

Zmateně se usmál a ukázal mi přitom hnědé zuby. S nesmírnou nechutí, skoro jako člověk, který vstupuje do ledové mořské hloubky, se vydal přes ulici ke mně. Svůj zmatený úsměv jako by si zapomněl sejmout z tváře.

„Přines sem zrovna slečně Jean nějaký rajčata. Vobdělával sem kdysi tatínkovi slečny Jean zahradu, víte?“

Ukázal mi ruku. Měl ji jako lopatu zakončenou sukovitými prsty s polámanými špinavými nehty.

„To se vždycky vloupáte do domu, když přivezete zeleninu, Randy?“

„Jak to, že mě znáte? Vy ste policajt?“

„To zrovna ne.“

„Jak to, že mě znáte?“

„Jste slavný člověk. Toužím po tom vás poznat.“

„Kdo ste? Policajt?“

„Soukromý detektiv.“

Rozhodl se rychle a špatně. Vždycky se v životě rozhodoval rychle a špatně: měl to vepsáno ve své zjizvené tváři. Pokusil se mi bodnout prsty do očí a současně mě nakopnout kolenem do břicha.

Chytil jsem ho za ruku a zkroutil mu ji. Na okamžik jsme oba znehybněli. Shepherdovy oči se blýskaly vztekem. Pak se však pomalu začal smiřovat s osudem. Jeho tvář prošla řadou proměn. Jako bych se díval na sérii momentek muže, který stárne a je životem stále unavenější. Ruka mu zmalátněla a já ji pustil.

„Poslechněte, šéfe, pusťte mě už. Mám toho eště moc na rozvážení.“

„Copak vlastně rozvážíte? Asi samé lumpárny, co?“

„Ne, pane. To ne.“ Ohlédl se na dům rodiny Traskových, jako kdyby ho strašně překvapilo, že tam stojí. „Já se snadno naštvu, ale neublížil bych ani kuřeti. Vám sem neublížil. To vy ste ublížil mně. Já dycky všecko odskáču.“

„Někteří taky doskákali.“

Zamrkal, jako bych mu byl právě zasadil ránu pod pás.

„Jak to myslíte, pane?“

„Pár lidí už někdo oddělal. To pro vás jistě není žádná novinka.“ Vzal jsem noviny z předního sedadla jeho auta a ukázal mu Harrowovu fotografii.

„Toho chlápka sem v životě neviděl,“ řekl.

„A že jste si zrovna nalistoval tuhle stránku?“

„Ne, to já ne. Sebral sem je na nádraží. Nikdá noviny nekupuju, dycky je seberu na nádraží.“ Naklonil se ke mně celý zpocený a roztřesený. „Heleďte, já teďka vodprejsknu, jo? Chce se mi na hajzl. Moc.“

„Tohle je důležitější.“

„Pro mě ne.“

„Ale ano, i pro vás. Znáte mladíka, který se jmenuje Nick Chalmers?“

„Ten není…“ Přerušil se a začal jinak. „Co ste to povídal?“

„Slyšel jste dobře. Hledám Nicka Chalmerse. A on možná hledá vás.“

„Proč? Ani sem se ho nedotk. Když mi došlo, že Swain ho chce klofnout…“ Znova se zarazil a otevřenou dlaní si přikryl ústa, jako by tam chtěl svá slova nacpat zpátky nebo je pochytat jako ptáky do ruky.

„Swain toho Chalmersovic kluka unesl?“

„Proč se na to ptáte mě? Já v tom nejel „ Očima však zašilhal k nebi, jako kdyby se nad ním houpala oprátka. „Já musím z tohodle slunce^ Moli bych z něj dostat rakovinu kůže.“

„Umíral byste aspoň pěkně pomalu. Swain měl rychlejší smrt.“

„To mi nepřišijete, šéfe. I poldové v Pointu mě pustili!“

„Kdyby věděli, co vím já, neudělali by to.“

Přistoupil ke mně blíž. Shrbený a pokrčený v kolenou, aby vypadal co nejubožeji. „Já sem čistej, přísahám při Pánu Bohu. Prosím vás, pane, už mě nechte bejt.“

„Teprve jsme si začali povídat.“

„Ale nemůžem tu přece takhle pořád stát!“

„Proč ne?“

Znova se ohlédl na dům Traskových, jako kdyby měl místo krku mechanismus loutky. Podíval jsem se tam také. Všiml jsem si, že domovní dveře jsou pootevřené.

„Zapomněl jste zamknout. Pojďte, radši ty dveře zavřem.“

„Děte sám,“ řekl. „Chytla mě pekelná křeč do nohy. Musím si sednout, jinak padnu.“

Vlezl si za volant té své káry. Bez klíčku v zapalování se daleko nedostane, pomyslel jsem si a přešel jsem ulici. Škvírou ve dveřích jsem zahlédl červená rajčata, rozsypaná po předsíni. Vstoupil jsem a opatrně jsem našlapoval mezi nimi.

Z kuchyně bylo cítit, že se něco pálí. Na elektrickém vařiči stál prasklý kávovar, z něhož se vyvařila všechna voda. Poblíž na zelené vinylové podlaze ležela Jean Trasková.

Vypnul jsem vařič a klekl si k Jean. Měla bodné rány na prsou a velký zející otvor v hrdle. Mrtvé tělo v pyžamu a růžovém nylonovém župánku bylo ještě teplé.

Jean už byla po smrti, ale přesto jsem odněkud zaslechl těžké oddychování. Jako by dýchal sám tento prázdný dům. Prošel jsem přilehlou komorou kolem pračky a sušičky do garáže.

Stál tam Traskův ford sedan a u jeho kol ležel naznak Nick Chalmers. Uvolnil jsem mu límec košile. Oči měl obrácené v sloup. Dal jsem mu dva prudké políčky, z každé strany jeden. Nereagoval. Přistihl jsem se, že jsem mimoděk zasténal.

Na podlaze garáže se kolem Nickova těla povalovaly tři prázdné tuby od léků. Sebral jsem je a dal do kapsy. Na další průzkum nebyl čas. Bylo nutné, aby Nickovi co nejrychleji vypumpovali žaludek.

Otevřel jsem vrata garáže, přeběhl ulici ke svému vozu a zacouval na příjezdovou cestu. Zvedl jsem Nicka – nebyl žádný pápěrka a dalo mi to dost práce – položil ho na zadní sedadlo a garáž zavřel. Domovní dveře jsem také zabouchl.

Všiml jsem si, že Randy Shepherd i jeho kára byli pryč. Zřejmě byl ve startování vozů bez klíčku stejně zručný jako v otvírání zamčených dveří. Za daných okolností jsem mu nemohl mít za zlé, že zmizel.

17. KAPITOLA

Po Rosecrans Street jsem se dostal na silnici číslo 80 a po ní až ke vchodu do nemocnice. Na ambulanci měli plné ruce práce s raněnými po nějaké silniční nehodě a nikdo z personálu nebyl k máni. Při hledání vozíku jsem otevřel jedny dveře a za nimi zahlédl mrtvolu jakéhosi muže. Opět jsem je zavřel.

Vozík jsem našel v jiné místnosti. Vyvezl jsem ho ven, naložil na něj Nicka a dotlačil ho na příjem.

„Tenhle chlapec potřebuje vypumpovat žaludek. Je plný barbiturátů.“

„Další pán na holení?“ zavtipkovala sestra.

Vytáhla ze stolu formulář a chystala se ho začít vyplňovat. Pak mrkla na Nicka a asi ji trochu dojala nevinná bezmocnost, která z něho vyzařovala. V každém případě si protentokrát odpustila byrokratické procedury, pomohla mi zavézt Nicka na ošetřovnu a zavolala nějakého mladého lékaře s arménským jménem.

Doktor změřil Nickovi tep, zkontroloval dýchání a reakci zornic. Pak se obrátil na mne.

„Nevíte, čím se otrávil?“

Ukázal jsem mu prázdné tuby, které jsem posbíral v garáži u Trasků. Bylo na nich uvedeno jméno Lawrence Chalmerse a názvy a počet tablet: chloralhydrát, nembutal a nembu-serpin.

Lékař se na mne tázavě podíval: „Tohle všechno snad nespolykal?“

„Nevím, jestli ty tuby byly plné. Snad ne.“

„Doufejme, že aspoň ta od chloralhydrátu nebyla. Dvacet těch kapslí by dokázalo zabít dva muže.“

Už během řeči začal zavádět Nickovi do nosního otvoru ohebnou hadici z umělé hmoty. Sestře řekl, aby Nicka přikryla pokrývkou a připravila injekci glukózy. Potom se opět otočil ke mně.

„Jak dlouho to má v sobě?“

„Nevím přesně. Asi tak dvě hodiny. Mimochodem – co je to nembu-serpin?“

„Kombinace nembutalu a reserpinu. Je to sedativum, kterého se používá při hypertenzi. A taky v psychoterapii.“ Zpozorněl. „Není ten chlapec labilní?“

„Ano, poněkud.“

„Ach tak. Vy jste jeho příbuzný?“

„Přítel.“

„Ptám se proto, že si ho tu budeme muset nechat. Když jde o takovýhle pokus o sebevraždu, musí být podle našich předpisů čtyřiadvacet hodin denně pod dozorem ošetřovatelky. A to stojí peníze.“

„V tomhle případě by to neměl být problém. Jeho otec je milionář.“

„Neříkejte.“ Neudělalo to na něj žádný dojem. „Taky by ho měl ještě před přijetím vidět jeho ošetřující lékař. Zařídíte to?“

„Pokusím se, doktore.“

Našel jsem telefonní budku a vytočil číslo Chalmersových v Pacific Pointu. Sluchátko zvedla Irena Chalmersová.

„Tady Archer. Mohu mluvit s vaším manželem?“

„Lawrence tu není. Jel hledat Nicka.“

„To už nemusí. Já ho našel.“

„Je v pořádku?“

„Není. Snědl ty prášky a zrovna mu pumpují žaludek. Volám z nemocnice v San Diegu. Rozumíte mi?“

„Z nemocnice v San Diegu, ano. Znám to tam. Přijedu co možná nejdřív.“

„Vezměte s sebou doktora Smitherama. A Johna Truttwella.“

„Nevím, jestli se mi to podaří.“

„Povězte jim, že je to nesmírně naléhavé. Ono to opravdu je, paní Chalmersová.“

„Snad neumírá?“

„To se nedá vyloučit, ale doufejme, že se z toho dostane. Mimochodem, bylo by dobré, kdybyste si nezapomněla šekovou knížku. Bude potřebovat mimořádnou péči.“

„Ano, samozřejmě. Děkuju vám.“ Odpovídala jako duchem nepřítomná a já si nebyl jistý, zda mě skutečně vnímá.

„Takže přivezete šekovou knížku nebo nějaké peníze v hotovosti.“

„Ano. Jistě. Jenom mě napadlo, jak je život podivný. Jako by se pohyboval v kruhu. Nick se v té nemocnici narodil a teď říkáte, že tam možná umře.“

„Doufám, že k tomu nedojde, paní Chalmersová.“

Dala se do hlasitého pláče a po chvíli zavěsila.

Objevit vraždu a neohlásit ji není zrovna to nejlepší, co člověk může udělat. Zavolal jsem proto policejní ředitelství v San Diegu a dal jsem seržantovi ve službě adresu George Traska na Bayview avenue. „Došlo tam k nehodě.“

„K jaké?“

„Pobodali tam jednu ženu.“

Seržant projevil okamžitě větší zájem: „Kdo volá, prosím?“

Zavěsil jsem a opřel se o stěnu. V hlavě jsem měl jako vymeteno. Bylo mi na omdlení. Uvědomil jsem si, že jsem nesnídal, a tak jsem začal po nemocnici hledat bufet, až jsem ho objevil. Vypil jsem dvě sklenice mléka a snědl pár topinek a naměkko uvařené vajíčko. Jako kdybych měl předepsanou dietu. Z událostí dnešního rána mi bylo špatně od žaludku.

Vrátil jsem se na ošetřovnu, kde ještě stále měli v práci Nicka.

„Jak je na tom?“

„Těžko říct,“ odpověděl lékař. „Vyplňte tenhle formulář, my ho předběžně přijmeme a dáme ho na jednolůžkový pokoj. Souhlasíte?“

„Samozřejmě. Jeho matka a psychiatr by se tu měli objevit během hodiny.“

Lékař zvedl obočí: „A jak to s ním vlastně vypadá po psychické stránce?“

„Myslíte, jestli to má v hlavě v pořádku? Vůbec ne.“

„To jsem předpokládal.“ Sáhl do kapsy saka pod bílý plášť a vytáhl potrhaný lístek papíru. „Tohle mu vypadlo z náprsní kapsy.“

Podal mi to. Na lístku bylo tužkou napsáno: „Jsem vrah a zasloužím si smrt. Promiňte, maminko a tatínku. Miluji tě, Betty.“

„Doufám, že nikoho nezavraždil. Nebo snad ano?“ zeptal se lékař.

„Ne, buďte bez obav.“

Mně samotnému to znělo nepřesvědčivě, ale lékař se s tím spokojil. „Za normálních okolností by totiž dopis na rozloučenou měla vidět policie. Jenže nemá cenu tomu chlapci ještě víc komplikovat situaci.“

Složil jsem lístek, vsunul ho do náprsní tašky a vypadl jsem, aby si to náhodou ještě nerozmyslel.

18. KAPITOLA

Jel jsem na jih do Imperiál Beach. Číšnice v zájezdní restauraci mi poradila, jak se dostanu k motelu Conchita’s Cabins. „Ale k ubytování to tam pro vás nebude vhodný,“ podotkla.

Pochopil jsem, co měla na mysli, když jsem tam dojel. Podnik působil dojmem prastaré archeologické vykopávky. Na dveřích kanceláře byl nápis: „Dolar za osobu. Děti zdarma.“ Malé omítnuté domky motelu připomínaly spíš chatrče, na kterých se už mnohokrát vyřádily všechny druhy počasí. Vchod do největšího z domků, nad nímž visela tabule Pivo a tanec, byl zřejmě už dávno zabedněn starými prkny.

Krásu v tomto místě zastupoval jen jediný rozložitý strom se světle zelenou koninou, která vrhala světle šedý stín. Zastavil jsem se pod stromem a čekal, až mě tu někdo objeví.

Z jednoho domku vyšla otylá žena. Šaty bez rukávů dávaly vyniknout jejím tlustým hnědým pažím. Na hlavě měla červený šátek.

„Vy jste paní Conchita?“

„Já sem paní Florence Williamsová. Conchita je už třicet let mrtvá. Nechali sme s Williamsem její jméno na vývěsním štítu, když jsem to tu koupili.“ Rozhlédla se kolem sebe, jako by to bylo už dávno, co to zde viděla naposled. „Nebudete tomu věřit, ale za války byly tydle domky zlatej důl.“

„Teď je v tomhle oboru mnohem větší konkurence.“

„To mi povídejte!“ Stoupla si vedle mne do stínu. „Čím vám můžu pomoct? Jestli něco prodáváte, tak se neobtěžujte ani s otvíráním huby. Zrovna sem přišla o svýho předposledního nájemníka.“ Mávla přitom rukou k otevřeným dveřím domku.

„O Randyho Shepherda?“

O krok ustoupila a prohlédla si mě od hlavy až k patě. „Dete po něm, co? Hned sem si říkala, že po něm asi někdo de, když vypadnul takovým fofrem, že si ani nestačil sebrat svý věci. Nejhorší je, že za nic nestojej. Hodí mi to tak deset procent z toho, co mi visí.“

Chvilku jsme se navzájem odhadovali. „Kolik vám zůstal viset, paní Williamsová?“

„Za ty roky pěknejch pár stovek dolarů. Když můj muž umřel, tak mě přemluvil, abych investovala prachy do tý jeho honby za pokladem. To bylo v padesátým roce, když ho pustili z kriminálu.“

„Jaká honba za pokladem?“

„Šlo o zakopaný prachy. Randy najal buldozery a jiný takový velký potvory, všecko mi tady přeryl a půlku okresu převoral k tomu. Od tý doby todle místo není, jako bejvalo. A já už taky ne. Jako kdyby se tudyma přehnal uragán.“

„Docela rád bych si kousek té honby za pokladem koupil.“

Paní Williamsová zareagovala okamžitě: „Můj podíl můžete mít za stovku třeba hned.“

„I s Randym Shepherdem?“

„To si musím rozmyslet.“ Při řeči o penězích se v očích paní Williamsové rozsvítily plamínky. „Vy ho chcete vodrovnat?“

„Ne, zabít ho nechci.“

„Tak z čeho je tak vykulenej? Takovýho sem ho eště neviděla. Jak si mám bejt jistá, že ho nevodkrouhnete?“

Představil jsem se jí a ukázal svůj průkaz. „Kam odešel, paní Williamsová?“

„Nejdřív bysme se mohli kouknout na tu stovku.“

Vytáhl jsem dvě padesátidolarové bankovky a jednu jí dal. „Tu druhou dostanete, až si promluvím se Shepherdem. Kde ho najdu?“

Ukázala na cestu vedoucí k jihu. „Upaluje k hranicím. De pěšky, tak ho určitě chytíte. Výpad odtud tak před dvaceti minutama.“

„Co se stalo s tou jeho károu?“

„Střelil ji jednomu chlapovi, co prodává náhradní součástky. Právě proto si myslím, že zdrhá do Mexika. Párkrát to už udělal, má tam ňáký kamarády, u kterejch se může schovat.“

Vykročil jsem k vozu. Paní Williamsová mě obdivuhodně rychle dohonila.

„Heleďte, neříkejte mu, že sem ho práskla, jo? Některou noc by se sem vrátil a vodkrágloval by mě.“

„Já mu to neřeknu, paní Williamsová.“

S mapou na vedlejším sedadle jsem mířil k jihu kolem polí a luk. Na jedné louce se popásávalo stádo holštýnských krav. Pak začaly rajčatové plantáže, které se táhly do nedohledna na všechny strany. Bylo po sklizni, ale na zvadlých keříčcích jsem tu a tam zahlédl scvrklý červený plod.

Asi po třech kilometrech se povrch cesty značně zhoršil. Cesta vedla nízkým porostem trnitého křoví a kaktusů.

Zahlédl jsem Shepherda; pospíchal, až mu svinutá deka na zádech poskakovala. Na hlavě měl široký mexický klobouk. Nedaleko před ním se zvedala k nebi Tijuana jako majestátní obrovská hromada odpadků.

Shepherd se ohlédl a spatřil můj vůz. Dal se do běhu. Vrhl se do křoví a po chvíli se znova objevil ve vyschlém řečišti nějakého potoka. Mexický klobouk ztratil, ale o deku nepřišel.

Vyskočil jsem z vozu a utíkal za ním. Zpod jednoho kaktusu proti mně vyrazil chřestýš a na chvíli upoutal mou pozornost. Když jsem opět vzhlédl, Shepherd zmizel.

Shrbeně a co možná nejtiššeji jsem se vrátil křovím na cestu, která vedla souběžně s drátěným plotem oddělujícím Mexiko od Spojených států. Podle mapy se cesta jmenovala Monument Road. Jestli chce Shepherd přejít hranici, bude muset nejprve přejít Monument Road. Usadil jsem se v příkopu a střídavě jsem se díval na jednu i na druhou stranu.

Čekal jsem tak skoro hodinu. Ptáci ve křoví si na mne zvykli a hmyz se se mnou skamarádil. Slunce se pomalu sunulo k obzoru. Neustále jsem otáčel hlavou ze strany na stranu jako divák na tenisovém utkání, které se vleče nekonečně dlouho.

Když se Shepherd konečně odhodlal k akci, jednal velmi rychle. Vystřelil z křoví asi sto padesát metrů na západ ode mne, přeběhl cestu a s divoce poskakující dekou na zádech se hnal nahoru do svahu k vysokému drátěnému plotu, který vyznačoval hranici.

V prostoru mezi cestou a hranicí nic nerostlo. Nadběhl jsem si a dostihl Shepherda dřív, než mohl přelézt. Obrátil se zády k plotu a řekl udýchaně:

„Vodprejsknčte, nebo vám rozpárám břicho.“

V ruce svíral dýku. Na svahu za plotem se objevila skupinka malých chlapců a děvčátek, jako kdyby vyrostli ze země.

„Zahoďte ten nůž,“ řekl jsem trochu unaveně. „Budíme moc pozornosti.“

Ukázal jsem na děti za plotem. Některé z nich ukazovaly na nás.

Některé mávaly. Shepherd byl v pokušení se tam podívat a trochu pootočil hlavu.

Prudce jsem vystartoval po jeho ruce s dýkou a zkroutil jsem mu ji tak, že dýka padla na zem. Zvedl jsem ji, zavřel a hodil přes plot do Mexika. Jeden z malých chlapců se pro ni rychle pustil dolů z kopce.

Výš na svahu, kde stály první domky jakési vesnice, spustil neviditelný trumpetista melodii, která se obvykle hrává na býčích zápasech. Měl jsem pocit, že celé Mexiko se na mne usmívá. Nebyl to špatný pocit.

Shepherd málem brečel. „Já si nenechám přišít flastr za vraždu. Jestli mě eště jednou strčíte za katr, tak chcípnu.“

„Já si nemyslím, že jste zabil Jean Traskovou.“

Vyjeveně se na mne podíval, ale vzápětí sklopil oči: „To říkáte jen tak.“

„Neříkám. Pojďte odtud, Randy. Nechcete přece, aby vás tu načapala pohraniční hlídka. Pojďte někam, kde si můžeme promluvit.“

„Vo čem?“

„Chci se s vámi dohodnout.“

„Vo žádnou dohodu nestojím. Při každým kšeftu přijdu zkrátka.“

Byl v něm cynismus malého zlodějíčka. Začínal jsem s ním ztrácet trpělivost.

„Tak se hni, kámo!“

Vzal jsem ho za rameno a sestupovali jsme po svahu dolů k cestě. Nad zvukem mexické trubky se vznesl vysoký dětský hlásek:

„Adios!“

19. KAPITOLA

Šli jsme s Shepherdem po Monument Road na východ až k místu, kde do ní ústila cesta vedoucí ze severu na jih. Když zahlédl mé auto, zastavil se odmítl jít dál. Ten vůz ho mohl odvézt příliš rychle a příliš daleko. Až za zdi kriminálu.

„Vtlučte si to konečně do hlavy, Randy. Já nepotřebuju vás. Potřebuju vaše informace.“

„A co na tom trhnu já?“

„Co byste na tom chtěl trhnout?“

Odpověděl rychle a s horlivostí člověka, kterého okradli o jeho práva: „Chci se konečně jednou v životě napakovat. A pořádně, abych si moh žít jaksepatří. Copak se člověk může řídit zákonama, když nemá ani floka?“

To byla dobrá otázka.

„Kdybych dostal svoje,“ pokračoval, „byl bych prachatej člověk. Nemusel bych žrát jen tortilly a čili.“

„To mluvíte o penězích Eldona Swaina?“

„Swainovy prachy to nejsou. Patřej tomu, kdo je najde. Už je to kolik let promlčený,“ prohlásil s jistotou školeného právníka. „Tak ty prachy sou toho, kdo je shrábne.“

„Kde jsou?“

„Zrovna tady někde.“ Rozmáchl se rukou tak doširoka, že tím obsáhl vyschlé řečiště i sklizená pole za ním. „Študoval sem to tady dvacet let, znám tu každej kámen.“ Říkal to tónem prospektora, který ztratil rozum v poušti při neúspěšném pátrání po nalezišti zlata. „Potřebuju jen trošku kliky a najdu to. Já sem po právu Swainovej dědic.“

„Jak to?“

„Udělali jsme spolu kšeft. Von měl zájem o jednu mou příbuznou.“ Měl zřejmě na mysli svou dceru. „A tak jsme spolu udělali kšeft.“

Tahle vzpomínka mu zvedla náladu. Přestal se vzpírat, nasedl do mého vozu a svinutou deku hodil na zadní sedadlo.

„Kam vyrazíme?“ zeptal se.

„Pro začátek můžeme klidně zůstat tady.“

„A pak?“

„Pak půjdeme každý po svém.“

Šlehl po mně rychlým pohledem, jako kdyby mě přistihl při falešné hře. „Taháte mě za fusekli.“

„Počkejte a uvidíte. Vezmeme to jedno po druhém. Proč jste dnes šel za Jean Traskovou?“

„Nes sem jí rajčata.“

„Proč jste se tam vloupal?“

„Myslel jsem, že třeba spí. Někdy spí vopravdu tvrdě, když předtím nasává. Já nevěděl, že ji někdo vodkrouh, člověče. Chtěl sem s ní mluvit.“

„O Sidneym Harrowovi?“

„To taky. Věděl jsem, že poldové se jí na něj budou vyptávat. Fakt je, že sem ji dal se Sidneym dohromady, a tak sem nechtěl, aby se slečna Jean vo mně poldům zmiňovala.“

„Protože jste byl kdysi podezřelý z vraždy Swaina?“

„To taky. Bylo mi jasný, že začnou v tý starý věci zase šťourat. Kdyby padlo mý jméno a kdyby si vzpomněli na Swaina, byl bych zase za katrem natošup. Krucinál, dyk já sem znal Swaina už před třiceti lety!“

„A proto jste tenkrát neidentifikoval jeho mrtvolu.“

„Jasné.“

„A nechal jste Jean při tom, že její otec je naživu a že ho může najít.“

„Pro ni to bylo lepší,“ řekl Shepherd. „Nikdá se nedověděla, jak umřel.“

„Kdo ho zastřelil?“

„Já nevím! Čestně! Vím jenom, že já to nebyl.“

„Zmiňoval jste se o únosu.“

„Správně. Kvůli tomu sme se vod sebe trhli. Já sem bej val zloděj, to jo, ale s tvrdou makaěkou sem nikdá neměl nic společnýho. Když začal plánovat ten únos, vybod sem se na něj.“ Shepherd dodal hloubavě: „Když se Swain ve štyryapadesátým vrátil z Mexika, byl úplně jinej, než bejval. Jako by kapku zcvoknul.“

„Swain opravdu unesl Nicka Chalmerse?“

„Jo, to je to, vo čem mluvil. Já toho kluka nikdá neviděl. To sem byl už dávno pryč, když se to semlelo. A v novinách to nebylo. Rodiče to asi ututlali.“

„Proč by se vůbcc člověk s půl miliónem dolarů v kapse pokoušel někoho unést?“

„To se mě moc ptáte. Swain mluvil pokaždý jinak. Někdy vykládal, že toho půl miliónu má, někdy zase, že ne. Jindy zas říkal, že ho měl a ztratil. Jednou tvrdil, že mu ty prachy šlohnul nějakej strážnej na hranicích. A nejšílenější byl ten jeho kec o panu Rawlinsonovi. Pan Rawlinson byl prezidentem tý banky, co v ní Eldon Swain makal, a prej ty prachy votočil sám a jemu, jako Swainovi, to hodil nahrb.“

„Mohlo se to stát?“

„Nevím, proč by to dělal. Pan Rawlinson by přece nezruinoval svou vlastní banku. A už nikdá se z toho nezmátořil. To vím jistě, protože jedna moje příbuzná u něj maká.“

„Ano. Vaše bývalá žena.“

„Vy máte přehled, to se musí nechat,“ řekl Shepherd s jistou dávkou obdivu. „Vy ste s ní mluvil?“

„Chvilku.“

Dychtivě se ke mně naklonil: „Co říkala vo mně?“

„O vás jsme nemluvili.“

Zdálo se, že tím byl Shepherd zklamán. Jako by se cítil podveden. „Tu a tam se s ní vídávám. Nejsem na ni naštvanej, i když se se mnou rozvedla, když sem byl v krimu. Vlastně sem byl docela rád, že sem se jí zbavil,“ dodal smutně. „Vona je míšenka, to ste si asi všim. Ňák sem se s tím nemoh smířit.“

„Mluvili jsme o penězích,“ připomněl jsem mu. „Zdá se, že vůbec nepochybujete, že je ukradl Swain a že je měl u sebe.“

„Tím sem si jistej. Měl je s sebou u Conchity. To bylo hned potom, co je votočil.“

„Vy jste je viděl na vlastní oči?“

„Mluvil sem s někým, kdo je viděl.“

„S vaší dcerou?“

„Ne. Mou holku z toho vynechte,“ ohradil se Shepherd poněkud podrážděně. „Ta žije poctivě.“

„Kde?“

„V Mexiku. Vodešla do Mexika s ním a nikdá se už nevrátila.“ Říkal to s takovým důrazem, že to ve mně vyvolalo pocit nedůvěry.

„A proč se vrátil Swain?“

„Von se dycky chtěl vrátit, to je má teorie. Prachy nechal ulitý na týhle straně hranice, to mi řek mockrát. Nabíd mi z nich podíl, když mu budu dělat čimelíka, vozit ho a starat se vo něj. Jak sem řek, byl na tom dost blbě, když se vrátil. Ňákýho čimelíka fakticky potřeboval.“

„A tak jste se na to dal vy?“

„Jo. Byl sem mu něco dlužnej. Von to bejval jednu dobu moc prima chlap, teda Eldon Swain. Když sem se prvně dostal z krimu na podmínku a byl sem na suchu, vzal mě jako zahradníka do svý vily v San Marinu. To byla paráda. Pěstoval sem mu růže veliký jak jiřiny. Je to pěkně šílený, když takovej chlap skončí vodbouchnutej někde u vejtopny.“

„Vezl jste Swaina v čtyřiapadesátém do Pacific Pointu?“

„To jo, to přiznávám. Ale to bylo eště předtím, než začal mluvit vo tom, že klofne toho kluka. K takový fušce bych ho nikdá nevez. Rychle sem zdrhal z města. Nechtěl sem mít nic společnýho…“

„A nezastřelil jste náhodou Swaina, než jste zdrhnul?“

Ohromeně se na mne podíval. „Prokristapána ne! Vy mě dost dobře neznáte, pane. Já nejsem žádnej vrahoun. Já se špecializuju na to, abysem se do ničeho nezaplet. Abysem se nedostal zpátky za katr. A na tom furt pracuju.“

„Za co jste se tam vůbec dostal?“

„Za krádež auťáku. A za vloupání. Ale bouchačku sem u sebe nikdá neměl!“

„A co když Swaina zastřelil někdo jiný a vy jste mu jenom strčil ruce do ohně, aby se nedaly zjistit jeho otisky prstů?“

„To je šílený! Proč bysem to dělal?“

„Aby se přes něho nedostali na vás. Dejme tomu, že jste Swainovi sebral výkupné.“

„Jaký výkupný? Já žádný výkupný nikdá neviděl. Když toho kluka klofnul, byl sem už zpátky tady na hranicích.“

„Nebyl Eldon Swain náhodou na dětičky?“

Shepherd zašilhal k nebi. „Může bejt. Holky měl rád dycky mladý. A čím byl starší, tím mladší měl rád. Do sexu byl dycky jako divej.“

Nemohl jsem říct, že Shepherdovi věřím. A nemohl jsem ani říct, že mu nevěřím. Způsob myšlení, do něhož jsem nahlédl jeho očima, připomínal kalnou stojatou vodu, kterou neustále čeřily obavy, bludné představy a lakota. V zoufalé naději, že nějak přijde k penězům, zestárl, a teď už byl ochoten udělat cokoli, jen aby se mu jeho touha splnila.

„Kam máte namířeno teď, Randy? Do Mexika?“ Chvilku mlčel a díval se přes nedohlednou rovinu do slunce, které bylo už na poloviční cestě k západu. Nad námi přeletěla trysková stíhačka vojenského námořnictva jako nějaká vlaštovka, za kterou se rozléhá rámus nákladního vlaku. Shepherd ji sledoval očima, než úplně zmizela z dohledu. Možná v ní viděl poslední pozdrav svého mizejícího štěstí.

„Radši vám neřeknu, kam pudu, pane. Když se budem potřebovat znova sejít, tak si vás radši najdu sám. A nechtějte mi něco přišít! Akorát ste mě viděl v tom domě slečny Jean. No a co má bejt? Dyť ste tam byl taky, tak v tom jedem voba!“

„Není to úplně tak, jak říkáte, ale pokud nezjistím něco nového, neprozradím vás.“

„Nic novýho nezjistíte. Sem čistej jako lilium. A sem přece běloch jako vy,“ dodal ještě významně, abych si uvědomil, že aspoň v tomhle jsme na tom opravdu stejně. „Ňákej ten dolar na cestu byste mi nevěnoval?“

Dal jsem mu padesát dolarů a svou navštívenku. Vypadal spokojeně. Vylezl z vozu, sebral svou deku a zůstal stát na kraji cesty, dokud nezmizel z mého zpětného zrcátka.

Jel jsem zpátky k paní Williamsové a našel ji v domku, z něhož se vystěhoval Shepherd. Ještě tam uklízela. Když jsem se objevil ve dveřích, přestala zametat a dala najevo, že je mým návratem příjemně překvapená.

„Myslela sem, že se tu už nikdá neukážete,“ pravila. „Asi ste ho nenašel, co?“

„Našel. Mluvili jsme spolu.“

„Copak Randy, to je velkej mluvka.“

Odmlčela se. Neměla odvahu mi připomenout, abych jí doplatil slíbenou částku za Randyho. Dal jsem jí druhou padesátidolarovku. Držela ji upejpavě mezi prsty, jako by se jí podařilo chytit zvlášť vzácný druh motýla, a pak si ji strčila za výstřih.

„Děkuju uctivě. Tydle prachy můžu potřebovat. Asi víte, jak to chodí.“

„Umím si to představit. Byla byste ochotna dát mi ještě nějaké informace, paní Williamsová?“

Usmála se: „Řeknu vám, co chcete, kromě toho, kolik je mi let.“

Posadila se na pruhovanou matraci lůžka, které pod ní zasténalo. Já si sedl na jedinou židli v pokoji. Oknem sem dopadal pruh slunečního světla, v němž se vznášely třpytivé částečky prachu, a vytvářel mezi námi na prošlapaném linoleu pravoúhlý ostrůvek jasu.

„Co chcete vědět?“

„Jak dlouho tu Shepherd bydlel?“

„S přestávkama od konce války. On dycky přijde a zase odejde. Když už doopravdy nemá co do huby, tak se sebere a dá se k česáčům ovoce. Nebo trhne pár dolarů za to, že někomu vypleje zahrádku. Bejval totiž zahradník.“

„To mi říkal. Dělal u nějakého pana Swaina v San Marinu. Zmínil se vám o něm někdy?“

Tuhle otázku paní Williamsová ráda neslyšela. Sklopila oči do klína a začala si hrát s obrubou své zástěry. „Vy na mně chcete, abysem řekla, jak to doopravdy bylo, že jo?“

„Prosím vás o to.“

„Budete si o mně myslet bůhvíco. Totiž v tomdle kšeftu musíte nakonec pro prachy dělat věci, který by vás ani nenapadly, kdybyste začínal a byl mladej a čerstvej. Na celým světě není nic, co by lidi neudělali pro prachy.“

„To vím. A co tím chcete říct, Florence?“

Vychrlila to na mne ve třech krátkých úsečných větách, aby tím ubrala na velikosti své viny: „Eldon Swain tu byl se svou holkou. Byla to céra Randyho Shepherda. Kvůli tomu sem Randy vlastně poprvně přišel.“

„Kdy to bylo?“

„Moment. Bylo to ňákou dobu předtím, než to prasklo s těma prachama a než pan Swain utek do Mexika. Já na roky nemám moc dobrou hlavu, ale bylo to někdy ke konci války.“ Po chvilce přemýšlení dodala: „Pamatuju se, že zrovna byla ta bitva vo Okinawu. Zajímali sme se s Williamsem vo tydle věci, protože spousta našich nájemníků byli námořníci, víte?“

Připomněl jsem jí, o čem spolu mluvíme: „Co se stalo, když sem tenkrát Shepherd přišel?“

„Nic moc. Hlavně na sebe pořád řvali. Něco z toho sem zaslechla, i kdybych byla nechtěla. Randy chtěl dostat za céru zaplacíno. Von se na to koukal takhle.“

„Jaká byla ta jeho dcera?“

„Moc krásný děťátko.“ Paní Williamsové se zamžily oči mateřskými city majitelky nevěstince. „Taková pěkná štíhlounká černovláska. Člověk to ani nemůže pochopit, že se taková holka chytne chlapa, kterej je víc než dvakrát tak starej jako vona.“ Poposedla na lůžku a pera unaveně zaskřípala. „Určitě letěla na ty jeho prachy. A chtěla něco trhnout pro sebe.“

„Ale říkala jste, že tu byli ještě předtím, než ty peníze zpronevěřil.“

„To jo, ale už tenkrát to plánoval.“

„Jak to víte, paní Williamsová?“

„Poldové to říkali. Tejden po tom, co utek, se to tu hemžilo poldama. Říkali, že to plánoval nejmíň rok. Tendle podnik si vybral jako poslední zastávku, než zdrhne do Mexika.“

„Jak se vůbec dostal před hranice?“

„To se nikdá nezjistilo. Možná přelez hraniční plot nebo přešel normálně pod cizím jménem. Některý poldové byli přesvědčený, že si ty prachy tady někde schoval. Vod nich to měl Randy asi navočkovaný.“

„Co se stalo s tím děvčetem?“

„To nikdo neví.“

„Ani její otec?“

„Ani von. Randy Shepherd není zrovna ten typ táty, s kterým by se holka chtěla stýkat, když nemusí. A s jeho ženou je to jakbysmet. Dala se s ním rozvíst, když byl posledně v lapáku, a tak když vylez, vrátil se sem. Od tý doby tu byl s přestávkama pořád.“

Chvíli jsme seděli tiše. Obdélník slunečního světla na linoleu se znatelně zvětšil úměrně s plynoucím časem a rotací zeměkoule. Konečně mi paní Williamsová položila otázku:

„Myslíte, že se sem Randy vrátí?“

„Nevím, paní Williamsová.“

„Já teda doufám, že jo. Je to hroznej pacholek, ale za ty léta si ženská zvykne mít kolem sebe mužskýho. A ani tak moc na tom nezáleží, jakej ten mužskej je.“

„Jenže Randy byl přece váš předposlední nájemník.“

„Jak to víte?“

„Sama jste mi to řekla.“

„Jo tak. Kdyby se našel kupec, sakumprásk bych to tu střelila.“

Vstal jsem a šel ke dveřím: „Kdo je ten váš poslední nájemník?“

„Toho znát nebudete.“

„Tak mě vyzkoušejte.“

„Jeden mladík. Jmenuje se Sidney Harrow. A už sem ho tu tejden neviděla. Taky si někam vyrazil na tah, jako to dělává Randy Shepherd.“

Vytáhl jsem absolventskou fotografii Nicka Chalmerse. „Nedal náhodou Shepherd Harrowovi tuhle fotku, paní Williamsová?“

„Je to možný. Pamatuju se, že Randy mi takovouhle fotku ukazoval. Chtěl vědět, jestli mi někoho nepřipomíná.“

„A připomínala?“

„Vůbec ne. Já nejsem moc dobrá na ksichty.“

20. KAPITOLA

Vrátil jsem se do San Diega a blížil se po Bayview avenue k domu George Traska. Slunce právě zapadlo a všechno kolem dokola mělo rudý nádech červánků, jako kdyby světlo bylo prosyceno krví z kuchyně u Trasků.

Na příjezdové cestě jejich domu stál automobil, který jsem už někde viděl, ale nemohl jsem si vzpomenout, kde. Černý volkswagen s pomačkaným nárazníkem. U chodníku parkoval policejní vůz. Projel jsem kolem a jel dál k nemocnici.

Žena v informacích mi řekla, že Nick je v prvním patře v pokoji číslo 211. „Ale nikdo k němu nesmí, kromě nejbližších příbuzných.“

Nedal jsem se odradit. V místnosti pro návštěvníky přímo proti výtahu seděla paní Smitheramová, psychiatrova žena, a četla si v nějakém časopisu. Kožich, složený a obrácený podšívkou nahoru, měla přehozený přes opěradlo křesla. Byl jsem moc rád, že ji znova vidím, ani jsem nevěděl proč. Vešel jsem do místnosti a sedl si naproti ní.

Zjistil jsem, že vlastně vůbec nečte a časopis drží jen tak před sebou. Dívala se přímo na mne, ale neviděla mě. Její modré oči jako by byly obráceny do sebe a odrážely její myšlenky. To dodávalo jejímu obličeji výraz hluboké oduševnělosti a krásy. Pozoroval jsem, jak se jí oči mění, když mě poznenáhlu začala vnímat. Konečně mě poznala.

„Pan Archer!“

„Já vás tu taky nečekal.“

„Jenom jsem si sem udělala výlet,“ řekla. „Ve válce jsem v San Diegu pár let žila a od té doby jsem tu nebyla.“

„To je hezky dlouho.“

Sklonila hlavu: „Zrovna jsem na to myslela. A taky na to, jak rychle to uteklo. Ale vás moje biografie nemůže zajímat.“

„Naopak. To už tenkrát jste byla vdaná?“

„Ano. Ale můj muž byl většinu času na moři. Byl vojenským lékařem na jedné doprovodné lodi.“ Z hlasu jí zněla jakási zklamaná pýcha, která jako by se vztahovala pouze na minulost.

„Tak to jste tedy starší, než vypadáte.“

„Vdávala jsem se mladá. Moc mladá.“

Ta žena se mi líbila a těšilo mě, že také chvilku mohu mluvit o něčem, co se netýká mého případu. Jenže ona na něj převedla řeč sama:

„Podle poslední lékařské zprávy se z toho Nick dostane. Je jenom otázka, v jakém bude stavu.“

„Co si o tom myslí váš manžel?“

„Na to je ještě příliš brzo, aby Ralph mohl říct něco určitého. Teď má zrovna konzultaci s neurologem a neurochirurgem.“

„Při otravě barbituráty není přece nutná operace mozku. Nebo je?“

„Nejde bohužel jenom o otravu. Nick má taky otřes mozku. Musel upadnout a uhodit se do zátylku.“

„Nemohl ho spíš někdo uhodit?“

„To je taky možné. Jak se vůbec dostal do San Diega?“

„Nevím.“

„Manžel říkal, že do nemocnice jste ho dopravil vy.“

„To je pravda. Ale do San Diega ne.“

„Kde jste ho našel?“

Neodpověděl jsem.

„Nechcete mi to říct?“

„Uhodla jste.“ Poněkud neohrabaně jsem obrátil list: „Jsou tu Nickovi rodiče?“

„Jeho matka je u něho. Otec prý sem právě jede. My dva jsme tu vlastně zbyteční.“

Vstal jsem. „Tak bychom se mohli jít navečeřet.“

„Kam?“

„Třeba do nemocničního bufetu, jestli chcete. Jí se tam docela slušně.“

Netvářila se nadšeně. „Radši bych šla jinam. Už mám jídla v nemocnicích až po krk.“

„Myslel jsem, že byste se nerada pouštěla příliš daleko.“ Byla to dvojsmyslná věta a oba jsme si to uvědomili.

„Proč ne?“ odpověděla. „Ralphovi to tu bude trvat ještě celou věčnost. Proč bychom si nezajeli do La Jolly?“

„Tam jste žila za války?“

„Umíte dobře hádat.“

Pomohl jsem jí do kožichu. Byl to stříbřitě modrý mink, který báječně ladil s šedým pramenem v jejích vlasech. Ve výtahu mi řekla:

„Mám jednu podmínku. Nesmíte se mě vyptávat na Nicka a na jeho rodinu. Na některé otázky odpovědět nemohu, stejně jako vy, tak proč si to kazit?“

„Já nic kazit nehodlám, paní Smitheramová.“

„Jmenuju se Moira.“

U večeře mi vyprávěla, že pochází z Chicaga a že prodělala kurs pro sociální pracovnice na psychiatrickém oddělení nemocnice Michiganské univerzity. Tam se seznámila s Ralphem Smitheramem, který právě končil stáž jako novopečený psychiatr, a vzali se. Když nastoupil vojenskou službu u námořnictva a přeložili ho do San Diega, přestěhovala se s ním do Kalifornie.

„Bydleli jsme v jednom starém hotýlku tady v La Jolle. Byl skoro na spadnutí, ale cítila jsem se tam nádherně. Po večeři bych se chtěla jít podívat, jestli ještě existuje.“

„To můžeme.“

„Pokouším osud, že se sem takhle vracím. Neumíte si totiž představit, jak tu bylo krásně. Poprvé v životě jsem viděla oceán. Když jsme časně ráno chodívali dolů k zálivu, cítila jsem se jako Eva v ráji. Všechno bylo takové svěží a nové a prosté. Tady to je něco úplně jiného.“

Opovržlivým gestem vyjádřila své mínění o prostředí, v němž jsme večeřeli: nevkusná rádoby havajská výzdoba, číšníci navlečení do fraků, nyvá vtíravá hudba, všechno, co patřilo k patnáctidolarové láhvi vína pro dva.

„Tahle část města se opravdu změnila,“ souhlasil jsem.

„Vy se pamatujete na La Jollu ze čtyřicátých let?“

„I z třicátých let. Bydlel jsem tenkrát v Long Beach. Chodili jsme sem a do San Onofre surfovat.“

„To Jsme‘ znamená vy a vaše žena?“

„Já a moji kamarádi,“ řekl jsem. „Má žena se o surfing nikdy nezajímala.“

„Minulý čas?“

„Dávno minulý. Zrovna v těch čtyřicátých letech se se mnou dala rozvést. Toužila po klidném životě a po manželovi, kterého by měla pořád kolem sebe.“

Moira přijala tuto letitou novinku mlčky. Po chvíli řekla částečně sama pro sebe: „Škoda že jsem se i já tenkrát nerozvedla.“ Podívala se mi zkoumavě do očí: „Po čem jste toužil vy, Archere?“

„Po tomhle.“

„Myslíte po tom, být tady se mnou?“ Nejdříve jsem měl pocit, že chce slyšet poklony, ale pak jsem pochopil, že se mi trochu vysmívá. „Já sotva stojím za celoživotní snažení.“

„Za to stojí život sám o sobě,“ odsekl jsem. „Já se rád pletu do života jiným lidem, a pak zase táhnu dál. Žít se stejnými lidmi na stejném místě mě vždycky nudilo.“

„To pro vás není to nejpodstatnější. Znám ten typ lidí, jako jste vy. Ve vás je skrytá vášeň pro spravedlnost. Proč to nepřiznáte?“

„Mám skrytou vášeň pro milosrdenství,“ řekl jsem. „Jenže člověk se spíš dočká spravedlnosti.“

Naklonila se ke mně a prohlásila s ženskou zlomyslností, v níž obvykle bývá něco sexuálně dráždivého: „Víte, čeho se dočkáte vy? Budete se tak dlouho honit, až z vás bude troska. Tomu říkáte spravedlnost?“

„To dřív umřu. A to bude milosrdenství.“

„Jste pořád ještě strašně nezralý člověk, uvědomujete si to?“

„Strašně.“

„Nedotkla jsem se vás?“

„Dotkla byste se mě, kdybyste to myslela vážně. Jenže vy to vážně nemyslíte. Naopak. Nejste jako ostatní ženy, co mi radí, abych se radši honem zase oženil, než na to budu příliš starý. A chtějí tím říct, že na stará kolena už o mě žádná z nich nebude mít zájem.“

„No poslyšte!“ Řekla to rozzlobeně, ale pak se dala do smíchu.

Po večeři jsme nechali můj vůz na parkovišti a vydali se po hlavní ulici městečka dolů k moři. Byl právě příliv. Burácející vlny dorážely na břeh a hned zase ustupovaly jako mořská potvora, která se polekala vlastního řevu.

Těsně u pobřeží jsme zabočili doprava a prošli kolem zbrusu nové mnohopatrové administrativní budovy k motelu, který stál na nejbližším rohu. Moira se zastavila a zadívala se na něj.

„Myslela jsem, že to bude tady, ale není. Na tenhle motel se vůbec nepamatuju.“ Pak pochopila, co se stalo. „Přece jen to bylo tady. Oni ten starý hotel zbourali a místo něj postavili tohle.“ Hlas se jí chvěl, jako kdyby se starým hotelem zničili i kus její minulosti.

„Nejmenoval se ten hotel Magnolia?“

„Ano. Magnolia. Bydlíval jste tu někdy?“

„Ne,“ řekl jsem. „Ale pro vás zřejmě znamenal hodně.“

„Znamenal a znamená. Bydlela jsem tu dva roky, když byl Ralph na moři. Teď mi připadá, že to bylo nejkrásnější období mého života. Nikdy jsem o tom nikomu nevyprávěla.“

„Ani svému muži?“

„Tomu rozhodně ne.“ Řekla to ostrým tónem. „Když se Ralphovi snažíte něco vyprávět, on vás nevnímá. Registruje jenom to, co sám uzná za vhodné a co se mu hodí do krámu. Dělá si z toho ukvapené závěry a uniká mu vlastní smysl vyprávění. To je psychiatrická úchylka.“

„Vy svého muže těžko snášíte.“

„Nechte toho!“ Ale po chvíli řekla: „Mám na něho hrozný vztek a na sebe taky. Už to v sobě nosím pěkně dlouho.“

Opět vykročila a táhla mě za sebou přes osvětlené nároží dolů k moři. Kolem několika osamocených luceren se vznášely světélkující obláčky vodní tříště. Na pobřežní stezce nebylo vidět ani človíčka. Když jsme se na ni dostali, začala Moira opět mluvit.

„Nejdřív jsem se trápila kvůli tomu, co jsem udělala. Když to začalo, bylo mi teprve osmnáct a měla jsem spoustu problémů s dospíváním. Později jsem se trápila zase proto, že jsem to nedotáhla až do konce.“

„Dost dobře vám nerozumím.“

Snesla se na nás vodní sprška a Moira si zvedla límec kožichu tak, že jí zakrýval tvář až těsně pod oči: „Já taky nechci, abyste mi rozuměl.“

„Mám pocit, že chcete.“

„Jakou by to mělo cenu? To už je dávno pryč – naprosto a dokonale“

V hlase jí zněla bezútěšnost. Rychle vykročila a já ji následoval. Byla ve zvláštním rozpoložení. Žena středního věku, která tápe jako slepec po souvislostech svého života. Šla po tmavé a úzké stezce a málo stačilo k tomu, aby spadla do vířící vody mezi balvany. Náhodou, či úmyslně.

Dohonil jsem ji až dole u zálivu, kde před lety bývala tak šťastná. Po písku pláže se převalovaly sem a tam velké chuchvalce bílé vodní pěny. Moira si zula boty a zůstali jsme stát těsně nad hranicí dorážející mořské vody.

„Pojď a unes mě,“ řekla. Snad to patřilo té vodě, snad mně, snad někomu jinému.

„Měla jsi ráda nějakého muže, který umřel ve válce?“

„To nebyl muž. Byl to teprve chlapec. Pracoval na poštovním úřadě.“

„Ten tu býval s tebou, když ses cítila jako Eva v ráji?“

„Ano, to byl on. Dodnes z toho mám pocit viny. Já jsem si tu užívala s tím chlapcem, zatímco Ralph byl na moři a bránil svou zem.“ Vždycky když se zmínila o svém manželovi, vloudil se do jejího hlasu sarkastický podtón. „Ralph mi psával dlouhé oddané dopisy, ale mně to bylo úplně jedno. Vlastně jsem ho chtěla ponížit. Byl si tak strašlivě jistý sám sebou, všechno znal, všude byl… Nemyslíš, že jsem tak trošku blázen?“

„Ne.“

„Sonny totiž byl. A víc než jenom trošku.“

„Sonny?“

„Ten chlapec, co jsem s ním žila v Magnolii. Býval to jeden z Ralphových pacientů, tak jsem ho vlastně poznala. Ralph mi kladl na srdce, abych na něj dávala pozor. To je ironie, co?“

„Nech toho, Moiro. Myslím, že si děláš zbytečné problémy.“

„Někdo si je musí dělat,“ řekla, „a na někoho se prostě lepí samy. Kdybych se tak mohla vrátit do minulosti a pár věcí na ní změnit…“

„Co bys změnila?“

„Tím si nejsem tak úplně jistá.“ Řekla to nesmírně smutně. „Pojď, už o tom přestaneme mluvit.“

Odešla ode mne. Její bosé nohy zanechávaly v písku stopy. Na obě strany se rozšiřující obrazce s útlým vosím pasem. Obdivoval jsem ladnost jejích pohybů, ale náhle se zastavila a neobratně se začala vracet. Šla pozpátku a snažila se klást nohy přesně do svých stop. Nedařilo se jí to.

Narazila na mne a obrátila se. Objal jsem ji. Na tváři měla slzy nebo kapky vodní tříště. V každém případě chutnaly slaně.

21. KAPITOLA

Když jsme se vraceli zpátky k vozu, byla hlavní ulice tichá a ozářená pestrými neóny. Hvězdy se dostavily v plném počtu a visely na nebi docela nízko. Nepamatuji se, že bych vůbec zaregistroval nějaké lidi. Těch jsem si všiml teprve, když jsem zašel do restaurace zatelefonovat Georgovi Traskovi. Ohlásil se okamžitě rozbolavěným unaveným hlasem.

Řekl jsem mu, že jsem detektiv a že bych s ním chtěl mluvit o jeho ženě.

„Má žena je mrtvá.“

„Upřímnou soustrast. Dovolil byste, abych se u vás zastavil a položil vám několik otázek?“

„Proč ne.“ Řekl to jako člověk, který stejně neví, co by si počal se svým časem.

Moira na mne čekala ve voze jako stříbrná liška ve své noře.

„Chceš zavézt do nemocnice? Mám ještě nějaké jednání.“

„Vem mě s sebou.“

„Nebude to nic příjemného.“

„To mi nevadí.“

„Začalo by ti to vadit, kdyby sis kvůli mně rozbila manželství a žila se mnou. Takovými záležitostmi zabíjím spoustu svých nocí.“

Stiskla mi koleno. „Uvědomuju si, že si teď ke mně můžeš víc dovolit. Ale věčně se chovat, jak to vyžaduje moje společenské postavení, toho mám až po krk.“

Vzal jsem ji s sebou na Bayview avenue. Policejní vůz odtud zatím zmizel, na příjezdové cestě však dosud stál černý volkswagen s pomačkaným nárazníkem. Teď jsem si vzpomněl, kde jsem ho už viděl: pod zrezivělým přístřeškem u domu paní Swainové v Pasadeně.

Zaklepal jsem na domovní dveře a Gcorge Trask nás pustil dovnitř. Měl na sobě bezvadný černý oblek a černou kravatu. Vypadal, jako by své chování zcela podřídil situaci. Jako funebrák z povolání. O vnitřní bolesti, kterou cítil, svědčily jenom jeho zarudlé oči. A skutečnost, že mě nepoznal.

„Tohle je paní Smitheramová, pane Trasku. Zabývá se psychiatrií.“

„To je od vás hezké, že jste přišla,“ řekl jí. „Ale takovou pomoc já nepotřebuju. Už jsem to zvládnul. Pojďte se posadit do pokoje. Nabídl bych vám kávu, ale nesmím do kuchyně. A stejně –“ pokračoval a znělo to, jako kdyby za něho mluvil nějaký mechanismus „ – stejně náš kávovar prasknul dnes ráno, když zavraždili mou ženu.“

„Přijměte mou soustrast,“ řekla Moira.

Šli jsme za Georgem Traskem do obývacího pokoje a usadili se naproti němu. Oknem bylo vidět světla města, pohupující se na hladině zálivu. Zásluhou krásy toho pohledu a přítomností Moiry jsem se stal vnímavějším pro bolest George Traska. Musel mít pocit, jako by svět pro něho najednou přestal existovat.

„V podniku, kde jsem zaměstnaný, projevili velký pochopení,“ řekl konverzačním tónem. „Dali mi neomezeně dlouhou dovolenou s plným platem. To člověku už pomůže se vším se vypořádat, co?“

„Víte, kdo zabil vaši ženu?“

„Mám jedno vážný podezření na člověka, který má trestní rejstřík dlouhý, jako je vaše ruka. A Jean znal odmalička. Policie mě žádala, abych neuváděl jeho jméno.“

Byl to jistě Randy Shepherd. „Už ho zatkli?“

„Zatknou ho asi dnes v noci. Aspoň doufám. A doufám taky, že se za to dostane do plynový komory. Jistě oba dobře víte stejně jako já, proč je tolik zločinů a vražd. Soudy nevynášej rozsudky, a když, tak se vyhýbaj trestu smrti. A i když ho někdy vynesou, dá se z toho právně vykličkovat. Když se odsouzený vrazi propouštěj, když se plynovejch komor nepoužívá, to pak není žádnej div, že nikdo nezachovává zákon a pořádek.“ Měl široce otevřené oči a utkvělý pohled, jako by přímo před sebou viděl tu představu chaosu.

Moira vstala a pohladila ho po vlasech: „Nemluvte tolik, pane Trasku. Jenom vás to rozčiluje.“

„Já vím. Mluvím takhle už celej den.“

Zakryl si rozpálenou tvář svýma velkýma rukama. Mezi prsty bylo vidět jeho vyvalené oči, lesknoucí se jako zlaťáky. Ale stejně pokračoval tak zaníceně, jako by se vůbec nemohl ovládnout:

„Ten špinavěj grázl si plynovou komoru zaslouží. I kdyby Jean třeba nezabil, je za její smrt přímo zodpovědnej. To on jí nasadil do hlavy tu její poslední mánii: hledat svýho tátu. Minulej tejden sem přišel s těma svejma povídačkama. Tvrdil, že ví, kde je její táta, a že se s ním zase může sejít. A místo toho se stalo tohle.“ Georgovi Traskovi selhal hlas. „Její táta je už dávno mrtvej a ona se s ním opravdu setkala.“

Trask se dal do pláče. Moira ho uklidňovala spíš chlácholivými zvuky než slovy.

Po chvíli jsem si všiml, že ve dveřích pokoje stojí Luisa Swainová. Vypadala jako její dcera, jenom zestárlá a sešlá. Vstal jsem a šel jsem k ní.

„Dobrý večer, paní Swainová.“

„Moc dobrý není.“ Přejela si rukou po čele. „Nikdy jsem se s chudákem Jean nesnesla – byla to opravdu dcera svého otce – ale přece jen jsme k sobě patřily. Teď už nemám vůbec nikoho.“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Proč mě jenom neposlechla. Já věděla, že se zas řítí do nepříjemností a chtěla jsem ji před tím uchránit.“

„Jaké nepříjemnosti máte na mysli?“

„Nedělala dobře, že se pořád vracela do minulosti. Pořád si představovala, že její otec je naživu. A bylo to pro ni i nebezpečné. Eldon byl zločinec a stýkal se se zločinci. Jeden z nich ji zabil, protože toho zjistila příliš mnoho.“

„To víte jistě, paní Swainová?“

„Cítím to v kostech. V sázce jsou přece statisíce dolarů, nezapomínejte na to! Pro takové peníze je každý schopný zabít.“ Přimhouřila oči, jako by se dívala do prudkého světla. „Některý muž by pro ně třeba zabil i vlastní dceru.“

Vmanévroval jsem ji do haly, aby v obývacím pokoji nebylo slyšet, co povídá. „Vy nevěříte, že váš manžel může být naživu?“

„Může. I Jean tomu věřila. Vždyť přece za tím vším, co se stalo, musí někdo být. Slyšela jsem o lidech, kterým změnili tvář plastickou operací tak, že je nikdo nepozná.“ Přimhouřenýma očima sjela po mém obličeji, jako kdyby se chtěla přesvědčit, jestli náhodou také nemám jizvy po plastické operaci.

A jsou i takoví, myslel jsem si, co zmizeli a jejichž podobu nezměnila ani smrt.

Řekl jsem: „Asi před patnácti lety, zrovna v době, kdy se váš manžel vrátil z Mexika, byl v Pacific Pointu zastřelen nějaký muž. Policie má dojem, že to byl váš manžel. Ale je to opravdu jenom dojem. Opírá se pouze o fotografie, které nejsou příliš dobré. Jednou z nich je ta, co jste mi dala včera večer.“

Zatvářila se zmateně: „To bylo opravdu teprve včera večer?“

„Ano. Chápu vaše pocity. Včera večer jste mi řekla, že všechny nejlepší rodinné fotky má vaše dcera. Mluvila jste také o nějakých rodinných filmech. Ty by mohly být pro vyšetřování velmi užitečné.“

„Rozumím.“

„Jsou tady v domě?“

„Některé ano. Zrovna se v nich probírám.“ Ukázala mi ruce. „Proto jsem tak špinavá.“

„Mohl bych se na ty fotografie podívat, paní Swainová?“

„To záleží na tom.“

„Na čem?“

„Na penězích. Proč bych vám je měla dávat zadarmo?“

„Mohly by posloužit jako důkazy ve věci vraždy vaší dcery.“

„Co je mi po tom?“ vykřikla. „Je to to jediné, co mi zůstalo. Jediná věc, s kterou se můžu v životě pochlubit. Když to někdo chce, musí za to zaplatit. Já taky nikdy nic nedostala zadarmo. Můžete jít a říct to panu Truttwellovi.“

„Co s tím má on společného?“

„Vy přece pro Truttwella pracujete, ne? Ptala jsem se na něj mého otce, a on řekl, že Truttwell si klidně může dovolit dobře mi zaplatit.“

„Kolik byste chtěla?“

„Ať cenu navrhne nejdřív on,“ řekla. „A mimochodem – našla jsem tu zlatou skřínku, co jste se mě na ni vyptával – florentinskou skřínku mé matky.“

„Kde byla?“

„Do toho vám nic není. Chci tím jenom říct, že ji mám a že je taky na prodej.“

„Patřila skutečně vaší matce?“

„To bych řekla, že patřila. Zjistila jsem si, co se s ní stalo po maminčině smrti. Otec ji dal jiné ženské. Nechtěl to přiznat, když jsem se ho na to včera večer ptala. Ale dostala jsem to z něj.“

„Daroval ji Estelle Chalmersové?“

„Vy taky víte, že se s ní tahal? Koukám, že to ví každý. Měl tu drzost dát jí matčinu skřínku na klenoty. A přitom na ni měla nárok Jean, rozumíte?“

„Proč té skřínce přikládáte takovou důležitost, paní Swainová?“

Na chvíli se zamyslela. „Jc to symbol všeho, co se stalo naší rodině. Celý náš život se rozpadl na kousky. Cizí lidi dostali naše peníze, náš nábytek a dokonce i takovéhle maličkosti.“ Po další chvilce zamyšlení dodala: „Pamatuju se, jak maminka půjčovala Jean tu skřínku na hraní, když byla ještě malá. Vyprávěla jí báje o Pandořině skřínce – víte? – a Jean a její kamarádky si představovaly, že je to ona. Když zvednete její víko, vyhrne se ven všechno zlo světa.“ Zdálo se, že jí ta představa vzala řeč.

„Mohl bych se na ni a na ty fotografie a filmy podívat?“

„Ne, nemohl. Tohle je má poslední šance vytlouct z toho nějaký kapitál. Bez kapitálu není člověk nic. Neexistuje. O tu poslední šanci mě nepřipravíte.“

Vypadalo to, že je plná zloby, ale asi to byl spíš smutek. Kdysi vsadila na špatnou kartu, přišla o všechno a věděla, že se z toho do smrti nedostane. Ideál, který hájila, neměl co dělat s budoucností. Byly to zidealizované vzpomínky na minulost, kdy žila v San Marinu a měla úspěšného manžela a dvanácti metrový bazén.

Řekl jsem, že věc projednám s Truttwellein, a poradil jí, aby na skřínku i filmy dávala velký pozor. Pak jsme se všichni rozloučili a já odešel s Moirou do vozu.

„Chudáci.“

„Pomohla jsi mu.“

„Snažila jsem se o to.“ Moira se odmlčela. „Vím, že některé otázky jsou nepřípustné, ale jednu ti přece jen položím. Nemusíš na ni odpovídat.“

„Tak se ptej.“

„Tady někde jsi dnes našel Nicka?“

Na zlomek vteřiny jsem zaváhal. Byla manželkou muže, jehož povolání se řídilo jinými pravidly než moje. Tak jsem to rozhodně popřel.

„Jak jsi na to přišla?“

„Pan Trask mi říkal, že jeho žena měla něco s Nickem. Nezná jeho jméno, ale popsal ho přesně. Zřejmě je spolu viděl v Pacific Pointu.“

„Tu a tam se scházeli,“ řekl jsem krátce.

„Chodili spolu?“

„Nemám důvod, proč bych si myslel něco takového. Traskovi a Nick – to by byl moc nepravděpodobný trojúhelník.“

„Už jsem viděla nepravděpodobnější,“ řekla Moira.

„Chceš tím říct, že tu ženu možná zabil Nick?“

„Ne, to ne. Kdybych si to myslela, nemluvila bych o tom. Nick je už patnáct let naším pacientem.“

„Od čtyřiapadesátého?“

„Ano.“

„Co se to vlastně tenkrát stalo?“

„Nick onemocněl,“ odpověděla. „O povaze jeho nemoci nemohu mluvit. Už tak jako tak jsem ti toho řekla až moc.“

Málem jsme se vrátili k tomu, čím jsme začali. Ale přece jen ne tak docela. Cestou do nemocnice jsem cítil, jak se ke mně přitiskla. Zlehka a nesměle.

22. KAPITOLA

Moira mě opustila hned, jakmile jsme vešli do nemocnice. Řekla, že se musí jít upravit. Vyjel jsem výtahem do prvního patra a v místnosti pro návštěvníky jsem našel Nickovy rodiče. Chalmers odpočíval v křesle, měl zakloněnou hlavu a chrápal. Jeho žena v elegantní černi seděla vedle něho.

„Paní Chalmersová!“

S prstem na rtech vstala a přišla ke dveřím. „To je od včerejška poprvé, co Larry odpočívá.“ Vyšla za mnou na chodbu. „Jsme vám oba nesmírně vděčni, že jste Nicka našel.“

„Doufám, že nebylo příliš pozdě.“

„Nebylo.“ Podařil se jí mdlý úsměv. „Doktor Smitheram i ostatní lékaři jsou velmi optimističtí. Nick zřejmě zvrátil část těch pilulek dřív, než mohly začít působit.“

„Jak to vypadá s tím jeho otřesem mozku?“

„Snad to nebude nic vážného. Máte nějakou představu, jak k tomu mohlo dojít?“

„Buď upadl, nebo ho někdo uhodil,“ řekl jsem.

„Kdo by ho uhodil?“

„Nevím.“

„Kde jste ho našel, pane Archere?“

„Tady v San Diegu.“

„Ale kde?“

„Detaily bych vám radši sdělil prostřednictvím pana Truttwella.“

„Ale ten tu není. Odmítl sem přijet. Řekl, že se musí věnovat také jiným klientům.“ Nedokázala se už ovládnout natolik, aby nevybudila: „Jestli si představuje, že se na nás může vykašlat, tak něco zažije.“

„Určitě to tak nemyslel.“ Změnil jsem téma rozhovoru: „Protože tu Truttwell není, měl bych asi říct vám, že jsem mluvil s jakousi paní Swainovou. Je to matka Jean Traskové a má jisté rodinné fotografie, které bych nutně potřeboval vidět. Jenže paní Swainová za ně chce peníze.“

„Kolik?“

„Dost. Mohl bych je získat asi tak za tisíc dolarů.“

„To je neslýchané! Ta ženská se snad zbláznila!“

Nenaléhal jsem. Chodbou procházely ošetřovatelky. Už paní Chalmersovou znaly, s úsměvem ji zdravily a očividně je překvapil její výraz. Hluboce vydechla a trochu, do jisté míry, se uklidnila.

„Trvám na tom, abyste mi řekl, kde jste našel Nicka. Pokud se stal obětí nějaké nečestné hry…“

Přerušil jsem ji: „Takhle mě nenachytáte, paní Chalmersová.“

„Co tím chcete říct?“

„Pojďte se trochu projít.“

Šli jsme chodbou kolem dveří kanceláří, teď večer zcela opuštěných. Podrobně jsem jí vylíčil, kde jsem našel jejího syna. Že to bylo v garáži za kuchyní, kde byla zavražděna Jean Trasková. Opřela se o bílou zeď a zůstala stát se skloněnou hlavou, jako bych ji byl udeřil. Její tmavý zkrácený stín vypadal jako stín hrbaté staré ženy.

„Vy si myslíte, že ji zabil, viďte?“

„Jsou tu i jiné možnosti. Ale nic z toho jsem z pochopitelných důvodů neohlásil policii.“

„Já jsem jediná, komu jste to řekl?“

„Až dosud ano.“

Vzpřímila se a odstrčila se od zdi rukama. „Tak ať to tak zůstane! Johnu Truttwellovi to neříkejte – obrátil se proti Nickovi kvůli tomu svému děvčeti. Neříkejte to ani mému manželovi. Je na tom nervově tak, že by to už nesnesl.“

„A vy to snesete?“

„Já musím.“ Na chvíli se odmlčela a bylo na ní vidět, jak se snaží uspořádat svoje myšlenky. „Řekl jste, že jsou i jiné možnosti.“

„Jedna z nich nasvědčuje tomu, že to na vašeho syna narafičili. Připusťme, že ho vrah našel v bezvědomí pod vlivem drog a dopravil ho do garáže Traskových jako obětního beránka. O tom by bylo ovšem těžké přesvědčit policii.“

„Musí se do toho policie zatahovat?“

„Ta se do toho už vložila. Je jenom otázka, kolik jí toho máme říct. O tom se potřebujeme poradit s právníkem. Zatím jsem v tom namočený až po krk jenom já.“

O můj krk neprojevila paní Chalmersová přílišný zájem. „Jaké jsou ostatní možnosti?“

„Napadá mě už jenom jedna. Hned se k ní dostaneme.“ Vytáhl jsem z náprsní tašky Nickův dopis na rozloučenou a ukázal jsem jí ho. „Je to Nickův rukopis?“

Podržela si ten kus papíru pod světlem. „Ano, je. To znamená, že je vinen, vidle?“

Vzal jsem si lístek zpět. „Znamená to, že se cítí něčím vinen. Možná že našel paní Traskovou mrtvou a vzbudilo to v něm nepřekonatelný pocit viny. To je ta další možnost, která mě napadla. Nejsem psychiatr, a tak bych rád dostal vaše svolení, abych si o tom mohl promluvit s doktorem Smitheramem.“

„Ne! Ani se Smitheramem ne!“

„Vy mu nedůvěřujete?“

„Už toho ví o mém synovi až moc.“ S naléhavým výrazem se ke mně naklonila. „Nemůžete důvěřovat nikomu, copak to nevíte?“

„Ne,“ řekl jsem, „to nevím. Doufal jsem, že jsme konečně dospěli do stadia, kdy všichni, co zodpovídají za Nicka, budou spolu mluvit na rovinu. Taktika zamlčování se příliš neosvědčila.“

Podívala se na mne s výrazem špatně skrývaného překvapení: „Vy máte Nicka rád?“

„To mohu těžko říct. Neměl jsem příležitost ho ani pořádně poznat. Ale cítím za něj zodpovědnost a doufám, že vy taky.“

„Já ho nesmírně miluju.“

„Možná ho milujete až příliš. Myslím, že vy a váš manžel jste mu spíš uškodili tím, že jste ho chránili před všemi nárazy reality. Jestli skutečně někoho zabil, je nutné o tom konečně říct pravdu.“

Rezignovaně zavrtěla hlavou: „Vy neznáte všechny souvislosti.“

„Tak mi o nich povězte.“

„To nejde.“

„Mohla byste si tím ušetřit spoustu času a peněz, paní Chalmersová. Mohla byste tím třeba zachránit zdraví svého syna a možná i jeho život.“

„Doktor Smitheram tvrdí, že jeho život není v nebezpečí.“

„Doktor Smitheram nemluvil s lidmi, s kterými jsem mluvil já. Za období patnácti let došlo ke třem vraždám…“

„Buďte zticha!“

Poděšeně to zašeptala. Rozhlédla se kolem sebe a její stín na stěně se po ní opičil jako karikatura. Navzdory jejímu ženství a eleganci bylo v jejích pohybech a pohledu něco z Randyho Shepherda.

„Nebudu zticha,“ řekl jsem. „Žijete už tak dlouho v zajetí strachu, že je nejvyšší čas podívat se pravdě do očí. Jak jsem řekl, došlo ke třem vraždám, a zdá se, že je mezi nimi spojitost. Netvrdím, že Nick spáchal všechny tři. Možná nespáchal ani jednu z nich.“

Se zoufalou horlivostí zavrtěla hlavou.

Pokračoval jsem: „I kdyby zabil toho člověka u výtopny, nemůže být pokládán za vraha. Bránil se ozbrojenému člověku, který ho unesl a na kterého byl vydán zatykač. Jmenoval se Eldon Swain. Pravděpodobně musel vašeho syna hrubě napadnout, ten se zmocnil jeho pistole a střelil ho do prsou.“

Překvapeně vzhlédla: „Jak tohle všechno víte?“

„Něco vím a něco jsem si domyslel z toho, co mi řekl Nick sám. A dnes jsem měl příležitost mluvit s jedním starým kriminálníkem, který se jmenuje Randy Shepherd. Jestli mu vůbec mohu věřit, tak přijel do Pacific Pointu s Eldonem Swainem, ale pak se polekal, když Swain začal plánovat únos.“

„Proč si vybrali zrovna nás?“ zeptala se dychtivě.

„Na to jsme se nedostali. Myslím, že Randy Shepherd s tím má společného víc, než připouští. Vypadá to, že má co dělat se všemi třemi vraždami, přinejmenším nepřímo. Sidney Harrow byl Shepherdův přítel a byl to Shepherd, kdo Jean Traskovou přivedl na nápad, aby začala pátrat po svém otci.“

„Po jejím otci?“

„Její otec byl Eldon Swain.“

„A vy říkáte, že tenhle Swain u sebe nosil pistoli?“

„Ano. Byla to právě ta pistole, kterou ho někdo zastřelil. A stejnou pistolí někdo zastřelil i Sidneyho Harrowa. Kvůli tomu pochybuju, že Harrowa zastřelil Nick. Nemohl dost dobře tu pistoli schovávat celých patnáct let.“

„Nemohl.“ Dívala se na mne velkýma planoucím očima, ale jaksi roztržitě, jako by se spíš dívala zpátky přes tu dlouhou řadu let. „Určitě nemohl,“ opakovala důrazně.

„Zmínil se vám někdy o té pistoli?“

Přikývla. „Když tenkrát přišel domů – došel domů sám. Říkal, že ho nějaký člověk sebral u nás na ulici a odvedl ho ke staré výtopně. Říkal, že vzal pistoli a toho člověka zastřelil. Nevěřili jsme mu s Larrym – mysleli jsme, že je to fantazírování malého kluka. Ale den nato jsme si přečetli v novinách, že u výtopny byl nalezen mrtvý muž.“

„Proč jste nešli na policii?“

„To už bylo příliš pozdě.“

„Ještě není pozdě ani teď.“

„Pro mě už je… Vlastně pro nás pro všechny.“

„Proč?“

„Policajti by to nepochopili.“

„Chápu moc dobře, že někdo může zabít v sebeobraně. Řekl vám někdy Nick, proč ho vlastně zastřelil?“

„Nikdy.“ Odmlčela se a v očích se jí objevily slzy.

„A co se stalo s pistolí?“

„Asi ji tam nechal ležet. V novinách stálo, že policie žádnou zbraň nenašla, a Nick ji domů rozhodně nepřinesl. Asi ji tam sebral nějaký tulák.“

Znova mě napadl Randy Shepherd. Byl na místě činu nebo poblíž, a proto s takovou vehemencí popíral, že by měl něco společného s únosem. Nebylo ode mne moudré, že jsem ho nechal běžet, pomyslel jsem si. Půl miliónu dolarů je obnos, kvůli kterému by se kterýkoli zlodějíček klidně mohl přeškolit na vraha.

23. KAPITOLA

Vrátili jsme se s paní Chalmersovou do místnosti pro návštěvy, kde právě doktor Smitheram a jeho paní mluvili s Larrym Chalmersem.

Doktor mě pozdravil úsměvem, který se ani nedotkl jeho pochybovačných, zkoumavých očí. „Moira mi říkala, že jste ji vzal na večeři. Děkuju vám.“

„Bylo to pro mě potěšení. Jakou mám naději, že si budu moct promluvit s vaším pacientem?“

„Minimální. Vlastně žádnou.“

„Ani na minutku?“

„Vzhledem k jeho fyzickému a psychickému stavu to nepřichází v úvahu.“

„Jak se mu daří?“

„Má silné bolesti hlavy a je fyzicky i duševně vyčerpaný. To je částečně také vinou té velké dávky reserpinu. Také má slabý otřes mozku.“

„Jak k němu přišel?“

„Řekl bych, že dostal tupým předmětem ránu do zátylku. Ale soudní lékařství není má specializace. V každém případě se zotavuje až překvapivě rychle. Jsem vám dlužen poděkování za to, že jste ho sem dopravil včas.“

„Všichni jsme vašimi dlužníky,“ řekl Chalmers a obřadně mi stiskl ruku. „Zachránil jste mému synovi život.“

„Měli jsme štěstí oba dva. Bylo by báječné, kdybychom je měli i nadále.“

„Co tím chcete říct?“

„Myslím, že Nickův pokoj by měl být střežen.“

„Bojíte se, že by znova mohl utéct?“ zeptal se Chalmers.

„Vidíte, to mě vlastně ani nenapadlo. Šlo mi spíš o jeho bezpečí.“

„Bude u něj přece ve dne v noci ošetřovatelka,“ ozval se doktor Smitheram.

„Jenže on potřebuje ozbrojeného strážce. Došlo už k několika vraždám a další nemůžeme potřebovat.“ Obrátil jsem se k Chalmersovi: „Mohl bych vám opatřit stráž na tři směny denně asi tak za sto dolarů.“

„To rozhodně zařiďte,“ řekl Chalmers.

Odešel jsem dolů do haly a absolvoval několik telefonních rozhovorů. Nejdříve jsem zavolal jeden podnik v Los Angeles, který poskytoval strážní službu a měl odbočku v San Diegu. Slíbili mi, že jejich zaměstnanec Maclennan nastoupí během půlhodiny. Pak jsem vytočil číslo motelu Conchita’s Cabins v Imperiál Beach. Ozvala se paní Williamsová a z jejího hlasu jsem poznal, že je vystrašená.

„Tady Archer. Vrátil se Randy Shepherd?“

„Nevrátil, a vůbec to na to nevypadá, že se vrátí.“ Začala skoro šeptat: „Nejste jedinej, kdo se po něm shání. Sem tady jako v obležení.“

To byla dobrá zpráva. Znamenalo to, že se nebudu muset o střežení Conchita’s Cabins starat sám.

„Děkuju, paní Williamsová. A buďte klidná.“

„To se lehko řekne. Proč ste mi zatlouk, že Sidney Harrow byl vodkrouhnutej?“

„K čemu by vám to bylo?“

„Máte recht. Já tendle podnik střelím hned, jak odtud poldové vytáhnou paty.“

Popřál jsem jí mnoho štěstí a šel jsem ven nadýchat se čerstvého vzduchu. Po chvíli tam za mnou přišla Moira Smitheramová.

Zapálila si cigaretu a kouřila, jako by v tom oboru chtěla docílit světového rychlostního rekordu. „Ty nekouříš?“

„Nechal jsem toho.“

„Já taky. Ale když jsem naštvaná, tak si nemohu pomoct.“

„Na koho se zlobíš tentokrát?“

„Zase na Ralpha. Bude dnes v noci spát tady v nemocnici, aby prý byl po ruce. Klidně jsem si mohla vzít nějakého trapistu.“

Zdálo se mi, že svůj hněv trošku předstírá, jako by tím chtěla maskovat něco jiného. Čekal jsem, co se z toho vyklube. Odhodila cigaretu a řekla: „Nenávidím motely. Nebudeš se náhodou na noc vracet do Pacific Pointu?“

„Pojedu do Los Angeles. Ale mohl bych tě tam cestou vysadit?“

„To by od tebe bylo milé.“ Pod tou formální frází jsem vycítil vzrušení. Ozvěnu svého vlastního vzrušení. „Proč jedeš do Los Angeles?“

„Bydlím tam. Spím rád ve vlastním bytě. To je asi tak jediná životní rutina, kterou jsem si zachoval.“

„Myslela jsem, že se ti každá rutina protiví. Při večeři jsi říkal, že se rád pleteš do života jiných lidí, a pak zas táhneš dál.“

„To je pravda. Zvlášť rád to podnikám u lidí, s kterými přijdu do styku při práci.“

„U lidí, jako jsem já?“

„Na tebe jsem při tom nemyslel.“

„Ne? Zdálo se mi, že jsi právě proklamoval svůj postoj, kterému se každý musí přizpůsobit,“ řekla ironicky.

Ze stínu parkoviště se vynořil robustní mladý muž v tmavém obleku. Měl po vojensku nakrátko ostříhané vlasy. Zamířil ke vchodu do nemocnice.

„Maclennan?“ oslovil jsem ho.

„Ano, pane.“

Řekl jsem Moiře, že se hned vrátím, a šel jsem s Maclennanem k výtahu. „Do pokoje nepustíte nikoho,“ řekl jsem mu. „Jenom nemocniční personál – lékaře a sestry – a členy rodiny.“

„Jak je poznám?“

„Ukážu vám je. Hlavně si dávejte pozor na muže, ať na sobě budou mít bílý plášť nebo ne. Žádného muže nepouštějte dovnitř, dokud se za něj nezaručí nějaká sestra nebo lékař, kterého znáte.“

„Počítáte, že se někdo pokusí o vraždu?“

„Není to vyloučené. Máte zbraň?“

Maclennan si rozepnul sako a ukázal mi pažbu automatické pistole v podpažním závěsu. „Na koho si mám dát pozor?“

„To bohužel nevím. A máte ještě jednu povinnost. Nesmíte toho chlapce nechat utéct. Ale v tomhle případě pistoli nevytahujte. Jste tu kvůli němu.“

„Jasně. Rozumím.“ Vyzařoval z něj klid vyrovnaného člověka.

Dovedl jsem ho ke dveřím Nickova pokoje a požádal ošetřovatelku, aby zavolala doktora Smitherama. Když doktor vycházel z pokoje, otevřel dokořán. Na posteli jsem zahlédl ležet Nicka. Oči měl zavřené. Po obou stranách postele seděli manželé Chalmersovi. Vypadalo to jako sousoší zobrazující jakýsi rituál, při němž vysoká nemocniční postel hrála úlohu obětního oltáře.

Dveře opět tiše zapadly. Představil jsem Maclennana doktoru Smitheramovi, který si nás oba změřil znuděným a unaveným pohledem:

„Je vůbec potřeba dělat takový poplach?“

„Myslím, že je.“

„Já si to nemyslím. A rozhodně nedovolím, abyste tohohle člověka nasadil do pokoje.“

„Tam by mohl splnit svůj úkol nejúčinněji.“

„Jaký úkol?“

„Zabránit možnému pokusu o vraždu.“

„To je směšné. Chlapec je tu v naprostém bezpečí. Kdo by mohl mít zájem ho zabít?“

„Zeptejte se ho na to.“

„To neudělám.“

„Dovolíte, abych to udělal já?“

„Ne. Není v takovém stavu, aby…“

„A kdy bude?“

„Jestli ho chcete týrat, tak nikdy.“

„Slovo týrat není zrovna nejvhodnější. Vy mě chcete urazit?“

Smitheram se krátce uchechtl: „Koukám, že se mi to podařilo.“

„Oč vám vůbec jde, doktore?“

Přimhouřil oči a vychrlil ze sebe: „O mé právo a povinnost bránit pacienta. A pokud do toho budu mít co mluvit, tak s tím chlapcem žádný nedopečený policajt mluvit nebude. Ani teď, ani kdykoliv jindy. Je to jasné?“

„A co bude se mnou?“ zeptal se Maclennan. „Jsem přijatej nebo propuštěnej?“

Polkl jsem nasucho a obrátil se k němu: „Jste přijatý. Doktor Smitheram chce, abyste zůstal na chodbě. Kdyby se někdo pozastavoval nad tím, jakým právem tu jste, povězte mu, že si vás najali rodiče Nicka Chalmerse. Až se najde vhodná příležitost, doktor Smitheram nebo některá ze sester vás jeho rodičům představí.“

„Už jsem na to celej žhavej,“ procedil Maclennan mezi zuby.

24. KAPITOLA

Moira na mne nečekala ani před nemocnicí, ani v mém voze. Nakonec jsem ji našel na parkovišti rezervovaném pro auta lékařů. Seděla za volantem cadillaku svého manžela.

„Už jsem byla z toho čekání otrávená,“ řekla s úsměvem. „Tak jsem se rozhodla vyzkoušet tvé pátrací schopnosti.“

„Teď je opravdu nejpříhodnější chvíle hrát si na schovávanou.“

Řekl jsem to asi dost příkře. Moira na chvíli zavřela oči. Pak vystoupila z cadillaku. „Dělala jsem si jenom legraci. Vlastně nejenom. Chtěla jsem vědět, jestli mě opravdu budeš hledat.“

„Hledal jsem tě. Jsi spokojená?“

Vzala mě za ruku: „Ty se moc zlobíš?“

„Na tebe ne. Na toho tvého zatraceného muže.“

„Co ti zase provedl?“

„Vytahoval se na mě. Prohlásil, že jsem nedopečený policajt. To se týká jenom nás dvou, ale to, co následovalo, je vážnější. Zakázal mi jednou provždy mluvit s Nickem. A přitom kdybych s ním mohl mluvit třeba jen pět minut, vyjasnila by se spousta věcí.“

„Doufám, že nechceš, abych se za tebe u Ralpha přimluvila?“

„Ne.“

„Nechci se zaplést mezi vás dva.“

„Jestli to nechceš,“ řekl jsem, „tak radši jdi a hledej si nějaký nocleh.“

Podívala se na mne ze strany. Na zlomek vteřiny jsem měl možnost nahlédnout do jejího nitra a poznat ji. Byla v ní plachost, neklid, neustálý strach, že jí někdo ublíží. „Myslíš to vážně? Ty doopravdy chceš, abych se ztratila?“

Objal jsem ji a odpověděl bez slov.

Po chvíli mě odstrčila: „Teď už bych ráda jela domů. A jak jsi na tom ty?“

Prohlásil jsem, že se mnou to vypadá stejně, ale nebyla to tak docela pravda. Můj vztah k doktoru Smitheramovi, vztek, ke kterému se teď přidalo nejasné podezření, se začal plést do mého vztahu k jeho ženě. A to ve mně vyvolalo poněkud méně příjemné myšlenky: napadlo mě, že ji mohu využít proti němu, využít ji k tomu, abych ho zahnal do kouta. Zaplašil jsem tyhle myšlenky jako nevítané děti do tmy, ale nezbavil jsem se jich. Trpělivě tam čekaly, až se rozsvítí světla.

Jeli jsme po dálnici na sever. Moira si všimla, že nejsem ve své kůži: „Jestli jsi unavený, tak mohu řídit já.“

„To není únava.“ Poklepal jsem si dlaní na čelo. „Mám pár problémů, které přímo řvou po řešení. Jenže můj komputer je už dost zastaralý model. Neříká ano či ne, ale většinou jenom možná.“

„Týká se to mě?“

„Týká se to všeho.“

Mlčky jsme projeli kolem města San Onofre. Veliká koule atomového reaktoru se rýsovala ve tmě jako vyhaslý Měsíc, který spadl na Zem. Skutečný měsíc visel nad ním na nebi.

„Je ten tvůj komputer naprogramován taky na dotazy?“

„Jenom na některé. Ostatní automaticky vyhazuje.“

„Chápu.“ Moira mluvila tiše a vážně. „Myslím, že vím, co ti leží v hlavě, Lewe. Prozradil ses, když jsi říkal, že pět minut s Nickem by ti stačilo, aby se všechno vyjasnilo.“

„Všechno ne. Ale mnoho.“

„Ty si myslíš, že je zabil všechny tři, viď? Harrowa, tu ubohou paní Traskovou, i toho člověka u výtopny?“

„Je to možné.“

„Pověz mi, co si opravdu myslíš.“

„Nevylučuju, že je to možné. Že zabil toho člověka u výtopny, tím jsem si skoro jistý. Pokud jde o ty druhé dva, tím už si tak jistý nejsem. Vlastně o tom čím dál víc pochybuju. Zrovna teď mě napadá, že do těch druhých dvou vražd se Nicka někdo pokouší namočit a že on asi ví, kdo to je. To by ovšem znamenalo, že jako další oběť přijde na řadu on sám.“

„Proto jsi nechtěl jít se mnou?“

„To jsem neřekl.“

„Ale já to vycítila. Poslyš, jestli máš dojem, že by ses měl otočit a vrátit se, pochopím to.“ Pak dodala: „Své tělo mohu vždycky ještě nabídnout lékařské vědě pro účely výzkumu. Nebo si podat kolkovanou žádost o jinou takovouhle příležitost.“

Dal jsem se do smíchu.

„Na tom není nic veselého,“ řekla Moira. „Události se ženou jedna za druhou a svět se řídí kupředu tak rychle, že s tím ženská může jen těžko držet krok.“

„Stejně nemá cenu, abych se vracel,“ řekl jsem. „Nick má dobrého strážného. Utéct nemůže a k němu se také nikdo nedostane.“

„Takže by sis vlastně nemusel dělat starosti, ne?“

Pak jsme dlouho mlčeli. Měl jsem chuť začít se jí podrobně vyptávat na Nicka i na jejího muže. Ale kdybych začal zneužívat této situace, uvolnil bych tím vlastně sám v sobě něco, co jsem se celý život pokoušel udržet na uzdě. Něco, v čem jsem se odlišoval od komputeru. Něco, v čem jsem se lišil od obyčejného fízla.

Nevyslovené otázky se za nějakou dobu vypařily a kolečka v mé hlavě snížila počet obrátek. Pocit, že jsem integrální součástí případu, který právě řeším, pocit, jehož jsem někdy využíval k tomu, abych se udržel v chodu, mě pomalu opouštěl.

Moira zareagovala velmi citlivě. Přitiskla se ke mně, jako bych právě odložil ochranný štít. Její teplo se přeneslo na mne.

Na vrcholu pobřežního útesu v Montevistě stála ultramoderní vila doktora Smitherama: ocel, sklo a peníze.

„Nechceš zajet s vozem do garáže a jít se něčeho napít?“

„Dobře. Ale jenom na chvilku.“

Nemohla odemknout domovní dveře.

„Strkáš tam klíček od vozu,“ řekl jsem jí.

Zarazila se: „Copak to asi znamená?“

„Že pravděpodobně potřebuješ brýle.“

„Ty potřebuju na čtení.“

Vešli jsme a Moira rozsvítila v hale. Po několika schodech jsme sestoupili do osmiúhelného pokoje, kolem dokola proskleného. Měsíc byl tak blízko, že jsem se ho mohl skoro dotknout, a hluboko dole pod námi se pohybovaly bílé hřbety lámajících se vln.

„Je tu nádherně.“

„Myslíš to vážně?“ Vypadala překvapeně. „Pánbu ví, že tu bylo nádherně, než jsme začali stavět. Když jsme ještě seděli s architektem nad plány. Ale pak jsem měla pocit, že se tenhle dům do té krásy vůbec nehodí.“ Po chvíli pokračovala: „Postavit dům je jako zavřít ptáčka do klece. Řekla bych, že se tím ptáčkem stane člověk, kterému ten dům patří.“

„Takovéhle řeči vedete na klinice?“

Otočila se ke mně s letmým úsměvem: „Moc mluvím, viď?“

„Říkalas, že se něčeho napijeme.“

Naklonila se ke mně. Zvenčí sem dopadalo matné světlo. Měla v něm stříbrnou tvář, tmavé oči a tmavá ústa. „Co chceš?“

„Skotskou.“ Když se pohnula, zahlédl jsem jí v očích plamínky. Jako kdyby v opuštěném domě někdo rozsvítil. Řekl jsem: „Mohu tu objednávku změnit?“

Chtěla se mi dát. Svlékli jsme ze sebe šaty a lehli jsme si jako dva zápasníci, kteří se chystají k utkání ve volném stylu podle zvláštních pravidel, při nichž jsou rány pod pás nejen dovoleny, ale přímo žádoucí.

V meziaktí mi řekla, že jsem něžný milenec.

„Když je člověk starší, má to něco do sebe.“

„To není v tom. Připomínáš mi Sonnyho, a tomu bylo teprve dvacet. Tvou zásluhou se cítím zase jako Eva v ráji.“

„Máš bujnou fantazii.“

„Aťsi.“ Opřela se o loket a přilnula ke mně svými ňadry. „Nevadí ti, když mluvím o Sonnym?“

„Je to podivné, ale nevadí.“

„Nemělo by. On byl jenom taková malá chudinka. Ale byli jsme spolu šťastní. Jako pitomečkové, kteří pomáhají jeden druhému. Byla jsem první děvče, s kterým spal. A já před ním měla jenom Ralpha.“

Hlas se jí změnil, když vyslovila jméno svého muže, a současně s tím se změnily i mé pocity. „Ralph si o sobě vždycky myslel, že je nejlepší a technicky nejdokonalejší. Choval se v posteli jako armáda, která přišla udělat pořádek do málo vyvinuté země. Se Sonnym to bylo jiné. Byl to takový něžný blázínek. Naše milování bylo jako nějaká hra. Chovali jsme se jako dvě malé děti. Někdy si hrál na Ralpha. Já si zas někdy hrála na jeho mámu. Není to zvrácené?“ zeptala se a nervózně se přitom zasmála.

„Na to se zeptej Ralpha.“

„Já tě nudím, viď?“

„Naopak. Jak dlouho trvala ta vaše idyla?“

„Skoro dva roky.“

„Pak se Ralph vrátil?“

„Nakonec ano. Ale předtím jsem se už se Sonnym rozešla. Náš vztah se mi začal vymykat z rukou. A Sonny taky. Kromě toho jsem přece nemohla jenom tak přelézt z jeho postele do Ralphovy. Z pocitu viny jsem málem umřela.“

Přejel jsem pohledem po jejím těle. „Nepůsobíš dojmem, že by tě přehnaně pronásledovaly výčitky svědomí.“

Odpověděla teprve za chvíli. „Máš pravdu. Nebyl to pocit viny. Byla to prostě jenom bolest. Vzdala jsem se své skutečné lásky. A pro co? Pro dům za sto tisíc dolarů a pro kliniku za čtyři sta tisíc. Přitom bych ani v tomhle domě, ani na klinice nechtěla umřít sešlostí věkem, pokud to bude záležet na mně. Radši bych se vrátila do toho jediného pokoje v hotelu Magnolia.“

„Ten už neexistuje,“ řekl jsem. „Neidealizuješ si trochu příliš tu minulost?“

„Možná přeháním,“ odpověděla zamyšleně. „Zvlášť pokud jde o ty pěkné zážitky z minulosti. Ženy mívají sklony přizpůsobovat příběhy, které zažily, podle svých představ.“

„Ještě štěstí, že muži to nikdy nedělají.“

Zasmála se. „Moc bych za to nedala, že tu historku o jablku si vymyslela Eva.“

„V tom případě si Adam zas vymyslel tu historku o ráji.“

Přitiskla se ke mně blíž. „Jsi cvok. To je diagnóza. A já jsem ráda, že jsem ti to všechno řekla. Ty ne?“

„Nevadí mi to. Ale proč jsi mi to vlastně všechno vyprávěla?“

„Z několika důvodů. A navíc máš jednu přednost: nejsi můj manžel.“

„To je to nejhezčí, co jsem kdy od nějaké ženy slyšel.“

„Já to myslím vážně. Kdybych pověděla Ralphovi to, co jsem pověděla tobě, byl by to můj konec. Stala bych se prostě jednou z jeho slavných psychiatrických trofejí. Pravděpodobně by si mě dal vycpat a pověsil mě na zeď pracovny vedle svých diplomů.“ Pak dodala: „Svým způsobem to vlastně už udělal.“

Přemýšlel jsem o tom, co bych se od ní rád dověděl o jejím muži, ale okolnosti byly naprosto nevhodné. A stále ještě jsem byl rozhodnut nezneužívat situace. „Na Ralpha zapomeň. Co se stalo se Sonnym?“

„Našel si jiné děvče a oženil se s ní.“

„A ty žárlíš?“

„Ne. Cítím se osamělá. A nikoho nemám.“

Ještě jednou jsme spojili své osobní pocity osamělosti. Bylo to méně než láska, ale více než samota. Nakonec jsem se do svého bytu v Los Angeles vůbec nedostal.

25. KAPITOLA

Ráno jsem odešel brzo, ještě než se Moira probudila. Z moře stoupala mlha a převalovala se kolem domu na útesu i podél celého pobřeží. Velice pomalu jsem jel mezi dvěma řadami stromů, které působily jako přízraky.

Zcela neočekávaně se mlha rozplynula. Nebe bylo modré a bez jediného mráčku, až na několik rozplývajících se čar kondenzačních plynů tryskových letadel. Zajel jsem do města a zastavil se na policii.

Lackland byl ve své kanceláři. Elektrické hodiny nad námi na stěně ukazovaly přesně osm hodin. Vyvedlo mě to na chvíli z rovnováhy. Měl jsem pocit, že mě sem Lackland přesně na tutéž dobu jako minule přivábil pomocí nějakých nadpřirozených sil.

„To jsem rád, že jste se ukázal,“ řekl. „Posaďte se. Už mi začínalo být divné, kde se všichni toulají.“

„Dostal jsem tip a byl jsem za ním v San Diegu.“

„A své klienty jste tam vzal s sebou?“

„Jejich syn měl nehodu. Odjeli do San Diega postarat se o něj.“

„Ach tak.“ Chvíli se kousal do rtů, jako kdyby chtěl potrestat svá ústa za to, že kladou otázky. „Co se mu stalo? Nebo je to snad rodinné tajemství?“

„Šlo hlavně o barbituráty. A taky má zranění na hlavě.“

„Tedy pokus o sebevraždu?“

„Není to vyloučené.“

Lackland se náhle předklonil a zadíval se mi zblízka do očí: „Chtěl se zabít po tom, co zamordoval paní Traskovou?“

Na tuto otázku jsem nebyl připraven a tak jsem se vyhnul přímé odpovědi. „Hlavní podezřelý v téhle vraždě je Randy Shepherd.“

„To vím taky,“ řekl Lackland. Dal si záležet, abych pochopil, že mu neříkám nic nového. „Máme tu ze San Diega o Shepherdovi podrobné hlášení.“

„Je v něm taky, že Shepherd byl starý známý Eldona Swaina?“

Lackland se kousl do horního rtu. „To víte jistě?“

„Ano. Včera jsem s Shepherdem mluvil, ještě předtím, než se vám začal jevit jako podezřelý. Řekl mi, že Swain utekl s jeho dcerou Ri– tou a s půl miliónem dolarů. Shepherd se zřejmě od té doby snažil urvat z těch peněz aspoň část. A mimochodem – jistě není bez zajímavosti, že právě Shepherd přemluvil paní Traskovou, aby si najala Sidneyho Harrowa a odjela s ním sem do Pacific Pointu. Využil je k tomu, aby zjistil, co se dá, a aby přitom sám nemusel riskovat.“

„Takže Shepherd měl přece jen motiv, proč zabít Swaina.“ Lackland to řekl tak tiše a unaveně, jako kdyby po patnácti letech práce na případu byl s veškerou svou energií u konce. „A měl taky motiv, proč spálit Swainovi ruce, aby se nedaly zjistit otisky prstů. Kde jste s ním mluvil?“

„Na mexické hranici blízko Imperiál Beach. Tam ale už určitě nebude.“

„Taky že ne. Včera večer ho viděli v Hemetu. Zastavil se tam u benzínové pumpy. Jede na sever v ukradeném autě. Je to černé mercury, nejnovější model.“

Poohlédněte se po něm v Pasadeně. Je odtamtud, stejně jako Eldon Swain.“

Informoval jsem Lacklanda o pasadenských aspektech případu, o manželech Swainových a jejich zavražděné dceři a o Swainově defraudaci. „Na základě těchto skutečností těžko můžete všechno házet na Nicka Chalmerse,“ uzavřel jsem. „Když Eldon Swain ukradl ty peníze z banky, nebyl ještě ani na světě. A to byl přitom skutečný začátek tohohle případu.“

Lackland chviličku mlčel. Když byla jeho tvář v klidu, připomínala erodovanou krajinu v období sucha. „Já o té historii taky něco vím. Rawlinson, majitel té banky, sem ve dvacátých a třicátých letech jezdíval každé léto. O tom bych vám mohl povídat.“

„Tak prosím, povídejte.“

Lackland si dovolil jeden ze svých řídkých úsměvů. Vypadal přitom skoro stejně, jako když se kousal do rtů. Jenom výraz jeho očí byl jiný. „Strašně nerad bych vás zklamal, Archere. Ale ať se vrátíte do minulosti sebedál, Nick Chalmers z toho venku není. Sam Rawlinson měl tady ve městě milenku, a když zemřel její manžel, trávili společně každé léto. Chcete vědět, kdo byla ta jeho milenka?“

„Nickova babička,“ řekl jsem. „Vdova po soudci Chalmersovi.“

Lacklanda to otrávilo. Vzal z přihrádky s došlou poštou list papíru, pečlivě si pročetl, co na něm bylo napsáno, pak jej zmačkal do kuličky a hodil do koše na odpadky v koutě kanceláře. Netrefil se. Sebral jsem zmuchlaný papír a napravil to.

„Jak jste to zjistil?“ zeptal se Lackland konečně.

„Trošku jsem do té věci šťoural v Pasadeně, jak jsem vám už říkal. Ale pořád nevidím, co s tím má společného Nick. Za svou babičku přece neodpovídá.“

Protentokrát se Lackland se mnou nepřel. Když jsem však opouštěl policejní ředitelství, napadlo mě, že by to mohlo být naopak. Že třeba za Nicka nese odpovědnost jeho mrtvá babička. Na tom dlouhotrvajícím vztahu mezi rodinami Rawlinsonových a Chalmersových určitě něco bylo.

Na basreliéfu nad vchodem do budovy městského soudu si stará dobrá Spravedlnost se zavázanýma očima neobratně pohrávala se svými vážkami. Potřebuješ mužského, který by si na tebe posvítil, holka, řekl jsem jí v duchu. Měl jsem nebezpečně dobrou náladu.

Posnídal jsem biftek s vejcem a pak jsem se dal oholit. To už bylo skoro deset a tak se dalo předpokládat, že Truttwell bude ve své kanceláři.

Ale nebyl. Sekretářka mi sdělila, že právě odešel a neřekl, kdy se vrátí. Měla to ráno černou paruku, a když jsem se na ni zamyšleně zadíval, vyložila si můj upřený pohled jako výraz obdivu.

„Já ráda tu a tam měním osobnost. Svý starý osobnosti mám někdy plný zuby.“

„Já taky.“ Zašklebil jsem se na ni. „Nešel pan Truttwell domů?“

„Nevím. Měl pár meziměstských telefonů a pak se prostě sebral a odešel. Jestli to takhle bude dělat dál, přijde o všechny klienty.“ Dívka se na mne zářivě usmívala a zřejmě umírala touhou začít znova mluvit o sobě. „Myslíte, že mi ty černý vlasy jdou k pleti? Já jsem totiž přirozená bruneta, ale moc ráda experimentuju.“

„Vypadáte báječně.“

„Taky si to myslím,“ přikývla. Vůbec netrpěla nedostatkem sebedůvěry.

„Odkud byly ty meziměstské hovory?“

„Jeden ze San Diega – to byla paní Chalmersová. Kdo byla ta druhá, nevím, protože mi neřekla jméno. Podle hlasu to vypadalo na nějakou starší paní.“

„A odkud volala?“

„To taky neřekla. A naše číslo vytočila přímo.“

Požádal jsem ji, aby se pokusila zavolat Truttwella do bytu. Byl doma, ale bud nechtěl, nebo nemohl přijít k telefonu. Místo toho jsem mluvil s Betty.

„Je váš otec v pořádku?“

„Doufám, že ano.“ Hlas mladé ženy zněl vážně a zastřeně.

„A vy?“

„Taky.“ Její odpověď nezněla moc přesvědčivě.

„Kdybych k vám přišel, byl by váš otec ochoten se mnou hovořit?“

„To nevím. Radši si pospěšte. Odjíždí z města.“

„Kam se chystá?“

„To nevím,“ opakovala už trošku netrpělivě. „Když nezastihnete jeho, pane Archere, ráda bych si s vámi promluvila já.“

Truttwelův cadillac stál dosud před domem, když jsem tam dorazil. Betty mi přišla otevřít. Měla mdlý, bezvýrazný pohled a dokonce i lesk jejích vlasů jako by zmatněl.

„Viděl jste Nicka?“ zeptala se.

„Viděl. Doktor říká, že s ním bude zase všechno v pořádku.“

„Ale co říká Nick?“

„S tím se mluvit nedalo.“

„Se mnou by byl mluvil. Tak moc jsem chtěla jet do San Diega, ale tatínek mi to nedovolil.“

„Pročpak?“

„Protože na Nicka žárlí. Já vím, že není správné to říkat, ale jasně to dal najevo. Když mu paní Chalmersová dnes ráno odňala plnou moc, řekl, že budu muset volit mezi ním a Nickem.“

„Proč to paní Chalmersová udělala?“

„Na to se budete muset zeptat tatínka. My spolu nemluvíme.“

Truttwell se objevil v hale za jejími zády. Určitě musel zaslechnout, co právě řekla, ale nereagoval na to ani slovem. Změřil si ji jenom tvrdým, netrpělivým pohledem, který nemohla vidět.

„Co to má znamenat, Betty? V tomhle domě se přece návštěvy nenechávají stát mezi dveřmi.“

Mlčky se otočila, odešla do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Je do toho nešťastníka celá zblázněná. Nedala si ode mě říct. No teď to snad pochopí. Pojďte, Archere, mám pro vás novinky.“

Truttwell mi to říkal, jako by si stěžoval, ale v jeho hlase byla i stopa zlomyslné radosti. Odvedl mě do své pracovny. Byl ještě pečlivěji oblečen a učesán než obvykle. Měl na sobě zbrusu nový oblek, světlou košili a hedvábnou kravatu, v kapsičce saka hedvábný kapesníček. Voněl kolínskou.

„Betty říká, že jste se rozešel s Chalmersovými. Vypadáte, jako by vás to potěšilo.“

„To vám Betty říkat neměla. Ztratila veškerý smysl pro diskrétnost.“

V jeho hezké růžové tváři se objevilo podráždění. Pravou rukou si hladil svoje šediny. Betty očividně ranila jeho ješitnost, pomyslel jsem si. A on pro mne zřejmě moc jiných novinek nemá.

Změna v Truttwellově chování mě znepokoj ila víc než změna v chování jeho dcery. Taje mladá, ta se změní ještě několikrát, než se konečně usadí.

„Je to hodné děvče,“ řekl jsem.

Truttwell zavřel dveře pracovny a opřel se o ně. „Mně ji inzerovat nemusíte. Já vím, jaká je. Dopustila, aby ji ten lump poštval proti mně.“

„To se mi nezdá.“

„Vy nejste její otec,“ prohlásil, jako by paternita s sebou nesla dar jasnozřivosti. „Klesla na jeho úroveň. Užívá dokonce stejně hrubého freudistického žargonu.“ Zbrunátněl a začal zadrhávat. „Obvinila mě dokonce z toho, že o ni projevuji nezdravý zájem.“

A je to snad zdravý zájem? pomyslel jsem si.

„Já vím, kdo jí to naočkoval,“ pokračoval Truttwell. „Doktor Smitheram prostřednictvím Nicka. A vím taky, proč mě Irena Chalmersová zbavila zastupování jejich rodiny. V telefonu se vyjádřila naprosto jasně: ten velký báječný doktor Smitheram na tom trval. Stál přitom asi vedle ní a napovídal jí, co mi má říct.“

„Jaké důvody uvedla?“

„Obávám se, že jedním z nich jste byl vy, Archere. Nechci vás kritizovat,“ prohlásil velice kritickým tónem, „ale pochopil jsem, že jste podle představ doktora Smitherama kladl příliš všetečné otázky. Vypadá to, že se rozhodl převzít režii celcho představení, a to může mít katastrofální následky. Žádný právník nemůže Nicka hájit, pokud neví, co vlastně provedl.“

Truttwell se na mne zkoumavě podíval. Jak se ve svém monologu dostával na známější půdu, postupně znova nabýval své obvyklé profesionální jistoty. „Vy toho o celém případu víte patrně mnohem víc než já.“

Byla to otázka, ale hned jsem na ni neodpověděl. Potřeboval jsem si ujasnit, jaký postoj mám k Truttwellovi zaujmout. Nebylo ovšem zapotřebí žádné zvlášť velké změny v mém chování, protože jsem si musel přiznat, že od samého začátku práce na tomto případu mi nebyla jasná jeho motivace. Že jsem mu nedůvěřoval.

Teď se projevilo, že mě Truttwell k něčemu využíval a že v tom hodlá pokračovat. Jestli Sidney Harrow posloužil jako nástroj Randymu Shepherdovi, já jsem tak měl posloužit Truttwellovi. Teď čekal, hezký a elegantní, že začnu házet bláto na přítele jeho dcery.

Řekl jsem: „Fakta se v tomhle případě těžko shánějí. Já vlastně ani nevím, pro koho pracuju. Nebo jestli vůbec mám ještě v práci pokračovat.“

„Samozřejmě že máte,“ pravil blahosklonně. „Dostanete zaplaceno za všechno, co jste udělal, a já vám zaručuju, že na případu budete pracovat přinejmenším až do dnešního večera.“

„Kdo mi zaplatí?“

„Chalmersovi, pochopitelně.“

„Ale vy už je nezastupujete.“

„S tím si nedělejte starosti. Prostě mým prostřednictvím předložíte účet a oni ho proplatí. Vy nejste přece žádný nádeník a já nedovolím, aby se k vám jako k nádeníkovi chovali.“

Touhle dobročinností sleduje vlastní cíle, řekl jsem si v duchu. Vydrží mu jenom tak dlouho, dokud mě bude potřebovat. Vyvedlo mě to z míry. Znepokojoval mě konflikt, který se tu rýsoval. V takovýchto případech jsem se stával obvykle někým, na něhož nikdo nemusel brát ohled.

„Neměl bych tedy podávat zprávy Chalmersovům?“

„Ne. Ti vás už vlastně propustili. Netouží po pravdě o Nickovi.“

„Jak je mu?“

Truttwell pokrčil rameny. „O tom jeho matka nemluvila.“

„Komu mám tedy podávat zprávy?“

„Mně. Zastupuji Chalmersovu rodinu skoro třicet let a brzo dojdou k závěru, že mě nemohou jen tak lehce postrádat.“ Pronesl tu předpověď s úsměvem, ale vytušil jsem v ní náznak hrozby.

„Co když k tomu závěru nedojdou?“

„Ale dojdou, za to ručím. Jestli ovšem máte starosti o finanční stránku věci, mohu se zavázat, že vás ode dneška budu platit já.“

„Děkuju. Ještě si to rozmyslím.“

„Radši si to rozmyslete rychle,“ řekl usměvavě. „Jedu do Pasadeny na schůzku s paní Swainovou. Nabídla mi dnes ráno ke koupi staré rodinné fotografie. Bylo to potom, co mě paní Chalmersová propustila ze svých služeb. Byl bych rád, kdybyste tam jel se mnou, Archere.“

V mém povolání může člověk jenom málokdy dělat věci po svém. Kdybych byl odmítl spolupracovat s Truttwellem, mohl mi zabránit, abych se dál případem zabýval. Pravděpodobně by docílil, že by byl pro mne uzavřen celý okres.

Řekl jsem: „Pojedu svým vozem a setkám se s vámi u paní Swainové.Tam přece jedete, ne? Do Pasadeny?“

„Ano. Mohu tedy počítat s tím, že přijedete za mnou?“

Slíbil jsem mu to, ale nejel jsem za ním hned. Potřeboval jsem si ještě popovídat s jeho dcerou.

26. KAPITOLA

Betty přišla k domovním dveřím, jako bychom si to byli domluvili, a znova mě pustila do domu. „Mám dopisy,“ řekla tiše. „Dopisy, které vzal Nick svému otci ze sejfu.“

Odvedla si mě nahoru do svého pokoje a vytáhla ze zásuvky velkou obálku. Byla plná dopisů psaných na leteckém papíře, z větší části srovnaných podle dat. Muselo jich být na dvě stovky. „Jak víte, že je Nick vzal ze sejfu?“

„Sám mi to řekl předevčírem večer. Doktor Smitheram nás nechal chvilku o samotě. Nick mi pověděl, kde je má ve svém bytě schované. Včera jsem tam zašla a odnesla je.“

„Prozradil vám Nick, proč je vlastně vzal?“

„Ne.“

„A vy to víte?“

Usadila se na velký pestrobarevný polštář uprostřed pokoje. „Moc jsem o tom přemýšlela,“ řekla. „Asi to bude mít něco společného s jejich vzájemným vztahem. Tedy otce a syna. Přes všechny potíže si Nick pana Chalmerse vždycky velmi vážil.“

„Platí to i o vás a o vašem otci?“

„O mně nemluvíme,“ řekla upjatě. „Ostatně děvčata jsou jiná – u nás je to mnohem složitější. Chlapci buď chtějí být jako jejich tátové, nebo nechtějí. Myslím, že Nick chce.“

„To pořád ještě nevysvětluje, proč Nick ty dopisy ukradl.“

„Netvrdila jsem, že to dokážu vysvětlit. Ale napadá mě, že si tím třeba chtěl přisvojit statečnost svého otce, a tak. Chápete? Ty dopisy pro něj byly strašně důležité.“

„Proč?“

„O to se postaral pan Chalmers. Čítával je Nickovi nahlas – aspoň jejich úryvky.“

„V poslední době?“

„Ne. Když byl Nick malý.“

„Asi tak osmiletý?“

„Někdy v té době to začalo. Pan Chalmers se ho asi snažil poučovat, udělat z něj muže, co já vím.“ Mluvila o tom svérázném způsobu výchovy s jistou dávkou opovržení.

„Když bylo Nickovi osm let,“ řekl jsem, „přihodilo se mu něco velmi vážného. Víte o tom, Betty?“

Přikývla a nechala hlavu skloněnou. Vlasy jí zakryly celý obličej. „Zastřelil člověka. Včera mi to řekl. Ale já o tom nechci mluvit. To jistě pochopíte.“

„Mám jenom jedinou otázku. Jak se Nick na tu záležitost dívá dnes?“

Otřásla se, jako by jí byla zima. Jak tak seděla schoulená do klubíčka, schovaná za oponou svých vlasů, působila jako hromádka neštěstí. „Nechci o tom mluvit.“

Zvedla kolena a opřela si o ně hlavu, jako kdyby podvědomě chtěla napodobit Nickovu pozici zoufalství.

Odnesl jsem si dopisy k oknu. Z místa, kde jsem se usadil, bylo vidět průčelí domu Chalmersových, bíle zářící pod červenou střechou.

Ten dům měl svou historii, a já se dal do čtení prvního dopisu v naději, že si o ní doplním své znalosti.

Paní Estella Chalmersová, Pacific Street 2124, Pacific Point, Kalifornie

Pearl Harbor, 9. října 1943

Drahá maminko,

mám čas jenom na krátký dopis. Chci však, abys co nejdřív věděla, že se mé největší přání splnilo. Bylo mi řečeno, že tento můj dopis bude cenzurován z hlediska vojenského tajemství, takže se zmíním jenom o moři a o vzduchu, a ty už budeš vědět, kde plním svou povinnost. Maminko, cítím se, jako kdyby mě právě pasovali na rytíře. Prosím Tě, pověz dobré zprávy o mně i panu Rawlinsonovi.

Cesta z pevniny sem byla nudná, ale jinak příjemná. Mnoho mých kolegů pilotů trávilo čas tím, že na zádi lodi stříleli po létajících rybách. Řekl jsem jim nakonec, že zbytečně maří čas a kazí krásný den. Chvilku to vypadalo, že se budu muset poprat se čtyřmi nebo pěti najednou. Potom však uznali morální správnost mého názoru a ze zádě se stáhli.

Drahá maminko, doufám, že jsi zdravá a šťastná. Já jsem v životě nebyl šťastnější. Tvůj milující syn Larry

Domníval jsem se, že se z dopisu dovím něco, co by na případ vrhlo nové světlo, ale byl jsem zklamán. Napsal jej evidentně dost ješitný mladík plný ideálů, který šel do války s nepřirozeným nadšením. Jediné, co na celé věci bylo pozoruhodné, byl fakt, že se z toho chlapce stal od té doby takový suchar, jakým je Chalmers.

Další dopis v pořadí byl napsán asi osmnáct měsíců po prvním. Ten už byl zajímavější. Bylo to dílo zralejšího člověka, který válkou zřejmě vystřízlivěl.

Por. L. Chalmers loď Sorel Bay (CVE 185) 15. března 1945

Paní Estella Chalmersová, Pacific Street 2124, Pacific Point, Kalifornie

Nejdražší maminko,

jsem zase v první linii, takže chvíli potrvá, než můj dopis bude odeslán. Těžko se mi píše na pokračování. Připadá mi to, jako kdybych si psal deník, což se mi protiví, nebo jako bych si vyprávěl s diktafonem. Ale psaní Tobě, má nejdražší, to je něco jiného.

Až na věci, které by neprošly cenzurou, toho se mnou není moc nového. Létám, spím, čtu, jím a sním o domově. Jako všichni. Na to, že jsme postavili nejen nejmocnější, ale také nejlepší námořnictvo na světě, jsme my Američané banda hrozných suchozemských krys. Naším největším přáním je vrátit se na matičku pevnou zemi.

To se týká prostých námořníků, kteří se neustále těší na službu na pevnině a na demobilizaci, to se týká všech, kromě oficírů, kteří si teď budují kariéru. Platí to dokonce i o britských námořnících, s kterými jsem se nedávno setkal v jistém přístavu. Ten večer se k nám dostaly pověsti o tom, že se Německo zhroutilo, a bylo až dojemné pozorovat, jaké toužebné naděje to v těch Britech vzbudilo. Byly to předčasné pověsti, jak jistě víš, ale možná, že než dostaneš tento dopis, bude s Německem už doopravdy konec. A počítej s tím, že od toho dne bude do roka konec i s Japonskem.

Setkal jsem se s dvěma kolegy piloty, kteří se zúčastnili náletu na Tokio, a ti mi vyprávěli, jaké to bylo: báječné, říkali, protože ani jedno letadlo z jejich skupiny nedostalo zásah. (Moje eskadra takové štěstí nemá.) Vraceli se po splnění svých úkolů do Spojených států a měli z toho radost. Ale současně byli plni napětí, tváře měli strhané vyčerpáním, a jejich reakce byly neúměrně prudké. Na pilotech je něco, co připomíná závodní koně – jako by byli produkty šlechtění, dovedeného až na samý okraj přirozenosti. Doufám, že já se tak ostatním nejevím.

Velitel naší eskadry Wilson se tak rozhodně jeví. (Už nám poštu necenzuruje, tak to mohu napsat.) Je ve válce déle než čtyři roky a na první pohled ještě stále vypadá jako uhlazený absolvent Yaleovy univerzity, jímž byl před válkou. I v jeho chování je však náznak jakéhosi potlačovaného napětí. Obětoval válce to nejlepší, co v něm bylo, a už nikdy nebude takový, jak si sám představoval. (Po válce chce jít do konzulární služby.)

Až na jednu nebo dvě prudké dešťové přeháňky máme hezké počasí: zářící slunce a lesknoucí se modré moře. To při létání pomáhá. Jsou však dost velké vlny, a to není nic příjemného. Ta naše kocábka poskakuje a sténá, chvílemi se zavrtí jako nějaká tanečnice hula, a všechno přitom padá na podlahu. Moře, pohádko má… No, půjdu spát. S láskou Larry

Tohle byl dost působivý dopis, hlavně tím smutkem, který byl mezi řádky. Jedna věta se mi vryla do paměti: „Obětoval válce to nejlepší, co v něm bylo, a už nikdy nebude takový, jak si sám představoval.“ Zdálo se, že to platí nejen o veliteli eskadry, ale i o Chalmersovi.

Třetí dopis byl datován 4. července 1945:

Nejdražší maminko,

jsme skoro na rovníku a je příšerné horko – i když si nechci nijak stěžovat. Jestli budeme u tohoto atolu kotvit ještě zítra, pokusím se dostat z lodi a zaplavat si, což se mi nepodařilo už několik měsíců, od doby, co jsme odpluli z Pearl Harbor. Jedno z mých velkých potěšení je však sprcha, kterou si dopřávám každý večer před spaním. Voda není studená, protože moře má teplotu kolem 30 stupňů a nemůže ji tedy ochladit, a taky s ní musíme šetřit, protože všechna sladká voda, kterou používáme na palubě, se vyrábí kondenzací mořské vody. Ale já si sprchu vzít nedám.

Tady je krátký seznam dalších věcí, po kterých toužím: čerstvá vajíčka k snídani, sklenka studeného mléka, výlet na plachetnici z Pacific Pointu, možnost posedět a popovídat si s Tebou, maminko, na naší zahradě mezi horami a mořem. Hrozně mě polekalo, když jsem se dověděl, že jsi nemocná a že špatně vidíš. Prosím, poděkuj za mě paní Truttwellové (dobrý den, paní Truttwellová!) za to, že Ti předčítá nahlas.

O mě se bát nemusíš, maminko. Prožili jsme sice období, které nebylo zrovna nejklidnější (ztratili jsme v něm velitele eskadry Wilsona a až příliš mnoho dalších), ale teď bojujeme v naprostém bezpečí. V takovém, že z toho mám až pocit viny, ale ne zase tak silný, abych skočil přes palubu a začal plavat směrem k Japonsku. Odtamtud přicházejí dobré zprávy, co říkáš? Mám samozřejmě na mysli zprávy o zkáze japonských měst. Teď už není žádné tajemství, že se Japonsku chystáme udělat totéž, co jsme udělali jistému ostrovu (jehož jméno nesmím uvést), nad nímž jsem plnil mnoho bojových úkolů. S láskou Lany

Zasunul jsem dopisy zpět do obálky. Připadalo mi, jako by vyznačovaly body, umístěné na určité křivce. Chlapec nebo muž, který je psal, urazil cestu od nadšeného idealismu v prvním dopise k působivé a rychlé zralosti ve druhém, a k jisté únavě, která se projevovala ve třetím. Vrtalo mi hlavou, co tak závažného mohl vidět na svých dopisech Chalmers, že považoval za nutné předčítat z nich nahlas svému synovi.

Obrátil jsem se k dívce, která se po celou dobu ani nepohnula: „Četla jste ty dopisy, Betty?“

Zvedla hlavu. Měla nepřítomný pohled. „Promiňte, co jste říkal? Trošku jsem se zamyslela.“

„Četla jste tyhle dopisy?“

„Některé. Chtěla jsem vědět, proč bylo kolem nich tolik povyku. Mně připadají nudné. Z toho o bombardování Okinawy se mi dělá nanic.“

„Mohu si nechat ty tři, co jsem přečetl?“

„Nechte si je třeba všechny. Kdyby je tu tatínek objevil, musela bych vysvětlovat, jak jsem k nim přišla. A to by byl další hřebík do Nickovy rakve.“

„On není v žádné rakvi. Takovéhle řeči nejsou k ničemu.“

„Prosím vás, nemluvte se mnou jako děd vševěd.“

„Proč ne? Já si vůbec nemyslím, že lidi hned od narození vědí všechno a když zestárnou, tak zas všechno zapomenou.“

Řekl jsem to ostře, ale Betty zareagovala velmi klidně. „To je platónská koncepce a já v ni taky nevěřím.“ Zvedla se a letargie z ní rázem spadla. „Co kdybyste vrátil ty dopisy panu Chalmersovi? Nemusel byste mu přece říkat, odkud je máte.“

„Je doma?“

„Nemám tušení. Nesedím pořád u tohohle okna a nedávám pozor na jejich dům.“ Se smutným úsměvem dodala: „To dělám maximálně jenom tak šest až osm hodin denně.“

„Nemyslíte, že už je načase, abyste si to odvykla?“

Zklamaně se na mne podívala: „Vy už jste taky proti Nickovi zaujatý?“

„Přece víte, že ne. Jenže jeho skoro neznám. Znám vás. A ani trochu se mi nelíbí, když vás vidím, jak se potácíte mezi dvěma krajnostmi.“

„Myslíte tím Nicka a tatínka. Já se mezi nimi nepotácím.“

„Ale ano. Jste jako zakletá princezna, ale ty neustálé potyčky s otcem vám jenom připadají jako osvobozovací válka. Ve skutečnosti vám žádné vysvobození přinést nemohou. Spíš se jejich zásluhou na otce ještě víc citově upnete. A i kdyby se vám podařilo rozejít se s ním, svobodu tím nezískáte. Ocitnete se tak jenom v situaci, kdy vládu nad vámi převezme jiný velice náročný muž. A tím myslím Nicka.“

„Nemáte právo na něj takhle útočit…“

„Já útočím na vás,“ řekl jsem. „Nebo spíš na tu situaci, do které jste se dostala. Proč se konečně k něčemu nerozhodnete a nejednáte podle toho?“

„K čemu se mám rozhodnout?“

„Na to byste se neměla ptát mě. Je vám pětadvacet let.“

„Ale já se bojím.“

„Čeho?“

„Nevím. Prostě se bojím.“ Po delším odmlčení řekla zastřeným hlasem: „Víte, co se stalo s mou matkou. Vyprávěla jsem vám to přece. Dívala se právě z tohoto okna – mívala v tomhle pokoji šicí stroj – a viděla u Chalmersů v domě světlo, když tam žádné být nemělo. Tak se tam šla podívat a vyplašila zloděje. Přejeli ji autem a zabili ji.“

„Proč ji zabili?“

„To nevím. Možná to byla jenom nešťastná náhoda.“

„Co ti zloději u Chalmersů hledali?“

„Nevím.“

„Kdy se to stalo, Betty?“

„V létě v pětačtyřicátém.“

„To jste byla ještě moc malá, než abyste se na to pamatovala, ne?“

„Byla, ale tatínek mi to vyprávěl. A od té doby jsem se nepřestala bát.“

„To vám nevěřím. Ten večer, co přišli k Chalmersovům paní Tras– ková a Harrow, jste nejednala vůbec bojácně.“

„Přesto jsem měla hrozný strach. A neměla jsem tam chodit. Teď jsou oba mrtví.“

Začínal jsem chápat, z čeho měla strach. Domnívala se, že Harrowa i paní Traskovou zabil Nick a že ona sama k tomu přispěla. A možná někde v podvědomí jí utkvěl falešný pocit viny, zapomenutý a nikdy nevyslovený, že jako malé děcko zavinila smrt své matky.

27. KAPITOLA

Z dumání o minulosti mě vyrušilo auto dole pod oknem. Byl to Chalmersův černý rolls royce. Lawrence Chalmers vystoupil a poněkud nejistým krokem došel k domovním dveřím. Odemkl a zmizel v domě. „Teď jste mě přistihla při činu,“ řekl jsem Betty. „Při jakém?“

„Že se taky zajímám o Chalmcrsovy. A oni přitom zase tak moc zajímaví nejsou.“

„Možná nejsou. Ale jsou zvláštní. Je to typ lidí, kterých si každý musí všimnout.“

„Proč si oni nevšímají nás?“

Přizpůsobila se mému tónu. „Protože se starají jen sami o sebe. My ostatní jim můžeme být ukradení.“ Nevesele se usmála. „Vidíte, už vás chápu. Měla bych se taky víc starat sama o sebe.“

„Nebo o něco jiného. Co vás vlastně nejvíc baví?“

„Historie. Nabídli mi stipendium na studijní cestu. Jenže já měla dojem, že moje místo je tady.“

„Jestli se chcete věnovat kariéře hlídače jednoho domu…“

„Už jste mě přesvědčil, pane Archere. Nekažte to.“

Rozloučil jsem se s ní, uložil dopisy do zavazadlového prostoru svého vozu a přešel ulici k Chalmersovu domu. Dostavila se u mne jakási opožděná reakce na smrt Bettiny matky, která se teď – jak to vypadalo – stala integrální součástí celého případu. Bude-li Chalmers ochotný, mohl by mi pomoct tomu všemu porozumět.

Otevřel mi sám. Utrápený výraz jako by protáhl jeho kostnatý obličej. Tvář měl popelavou a v očích mu seděla únava.

„Vás jsem tu nečekal, pane Archere.“ Řekl to zdvořile, ale bez zvláštního nadšení. „Pokud vím, moje žena s vámi přerušila diplomatické styky.“

„Mluvit jsme snad spolu nepřestali, alespoň doufám. Jak je Nickovi?“

„Docela dobře.“ Opatrně vážil každé slovo. „Já i moje paní máme důvod být vám vděčni za vaši pomoc. Chtěl bych, abyste to věděl. Bohužel jste se však octnul mezi Truttwellem a doktorem Smitheramem. Ti dva spolu nemohou spolupracovat a my jsme se za daných okolností museli rozhodnout pro Smitherama.“

„Doktor na sebe bere opravdu velkou zodpovědnost.“

„Patrně ano. Ale to se vás netýká.“ Chalmers začínal být trochu popudlivý. „Doufám, že jste sem nepřišel na doktora Smitherama nasazovat. V takovéto situaci člověk musí mít v někom oporu.“ Překvapilo mě, když dodal: „Jsme taky jenom lidi. Sami to všechno neuneseni.“

Směs žalu a vzteku, s níž vyslovil poslední dvě věty, mě poněkud vyvedla z míry. „Souhlasím s vámi, pane Chalmersi. A jestli je to jen trochu možné, rád bych vám v tom také pomohl.“

Podezřívavě si mě změřil: „Nechtěl byste mi říct jak?“

„Začínám do celého toho případu vidět. Myslím, že k něčemu muselo dojít ještě dřív, než se Nick narodil, a že k tomu ke všemu přišel jako slepý k houslím. Nemohu slíbit, že ho z toho dostanu, ale doufám, že se mi podaří dokázat, že je spíš obětí. Obětním beránkem.“

„Dost dobře vám nerozumím,“ řekl Chalmers. „Ale pojďte dál.“

Zavedl mě do pracovny, kde celý případ začal. Měl jsem stísněný pocit, jako kdyby ta místnost byla dosud plná událostí, které se v ní odehrály, jako kdyby zde spotřebovaly většinu místa a vzduchu k dýchání. Najednou mě napadlo, že Chalmersovi možná neustále sedí za krkem stará rodinná historie jako můra, že se jí většinu života nemůže zbavit.

„Dáte si sherry, příteli?“

„Ne, děkuju.“

„V tom případě si nedám ani já.“ Posunul si otáčecí židli a sedl si proti mně ke konferenčnímu stolku. „Myslím, že jste mě chtěl seznámit s vývojem situace.“

„Pokusím se o to, pane Chalmersi. Když mi pomůžete.“

„V čem bych vám mohl já pomoct? Všechno se odehrálo nezávisle na mně.“ Bezmocně rozhodil rukama.

„Pak vás prosím, abyste se mnou měl aspoň chvilku strpení. Právě jsem mluvil s Betty Truttwellovou o smrti její matky.“

„To byla tragická nehoda.“

„Myslím, že mohlo jít o víc než o pouhou nehodu. Slyšel jsem, že paní Truttwellová byla nejdůvěrnější přítelkyní vaší matky.“

„Ano, to je pravda. Paní Truttwellová byla k mé matce nesmírně laskavá, zvlášť ke konci. Jestli jí něco zazlívám, tak jenom to, že přede mnou tajila, jak na tom byla maminka špatně. Tehdy v létě jsem byl ještě v zámoří a neměl jsem ani tušení, že umírá. Dovedete si představit, jak mi bylo, když se má loď v polovině července vrátila k západnímu pobřeží a já zjistil, že jsou obě mrtvé.“ Zvedl ke mně usoužené modré oči. „A vy mi teď chcete namluvit, že smrt paní Truttwellové nemusela být jenom nehoda.“

„Každopádně je nutné tuto otázku vyjasnit. Jestliže dojde k zabití ůkladným způsobem, zákon to v každém případě kvalifikuje jako vraždu. A já začínám mít podezření, že paní Truttwellová byla zavražděna. Byla nejbližší přítelkyní vaší matky, musela znát všechna její tajemství.“

„Maminka neměla žádná tajemství. Celé město si jí vážilo.“

Chalmers se zlostně zvedl a otáčecí židle se skřípavě roztočila. Ostentativně se ke mně obrátil zády. Působilo to podivným dojmem: jako chování malého umanutého kluka. Stál čelem k obrazu zakrývajícímu sejf: plachetnice, nazí Indiáni, španělští vojáci pochodující po nebi.

„Jestli Truttwellovi pomlouvají mou matku,“ řekl, „podám na ně žalobu pro urážku na cti.“

„Nic takového se nestalo, pane Chalmersi. Proti vaší matce nikdo neřekl ani slovo. Pokouším se jenom zjistit, kdo asi byli ti lidé, co se do tohoto domu v pětačtyřicátém roce vloupali.“

Obrátil se. „Má matka je docela určitě neznala. Ta se stýkala jenom s lidmi z nejlepších kalifornských kruhů.“

„O tom nepochybuju. Ale ti zloději pravděpodobně znali vaši matku a pravděpodobně věděli, že v domě je něco, co stojí za odcizení.“

„To se dá snadno vysvětlit,“ řekl Chalmers. „Maminka si nechávala doma všechny peníze. Byl to zvyk, který zdědila po mém otci. Právě tak jako ty peníze. Neustále jsem ji přemlouval, aby je dala do banky, ale neposlechla mě.“

„Zloději ty peníze odnesli?“

„Ne. Když jsem se vrátil, našel jsem je tu netknuté. Ale maminka byla pod drnem. A paní Truttwelová také.“

„Bylo to hodně peněz?“

„Hodně. Několik set tisíc.“

„Jak k nim vaše maminka přišla?“

„Už jsem o tom mluvil: zdědila je po mém otci.“ Dotčeně se na mne podíval, jako by mě podezříval, že chci jeho matku znova urazit. „Vy snad pochybujete o tom, že jí ty peníze patřily?“

„Rozhodně ne. Nemohli bychom na vaši matku chviličku zapomenout?“

„Já nemohu.“ S jakousi chmurnou pýchou dodal: „Já žiju s myšlenkami na maminku neustále.“

Chvíli jsem počkal a pak jsem se pokusil znova: „Chci se dostat k jádru věci. V tomto domě, přímo v tomto pokoji, došlo v rozmezí třiadvaceti let ke dvěma vloupáním. Nebo aspoň k dvěma pokusům o krádež. Předpokládám, že je mezi nimi spojitost.“

„Spojitost? V čem?“

„V lidech, kteří byli do obou případů zapleteni.“

Chalmers se zatvářil zmateně. Opět si sedl naproti mně. „Obávám se, že vám vůbec nerozumím.“

„Mám prostě dojem, že do obou vloupání mohli být zapletení aspoň zčásti stejní lidé a že měli v zásadě stejné motivy. Kdo spáchal to druhé, víme. Byl to vás syn Nick, který jednal pod jakýmsi tlakem Jean Traskové a Sidneyho Harrowa.“

Chalmers se nachýlil dopředu a schoval tvář do dlaní. Počínající pleš se mu leskla a vypadala jako tonzura.

„On ty lidi zabil?“

„Už jsem vám řekl, že o tom pochybuju, ale nemohu to dokázat. Dosud nemohu. Ale zůstaňme u těch vloupání. Nick odcizil zlatou skřínku, ve které byly vaše dopisy.“ Dal jsem si pozor, abych se přitom slovem nezmínil o jeho matce. „Že zmizely ty dopisy, to byla pravděpodobně náhoda. Hlavní věc, o kterou šlo, byla ta zlatá skříňka: paní Trasková ji chtěla. Jestlipak víte proč?“

„Asi proto, že byla zlodějka.“

„Ona se za zlodějku nepovažovala. O skříňce se mnou mluvila naprosto otevřeně. Patři la její babičce. Po babiččině smrti ji dostala vaše matka. Od dědečka paní Traskové.“

Chalmersovi poklesla hlava. Prsty si hrábl do vlasů. „Mluvíte o panu Rawlinsonovi, viďte?“

„Ano. Dělám to nerad.“

„Je to pro mě nesmírně skličující,“ řekl. „Vy tu překrucujete neškodný vztah mezi starším mužem a zralou ženou…“

„Ponechme jejich vztah stranou.“

„Já nemůžu,“ řekl Chalmers. „Já ho nemůžu ponechat stranou.“ Hlava mu klesla ještě níž.

„Já nikoho neodsuzuju, pane Chalmersi. Vaši matku rozhodně ne. Poukazuju pouze na to, že existovalo spojení mezi ní a Samuelem Rawlinsonem. Rawlinson byl ředitelem banky, Pasadenské západní banky. Ta udělala přibližně v době vloupání bankrot. Došlo tam k defraudaci, z které byl obviněn – asi právem – Rawlinsonův zeť Eldon Swain. Ale také jsem slyšel, že ty peníze možná ukradl sám pan Rawlinson.“

Chalmers se napřímil. „Kdo může něco takového říkat?“

„Další osoba zapletená do našeho případu – několikrát odsouzený zloděj, nějaký Randy Shepherd.“

„A vy věříte takovému člověku a necháte ho očerňovat dobré jméno mé matky?“

„Kdo mluví o vaší matce?“

„Copak mi zrovna nechcete vyprávět báječnou teorii o tom, že má matka vzala kradené peníze od toho kurevníka? Copak to ten váš prohnilej mozek zrovna nezplodil?“

Oči se mu zalily slzami vzteku. Vstal, celý bez sebe se po mně ohnal a pokusil se mi dát facku. Nepovedlo se mu to. Chytil jsem ho za zápěstí a ruku mu připažil.

„Jak vidím, tak se nedomluvíme. Škoda, pane Chalmersi.“

Odešel jsem, sedl do auta a namířil si to dolů k dálnici. Na pobřeží se stále ještě válely šedivé chuchvalce mlhy.

28. KAPITOLA

Ve vnitrozemí, v Pasadeně, bylo vedro. Před domem paní Swainové si na ulici hrály děti. Truttwellův cadillac, zaparkovaný u chodníku, je přitahoval jako magnet.

Truttwell seděl za volantem a probíral se úředními lejstry. Netrpělivě vzhlédl.

„Dal jste si pořádně načas.“

„Něco mi do toho přišlo. A taky si nemohu dovolit cadillac.“

„Já si zase nemohu dovolit čekat na lidi celou věčnost. Ta ženská říkala, že tu bude ve dvanáct.“

Na mých hodinkách bylo půl jedné. „Paní Swainová sem jede ze San Diega?“

„Předpokládám. Déle než do jedné čekat nebudu.“

„Třeba se stalo něco s jejím vozem. Má hodně starou káru. Doufám, že se nestalo nic jí.“

„To určitě ne.“

„Byl bych rád, kdybych si mohl být tak jistý jako vy. Ten člověk, co je podezřelý z vraždy její dcery, byl včera večer v Hemetu. Zřejmě jede právě sem do Pasadeny. V ukradeném voze.“

„O kom to mluvíte?“

„O Randym Shepherdovi. To je recidivista, který kdysi pracoval u manželů Swainových.“

Truttwella to zřejmě moc nezajímalo a vrátil se ke svým spisům. Zahlédl jsem, že to jsou rozmnožené kopie zakládací smlouvy čehosi, co se jmenovalo Smithcrainova nadace.

Zeptal jsem se Truttwella, oč jde. Neodpověděl a dokonce ani nevzhlédl. Dost se mě to dotklo. Šel jsem a vytáhl z kufru svého vozu obálky s dopisy.

„Zmínil jsem se vám o tom, že jsem získal ty dopisy?“ zeptal jsem se jakoby mimochodem.

„Ty Chalmersovy? Víte velmi dobře, že jste se mi o tom nezmínil. Jak jste k nim přišel?“

„Byly v Nickově bytě.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl. „Tak se na ně podíváme.“

Přisedl jsem si k němu na přední sedadlo a podal mu obálku. Nahlédl do ní.

„Panebože, z toho ale dýchá minulost! Estella Chalmersová pro tyhle dopisy žila, víte? Ty první za moc nestály, pokud si vzpomínám. Ale pak se Larryho epištoly dost zlepšily. Získal praxi.“

„Vy jste je četl?“

„Některé. Estella jinak nedala. Byla na toho svého mladého hrdinu moc pyšná.“ Z jeho hlasu zněla ironie. „Ke konci, když úplně přestala vidět, chtěla na nás – na mé ženě a na mně – abychom jí je předčítali nahlas. Pokoušeli jsme se ji přemluvit, aby si najala nějakou ženu, která by se o ni starala a zároveň jí dělala společnici, ale ona to odmítla. Estella měla silně vyvinutý smysl pro soukromí a čím byla starší, tím to bylo horší. Hlavní břemeno odpovědnosti za ni připadlo mé ženě.“ Hlasem plným lítosti dodal: „To jsem neměl připustit.“

Odmlčel se. Ticho jsem nakonec musel přerušit já. „Co vlastně paní Chalmersové bylo?“

„Myslím, že měla zelený zákal.“

„Na ten ale jistě neumřela.“

„To ne. Podle mého názoru umřela žalem – žalem pro mou ženu. Přestala jíst, přestala mít zájem o cokoli. Nakonec jsem k ní zavolal lékaře. Proti její vůli. Ležela v posteli tváří ke zdi a vůbec mu nedovolila, aby ji vyšetřil. Ani podívat se na ni nesměl. A zakázala mi, abych se pokusil dostat Larryho ze zámoří domů.“

„Proč?“

„Tvrdila, že je naprosto v pořádku, i když bylo jasné, že není. Myslím, že chtěla umřít o samotě, aby ji nikdo neviděl. Estella bývala moc krásná a zbytky té krásy si zachovala skoro až do smrti. Jak stárla, byla taky čím dál lakomější. To u starších žen bývá, ani byste nevěřil, jak často. Představa, že by do domu přišel lékař nebo že by si najala ošetřovatelku, připadala Estelle jako hrozná marnotratnost. Vlastně mě málem přesvědčila, že nemá na rozhazování. A přitom byla ovšem celou tu dobu hodně bohatá.

Nikdy nezapomenu na ten den po pohřbu. Larry byl konečně po všech těch obvyklých byrokratických průtazích na cestě domů. Přijel vlastně jenom o pár dní později. Jenže vykonavatel závěti nechtěl čekat s prohlídkou domu a celé pozůstalosti. Jako soudní zaměstnanec dobře znal Estellu i jejího muže. Asi věděl – nebo aspoň měl podezření – že má všechny peníze doma, stejně jako předtím míval soudce Chalmers. A pak tu ovšem byl ten pokus o vloupání. Kdybych byl tehdy při smyslech, byl bych se do toho sejfu podíval hned příští den ráno. Jenže to jsem měl spoustu vlastních starostí.“

„Máte na mysli úmrtí své ženy?“

„Smrt mé ženy, to bylo samozřejmě hlavní neštěstí. Ale současně na mě také dolehla plná zodpovědnost za výchovu naší malé dcery.“

Podíval se mi přímo do očí. Ve tváři měl bolest. „Nevyrovnal jsem se s tím úkolem příliš úspěšně.“

„Důležité je, že pro vás ten úkol skončil. Betty je dospělá. Musí se už o sebe postarat sama.“

„Ale nemohu přece dopustit, aby si vzala Nicka Chalmerse.“

„Když to budete tak často opakovat, vezme si ho.“

Truttwell se opět odmlčel. Vypadalo to, že se konečně aspoň ve vzpomínkách pokouší dohnat ztracený čas. Když se v jeho očích zase objevila přítomnost, zeptal jsem se:

„Máte nějakou představu o tom, kdo zabil vaši ženu?“

Zavrtěl hlavou. „Policie nenašla jediného podezřelého“

„Kdy ji zabili?“

„3. července 1945.“

„Jak k tomu přesně došlo?“

„To vlastně nevím. Jediným svědkem byla Estella Chalmersová, a ta byla slepá a nic nemohla vidět. Moje žena si zřejmě všimla, že se u Chalmersů děje něco divného, a šla se tam podívat. Zloději ji pak pronásledovali ven na ulici a srazili ji autem. Nebylo to jejich auto – bylo ukradené. Policie pak ten vůz našla v rákosí blízko San Diega. Byly na něm… Na nárazníku zůstaly stopy a podle nich bylo prokázáno, že mou ženu zabili tím autem. Vrazi pravděpodobně uprchli přes hranice.“

Truttwellovo čelo bylo lesklé potem. Otřel si je hedvábným kapesníkem.

„Bojím se, že o událostech toho večera vám už víc neřeknu. Byl jsem tenkrát úředně v Los Angeles. Vrátil jsem se domů pozdě v noci a našel svou ženu v márnici a svou dcerku v péči jedné ženy od policie.“

Zlomil se mu hlas a já měl najednou možnost nahlédnout pod povrch Truttwellovy ješitné samolibosti. Byl v něm nesmíme hluboký smutek, který stravoval značnou část jeho životní energie. Snad působil dojmem malichernějšího člověka, než opravdu byl. Nebo býval.

„Odpusťte, pane Truttwelle, ale já vám ty otázky musel položit.“

„Dost dobře nechápu, co to má za význam.“

„Já zatím taky ne. Když jsem vás přerušil, mluvil jste o vykonavateli závěti a o prohlídce domu.“

„Ano. Jako zástupce Chalmersovy rodiny jsem mu otevřel dům, a podle číselné kombinace, kterou mi krátce předtím svěřila Estella, i sejf. A ukázalo se ovšem, že je přímo napěchovaný penězi.“

„Kolik tam bylo?“

„Nevzpomínám si na přesnou sumu. Docela určitě to dělalo pár stovek tisíc. Vykonavateli trvalo skoro celý den, než to spočítal, i když mezi bankovkami byly i desetitisícové.“

„Nevíte, odkud se tam ty peníze vzaly?“

„Zčásti to bylo asi dědictví po manželovi. Jenže když Estella ovdověla, byla ještě docela mladá, a není žádné tajemství, že v jejím životě se vystřídalo několik dalších mužů. Jeden nebo dva z nich byli velice úspěšní. Pravděpodobněji peníze dávali nebo radili, jak je má investovat.“

„A jak se má přitom vyhnout daním?“

Truttwell se neklidně zavrtěl na sedadle: „Je to už tak dávno, že je snad zbytečné o tom hovořit.“

„Mně se to naopak zdá dost důležité.“

„Jestli to tedy musíte vědět,“ vyjel netrpělivě, „tak problém s daněmi byl jednou provždy vyřešen. Podařilo se mi přesvědčit úřady, aby se spokojily s dědickou daní z celého obnosu. Zdroj těch peněz nebylo možné zjistit.“

„Mě zajímá právě ten jejich zdroj. Slyšel jsem, že jedním z mužů v životě paní Chalmersové byl pasadenský bankéř pan Rawlinson.“

„Byl. A dlouhá léta. Ale to skončilo dávno předtím, než zemřela.“

„Ne zas tak moc dávno,“ řekl jsem. „V jednom dopise, psaném na podzim v třiačtyřicátém roce, ho Larry pozdravuje. To znamená, že v té době se jeho matka s Rawlinsonem ještě stýkala.“

„Opravdu? Co si Larry myslel o Rawlinsonovi?“

„V dopise se o něm zmiňuje jen okrajově.“

Byl bych mohl dát Truttwellovi úplnější odpověď, ale rozhodl jsem se, že o rozhovoru s Chalmersem pomlčím. Aspoň prozatím. Bylo mi jasné, že by jej Truttwell neschválil.

„Nač to narážíte, Archere? Chcete tím říct, že zdrojem peněz paní Chalmersové byl Rawlinson?“

Jako kdyby byl tou větou stiskl nejdůležitější tlačítko a uzavřel okruh: v obývacím pokoji paní Swainové začal zvonit telefon. Zazvonil desetkrát a pak zase nastalo ticho.

„K tomu jste došel vy,“ řekl jsem.

„Jenže já mluvil o mužích v životě Estelly Chalmersové všeobecně. Já tím nemyslel právě Samuela Rawlinsona. Přece moc dobře víte, že po té defraudaci zkrachoval.“

„Jeho banka zkrachovala.“

Výraz Truttwellová obličeje se změnil překvapením: „Nechcete přece tvrdit, že ty peníze zpronevěřil on sám?“

„Konečně jsme u toho.“

„To myslíte vážně?“

„Nevím, co si o tom mám myslet. Mám to od Randyho Shepherda. A jemu to prý řekl Swain. Což ovšem neznamená, že by to musela být pravda.“

„Tomu bych nevěřil. My přece víme, že Swain s těmi penězi utekl.“

„Víme jenom, že utekl. Jenže pravda není vždycky tak jednoduchá: obyčejně bývá stejně složitá jako lidé. Jako lidská povaha. Dejme tomu, že Swain ukradl v bance nějaké peníze, Rawlinson ho přitom nachytal a pak sám ukradl daleko víc. Dejme tomu, že použil sejfu paní Chalmersové k úschově těch peněz a že ona zemřela dřív, než si je stačil odnést.“

Truttwel na mne zíral pohoršené, ale současně i se zájmem: „Vy máte zvrhlou fantazii, Archere.“ Ale hned na to se zeptal: „Kdy přesně došlo k té defraudaci?“

Podíval jsem se do svého černého zápisníku: „1. července 1945.“

„To bylo jen pár týdnů před smrtí Estelly Chalmersové. Což tu vaši konstrukci vylučuje.“

„Skutečně? Rawlinson přece nevěděl, že umře. Třeba plánovali, že s těmi penězi někam odjedou a budou spolu žít.“

„Starý muž a slepá žena? To je směšné.“

„Ani tohle mou konstrukci nevylučuje. Lidé se často chovají směšně. Kromě toho Rawlinson v pětačtyřicátém nebyl tak starý. Bylo mu přibližně tolik, kolik je teď vám.“

Truttwell se začervenal. Věk mu evidentně nebyl lhostejný. „S tímhle šíleným nápadem se radši nikomu jinému nesvěřujte. Rawlinson by vás mohl žalovat pro urážku na cti.“ Znova se na mne zkoumavě zadíval: „Vy si zřejmě bankéřů moc nevážíte, co?“

„Nic proti nim nemám. Ale nemůžete si nepovšimnout, že vysoké procento defraudantů je z řad bankéřů.“

„To je spíš otázka příležitosti.“

„Přesně tak.“

Telefon v domě paní Swainové se opět rozdrnčel. Napočítal jsem čtrnáct zazvonění, než umlkl. V té chvíli byla má vnímavost zřejmě naladěna na nejvyšší stupeň citlivosti. Měl jsem pocit, jako by se ten dům chtěl se mnou podělit o nějaké tajemství.

Byla jedna hodina. Truttwell vylezl z vozu a začal přecházet sem a tam po rozbitém chodníku. Jeden z malých chlapců se na něho zavěsil a napodoboval každý jeho pohyb jako opička. Truttwell si toho všiml a odehnal ho. Vzal jsem obálku s dopisy a zamkl ji do kovové skřínky v kufru svého vozu.

Když jsem vzhlédl, vjížděl právě do uličky starý černý volkswagen paní Swainové. Zabočil na betonové pruhy vedle domku a zůstal stát. Několik dětí zamávalo a řeklo: „Brej den.“

Paní Swainová vystoupila a šla nám vstříc po nahnědlém zimním trávníku. V přiléhavých černých šatech a na vysokých podpatcích se pohybovala dost nemotorně. Představil jsem ji Truttwellovi a oba si upjatě podali ruce.

„Moc se omlouvám, že jsem vás nechala čekat,“ řekla. „Když jsem se zrovna chystala odjet, přišel k mému zeti policista a přes hodinu mě zpovídal.“

„Co chtěl vědět?“

„Spoustu věcí. Chtěl, abych mu podrobně vyprávěla, co vím o Randym Shepherdovi od té doby, co byl zahradníkem u nás v San Marinu. Vypadal, jako by si myslel, že teď si Randy vezme na mušku mě. Jenže já se Randyho nebojím a nevěřím, že zabil Jean.“

„Koho podezříváte vy?“ zajímal jsem se.

„Jestli je naživu můj muž, ten by toho byl schopen.“

„Ten je mrtvý, paní Swainová. V tom máme stoprocentní jistotu.“

„A kam přišly ty peníze, jestli je opravdu mrtvý?“ Naklonila se a vztáhla ke mně obě ruce jako žebrák, který prosí o kus chleba.

„To nikdo neví.“

Chytila mě za ruku: „Musíme ty peníze najít. Dám vám polovičku, když mi je najdete.“

V hlavě mi zazněl vysoký kvílivý tón. Chvilku jsem myslel, že je to pouze má negativní reakce na chudáka starou paní Swainovou. Pak mi došlo, že kvílivý tón nezní jenom v mé hlavě.

Vyluzovala ho siréna policejního vozu kdesi ve městě. Zvuk nabýval na intenzitě, ale byl ještě daleko a nezdálo se, že by se nás jakkoli týkal.

Z bulváru zazněl jiný zvuk, daleko bližší. Zaječení pneumatik prudce se řítícího auta. Černý otevřený kabriolet značky Mercury se stočil do naší uličky. Dostal smyk. Málem srazil několik dětí, které se před ním rozprchly jako hejno vrabců.

Muž za volantem byl oholený a měl nápadně lesklé zrzavé vlasy, na první pohled umělé. Navzdory té paruce jsem poznal Randyho Shepherda. A on poznal mne. Projel kolem nás na konec bloku, tam odbočil k severu a zmizel. Na druhém konci bloku, na bulváru, se na zlomek vteřiny objevil policejní vůz. Nezastavil ani nezpomalil, ale řítil se po bulváru dál.

Vyrazil jsem za Shepherdem a pokusil se ho dohnat, ale neměl jsem naději na úspěch. Byl tady doma a jeho ukradený kabriolet měl mnohem rychlejší akceleraci než můj ojetý vůz. V jednom okamžiku jsem ho zahlédl, jak daleko přede mnou přejíždí most. Shepherdova zrzavá paruka zářila nad volantem jako bengálský oheň.

29. KAPITOLA

Ocitl jsem se ve slepé ulici, která končila náspem. Za ním se otvírala hluboká strž. Vypnul jsem motor a pokusil jsem se uklidnit.

Přibližně stejně vysoko, jako jsem byl já, kroužil jestřáb nad vrcholky stromů. Rostly ve strži podél nějakého potoka, skrytého v houštině dubových a platanových větví. Po chvíli mi došlo, že je to tatáž strž, která přetíná Locust Street, kde bydlí Rawlinson. Stál jsem však na její opačné, západní straně.

Dlouhou objížďkou jsem se dostal do Locust Street. Když jsem do ní vjel, první, čeho jsem si všiml, byl otevřený černý kabriolet značky Mercury, stojící půl bloku od Rawlinsonova domu. Klíčky byly v zapalování. Dal jsem je do kapsy.

Zajel jsem se svým vozem až před dům a vystoupil na verandu. Málem jsem se přitom na zlomeném dřevěném schůdku přerazil. Paní Shepherdová mi otevřela a položila prst na ústa. V očích měla úzkost.

„Tiše,“ zašeptala. „Pan Rawlinson spí.“

„Mohu si na minutku promluvit s vámi?“

„Teď ne. Mám moc práce.“

„Přijel jsem kvůli tomu až z Pacific Pointu.“

Tato informace jako by ji fascinovala. Nespustila ze mne oči, zavřela za sebou tiše dveře a vyšla na verandu.

„Co je v Pacific Pointu novýho?“

Vyznělo to jako ryze konverzační otázka, ale pravděpodobně v sobě obsahovala spoustu jiných otázek, které se bála položit. Měl jsem z ní pocit, že se na stará kolena znova zřítila do zoufalých nejistot svého mládí.

„Celkem všechno při starém,“ řekl jsem. „Samé potíže. Myslím, že všechny začaly tímhle.“

Ukázal jsem jí Nickovu absolventskou fotografii, kterou jsem sebral Sidneymu Harrowovi. Zavrtěla nad ní hlavou:

„Vůbec nemám ponětí, kdo by to moh bejt.“

„Vážně?“

„Vážně.“ A klidně dodala: „V životě jsem toho mladíka neviděla.“

Skoro jsem jí uvěřil. Jenomže se zapomněla zeptat, kdo to je.

„Jmenuje se Nick Chalmers. Tohle prý měla být jeho absolventská fotka. Jenže Nick univerzitu nedokončí.“

Nezeptala se: „Proč ne?“ Zeptaly se na to jenom její oči.

„Nick je v nemocnici, protože se pokusil o sebevraždu. Jak říkám, všechny potíže začaly, když do města přijel muž, který se jmenoval Sidney Harrow, a začal Nicka pronásledovat. Tuhle fotku si přinesl s sebou.“

„Jak k ní přišel?“

„Dostal ji od Randyho Shepherda,“ řekl jsem.

Její tmavá tvář jako by rázem zšedla. „Proč mi to všecko vykládáte?“

„Protože vidím, že vás to zajímá.“ Stejně tiše jsem se zeptal: „Randy je v domě?“

Bezděky se podívala vzhůru, z čehož se dalo usoudit, že Shepherd je asi v prvním patře. Neodpověděla.

„Vím, že tu je, paní Shepherdová. Být na vašem místě, nesnažil bych se ho krýt. Hledá ho policie a může tu být každou chvíli.“

„Kvůli čemu ho zase hledají?“

„Kvůli vraždě. Kvůli vraždě Jean Traskové.“

Zasténala. „To mi neřek.“

„Je ozbrojený?“

„Má nůž.“

„Pistoli nemá?“

„Žádnou jsem neviděla.“ Natáhla ruku a dotkla se mých prsou. „Víte jistě, že Randy dal tu fotku tomu druhýmu chlapovi – tomu, co přijel do Pacific Pointu?“

„Vím to naprosto jistě, paní Shepherdová.“

„Tak čert ho vem.“ Začala sestupovat po schůdkách.

„Kam jdete?“

„K sousedům. Zavolat policii.“

„To bych nedělal, paní Shepherdová.“

„Vy byste to třeba nedělal. Jenže já už jsem kvůli němu vytrpěla v životě dost. Nepudu kvůli němu ještě do kriminálu.“

„Pusťte mě dovnitř a já si s ním promluvím.“

„Ne. Tady jde o můj krk. Zavolám policajty.“ Znova se obrátila k odchodu.

„Nepospíchejte tolik. Nejdřív odtud musíme dostat pana Rawlinsona. Kde je Randy?“

„Na půdě. Pan Rawlinson je v obejváku.“

Šel jsem s ní do domu a pomohl jí starce vyvést. Kulhal a zíval a mžoural očima do sluníčka. Posadil jsem ho na přední sedadlo svého auta a odvezl až k zátarasu na konci ulice. Policie v dnešní době nešetří náboji.

Starý pán se na mne pohněvaně podíval: „Vůbec nechápu, co se tu děje.“

„Trvalo by dlouho, než bych vám to všechno vysvětlil. Krátce řečeno likvidujeme jeden případ, který začal v červenci roku pětačtyřicet.“

„Tenkrát, co mi Eldon Swain sedřel kůži z těla?“

„Jestli to ovšem byl Eldon.“

Rawlinson ke mně otočil hlavu a přitom se mu záhyby kůže na krku napnuly jako provazy. „Copak jsou nějaké pochybnosti o Eldonově vině?“

„Říká se všelicos.“

„Nesmysl. On byl pokladník. Kdo jiný mohl zdefraudovat tolik peněz?“

„Vy, pane Rawlinsone.“

Přimhouřil oči. Leskly se mu ve vrásčitých očních jamkách. „Vy si děláte legraci.“

„Nedělám. Připouštím jenom, že moje úvaha je částečně hypotetická.“

„A taky zatraceně sprostá,“ řekl, ale nebylo v tom opravdové rozhořčení. „Copak vypadám jako člověk, který by zruinoval vlastní banku?“

„Nevypadáte. Leda že byste k tomu měl pádný důvod.“

„Jaký důvod by to asi tak mohl být?“

„Žena.“

„Jaká žena?“

„Estella Chalmersová. Umřela bohatá.“

Dopálilo ho to: „Špiníte památku skvělé ženy!“

„To bych nerad.“

„Ale děláte to. Jestli v tom hodláte pokračovat, odmítám s vámi mluvit.“ Pohnul se, jako by chtěl vystoupit z vozu.

„Radši tu zůstaňte, pane Rawlinsone. Doma byste nebyl v bezpečí. Na půdě je Randy Shepherd a za chvíli tu bude policie.“

„Tak tohle mi provádí paní Shepherdová? Ona ho pustila dovnitř?“

„Asi jí nic jiného nezbývalo.“ Opět jsem vytáhl Nickovu fotografii a ukázal ji Rawlinsonovi: „Víte, kdo to je?“

Vzal fotku do svých oteklých prstů: „Nevím, jak se jmenuje. Mohl bych hádat, kdo ten chlapec je, ale o to jistě nestojíte.“

„Jen hádejte.“

„Je to někdo blízký a drahý paní Shepherdové. Viděl jsem tenhle obrázek začátkem minulého týdne v jejím pokoji. Pak zmizel a ona mi to měla za zlé.“

„Měla to mít za zlé Randymu Shepherdovi. Ten jí ho sebral.“ Vzal jsem mu fotografii a uložil ji opět do vnitřní kapsy saka.

„To má za to, že ho k nám pouští.“ Do starcových očí vstoupily zlostné slzy. „Řekl jste, že čekáte policii. Co Randy zase provedl?“

„Je na něj vydán zatykač pro vraždu, pane Rawlinsone. Pro vraždu vaší vnučky Jean.“

Neodpověděl, jenom jako by se zhroutil do sedadla. Bylo mi ho líto. Míval všechno, a kousek po kousku zase skoro o všechno přišel. Teď tedy přežil vlastní vnučku.

Podíval jsem se do strže s podvědomou touhou, aby mě její tmavá zeleň zbavila toho nepříjemného pocitu. Jestřába, kterého jsem viděl z druhé strany, bylo vidět i odtud. Právě zakroužil nad námi a jeho narudlá ocasní pírka blýskla v slunečním světle.

„O smrti Jean jste věděl, pane Rawlinsone?“

„Věděl. Má dcera Luisa mi to včera zavolala. Ale nevěděl jsem, že to udělal Shepherd.“

„Nevěřím tomu, že to udělal.“

„Tak v tom případě nechápu, co to má všechno znamenat.“

„Policie ho z té vraždy podezřívá.“

Jako kdyby slyšel, že o něm mluvíme, objevil se před Rawlinsonovým domem Randy Shepherd a podíval se směrem k nám. Na hlavě měl panamák s širokou střechou a pruhovanou stuhou, a byl navlečen do světle hnědého děravého pláště.

„Počkat, to je můj klobouk!“ vykřikl Rawlinson. „Proboha, a ten plášť taky!“

Začal se hrabat z vozu. Nařídil jsem mu, aby zůstal sedět takovým tónem, že mě poslechl.

Shepherd si vykračoval po ulici jako nějaký usedlý důvěryhodný pán na procházce. Pak přeběhl k černému kabrioletu a přitom si jednou rukou přidržoval klobouk na hlavě, protože mu byl velký. Chvíli seděl za volantem a horečně hledal klíčky, pak vystoupil a dal se do běhu k silnici.

V té chvíli zazněly v dálce sirény. Shepherd zůstal stát jako zasažený bleskem a naklonil hlavu na stranu, aby líp slyšel. Potom se obrátil a namířil si to přímo k nám. Před Rawlinsonovým domem se na chviličku zastavil, jako kdyby se rozmýšlel, nemá-li se tam zase vrátit.

Na zápraží vyšla paní Shepherdová. To už se v ulici objevily dva hlídkové vozy a blížily se k Shepherdovi. Ohlédl se přes rameno. Po nich a dlouhé řadě viktoriánských domů. Tryskem se rozběhl ke mně. Panamák mu spadl z hlavy a šosy pláště za ním vlály jako prapory.

Vystoupil jsem z vozu a odřízl mu cestu. Byl to neuvážený reflex. Hlídkové vozy prudce zabrzdily a vyskákali z nich Čtyři policisti, kteří okamžitě začali po Shepherdovi střílet.

Byl zasažen v běhu, padl na tvář a setrvačností sebou ještě smýkl kupředu. Krev, která mu tryskala ze šíje, a tmavé krvavé skvrny na zádech jeho světlého pláště působily mnohem realističtěji než ta jeho zrzavá paruka, která mu sklouzla z hlavy.

Jedna kulka mě zasáhla do ramene. Složil jsem se vedle otevřených dvířek svého vozu. Ležel jsem tam a předstíral, že jsem stejně mrtvý jako Shepherd.

30. KAPITOLA

Skončil jsem v pokoji pasadenské nemocnice, plný pentothalu. Chirurg ze mne musel vylovit kousek olova a rameno a ruku budu mít nějaký čas k nepotřebě.

Bylo to naštěstí levé rameno. To mi mnohokrát opakovali jak policisté, tak lidé z úřadu státního návladního, kteří mě přišli navečer navštívit. Policie se za ten incident omluvila, ale současně se mě snažila přesvědčit, že já jsem narazil do kulky a nikoli ona do mne. Ptali se, co bych potřeboval, a slíbili, že dají dopravit můj vůz na nemocniční parkoviště.

Jejich návštěva mě však stejně rozčílila a měl jsem plnou hlavu starostí. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že mi případ uniká pod rukama, zatímco tu bezmocně ležím. U postele byl telefon, pokusil jsem se tedy zavolat do Truttwellová domu. Hospodyně mi řekla, že pan Truttwell i Betty někam odešli. Zavolal jsem tedy do Truttwellovy kanceláře a službě pro nepřítomné jsem nechal své jméno a telefonní číslo.

Později večer jsem vstal z postele a otevřel skříň. Byl jsem sice pod vlivem léků značně bezstarostný, ale najednou jsem se přece jenom začal bát o svůj černý zápisník. Ve skříni visely mé šaty. Navzdory krvavým skvrnám a otvoru po kulce byl zápisník v kapse, kam jsem ho uložil. Nickova fotografie také.

Když jsem se vracel do postele, zvedla se náhle podlaha a praštila mě do obličeje. Na chvíli jsem ztratil vědomí. Pak jsem přišel k sobě, sedl si a opřel se zády o nohu postele.

Do pokoje nahlédla noční sestra. Byla hezká, svědomitá a na hlavě měla slušivý čepeček. Jmenovala se slečna Cowanová.

„Proboha, co to vyvádíte?“

„Sedím na zemi.“

„To nesmíte!“ Pomohla mi na nohy a do postele. „Doufám, že jste nám nechtěl utéct.“

„Nechtěl, ale je to dobrý nápad. Kdy myslíte, že budu moct vypadnout?“

„To záleží na doktorovi. Ráno už vám to možná řekne. Jinak měl byste chuť na jednu návštěvu?“

„Přijde na to, kdo to je.“

„Jedna starší paní. Jmenuje se Shepherdová. To je ta Shepherdová, co…?“ Ohleduplně nechala otázku nedokončenou.

„Právě ta.“ Moje dobrá nálada z pentothalu se rázem změnila ve špatnou náladu z pentothalu, ale přesto jsem sestře řekl, aby ji ke mně pustila.

„Nebojíte se, že se vám pokusí nějak ublížit?“

„Ne. Ona není ten typ.“

Slečna Cowanová odešla. Chvilku nato vstoupila do pokoje paní Shepherdová. Barva její pleti jako by přijala už navždycky našedlý nádech. Její tmavé oči byly obrovské, jako by se rozšířily událostmi, kterých musely být svědkem.

„Mrzí mě, že vás takhle zřídili, pane Archer.“

„To nic, to se dá přežít. Ale s Randym je to horší.“

„Shepherda není žádná škoda,“ řekla. „Zrovna jsem to říkala policajtům a teď to říkám i vám. Byl to špatnej manžel, špatnej otec a taky špatně skončil.“

„Toho špatného je snad až příliš.“

„Vím, co říkám,“ prohlásila vážně. „Ať zabil slečnu Jean nebo ne, já vím, co proved svý vlastní dceři. Zkazil jí život a dostal ji do hrobu.“

„Rita je mrtvá?“

Zarazila se: „Jak víte, že se má dcera jmenuje Rita?“

„Někdo mi o ní vyprávěl. Myslím, že to byla paní Swainová.“

„Paní Swainová nemá Ritu ráda. Svaluje na ni vinu za všecko, co se stalo. Ale to si nezasloužila. Nemohla z toho ještě mít rozum, když se o ni pan Swain začal zajímat. A její vlastní táta se zachoval jako kuplíř a nechal si za ni ještě zaplatit.“

Slova z ní tryskala jako pod tlakem. Jako by Shepherdová smrt otevřela hluboké vulkanické ložisko v jejím životě.

„Rita odešla se Swainem do Mexika?“

„Ano.“

„A umřela tam?“

„Ano. Umřela tam.“

„Jak to víte, paní Shepherdová?“

„Pan Swain mi to sám řek. Shepherd ho za mnou přived, když se vrátil z Mexika. Říkal, že umřela a že je pochovaná ve městě, který se jmenuje Guadalajara.“

„Zůstalo po ní nějaké dítě?“

Na chviličku uhnula pohledem, ale hned se mi zase pevně podívala do očí: „Ne. Žádný vnoučata nemám.“

„Kdo je ten chlapec na fotografii?“

„Na jaký fotografii?“ Snažila se předstírat, že nemá tušení o čem mluvím.

„Jestli si tu fotku potřebujete připomenout, mám ji v saku tady ve skříni.“ Otočila se ke skříni a já pokračoval: „Myslím na té, co ji Randy Shepherd ukradl z vašeho pokoje.“

Teď nic předstírat nemusela: „Jak jste se zas dověděl tohle? Jak to, že se pořád šťouráte v mejch rodinnejch záležitostech?“

„Vy dobře víte, proč to dělám, paní Shepherdová. Pokouším se přijít na kloub jednomu případu, který začal skoro před čtvrt stoletím. 1. července 1945.“

Nervózně zamrkala. Až na ten rychlý pohyb očních víček byla její tvář opět nehybná. „Toho dne pan Swain vykrad banku pana Rawlinsona.“

„Stalo se to tenkrát skutečně tak, jak říkáte?“

„Vy jste snad slyšel něco jinýho?“

„Já jsem vyhrabal pár důkazů, které svědčí o něčem docela jiném. A začínám pochybovat, jestli Eldon Swain ty peníze vůbec někdy viděl.“

„Kdo jinej by je moh ukrást?“

„Třeba vaše dcera Rita.“

Rozzlobilo ji to, ale rozhodně ne tolik, jak se dalo čekat. „Ritě bylo v pětačtyřicátým roce šestnáct let. Copak vyloupení banky můžou plánovat děti? Přece víte, že to musel bejt někdo, kdo v tý bance pracoval.“

„Například pan Rawlinson?“

„To je ale hloupej nápad. A vám to musí bejt jasný.“

„Chtěl jsem si jenom vyzkoušet, jak na ten nápad budete reagovat.“

„Já? Nechápu, proč se pořád snažíte udělat z pana Swaina neviňátko. Vím jistě, že on ty peníze ukrad a že pan Rawlinson to neudělal. Ten přece přišel o všecko, chudák. Od tý doby žije jen tak tak. Z ruky do huby.“

„Z čeho vlastně?“

Odpověděla tiše: „On dostává malou penzičku a já mám něco našetřenýho. Dlouho jsem pracovala v nemocnici jako pomocnice. To mi taky pomohlo přežít.“

Co říkala, působilo věrohodně. Rozhodně jsem se nemohl ubránit pocitu, že bych jí měl věřit.

Paní Shepherdová se teď na mne dívala mnohem laskavějším pohledem, jako by vycítila změnu v našem vztahu. Velmi opatrně se dotkla špičkami prstů mé zafačované ruky: „Chudáčku, potřeboval byste si odpočinout. Neměl byste si lámat hlavu takovejma věcma. Nejste už unavenej?“ Přiznal jsem se, že opravdu unavený jsem.

„Tak si chvilku zdřímněte.“ A jako by mě chtěla ukolébat, položila mi dlaň na čelo. „Jestli vám to nebude vadit, tak tu ještě na moment zůstanu. Mám moc ráda nemocniční vůni. Dělávala jsem zrovna v týhle nemocnici.“

Posadila se do křesla, které stálo mezi skříní a oknem. Polštáře z koženky zavrzaly pod její váhou.

Zavřel jsem oči a zpomalil rytmus oddechování. Usnout jsem však rozhodně nehodlal. Ležel jsem a naslouchal. Paní Shepherdová seděla úplně tiše. Oknem pronikaly do pokoje zvuky zvenčí: vzdálené zvuky aut a zpěv drozda mnohohlasého, který začal ladit pro svou noční písničku. Ladil, ladil a stále se neměl k tomu, konečně začít s koncertem.

Křeslo z koženky náhle tichounce zavrzalo. Zaslechl jsem ještě tišší zvuk šátravých kroků paní Shepherdové po xylolitové podlaze, cvaknutí zámku a dvojí zaskřípání dveří od skříně. Při otevření a při zavření.

Otevřel jsem oči. Paní Shepherdovou nebylo nikde vidět. Zřejmě se zavřela ve skříni. Dvířka se opět začala pomalu otevírat. Protáhla se mezi nimi a nastavila ke světlu Nickovu fotografii, kterou držela v ruce. V očích měla lásku a touhu.

Náhle si všimla, že se na ni dívám. Neřekla však ani slovo, schovala fotografii do kapsy svého pláště a odešla z pokoje.

Ani já jsem nic neřekl a nic neudělal. Byla to koneckonců její fotografie.

Zhasnul jsem, ležel ve tmě a poslouchal drozda mnohohlasého. Rozezpíval se teď naplno, a když jsem usínal, stále ještě zpíval. Zdálo se mi, že jsem Nick a že paní Shepherdová je moje babička, která kdysi bydlela v okrese Contra Costa uprostřed zahrady, v níž od rána do večera zpívali ptáci.

31. KAPITOLA

Ráno, zrovna když jsem snídal vajíčko naměkko na nedopečené topince, vešel do pokoje můj ošetřující lékař.

„Jak se cítíte?“

„Báječně,“ zalhal jsem. „Jenže takovéhle drobečky jídla mě hned tak na nohy nepostaví. Kdy mě pustíte?“

„Nespěchejte tolik. Budete muset být aspoň tak týden v klidu.“

„Týden tu zůstat nemůžu.“

„Neřekl jsem, že tu musíte zůstat. Ale budete muset být na sebe opatrný. Pravidelný život, lehké cvičení a pak dlouhý odpočinek, žádné rozčilování.“

„Jasně,“ řekl jsem.

Vzorně jsem odpočíval celé dopoledne. Truttwell mi nezavolal a čekání na jeho telefon se pomalu začalo plést do mého odpočinku, až ho nakonec úplně zkazilo.

Krátce před polednem jsem opět zavolal do jeho kanceláře. Sekretářka mi sdělila, že tam není.

„Opravdu není?“

„Opravdu. Vůbec nevím, kde je.“

Znova jsem se dal do odpočívání a čekání. Pak přišel jeden pasadenský policista, přinesl mi klíčky od mého vozu a řekl mi, kde ho na nemocničním parkovišti najdu. Viděl jsem v tom znamení osudu.

Hned po obědě jsem vstal a začal se oblékat. Když se mi podařilo navléct si spodky a kalhoty a obout si boty, byl jsem mokrý potem a roztřesený jako stařeček. Zakrvácenou košili jsem si jenom na prsou naaranžoval a přikryl ji sakem.

Ošetřovatelky a pomocnice měly na chodbě ještě plné ruce práce s obědem. Přešel jsem k šedivým kovovým dveřím, jimiž jsem se dostal na požární schodiště, a sešplhal po něm tři patra dolů.

Postranním východem jsem vyšel k parkovišti. Našel jsem své auto, sedl si za volant a zůstal chvíli nečinně sedět. Lehké cvičení a pak dlouhý odpočinek.

Silnice byla plná a auta se po ní pohybovala velice pomalu. Snažil jsem se maximálně soustředit na jízdu, ale jelo se mi špatně. Každou chvíli jsem se přistihl, že nedávám pozor. Jednou jsem musel skoro zablokovat brzdy, abych nenaboural zadní nárazník vozu přede mnou.

Původně jsem chtěl jet do Pacific Pointu, ale sotva jsem to dokázal domů, do západního Los Angeles. Když jsem projížděl podél posledního bloku v ulici, kde bydlím, zdálo se mi, že ve zpětném zrcátku vidím vousatého muže se svinutou dekou na zádech. Obrátil jsem se, ale nikdo tam nebyl.

Zaparkoval jsem u chodníku a vyšplhal se po vnějším schodišti ke svému bytu. Sotva jsem otevřel dveře, začal zvonit telefon. Jako by s těmi dveřmi byl spojen fotobuňkou. Zvedl jsem sluchátko a odnesl si přístroj k lenošce.

„Pan Archer? Tady je Helena ze služby pro nepřítomné. Měl jste několik naléhavých hovorů. Volal jistý pan Truttwell a slečna Truttwellová. Pokoušela jsem se vás dovolat do kanceláře.“

Podíval jsem se na elektrické hodiny na stěně pokoje. Byly právě dvě. Helena mi nadiktovala číslo Truttwellovy kanceláře a další číslo, které jí nechala jeho dcera. To mi nebylo vůbec povědomé.

„Ještě něco?“

„Ano, ale ten třetí hovor je asi nějaký omyl, pane Archere. Volala nemocnice v Pasadeně, že jste tam zůstal dlužen sto sedmdesát dolarů. Říkali, že je v tom zahrnut nájem operačního sálu.“

„To není omyl. Až zase zavolají, řekněte jim, že to zaplatím poštou.“

„Ano, pane.“

Vytáhl jsem z kapsy šekovou knížku a zkontroloval stav svého běžného účtu. Nejdřív jsem se však rozhodl zavolat Truttwella. Ještě předtím jsem ale zašel do kuchyně a položil na plynový rošt zmrazený biftek z ledničky. Ochutnal jsem mléko, zjistil, že ještě nezkyslo, a aspoň půl litru jsem ho vypil. Měl jsem chuť spláchnout ho panákem whisky, ale správně jsem odhadl, že by to v dané chvíli nebylo zrovna to nejlepší.

V Truttwellově kanceláři zvedl sluchátko mladší společník jeho firmy Eddie Sutherland. Řekl mi, že tam Truttwell zrovna není, ale že si pro mě rezervoval čas na půl pátou. Je prý velice důležité, abych přišel, ale Sutherland nevěděl proč.

Když jsem vytáčel číslo, které službě pro nepřítomné udala Betty, uvědomil jsem si, že je to telefonní číslo Nickova bytu.

„Haló?“ ozvala se Betty.

„Tady Archer.“

Ve sluchátku se ozval hluboký povzdech. „Celý den se vás pokouším dovolat.“

„Nick je tam s vámi?“

„Ne. Kéž by tu byl. Mám o něj velikou starost. Včera odpoledne jsem zajela do San Diega a chtěla se na něj podívat, ale oni mě k němu nepustili.“

„Kdo?“

„Strážný před dveřmi pokoje. A taky doktor Smitheram. Patrně si mysleli, že dělám tatínkovi špiónku. Nicka se mi podařilo jenom zahlédnout. A on mě přitom zaregistroval. Prosil mě, abych mu pomohla dostat se odtamtud, a řekl, že ho tam drží proti jeho vůli.“

„Koho tím myslel?“

„Asi doktora Smitherama. V každém případě to byl Smitheram, kdo ho včera večer nechal převézt.“

„Převézt? Kam?“

„Nevím to jistě, pane Archere. Myslím, že ho vězní na Smitheramově klinice. Tam ho aspoň ambulance odvezla.“

„A vy si vážně myslíte, že ho vězní?“

„Nevím, co si mám myslet. Ale mám strach. Pomůžete mi?“

Odpověděl jsem, že nejdřív bude muset pomoct ona mně, protože nejsem schopen řídit auto. Slíbila, že se pro mne během hodiny staví.

Šel jsem do kuchyně a obrátil biftek. Na jedné straně byl skoro spálený a na druhé zmrzlý na kost. Připomnělo mi to pár schizofreniků, které znám. A chvilku jsem si lámal hlavu nad tím, do jaké míry je Nick Chalmers opravdu blázen.

Nejaktuálnějším problémem, který jsem musel vyřešit, však bylo oblečení. Ve své nepříliš rozsáhlé garderobě jsem objevil pružné nylonové tričko, do kterého jsem se dostal, aniž bych svou levou paži strčil do rukávu. Doplnil jsem svou odpolední toaletu lehkou vlněnou vestou.

To už byl můj schizofrenní biftek po obou stranách hnědý a uprostřed krvavě rudý. Vykrvácel na talíři, když jsem do něj bodl. Nechal jsem ho vystydnout a snědl ho z ruky.

Dopil jsem mléko, vrátil se do lenošky v obývacím pokoji a odpočíval. Poprvé v životě jsem pochopil, jaké to musí být, když člověk zestárne. Moje tělo se důrazně dožadovalo zvláštních privilegií a přitom za ně nebylo ochotno poskytnout příliš mnoho na oplátku.

Zvuk klaksonu Bettina vozu mě probudil z lehkého polospánku. Změřila si mě, když jsem se nemotorně dosoukal na sedadlo vedle ní.

„Vy jste nemocný, pane Archere?“

„Nemocný ani tak ne. Jenom jsem chytil do ramene kousek olova.“

„Proč jste mi to neřekl?“

„Třeba byste byla nepřijela. Chci být u vyřešení téhle věci osobně přítomen.“

„I když vás to zabije?“

„Nebojte se.“

Jestli jsem já vypadal hůř, ona vypadala o to líp. Nakonec se zřejmě přece jen rozhodla, že se postaví na vlastní nohy.

„Kdo vás to, proboha, postřelil?“

„Jeden pasadenský policajt. Mířil na někoho jiného a já jsem se mu připletl do cesty. Otec vám to neřekl?“

„Od včerejška jsem tatínka neviděla.“ Prohlásila to oficiálním tónem. Jako by šlo o zvláštní zprávu v televizních novinách.

„Vy odcházíte z domova?“

„Ano, odcházím. Tatínek mi dal na vybranou. Musím se rozhodnout buď pro něj, nebo pro Nicka.“

„On to určitě tak nemyslel.“

„Ale myslel!“

Nastartovala. V posledním okamžiku jsem si vzpomněl, že mám v kufru svého vozu Chalmersovy dopisy z války. Dosel jsem pro ně a na cestě k dálnici jsem se znova podíval na první tři.

Náhle jsem se zarazil nad záhlavím druhého dopisu:

Pot: L. Chalmers loď Sorel Bay (CVE 185) 15. března 1945

Otočil jsem se na Betly: „Tuhle jste se zmínila o Nickových narozeninách. Neříkala jste náhodou, že se narodil v prosinci?“

„14. prosince,“ odpověděla.

„V kterém roce?“

„V pětačtyřicátém. Před měsícem mu bylo třiadvacet. Je to tak důležité?“

„Možná. Nepřeházel náhodou Nick tyhle dopisy? Nezařadil některé z nich na začátek, mimo chronologické pořadí?“

„To je docela možné. Myslím, že si je pročítal. Proč?“

„Pan Chalmers napsal jeden z těch dopisů na moři, v první linii. Psal ho 15. března 1945.“

„Nejsem moc dobrá na matematiku, zvlášť když řídím. Není to náhodou přesně devět měsíců před 14. prosincem?“

„Přesně.“

„To je divné. Nick měl vždycky podezření, že jeho otec… že pan Chalmers není jeho pravý otec. Představoval si, že ho adoptoval.“

„Může mít pravdu.“

Dal jsem si tři první dopisy do náprsní tašky. Betty prudce vjela na dálnici. Naše auto se bláznivou rychlostí prodíralo kupředu hnědou clonou smogu.

32. KAPITOLA

Dál na jih začal podél pobřeží vát vítr a vyjasnilo se. Z kopce nad Pacific Pointem byly vidět mořské vlny s bílými hřebínky pěny a několik plachetnic s nebezpečně nakloněnými plachtami.

Betty mě zavezla přímo na Smitheramovu kliniku. Načesaná a nepříjemně upjatá mladá žena, která měla službu v recepci, nám sdělila, že doktor Smitheram je u pacienta a nemůže nás přijmout. Prý stráví u pacientů celý zbytek dne. A večer také.

„Co takhle od úterka za týden o půlnoci?“

Mladá žena se na mne káravě podívala: „Neměl byste spíš vyhledat první pomoc v nějaké nemocnici?“

„Neměl. Leží u vás Nicholas Chalmers?“

„Na takové otázky nemám právo odpovídat.“

„Mohla byste mi zavolat paní Smitheramovou?“

Žena chvíli mlčela. Předstírala, že má plné ruce práce s nějakými papíry. Konečně řekla:

„Pokusím se. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

Zopakoval jsem jí to. Otevřela dveře, které vedly z recepční místnosti na chodbu kliniky. Než je opět za sebou zavřela, zaslechl jsem zvuk, při kterém mi naskočila husí kůže. Byl to příšerný skřek. Kdosi tam neartikulovaně řval bolestí a zoufalstvím.

Podívali jsme se s Betty jeden na druhého. „To byl možná Nick,“ řekla. „Co to s ním provádějí?“

„Nic. Tady byste čekat neměla.“

„A kde bych měla být?“

„Doma. Číst si knížku.“

„Dostojevského?“ zeptala se ironicky.

„Něco lehčího.“

„Něco jako Irčin románek? Bojím se, že mi nerozumíte, pane Archere. Mluvíte se mnou jako tatínek.“

„A vy zas jako malá holka.“

Dveře se opět otevřely, ale tentokrát za nimi bylo ticho. Recepční přivedla Moiru. Mne překvapeně přivítala a na Betty upřela zvláštní pohled. Plný závisti a současně pohrdání. Jako by jím chtěla říct: Holčičko, tvoje mládí není všechno. Člověk musí taky něco vydržet.

Přistoupila ke mně: „Co se to proboha děje, pane Archere?“

„Jestli myslíte tohle,“ dotkl jsem se své levé paže, „tak to se do mě úplně náhodou strefila kulka. Je tu Nick Chalmers?“

„Ano, je.“

„To křičel on?“

„Křičel? Doufám, že ne.“ Byla rozčilená. „Na uzavřeném oddělení máme několik pacientů. Nick je na tom z nich nejlíp.“

„Pak jistě nebudete mít námitky proti tomu, abychom ho navštívili. Slečna Truttwellová je jeho snoubenka…“

„To vím.“

„… a má o něj velikou starost.“

„Starost určitě mít nemusíte,“ řekla Moira. Sama se však tvářila velmi ustaraně, takže to vyznělo nepřesvědčivě. „Ale pustit vás k němu bohužel nemohu. To je příkaz doktora Smitherama. Došel patrně k názoru, že Nick potřebuje naprostou izolaci.“

Nepřirozeně zkřivila tvář. Bylo znát, že jí dělá těžkosti tvářit se a mluvit společensky a nezúčastněně.

„Mohli bychom si o tom promluvit o samotě, paní Smitheramová?“

„Ovšem. Pojďte do mé kanceláře, prosím.“

Pozvání platilo mně, ale nikoli Betty. Šel jsem za Moirou do místnosti, která vypadala částečně jako obývací pokoj a částečně jako registratura. Byla bez oken, ale po stěnách visely abstraktní obrazy jako okna do lidských duší. Moira zavřela dveře, zamkla je a opřela se o ně.

„Chceš mě tady uvěznit?“ zeptal jsem se.

Ani se nepokusila o konverzační lehkost. „Uvězněná jsem tady já. Dala bych za to nevím co, abych se odtud dostala.“ Zvedla trochu ramena a ruce, jako by na ní spočívala nesnesitelná tíha této budovy. „Ale nejde to.“

„Manžel ti to nedovolí?“

„Je to trochu komplikovanější. Já jsem vězeň všech omylů, kterých jsem se kdysi dopustila, i když to zní bombasticky. Jedním z nich je Ralph. A ty jsi ten poslední.“

„Co jsem provedl?“

„Nic. Myslela jsem, že mě máš rád, to je všechno.“ Teď už úplně odhodila společenské zábrany. „Jednala jsem tak včera v noci právě proto, že jsem to předpokládala.“

„Já taky. Byl to správný předpoklad.“

„Tak proč se mnou mluvíš tak ošklivě?“

„Nic ošklivého jsem tím nemyslel. Jen se mi zdá, že jsme se ocitli na opačných stranách barikády.“

Zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím. Jediné, co chci, je slušný a normální život. Pro všechny zúčastněné.“ Dodala: „Počítám do toho pochopitelně i sebe.“

„A co chce tvůj manžel?“

„Totéž, ale dívá se na to jinak. Ve všem spolu samozřejmě nejsme zajedno. Největšího omylu jsem se dopustila, když jsem souhlasila se všemi jeho obrovskými plány.“ Znova udělala rukama a rameny pohyb, jako by chtěla nadlehčit tíhu budovy. „Například s tím, že si můžeme zachránit manželství, když porodíme kliniku.“ Připojila suše: „Měli jsme místo toho nějakou jenom adoptovat.“

Byla to komplikovaná žena plná problémů a příliš mnoho mluvila. Přistoupil jsem k ní, neobratně jsem ji objal jednou rukou a umlčel polibkem.

V mém levém rameni jako by bušilo druhé, náhradní srdce.

Zdálo se, že Moira přesně vycítila, jak mi je mizerně.

„Mrzí mě, že máš bolesti.“

„Mě mrzí, že ty máš bolest, Moiro.“

„Na mě soucitem plýtvat nemusíš.“ Tón jejího hlasu mi připomněl, že původně byla ošetřovatelka. „Já to přežiju. Ale bojím se, že to nebude žádná velká legrace.“

„Zase ti přestávám rozumět. O čem to vlastně mluvíme?“

„O katastrofě. Cítím ji v kostech. Chápej, někteří moji předci byli Irové.“

„O katastrofě pro Nicka Chalmerse?“

„Pro nás pro všechny. On mezi nás samozřejmě patří.“

„Proč mě nenecháš, abych ho odtud odvedl?“

„Nemohu.“

„Hrozí mu smrtelné nebezpečí?“

„Pokud zůstane tady, tak ne.“

„Dovolíš, abych se na něho podíval?“

„Nejde to. Můj muž by to nedovolil.“

„Ty se ho bojíš?“

„Nebojím. Aleje to lékař a já jsem jen pomocná síla. Nemohu prostě jednat proti jeho příkazům.“

„Jak dlouho si ho tu hodlá nechat?“

„Dokud nebezpečí nepomine.“

„A kdo ho vlastně ohrožuje?“

„To ti nemůžu říct. Prosím tě, Lewe, neptej se mě už na nic. Všechno tím kazíš.“

Chvíli jsme se drželi v objetí opřeni o zamčené dveře. Navzdory tomu, že každý z nás myslel na něco jiného a já se navíc nemohl zbavit pocitu, že zbytečně ztrácím drahocenný čas.

„Nejradši bych odtud s tebou odešla,“ řekla tiše. „Teď hned. A nikdy bych se sem nevrátila.“

„Jsi přece jeho žena.“

„Ale už dlouho nebudu.“

„Kvůli mně?“

„Ne, samozřejmě že ne. Ale přesto tě prosím, abys mi něco slíbil.“

„Slíbím, až budu vědět, oč jde.“

„Nikomu neříkej o Sonnym. O tom pošťáčkovi z La Jolly, víš? Udělala jsem chybu, že jsem ti o něm vyprávěla.“

„On se zase objevil.“

Přikývla. Oči měla smutné. „Viď, že to nikomu neřekneš?“

„Nemám důvod to někomu vyprávět.“

Byla to trochu vyhýbavá odpověď a Moira to vycítila. „Lewe, já vím, že jsi silný muž a jdeš nekompromisně za svou pravdou. Ale slib mi, že proti nám nic nepodnikneš. Dej Ralphovi a mně příležitost uvést tuhle věc do pořádku.“

Pustil jsem ji. „Naslepo nic slibovat nemůžu. A ty se mnou nemluvíš na rovinu, to víš zatraceně dobře.“

Ztrápený výraz, který se jí objevil v obličeji, jí vůbec neslušel: „Nejde to. Tenhle problém řeči nevyřeší. Veze se v tom příliš mnoho lidí. Je v tom příliš mnoho let života.“

„Kterých lidí se to týká?“

„Ralpha a mě, Chalmersových, Truttwellových…“

„Sonnyho taky?“

„Ano. Sonnyho taky. Právě proto nesmíš nikomu říct, co jsem ti vyprávěla.“

„Proč jsi mi to vyprávěla?“

„Čekala jsem od tebe nějakou radu. Čekala jsem, že se z nás potom stanou lepší přátelé, než jsme byli.“

„To chce čas.“

„O ten tě přece prosím.“

33. KAPITOLA

Betty netrpělivě čekala na parkovišti. Sjela pohledem na mou bradu.

„Jste umazaný od rtěnky. Okamžik.“ Vyňala z kabelky papírový kapesníček a nepříliš jemně mě utřela. „Tak. Už je to lepší.“

Ve voze se mě naprosto věcně zeptala: „Vy chodíte s paní Smitheramovou?“

„Jsme přátelé.“

Stejně věcně řekla: „Pak není divu, že nemůžu nikomu důvěřovat a že se mi v Nickově případě nic nedaří.“ Otočila se na mne: „Když jste s paní Smitheramovou takoví dobří přátelé, proč mi nedovolila Nicka navštívit?“

„Lékařem je její muž. Říká, že ona je jenom pomocná síla.“

„Proč ho její muž nepustí domů?“

„Drží prý tam Nicka kvůli jeho vlastní bezpečnosti. Nevím dost dobře, odkud mu hrozí nebezpečí, ale souhlasím s tím, že ochranu potřebuje. Neměla by to ovšem být jenom věc jeho lékaře, ale měl by se tím zabývat i právník.“

„Jestli se pokoušíte do toho zatáhnout zase tatínka…“ Uhodila rukama do volantu tak silně, že ji to muselo bolet.

„On se tím případem zabývá, Betty. O to se nemá cenu hádat. A když se budete stavět proti svému otci, nijak Nickovi nepomůžete.“

„On se postavil proti nám – proti Nickovi a mně.“

„To je možné. Ale my jeho pomoc potřebujeme.“

„Já ne,“ řekla hlasitě, ale nijak zvlášť přesvědčivě.

„V každém případě já potřebuju vaši pomoc. Zavezete mě k němu do kanceláře?“

„Dobře. Ale dovnitř s vámi nepůjdu.“

Zastavila na parkovišti za budovou, v níž byla Truttwellová kancelář. Na jednom z rezervovaných parkovacích míst stál nablýskaný černý rolls royce.

„To je Chalmersovo auto,“ řekla Betty. „Myslela jsem, že se s tatínkem rozešli.“

„Třeba se zase sešli. Kolik je hodin?“

Podívala se. „Půl páté a pět minut. Počkám tu na vás.“

Ten rolls royce mě zajímal. Došel jsem k němu a s obdivem jsem si prohlédl pohodlná kožená sedadla a rámy z ořechového dřeva. Celý vůz zářil neporušenou čistotou, jenom na cestovním plédu, přehozeném přes zadní sedadlo, byla ošklivá žlutá skvrna. Vypadalo to jako zaschlé zbytky zvratků.

Seškrábl jsem toho trošku hranou své úvěrové legitimace, zalité do plastikového obalu. Když jsem vzhlédl, zjistil jsem, že se ke mně po parkovišti žene hubený muž v tmavých šatech a šoférské čepici. Byl to Emilio, který sloužil u Chalmersů.

„Koukejte z toho vozu vypadnout,“ řekl mi.

„Samozřejmě.“

Zavřel jsem zadní dvířka rolls royce a odcházel. Emiliovy černé oči zaostřily na legitimaci, kterou jsem držel v ruce. Sáhl po ní. Natáhl jsem ruku z jeho dosahu.

„Dejte mi to!“

„To tedy zrovna. Kdopak to ve voze zvracel, Emilio?“

Otázka ho zřejmě vylekala. Zopakoval jsem ji. Vztek z něho náhle vyprchal. Odešel ode mne, sedl si do vozu a stisknutím knoflíku zavřel okénko, u něhož jsem stál.

„O co šlo?“ zeptala se mě Betty, když jsme odcházeli.

„Není mi to ještě úplně jasné. Co je to vlastně za člověka?“

„Emilio? Takový bručoun.“

„Je to čestný člověk?“

„Určitě. Slouží u Chalmersů už přes dvacet let.“

„Jak vůbec žije?“

„Jako tichý starý mládenec, řekla bych. Ale já jsem se o něj nikdy zvlášť nezajímala. Co je to za svinstvo na té vaší legitimaci?“

„To by mě taky zajímalo. Nemáte obálku?“

„Nemám, ale nějakou vám seženu.“

Vstoupila zadním vchodem do budovy a brzo přinesla obálku s hlavičkou advokátní kanceláře jejího otce. S Bettinou pomocí jsem do ní přesypal svůj nález, obálku zalepil a oparafoval.

„Když váš otec potřebuje laboratorní zkoušky, kam posílá vzorky?“

„Do Barnardovy laboratoře. Je to kousek odtud směrem k soudní budově.“

Předal jsem jí obálku: „Potřeboval bych, aby zjistili, jestli v tom není chloralhydrát a nembutal. Pokud vím, jsou to docela jednoduché testy, a když jim řeknete, že váš otec potřebuje výsledky co nejrychleji, mohli by to udělat na počkání. A povězte jim, že ten vzorek je moc důležitý a aby s ním podle toho zacházeli, ano?“

„Ano, spolehněte se.“

„A budete tak hodná a přinesete mi ty výsledky? Budu v té době asi ještě v kanceláři vašeho otce. Mohla byste tam přijít třeba v nějakém převlečení.“

Ani se neusmála, ale poslušně se vydala plnit mé rozkazy. Cítil jsem, jak do mých žil proudí nová dávka adrenalinu a vyvolává ve mně větší pocit síly a agresivity. Jestli je můj předpoklad správný, pak by ty zaschlé zvratky v obálce mohly vyřešit celý případ.

Vešel jsem do budovy a namířil si to chodbou k čekárně. Zastavil mě Truttwellův hlas z jedněch otevřených dveří.

„Archer? Už jsem myslel, že nepřijdete.“

Odvlekl mě do své knihovny, zaplněné na všech čtyřech stranách odshora až dolů policemi se zákoníky a právními příručkami. Nějaký mladý muž v elegantním obleku se tam skláněl nad promítacím přístrojem. Na druhé straně místnosti už bylo nainstalováno projekční plátno.

Truttwell si mě prohlédl od hlavy až k patě a bez zvláštní účasti se zeptal: „Kde jste se toulal?“

Pověděl jsem mu to a pak jsem obrátil list: „Koukám, že se vám podařilo koupit rodinné filmy paní Swainové.“

„Žádné peníze jsem nepotřeboval,“ řekl spokojeně. „Přesvědčil jsem paní Swainovou, že je její povinností pomoct odhalit pravdu. A taky jsem jí nechal tu florentinskou skřínku, která kdysi patřila její matce. Tak mi za to nějaké filmy dala. Bohužel právě ten, který vám chci ukázat, je skoro šestadvacet let starý a dost poničený. Zrovna se nám přetrhl.“ Obrátil se na mladého muže u projekčního přístroje. „Jak to vypadá, Eddie?“

„Lepím to. Za minutku budu hotový.“

„Mohl byste mi udělat laskavost, Archere?“ řekl Truttwell. „V čekárně sedí Irena Chalmersová.“

„Ovečka se vrátila do ohrady?“

„Brzo se tam vrátí.“ Truttwell ukázal v úsměvu zuby. „Zatím sem přišla spíš proti své vůli. Jenom tam zajděte a postarejte se, aby neutekla.“

„Čím ji chcete překvapit?“

„Uvidíte.“

„Tím, že se za svobodna jmenovala Rita Shepherdová?“

Truttwellovi se spokojený výraz vytratil z obličeje. Narůstal mezi námi zvláštní druh rivality, jehož hlavním pramenem bylo patrně to, že mi Betty důvěřovala.

„Jak dlouho už to víte?“ zeptal se mě tónem státního návladního.

„Asi pět sekund. Podezření jsem začal mít včera večer.“ Přiznat se mu, že mě to napadlo ve snu o paní Shepherdové, mi nepřipadalo nejvhodnější.

Když jsem procházel chodbou k čekárně, promítl se mi znovu ten sen před očima tak intenzívně, že moje agresivnost ochabla. Paní Shepherdová mi splynula se vzpomínkami na mou babičku, už dlouho pochovanou v městě Martinez. Odhodlanost, s jakou střežila tajemství své dcery, jako by tomu tajemství dodávala jisté hodnoty.

Vstoupil jsem do čekárny a Irena Chalmersová ke mně zvedla oči. Zdálo se, že mě hned nepoznala. Sekretářka se mnou mluvila šeptem, jako bychom byli v přítomnosti nemocné nebo mentálně retardované osoby.

„Už jsem myslela, že sem nedorazíte včas. Pan Truttwell je v knihovně. Nakázal mi, abych vás hned za ním poslala.“

„Už jsme spolu mluvili.“

„Jo tak.“

Postavil jsem se vedle Ireny Chalmersové. Konečně jsem jí viděl na očích, že mě poznala. Vypadala, jako by se probouzela ze sna. A jako by to byl sen plný hrůzy. Řekla omluvně:

„Promiňte, byla jsem zamyšlená. Vy jste pan Archer. Myslela jsem, že se už nesetkáme.“

„Pořád ještě na tom případu pracuju, paní Chalmersová. Mimochodem – objevil jsem dopisy vašeho manžela.“

„Máte je u sebe?“ zeptala se celkem bez zájmu.

„Jenom některé. Vrátím mu je prostřednictvím pana Truttwella.“

„Ale on nás už nezastupuje.“

„Jsem přesvědčený, že vám ty dopisy stejně vrátí. Na to se můžete spolehnout.“

„Nejsem si tím jistá.“ Rozhlédla se kolem sebe s výrazem primitivní podezřívavosti. „Bývali jsme nejlepší přátelé. Ale už nejsme.“

„Kvůli Nickovi a Betty?“

„Tím to asi jenom vyvrcholilo,“ odpověděla. „Ale ke skutečnému nedorozumění došlo už před časem, kvůli penězům. Všechno se většinou točí kolem peněz, nemyslíte? Někdy si skoro přeju, abych byla zase chudá.“

„Vy jste měli nějaké finanční rozpory?“

„Ano. V době, kdy jsme s Larrym založili Smitheramovu nadaci. John Truttwell nám odmítl vypracovat potřebné dokumenty. Tvrdil, že nás doktor Smitheram zneužil k tomu, abychom mu financovali kliniku. Ale Larry to chtěl udělat a já jsem to taky považovala za výborný nápad. Nevím, co bychom si byli bez doktora Smitherama počali.“

„Asi pro vás musel hodně udělat, ne?“

„O tom vás snad nemusím přesvědčovat. Zachránil Nicka před… víte před čím. Myslím, že John Truttwell na Smitherama žárlí. V každém případě přestal být naším přítelem. Dnes odpoledne jsem sem přišla jenom proto, že mi vyhrožoval.“

Chtěl jsem se zeptat, co tím má na mysli, ale Truttwellová sekretářka hltala každé naše slovo. Řekl jsem jí:

„Jděte, prosím, a zeptejte se pana Truttwella, jestli nás už přijme.“

Neochotně odešla. Znova jsem se obrátil na paní Chalmersovou:

„Čím vám vyhrožoval?“

Nekličkovala. Chovala se tak, jako by ji omráčila nějaká těžká rána natolik, že ztratila všechen smysl pro diskrétnost:

„Zase se to týkalo Nicka. Truttwell byl dnes v San Diegu a vyhrabal další špinavosti. Myslím, že bych o tom s vámi neměla radši ani mluvit.“

„Souvisí to nějak s Nickovým narozením?“

„Tak on vám to už prozradil.“

„Ne, ale četl jsem několik dopisů vašeho manžela. Když jste přišla s Nickem do jiného stavu, byl zřejmě ještě v zámoří. Je to tak, paní Chalmersová?“

Nejdřív se na mne podívala zmateně a pak s naprostým opovržením: „Nemáte právo se na to ptát. Pokoušíte se mě položit na lopatky.“

Zlobila se doopravdy, ale přesto byl v jejím hlase jakýsi dvojsmyslný erotický podtext. Jako kdyby mě chtěla získat na svou stranu. Odpověděl jsem jí úsměvem, který mi samotnému připadal nucený.

Vrátila se sekretářka a hlásila, že nás pan Truttwell očekává. Byl v knihovně sám a stál u projekčního přístroje.

Irena Chalmersová na přístroj reagovala, jako by šlo o nebezpečnou zbraň, namířenou přímo proti ní. Pohledem plným strachu se zadívala na Truttwella a pak na mne. Zavřel jsem dveře a zůstal jsem u nich stát. Paní Chalmersová jako by se proměnila v solný sloup.

„Neříkal jste, že mi chcete pouštět nějaký film,“ řekla Truttwellovi, jako by si stěžovala. „Tvrdil jste jenom, že se mnou chcete celou věc probrat.“

Odpověděl klidně, jako člověk, který je pánem situace. „Tento film patří k věci. Byl natočen u bazénu v San Marinu v létě roku 1943. Většinu záběrů natočil Eldon Swain. Kousek před koncem, kde se sám ve filmu objevuje, točila paní Swainová.“

„Vy jste s paní Swainovou mluvil?“

„Velmi krátce. Abych byl upřímný – daleko víc mě zajímá vaše reakce.“ Ukázal na lenošku vedle projektoru. „Pojďte se posadit a udělejte si pohodlí, Ireno.“

Ani se nepohnula. Truttwell ji s úsměvem vzal za ruku. Pomalu a nejisté se dala do pohybu jako socha, která právě ožila.

Truttwell ji usadil do lenošky a pak se nad ní ještě chvíli skláněl. Dal si načas, než pustil ramena paní Chalmersové.

„Buďte tak laskav, Archere, a zhasněte.“

Otočil jsem vypínačem a sedl si vedle Ireny Chalmersové. Projekční přístroj začal bzučet. V rozšiřujícím se pruhu světla z něho vystřelily na plátno obrázky. Ve velkém obdélníkovém bazénu se skokanským prknem a skluzavkou se odráželo čistě modré nebe, jaké už pomalu ani neznáme.

Na skokanské prkno se vyšplhala mladá blondýnka. Měla vyspělou postavu a nedospělou tvář. Zamávala do kamery, zbytečně dlouho se houpala a pak skočila. Komicky přitom roztáhla nohy a plácla sebou do bazénu jako žába. Vynořila se, pusu měla plnou vody a vyprskla ji směrem na kameru. Malá Jean Trasková.

Irena Chalmersová, rozená Rita Shepherdová, se objevila na skokanském prkně jako druhá. Vážně došla až na jeho konec, jako by ji okem kamery sledoval soudcovský sbor. V černé koupací čepici, pod níž měla schované vlasy, vypadala podivně staromódně.

Hezkou chvíli zůstala stát a kamera z ní nespustila oči. Pak skočila, ponořila se do vody s labutí elegancí a prořízla hladinu skoro bez zašplouchnutí. Teprve když zmizela pod vodou jsem si uvědomil, jak byla krásná.

Kamera počkala, až se vynoří, a ona se usmála a převalila se na záda. Za ní se objevila Jean a strčila jí hlavu do vody. Smála se přitom, cosi křičela a začala oběma rukama cákat na kameru.

Na skokanské prkno se vyšplhal třetí mladý člověk, asi osmnáctiletý neduživý chlapec, kterého jsem hned nepoznal. Pomalu došel na konec prkna a neustále se přitom ohlížel, jako by se bál, že ho někdo bude pronásledovat. Také že ano. Vyběhla za ním Jean a shodila ho do vody. Opět se přitom smála nebo něco křičela. Chlapec se nemotorně vynořil z vody se zavřenýma očima. Nějaká žena v obrovském klobouku proti slunci mu podala hák na dlouhém bidle. Chytil se ho a nechal se odtáhnout na mělčí stranu bazénu. Tam si konečně stoupl a zůstal stát po pás ve vodě, zády ke kameře. Jeho zachránkyně smekla svůj klobouk a začala se uklánět neviditelným divákům.

Byla to paní Swainová, ale kamera Eldona Swaina ji brzo přestala sledovat. Švenkla na diváky, na párek hezkých starších lidí, kteří spolu seděli ve stínu na houpačce. Navzdory tomu stínu jsem poznal Samuela Rawlinsona a domyslel si, že žena po jeho boku je Estella Chalmersová. Kamera je opustila dřív, než jsem si stačil prohlédnout její úzký vášnivý obličej.

Rita a Jean sjížděly do vody po skluzavce, jedna za druhou i společně. Závodily spolu v běhu po delší straně bazénu a Jean vyhrála. Začala stříkat na chlapce trpícího hydrofobií, který dosud stál po pás ve vodě. Pak postříkala Ritu.

V pozadí jsem na chvíli zahlédl Randyho Shepherda v zahradnických montérkách. Měl světle rezavé vlasy a vousy. Zpoza křoví pozoroval, jak jeho dcera zaujala místo na slunci. Mrkl jsem ze strany na Irenu Chalmersovou, blikavě osvětlenou odrazy barevného světla z promítacího plátna. Vypadala, jako by umírala v tiché dělostřelecké palbě minulosti.

Když jsem se znova podíval na plátno, stál na skokanském prkně Eldon Swain. Byl to hezký muž střední postavy. Rozhoupal se a skočil do vody střemhlav. Kamera ho sledovala, jak vylézá z bazénu, opět šplhá na prkno a předvádí skoky vpřed i vzad.

Následoval záběr jeho skoku s Jean, která mu seděla na ramenou, a potom podobný skok s Ritou. Jako by vedena dokumentaristickým zájmem kamera sledovala Ritu, jak stojí rozkročená na skokanském prkně, a Eldona Swaina, jak jí strká hlavu mezi nohy a zvedá ji. Trošku klopýtavě ji donesl na konec prkna a dlouho tam stál s hlavou mezi jejími stehny. Vypadalo to jako začátek porodu obrovského rozesmátého dítěte.

Pak skočil a působilo to dojmem, že oba dva zůstali pod vodou nekonečně dlouho. Oko kamery po nich pátralo, ale neobjevilo nic než jiskřivou vodní hladinu, po níž se pohybovaly rozmazané barevné stíny.

34. KAPITOLA

Když promítacím přístrojem proběhl poslední kousek filmu, nikdo z nás se nezmohl na jediné slovo. Rozsvítil jsem. Bylo vidět, že Ireny Chalmersové se zmocnila tak obrovská hrůza, že ji téměř ochromila.

Pokusila se z toho dostat: „Že jsem byla ale tenkrát pěkná holka, co?“

„Víc než pěkná,“ odpověděl Truttwell. „Nádherná.“

„V životě mi to přineslo jen pech.“ Její slovník i intonace se změnily, jako kdyby se vrátila do dřívějších let. „Kde jste ten film vydoloval? U paní Swainové?“

„Ano. Dostal jsem od ní tenhle i několik dalších.“

„To se dalo čekat. Vždycky mě nenáviděla.“

„Protože jste jí přebrala manžela?“ zeptal jsem se.

„Nemohla mě vystát už dávno předtím. Skoro jako by tušila, k čemu dojde. Nebo k tomu možná došlo kvůli ní, co já vím. Celé dny nedělala nic jiného, než dávala pozor na Eldona, aby jí nezahnul. Když takhle mužskému vyvádíte, tím spíš vám zahne.“

„A proč jste to udělala vy?“ řekl jsem.

„O mně mluvit nebudeme.“ Podívala se na mne, pak na Truttwella a potom do prázdna. „Odvolávám se na pátý dodatek k ústavě Spojených států.“

Truttwell k ní přistoupil blíž, jemný a líbezný jako milenec. „Neblázněte, Ireno. Tady jste mezi přáteli.“

„Pěkně děkuju“

„Věřte mi,“ řekl Truttwell. „Já i pan Archer jsme museli vynaložit nesmírné úsilí, než se nám podařilo získat tyto důkazy, aby se jich nezmocnili potenciální nepřátelé. Teď jsou v mých rukách a nikdo jich nemůže zneužít proti vám. To si troufám zaručit.“

Napřímila se a podívala se mu přímo do očí: „Co tím sledujete? Chcete mě vydírat?“

Truttwell se usmál. „Obávám se, že jste si mě spletla s doktorem Smitheramem. Nechci od vás vůbec nic, Ireno. Jenom bych si s vámi rád otevřeně pohovořil.“

Podívala se na mne: „A co bude s ním?“

„Pan Archer toho ví o celém případu víc než já. Absolutně spoléhám na jeho diskrétnost.“

Truttwellovo vyjádření mě přivedlo do rozpaků: nebyl jsem připraven říct o něm totéž.

„Já na jeho diskrétnost nespoléhám,“ řekla paní Chalmersová. „A proč bych taky měla? Vždyť ho skoro neznám.“

„Ale mě znáte, Ireno. Jako váš právní zástupce…“

„Tak vy jste zase náš právní zástupce?“

„Ve skutečnosti jsem jím nikdy nepřestal být. Teď už vám snad musí být jasné, že mou pomoc potřebujete. A pomoc pana Archera taky. Všechno, co jsme se o minulosti dověděli, zůstane výlučně jenom mezi námi třemi.“

„Tedy v tom případě,“ řekla paní Chalmersová, „když v tom pojedu s vámi. A co když to neudělám?“

„Etikou svého povolání jsem vázán mlčenlivostí.“

„Chcete říct, že jednou stejně vyjde všechno najevo, viďte?“

„Jestli k tomu dojde, nebude to vina moje, ani pana Archera. Spíš zásluha doktora Smitherama. Já pochopitelně nemohu hájit vaše zájmy, pokud mi k tomu nedáte příležitost.“

Zamyslela se nad Truttwellovým návrhem. „Já se s vámi rozejít nechtěla. Zvlášť ne v této době. Ale nemohu přece mluvit za svého muže.“

„Kde je?“

„Nechala jsem ho doma. Těch posledních pár dní mu dalo zabrat. I když na to nevypadá, není na tom nervově nejlíp.“

Její slova mi něco připomněla: „Ten mladík byl váš manžel? Myslím toho chlapce, co ho strčili do vody?“

„Ano. Tenkrát jsem Larryho viděla poprvé. Byl to jeho poslední volný víkend, než nastoupil službu u námořnictva. Poznala jsem, že o mě má zájem, ale tehdy jsme se vlastně pořádně neznali. Škoda.“

„Kdy jste se poznali?“

„Pár let potom. On mezitím dospěl.“

„A co bylo mezitím s vámi?“

Prudce se ode mne odvrátila. „Na to odmítám odpovědět,“ řekla Truttwellovi. „Nenajala jsem si právního zástupce a detektiva proto, aby vyhrabávali všechny omyly, kterých jsem se v životě dopustila. K čemu by to bylo dobré?“

Odpověděl jí klidně a laskavě: „Bylo by to lepší, než to utajovat. Je načase, abychom vyložili karty na stůl. Mezi námi třemi. Nemusím vám jistě připomínat, že došlo k několika vraždám.“

„Já nikoho nezabila.“

„Ale váš syn ano,“ řekl jsem. „Už jsme spolu přece mluvili o tom mrtvém u výtopny.“

Znova se obrátila ke mně: „To byl únos. Zabil ho v sebeobraně. Sám jste tvrdil, že policie by to pochopila.“

„To už bych si tvrdit netroufal. Teď toho vím o celé věci mnohem víc. Vy jste mi podstatnou část té historie zatajila – vlastně tu nejpodstatnější. Když jsem vám například říkal, že do únosu byl zapleten Randy Shepherd, vůbec jste se nezmínila o tom, že je to váš otec.“

„Žena nemusí vypovídat v neprospěch svého manžela,“ řekla paní Chalmersová. „Copak se to netýká i vztahu mezi dcerou a otcem?“

„Netýká, ale na tom teď nezáleží. Váš otec byl včera odpoledne v Pasadeně zastřelen.“

Vzhlédla: „Kdo ho zastřelil?“

„Policie, kterou zavolala vaše matka.“

„Moje matka?“ Na chvíli se odmlčela. „Vlastně mě to ani nepřekvapuje. První věc v životě, na kterou si vzpomínám, jsou oni dva, jak se perou jako zvířata. Musela jsem zmizet z domova, i když to znamenalo…“ Naše pohledy se střetly a paní Chalmersová větu nedokončila.

Dokončil jsem ji za ni: „I když to znamenalo utéct do Mexika s defraudantem.“

Zavrtěla hlavou a přitom si trochu poničila svůj účes. Snad proto se mi zdála najednou mnohem mladší – ale i všednější.

„To jsem nikdy neudělala.“

„Tak vy jste s Eldonem Swainem neutekla?“

Mlčela.

„Jak to doopravdy bylo, paní Chalmersová?“

„To vám nemůžu prozradit – ani po tak dlouhé době. Jde tu o jiné lidi.“

„O Eldona Swaina?“

„Hlavně o něho.“

„Toho už krýt nemusíte, to víte sama nejlíp. Ten už to má odbyté, stejně jako váš otec.“

Zoufale se na mne podívala, jako by ji čas zaskočil v rozehrané partii jejích dvou životů. „Je Eldon opravdu mrtvý?“

„To pro vás nemůže být žádná novinka, paní Chalmersová. On byl ten mrtvý u výtopny. O tom jste musela vědět nebo to aspoň předpokládat už tenkrát.“

Oči jí potemněly: „Přísahám, že jsem o tom neměla ani tušení.“

„Něco jste o tom vědět musela. Tomu mrtvému někdo strčil ruce do ohně, aby zničil jeho otisky prstů. To určitě nemohl udělat osmiletý chlapec.“

„Ale kde je psáno, že jsem to udělala já?“

„Vy jste měla motiv,“ řekl jsem. „Kdyby toho mrtvého identifikovali jako Swaina, celý váš život by se byl zhroutil. Přišla byste o dům, o manžela i o společenské postavení. Zase byste byla Rita Shepherdová. A ještě k tomu na dlažbě.“

Mlčela a na jejím výrazu bylo vidět, že horečně přemýšlí. „Říkal jste, že můj otec v tom jel s Eldonem. Tak to musel být on, kdo ho spálil – povídal jste, že byl spálený?“

„Že měl spálené prsty.“

Přikývla. „Musel to udělat můj otec. Často mluvíval o tom, jak by to zařídil, aby se nepřišlo na jeho otisky prstů. Byl tím úplně posedlý.“

Mluvila jako stroj, co ji zrovna napadlo. Náhle se zarazila. Snad si uvědomila, že se opět stává Ritou Shepherdovou, dcerou kriminálníka, že se pohybuje v začarovaném kruhu, z něhož není úniku.

Vědomí, že je všechno ztraceno, proniklo její lhostejností a zapomněním. Schoulila se do křesla a hlavu schovala v dlaních. Vlasy se jí přelily po prstech jako černá voda.

Truttwell stál nad ní a napjatěji pozoroval. Nezdálo se mi, že by v jeho pohledu byla stopa nějaké lásky. Spíš v něm byl soucit smíšený s vědomím nadřazenosti. Prošla sice mnohýma rukama, zamíchala se do zločinů, ale byla stále velmi krásná.

Jako by se Truttwell zapomněl a nevnímal mou přítomnost, začal ji jemně hladit po vlasech a po zádech. V jeho mazlení nebylo nic erotického. Napadlo mě, že ho k tomu vedla spíš profesionální vášeň právníka, ukojená tím, že se paní Chalmersová opět stala jeho klientkou. Nebo snad podvědomá touha vdovce, kterého drží na uzdě živá minulost.

Paní Chalmersová se po chvíli trochu uklidnila a požádala o sklenku vody. Truttwel pro ni odešel do vedlejšího pokoje. Sotva zmizel, obrátila se ke mně a zašeptala:

„Proč má matka zavolala na Randyho policii? Musela k tomu mít přece nějaký důvod.“

„Měla. Ukradl jí Nickovu fotografii.“

„Tu absolventskou fotku, co jsem jí poslala?“

„Ano.“

„Neměla jsem ji posílat, ale chtěla jsem se aspoň jednou v životě chovat normálně.“

„Jenže se vám to zrovna v tomhle případě nevyplatilo. Váš otec fotku mamince sebral, dal ji Jean Traskové a přemluvil ji, aby si najala Sidneyho Harrowa. Tím to v podstatě celé začalo.“

„A co tím chtěl ten dědek dosáhnout?“

„Šel po penězích vašeho manžela, stejně jako všichni ostatní.“

„Až na vás, samozřejmě,“ řekla sarkasticky.

„Až na mě,“ přikývl jsem. „Za tyhle peníze se musí moc platit.“

Truttwell přinesl papírový pohárek vody a sledoval Irenu, jak pije. „Troufla byste si na malý výlet autem?“

Poplašeně sebou trhla: „Kam zase?“

„Na Smitheramovu kliniku. Je čas, abychom si konečně promluvili s Nickem.“

Dala jasně najevo, že se jí tam nechce. „Doktor Smitheram vás k němu nepustí.“

„Ale pustí. Jste přece Nickova matka a máte do toho taky co mluvit. A já jsem jeho právní zástupce. Jestli Smitheram odmítne, podám na něho žalobu pro omezování osobní svobody.“

Bylo zřejmé, že Truttwell to s tou žalobou nemyslí doslova, ale paní Chalmersová byla stále ještě v takovém stavu, že si to neuvědomila. „Ne! Prosím vás, nic takového nedělejte! Já to s doktorem Smitheramem domluvím.“

Když jsme odcházeli, zeptal jsem se sekretářky, jestli už Betty přinesla výsledky z laboratoře. Nepřinesla. Nechal jsem pro ni vzkaz, že mě najde na klinice.

35. KAPITOLA

Irena Chalmersová poslala Emilia domů. Jela s námi v cadillaku a sedla si mezi nás na přední sedadlo. Když vystupovala z vozu na parkovišti kliniky, pohybovala se jako omámená. Truttwell ji nabídl rámě a odvedl ji do recepce.

Službu měla Moira Smitheramová, stejně jako v den, kdy jsme se poznali. Připadalo mi, že od té doby uplynula spousta času. Její tvář jako by zestárla, vrásky jako by se prohloubily, ale je docela dobře možné, že se mi to jenom zdálo, protože jsem ji už lépe znal. Přejela pohledem z Truttwella na mne.

„Moc času jste mi nedopřál.“

„Tahle surovina nám začíná docházet.“

„Potřebujeme nutně mluvit s Nickem Chalmersem,“ ozval se Truttwell. „Paní Chalmersová s tím souhlasí.“

„To si budete muset vyjednat s doktorem Smitheramem.“

Moira odešla pro svého muže. Objevil se ve dveřích v bílém plášti a vztekle si to k nám namířil.

„Vy se zřejmě jen tak lehko nevzdáváte, co?“ oslovil Truttwella.

„Já se vůbec nevzdávám, doktore. Přišli jsme se podívat na Nicka a nemohu se zbavit dojmu, že nám v tom nemůžete zabránit.“

Smitheram se k Truttwellovi obrátil zády a zeptal se paní Chalmersové: „Co o tom soudíte vy?“

„Pusťte nás k němu, doktore,“ odpověděla se sklopenýma očima.

„Vy jste se rozhodla, aby vás pan Truttwell dál zastupoval?“

„Ano.“

„A pan Chalmers s tím souhlasí?“

„Bude s tím souhlasit.“

Smitheram se na ni zkoumavě zadíval: „A mohu vědět, pod jakým nátlakem jste na to přistoupila?“

Ozval se Truttwell: „Zbytečně ztrácíme čas, doktore. Přišli jsme si pohovořit s vaším pacientem, ne s vámi.“

Smitheram polkl naprázdno. „Jak si přejete.“

On a jeho žena nás zavedli chodbou k dalším dveřím, které doktor před námi odemkl a za námi hned zase zamkl. Ocitli jsme se na oddělení, kde bylo osm nebo deset pokojů. První z nich byla uzavřená místnost pro sebevrahy, kolem dokola měkce vystlaná. Na vypolštářované podlaze seděla jakási žena a dívala se na nás tlustou skleněnou přepážkou.

Nicka jsme našli v otevřené místnosti, která byla napůl obývacím pokojem a napůl ložnicí. Seděl v křesle a před sebou měl učebnici. Na první pohled na něm nebylo nic neobvyklého. V lehkém vlněném županu vypadal jako mladík, kterého jsme vyrušili při studiu. Když uviděl matku, okamžitě vstal. V bledém obličeji mu zářily velké černé oči. Brýle proti slunci ležely na stolku vedle něho.

„Dobrý den, maminko. Dobrý den, pane Truttwelle.“ Těkal pohledem z jednoho na druhého. „Kde je tatínek? A kde je Betty?“

„Tohle není společenská návštěva,“ řekl Truttwell, „i když jsem samozřejmě rád, že tě vidím. Přišli jsme se tě na něco zeptat.“

„Ptejte se co nejstručněji,“ ozval se Smitheram. „Sedněte si, Nicku.“

Moira mu vzala z rukou učebnici a dala do ní záložku. Pak se postavila ke dveřím vedle svého muže. Irena Chalmersová si sedla do druhého křesla a Truttwell se mnou na postel proti Nickovi.

„Nebudu chodit kolem horké kaše,“ řekl Truttwell. „Asi před patnácti lety, když jsi byl ještě malý, jsi zastřelil u výtopny jednoho člověka.“

Nick zvedl oči k Smitheramovi a řekl mdle a odevzdaně: „Vy jste mu to prozradil.“

„Ne, to bych neudělal,“ prohlásil Smitheram.

„Vzal jste na sebe velkou zodpovědnost, když jste tu vraždu zatajil,“ obrátil se na něho Truttwell.

„To vím taky. Jednal jsem podle svého nejlepšího vědomí a svědomí v zájmu osmiletého dítěte. Zákon není jediným vodítkem lidského jednání. A dokonce i podle zákona by ta vražda musela být považována za ospravedlnitelnou.“

„Nepřišel jsem s vámi diskutovat o zákonech a o etice, doktore,“ řekl Truttwell unaveně.

„Pak tedy neuvádějte v pochybnost mé motivy.“

„Které jsou samozřejmě čisté jako padlý sníh.“

Hrozilo, že se doktor na Truttwella vrhne. Moira mu v tom zabránila tím, že ho chytila za ruku.

Truttwell se obrátil na Nicka: „Vyprávěj mi o tom výstřelu dole u výtopny. Byla to nešťastná náhoda?“

„Nevím.“

Nick mluvil přerývaně, s pomlkami, jako kdyby jeho paměť pracovala systémem dálnopisu. „Šel jsem domů ze školy. Ten člověk mě pozval do svého auta. Věděl jsem, že bych do něj neměl lézt. Ale měl jsem pocit, že to se mnou myslí dobře. A bylo mi ho líto. Zdál se mi už hodně starý a nemocný.

Vyptával se mě na maminku a na tatínka. A na to, kdy a kde jsem se narodil. Pak mi řekl, že on je můj tatínek. Moc jsem mu nevěřil, ale moc mě to zajímalo. Tak jsem s ním šel k výtopně.

Zavedl mě najedno opuštěné místo. Někdo tam nechal hořet oheň, my jsme na něj přihodili pár kousků dřeva a sedli jsme si. On vytáhl láhev whisky, napil se a dal mi taky ochutnat. Pálilo mě to v ústech. Ale on to pil jako vodu. A vypil to všechno.

Dostal se tím do nálady. Nejdřív zpíval nějaké staré písničky, a pak začal být sentimentální. Říkal, že jsem jeho miláček a že až se všechno urovná, bude zase bohatý člověk a začne se o mě starat. Pak mě začal ohmatávat a líbat a mně se to nelíbilo, tak jsem po něm střelil. Měl pistoli zastrčenou za opaskem kalhot. Vytáhl jsem ji a střelil po něm a on byl mrtvý.“

Nickův bledý obličej vypadal stále ještě klidně. Slyšel jsem však, jak se mu zrychlil dech.

„Co jste udělal s pistolí?“ zeptal jsem se.

„Nic. Nechal jsem ji tam ležet a šel jsem domů. Později jsem se rodičům přiznal, co jsem udělal. Nejdřív mi nevěřili. Uvěřili mi, až když se z novin dověděli o tom zastřeleném člověku. Odvezli mě k doktoru Smitheramovi. A od té doby,“ dodal s hořkostí, „od té doby jsem se ho nezbavil. Lituju, že jsem radši nešel na policii.“ Díval se přitom na odvrácenou tvář své matky.

„O tom jste tenkrát nerozhodoval vy,“ řekl jsem. „A teď nám vyprávějte, jak to bylo s vraždou Sidneyho Harrowa.“

„Panebože, vy si myslíte, že jsem ho zabil taky?“

„Sám jste to tvrdil, nevzpomínáte si?“

Oči mu pohasly: „Musel jsem z toho být strašně zmatený. Nejhorší na tom je, že jsem měl opravdu chuť Harrowa zabít. Ten večer jsem za ním šel do motelu a chtěl si to s ním vyřídit. Jean mi totiž prozradila, kde se ubytoval. V motelu nebyl, ale zato jsem ho našel v autě na pláži.“

„Živého nebo mrtvého?“

„Mrtvého. Pistole byla pohozená vedle auta. Zvedl jsem ji, podíval se na ni a pak mi v hlavě zřejmě muselo přeskočit. Doslova jsem cítil, jak se pode mnou rozhoupala zem. Nejdřív jsem myslel, že to je zemětřesení. Teprve pak jsem pochopil, že je něco v nepořádku se mnou. Byl jsem z toho tak vedle, že jsem začal uvažovat o sebevraždě. Ta pistole mi ještě dodala. Jako by se mi sama nabízela, abych ji použil.“

„Jednou jste ji už použil,“ řekl jsem. „Byla to ta samá pistole, kterou jste nechal ležet u ohně.“

„Jak je to možné?“

„To nevím. Ale byla to stejná pistole. Policie provedla balistické testy, a ty to potvrdily. Jste si naprosto jistý, že jste ji tenkrát nechal vedle toho mrtvého?“

V Nickově tváři se opět objevil zmatek. Bezmocným pohledem těkal z jednoho na druhého. Po paměti nahmatal své brýle proti slunci a nasadil si je. „Vedle Harrowa?“

„Vedle Eldona Swaina. Vedle toho muže u výtopny, co říkal, že je váš otec. Nechal jste tu pistoli opravdu ležet vedle něho, Nicku?“

„Ano. Vím, že domů jsem ji nepřinesl.“

„V tom případě ji tedy sebral někdo jiný, patnáct let ji schovával a pak s ní zastřelil Harrowa. Kdo by to mohl být?“

„Já nevím.“ Nick Chalmers začal pomalu vrtět hlavou ze strany na stranu.

Smitheram pokročil vpřed: „Už toho bylo dost. A přitom jste se nic nového nedověděli.“ V očích mu seděla úzkost, Ale nebylo jasné, zda se bojí pouze o Nicka.

„Já jsem se toho dověděl dost, doktore. A Nick taky.“

„Ano.“ Nick Chalmers vzhlédl. „Ten člověk u výtopny – byl to opravdu můj otec?“

„Na to se musíte zeptat své matky.“

„Byl to můj otec, maminko?“

Irena Chalmersová se rozhlédla kolem sebe, jako kdyby právě padla do další pasti. Všichni jsme mlčeli a tak jí nezbývalo, než promluvit:

„Na to nemusím odpovědět, a taky neodpovím.“

„To znamená, že to byl můj otec.“

Vůbec na Nicka nereagovala. Seděla se skloněnou hlavou. Truttwell vstal a položil jí ruku na rameno. Přitiskla se tváří k jeho prstům. V porovnání s její pletí byla jeho ruka stará a vrásčitá.

„Já věděl, že Lawrence Chalmers nemůže být můj otec,“ prohlásil náhle Nick s důrazem.

„Jak to, že jste to věděl?“ zeptal jsem se.

„Přišel jsem na to z těch jeho dopisů. Nepamatuju se už přesně, jaké datum tam bylo uvedeno, ale prostě to nevycházelo.“

„Proto jste vzal ty dopisy ze sejfu?“

„Vlastně ani ne. To jsem zjistil úplnou náhodou. Sidney Harrow a Jean Trasková na mě přišli s šílenou historkou, že můj otec… že Lawrence Chalmers se dopustil zločinu. Sebral jsem ty dopisy, abych je přesvědčil, že nemají pravdu. V době té krádeže byl daleko na moři.“

„V době jaké krádeže?“

„Jean tvrdila, že ukradl její rodině – jejímu otci – nějaké peníze.

Spoustu peněz, půl miliónu nebo kolik. Ale ty dopisy byly důkazem, že to nemohl udělat. V ten den, kdy mělo ke krádeži údajně dojít – myslím, že to bylo 1. července v pětačtyřicátém roce – byl můj… byl pan Chalmers ještě na moři.“ Se smutnou ironií dodal: „A zároveň z těch dopisů vyšlo najevo, že nemůže být mým otcem. Já jsem se narodil 14. prosince 1945, a devět měsíců předtím, když muselo dojít…“ Podíval se na svou matku a nenašel vhodné slovo.

„K početí?“ pomohl jsem mu.

„Když muselo dojít k početí, byl on daleko na moři. V první linii. Posloucháš mě, maminko?“

„Poslouchám.“

„A to mi k tomu nic neřekneš?“

„Nesmíš se postavit proti mně,“ řekla tiše paní Chalmersová. „Já jsem tvá matka. Co na tom záleží, kdo byl tvůj otec?“

„Mně na tom záleží.“

„Zapomeň na to. Proč se tím trápíš?“

„Několik těch dopisů tady mám.“ Vytáhl jsem náprsní tašku a ukázal je Nickovi. „Myslím, že jsou to právě ty, co vás nejvíc zajímaly.“

„Ano. Kde jste je našel?“

„Ve vašem bytě.“

„Mohl byste mi je na chvíli půjčit?“

Podal jsem mu je. Rychle v nich zalistoval.

„Tenhle psal 15. března 1945: ‚Nejdražší maminko, jsem zase v první linii, takže chvíli potrvá, než můj dopis bude odeslán.‘ Z toho přece jasně vyplývá, že mým otcem mohl být kdokoli, jenom tenhle poručík L. Chalmers ne!“ Znova se obrátil na svoji matku a ustaraný a plný pochybností se jí zeptal: „Můj otec byl ten člověk u výtopny? Ten člověk, co jsem ho zabil?“

„Nechtěj to vědět,“ zašeptala.

„To znamená, že to byl on,“ řekl Nick se smutným zadostiučiněním. „Aspoň něco tedy vím jistě. Jak jsi říkala, že se jmenoval? Jak se jmenoval můj otec?“

Neodpověděla.

„Eldon Swain,“ odpověděl jsem já. „Byl to taky otec Jean Tras– kové.“

„Ona tvrdila, že je má sestra. Takže podle vás měla vlastně pravdu?“

„Řekl jsem vám, co jsem mohl. Teď už si s tím budete muset poradit sám.“ Odmlčel jsem se a hned jsem pokračoval: „Ale existuje jedna velice důležitá otázka, na kterou bych od vás rád slyšel odpověď, Nicku. Jak jste se dostal do domu Jean Traskové v San Diegu?“

Zavrtěl hlavou: „Na to se vůbec nepamatuju. O tom nemám nejmenší tušení. Nevzpomínám si ani, že bych vůbec do San Diega jel.“

Doktor Smitheram znova zasáhl: „Musím vás přerušit. Nedovolím, abyste pokazil všechno, co se nám u Nicka v posledních dvou dnech podařilo.“

„Jen to dokončeme,“ řekl Truttwell. „Nicka to pronásleduje koneckonců většinu jeho života.“

„Já bych to taky chtěl dokončit,“ řekl Nick. „Jestli je to možné.“

„A já s nimi souhlasím.“ To promluvila poprvé za celou dobu Moira.

Doktor Smitheram ji zmrazil pohledem: „Nepamatuju se, že bych se ptal na tvůj názor.“

„A já ti ho přesto říkám. Skončeme to všechno.“

V jejím hlase zněl spodní tón provinění. Dlouhou chvíli se dívali s doktorem Smitheramem jeden druhému do očí, jako by byli v pokoji sami.

Zeptal jsem se Nicka: „Kdy jste pochopil, že jste v San Diegu?“

„Až když jsem se večer probral v nemocnici. Ten celý den jako by pro mě vůbec neexistoval.“

„A co vám předtím utkvělo naposled v paměti?“

„Jak jsem to ráno vstal. Celou noc jsem nespal a bylo mi hrozně. Nemohl jsem se zbavit vzpomínek na tu strašnou scénu u výtopny. Cítil jsem tu whisku a kouř toho ohně.

Chtěl jsem si vzít jeden nebo dva prášky na spaní, abych se toho zbavil. Tak jsem vstal a šel si pro ně do koupelny. Když jsem viděl ty červené a žluté kapsle, rozmyslel jsem si to. Rozhodl jsem se, že je všechny spolykám a se vším skoncuju.“

„A pak jste napsal ten dopis na rozloučenou?“

Nick se zamyslel. „Ten jsem napsal chviličku předtím, než jsem začal polykat ty prášky. Ano.“

„Kolik jste jich snědl?“

„Nepočítal jsem je. Sypal jsem si je do hrsti. Dost, aby mě to zabilo. Ale nemohl jsem jen tak sedět v koupelně a čekat. Bál jsem se, že mě tam najdou a nenechají mě umřít. Vylezl jsem z koupelny oknem a skočil dolů. Asi jsem upadl a o něco se uhodil.“ Položil dopisy do klína a opatrně se dotkl rány na hlavě. „A pak jsem se probral v nemocnici v San Diegu. Všechno jsem už vyprávěl doktoru Smitheramovi.“

Podíval jsem se na Smitherama. Nesledoval nás. Cosi tiše a naléhavě vysvětloval své ženě.

„Doktore Smitherame?“

Prudce se obrátil, ale nebyla to reakce na mé oslovení. Sáhl po dopisech na Nickově klíně. „Tak se na to podíváme, ne?“

Zalistoval v tenkých stránkách a začal své ženě nahlas předčítat. „Na pilotech je něco, co připomíná závodní koně – jako by byli produkty šlechtění, dovedeného až na samý okraj přirozenosti. Doufám, že já se tak ostatním nejevím. Velitel naší eskadry Wilson se tak rozhodně jeví. (Už nám poštu necenzurujou, tak to mohu napsat.) Je ve válce déle než čtyři roky a na první pohled ještě stále vypadá jako uhlazený absolvent Yaleovy univerzity, jímž byl před válkou. I v jeho chování je však náznak jakéhosi potlačovaného napětí. Obětoval válce to nejlepší…“

„Čtete báječně, doktore,“ ozval se Truttwell suše. „Ale myslím, že jste si k tomu nevybral zrovna ten nejvhodnější okamžik.“

Smitheram jako by Truttwella vůbec neslyšel. Zeptal se své ženy: „Jak se jmenoval velitel mé eskadry na lodi Sorel Bay?“

„Wilson,“ odpověděla téměř neslyšitelně.

„Pamatuješ se, že právě tohle jsem ti o něm psal v jednom dopise z března pětačtyřicet?“

„Už si přesně nevzpomínám. Ale věřím ti.“

Smitherama to neuspokojilo. Znova se začal netrpělivě a vztekle probírat v dopisech. „Poslouchej dál, Moiro: ‚Jsme skoro na rovníku a je příšerné horko – i když si nechci nijak stěžovat. Jestli budeme u toho atolu kotvit ještě zítra, pokusím se dostat z lodi a zaplavat si, což se mi nepodařilo už několik měsíců, od té doby, co jsme odjeli z Pearl Harbor. Jedno z mých velkých potěšení je však sprcha, kterou si dopřávám každý večer před spaním.‘ A tak dále. Dopis pokračuje tím, že Wilson byl sestřelen nad Okinawou. Teď si přesně vzpomínám, že jsem ti o tom psal v létě 1945. Jak mi to vysvětlíš, Moiro?“

„Nijak,“ řekla s očima upřenýma k zemi. „Ani se o to nebudu pokoušet.“

Truttwell vstal a šel se podívat Smitheramovi přes rameno: „Na vaše písmo to nevypadá. Ne, koukám, že skutečně ne.“ Po chvíli dodal: „To znamená, že celá jeho válečná korespondence byl jenom podvod?“

„To rozhodně.“ Smitheram zamával dopisy, které svíral v ruce. Upřeně se díval na skloněnou hlavu své ženy. „Ještě mi není jasné, jak tyhle dopisy mohl vůbec napsat.“

„Copak Chalmers nebyl námořním pilotem?“ zeptal se Truttwell.

„Nikdy. Pokoušel se dostat do pilotní školy, ale beznadějně propadl. Dokonce byl propuštěn do civilu hned pár měsíců po tom, co narukoval.“

„Z jakého důvodu?“ řekl jsem.

„Pro mentální poruchu. Ve výcvikovém středisku se zhroutil. To se stalo mnoha schizofrenikům, když se snažili vypořádat se s požadavky vojenské služby. Zejména těm, u kterých hrály v rodině dominantní úlohu matky, jako to bylo v Larryho případě.“

„Jak to, že toho o něm tolik víte, doktore?“

„Léčil jsem ho. V námořní nemocnici v San Diegu. Než jsme ho mohli pustit zpátky mezi lidi, pár týdnů jsme si s ním museli pohrát. Od té doby je mým pacientem – ovšem s výjimkou těch dvou let, které jsem sloužil na moři.“

„Vy jste se usadil tady v Pacific Pointu kvůli němu?“

„Částečně ano. Cítil ke mně vděčnost a nabídl se, že mi tu pomůže vybudovat praxi. Jeho matka umřela a odkázala mu hodně peněz.“

„Jedné věci nerozumím,“ ozval se Truttwell. „Jak to, že se mu mohlo podařit vytřít nám zrak s těmihle zfalšovanými dopisy? Musel zřejmě padělat i razítka pošly válečného námořnictva. A jak mohl dostávat na ty dopisy odpovědi, když nebyl v námořnictvu?“

„Pracoval na poště v San Diegu,“ odpověděl Smitheram. „Sám jsem mu to místo opatřil, než jsem musel na moře. Pravděpodobně si zařídil zvláštní poštovní schránku.“ Smitheram se opět podíval na svou ženu, jako kdyby mu náhle projel hlavou nápad. „Já nerozumím něčemu jinému, Moiro: jak mohl mít příležitost – dokonce řadu příležitostí – opisovat dopisy, které jsem posílal tobě?“

„Půjčoval si je,“ odpověděla.

„Tys o tom věděla?“

Otráveně přikývla. „Vlastně ši je bral na čtení. Aspoň to říkal. A docela chápu, proč si je opisoval. Viděl v tobě hrdinu. Chtěl se ti podobat.“

„A jaký byl jeho vztah k tobě?“

„Měl mě rád. Nijak se tím netajil, dokonce ani v době, když jsi ještě byl v San Diegu.“

„Po mém odjezdu jsi ho vídala pravidelně?“

„Proti tomu se nedalo nic dělat. Bydlel ve vedlejším pokoji.“

„Ve vedlejším pokoji v hotelu Magnolia? Chceš říct, že jste bydleli ve dvou pokojích vedle sebe?“

„Žádal jsi mě, abych se mu věnovala,“ řekla.

„Ale nechtěl jsem na tobě, abys s ním žila! Pověz mi pravdu: žili jste spolu?“ Zeptal se na to vzrušeným hlasem člověka, který tím ubližuje sám sobě, ale nemůže si pomoct.

„Žili jsme spolu,“ řekla jeho žena. „Nestydím se za to. On někoho potřeboval. A na tom, že se úplně nezbláznil, mám možná stejný podíl jako ty.“

„Takže tys ho vlastně léčila, že ano? Tak proto ses tedy po válce chtěla přestěhovat sem! Tak proto on…“

Přerušila ho: „Jsi na špatné stopě, Ralphe. To se ti obvykle stává, když jde o mne. Všechno totiž skončilo dlouho předtím, než ses vrátil domů.“

Irena Chalmersová zvedla hlavu: „To je pravda. Měli jsme svatbu v červenci…“

Truttwell se k ní naklonil a dal jí prst na ústa. „Neposkytujte jim zbytečně žádné informace, Ireno.“

Zmlkla a já zaslechl, jak Moira říká svému muži tichým naléhavým hlasem: „Tys o našem vztahu musel vědět. Není přece možné, abys léčil pacienta pětadvacet let a o tomhle se od něho nedověděl. Jenže ses rozhodl, že se radši budeš tvářit, jako bys o ničem nevěděl.“

„Jestliže jsem se k tomu rozhodl,“ řekl Smitheram, „i když nic podobného nehodlám připustit – tedy – jestliže jsem se k tomu rozhodl, jednal jsem v zájmu svého pacienta. Určitě ne v zájmu svém.“

„Tomu sám nevěříš, Ralphe, viď?“

„Je to pravda!“

„To můžeš namluvit leda sám sobě, ale nikomu jinému. Věděl jsi právě tak dobře jako já, že Lany Chalmers je podvodník. Využívali jsme jeho fantasmagorie a dolovali jsme z něj peníze.“

„Bojím se, že teď fantazíruješ ty, Moiro.“

„Ty moc dobře víš, že ne.“

Ohlédl se po nás, aby zjistil, jak se na to tváříme. Jeho žena se protáhla kolem něho a opustila pokoj. Vyšel jsem za ní.

36. KAPITOLA

Dostihl jsem ji u zamčených dveří vedle místnosti pro sebevrahy. Podruhé od té doby, co jsme se znali, měla potíže s odemykáním. Připomněl jsem jí to.

Ohlédla se a tvrdě si mě změřila: „O té noci nebudeme mluvit. To je minulost. Stalo se to tak dávno, že si už málem nevzpomínám, jak se jmenuješ.“

„Myslel jsem, že jsme přátelé.“

„Já taky. Ale tys to všechno zničil.“

Prudkým pohybem mávla rukou směrem k Nickovu pokoji. Žena v místnosti pro sebevrahy začala sténat a výt.

Moira konečně odemkla. Vyšli jsme z uzavřeného oddělení a šli do její kanceláře. Tam nejdříve vytáhla ze zásuvky kabelku a položila ji na stůl.

„Odcházím od Ralpha. A prosím tě, nenavrhuj mi, abych šla k tobě. Na to mě nemáš dost rád.“

„Ty vždycky rozhoduješ o tom, co si myslí ten druhý, vid?“

„Tak dobře – na to se mám já moc ráda.“ Odmlčela se a rozhlédla po kanceláři. Zdálo se, že abstraktní malby na stěnách odrážejí její náladu jako citlivá zrcadla. „Nesnáším, když někdo využívá utrpení jiných lidí, aby na tom vydělával. Chápeš to?“

„Měl bych. Já to přece dělám.“

„Ale ty to neděláš jenom pro peníze. Nebo snad ano?“

„Snažím se, abych to nedělal jen pro peníze,“ řekl jsem. „Jenže když příjmy člověka překročí jistou hranici, pak pro to ztrácí cit. Najednou mu všichni ostatní připadají jako vyložení ubožáci, na které se nemusí vůbec ohlížet.“

„To se stalo Ralphovi. Mně se to nestane.“ Utíkala od všeho, v čem až dosud žila, ale bylo v ní víc naděje než strachu. „Vrátím se tam, kde jsem začínala: k sociální práci. Tu jsem měla vždycky skutečně ráda. Nikdy jsem nebyla šťastnější, než když jsem v La Jolle bydlela v jednom pokoji.“

„A když ve vedlejším pokoji býval Sonny.“

„Ano.“

„Sonny byl ovšem Lawrence Chalmers.“

Přikývla.

„A to jiné děvče, které si našel, byla Irena Chalmersová?“

„Ano. Tenkrát se jmenovala Rita Shepherdová.“

„Jak to víš?“

„Sonny mi o ní vyprávěl. Seznámil se s ní dva roky předtím u nějakých známých v San Marinu na zahradě. A pak jednoho dne vešla do poštovního úřadu, kde pracoval. Nejdřív byl z toho setkání strašně rozrušený, a teprve teď jsem pochopila, proč. Bál se, že se jeho tajemství prozradí a že se jeho matka doví, že je jenom poštovní úředník. Žádný námořní pilot.“

„Tys o tom jeho podvodu věděla?“

„Věděla jsem pochopitelně, že má abnormálně bujnou fantazii. Někdy se pozdě večer oblékal do důstojnické uniformy a chodíval po městě. Ale o jeho matce jsem nevěděla – o některých věcech nemluvil ani se mnou.“

„Kolik ti toho vyprávěl o Ritě Shepherdové?“

„Dost. Žila s nějakým starším mužem. Vydržoval si ji v Imperiál Beach.“

„S Eldonem Swainem.“

„To byl on?“ zamyslela se. „Jeden kousek skládačky za druhým zapadají do sebe. Nikdy bych byla nevěřila, že budu mít něco společného s tolika lidskými osudy, že půjde o tolik životů a smrtí. To si asi člověk uvědomí vždycky teprve dodatečně. V každém případě – Rita přesedlala na Sonnyho a já šla stranou. Tehdy mi to už moc nevadilo. Dávat na Sonnyho pozor bylo někdy hodně vyčerpávající a neměla jsem nic proti tomu, aby to zase zkusila nějaká jiná.“

„Stejně nechápu, jak jsi to s ním mohla vydržet víc než dva roky nebo jak se do něho mohla zamilovat taková ženská, jako je paní Chalmersová?“

„Ženské vždycky neletí jenom na takzvané mužné typy,“ odpověděla Moira. „Sonny měl fantastické projevy psychotika. Byl ochoten zkusit všechno aspoň jednou.“

„Asi se budu muset taky někdy začít projevovat psychoticky. Ale musím říct, že Chalmers ty svoje projevy před ostatními dost úspěšně tají.“

„Je teď už starší a žije neustále pod vlivem sedativ.“

„Sedativ, jako je nembu-serpin?“

„Vidím, že se z tebe stává odborník.“

„Jak na tom skutečně je?“

„Bez podpůrné terapie a sedativ by pravděpodobně musel být hospitalizovaný. Ale s pomocí toho všeho je schopen žít skoro normálně.“ Odříkala to jako obchodní cestující, který příliš nevěří v kvalitu výrobku, jejž nabízí.

„Je nebezpečný, Moiro?“

„Za jistých okolností by mohl být nebezpečný.“

„Například kdyby někdo o něm zjistil, že je vlastně prohnaný podvodník?“

„Nevím. Snad.“

„Proč najednou odpovídáš tak vyhýbavě? Je přece pacientem tvého muže pětadvacet let, sama jsi to zdůrazňovala. Musíte o něm něco vědět.“

„Víme toho dost. Jenže je tu taky něco jako lékařské tajemství.“

„Tím se moc neoháněj. To se nevztahuje na pacientovy zločiny nebo na jeho potenciální zločiny. Chci vědět, jestli tebe a doktora Smitherama někdy napadlo, že by mohl ohrozit Nicka.“

Vyhnula se odpovědi: „Jak ohrozit?“

„Smrtelně,“ řekl jsem. „Oba dva jste přece museli vědět, že je pro Nicka velmi nebezpečný, ne?“

Moira neodpověděla. Začala obcházet svou kancelář, snímat ze stěn obrázky a skládat je na stole. Jako by tím chtěla dokázat, že skoncovala s touhle klinikou i s místem, které v ní zastávala.

Vyrušilo nás klepání na dveře. Byla to mladá sestra z recepce: „Slečna Truttwellová chce mluvit s panem Archerem. Mám ji sem poslat?“

„Půjdu za ní,“ řekl jsem.

Sestra se nechápavě rozhlédla po prázdných stěnách: „Kam se poděly ty vaše obrazy?“

„Stěhuju se. Můžete mi pomoct?“

„Ráda, paní Smitheramová,“ řekla dívka zdvořile.

Betty stála uprostřed přijímací místnosti. Byla udýchaná a vzrušená.

„V laboratoři říkali, že v tom vzorku je spousta nembutalu. A taky chloralhydrát. Ale bez dalších zkoušek nemohli říct kolik.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Co to znamená, pane Archere?“

„To znamená, že nějakou dobu potom, co spolykal ty prášky, byl Nick v rodinném rolls roycu. Něco z nich zvrátil, a to mu možná zachránilo život.“

„Jak se mu daří?“

„Docela dobře. Zrovna před chvílí jsem s ním mluvil.“

„Mohla bych ho taky vidět?“

„To nezáleží na mně. Teď je u něj jeho matka s vaším otcem.“

„Tak já počkám.“

Čekal jsem s ní a oba jsme měli plnou hlavu vlastních problémů. Potřeboval jsem klid, abych si mohl udělat rekonstrukci celého případu. V mých myšlenkách nabýval ponenáhlu konkrétních tvarů, před očima se mi začal odvíjet jako filmový záznam sesouvající se budovy, puštěný pozpátku.

Dveře přijímací místnosti se otevřely. Prošla jimi Irena Chalmersová zavěšená do Truttwella. Pevně se ho držela jako trosečník záchranného pásu. Přesedlala z Chalmerse na Truttwella, pomyslel jsem si. Jako kdysi z Eldona Swaina na Chalmerse.

Truttwell zpozoroval svou dceru. Nervózně uhnul očima, ale neudělal nic pro to, aby ho Irena Chalmersová pustila. Betty vyvalila oči.

„Dobrý den, tatínku. Dobrý den, paní Chalmersová. Slyšela jsem, že Nick je na tom už mnohem líp.“

„Ano je,“ řekl její otec.

„Mohla bych ho na minutku navštívit?“

Truttwell zaváhal. Pohledem zapátral v mé tváři a pak v tváři své dcery. Potom jí laskavě a ohleduplně odpověděl: „Promluvíme si o tom s doktorem Smitheramem.“

Zmizel s Betty v hlubinách kliniky a pečlivě za sebou zavřel dveře.

Zůstali jsme s Irenou Chalmersovou sami. Nebyla tím nijak nadšená. Dívala se na mne, jako bychom si neměli co říct a jako by dávala najevo, že se mnou nechce hovořit o ničem důležitém.

„Rád bych vám položil několik otázek, paní Chalmersová.“

„To ještě neznamená, že bych vám na ně ráda odpovídala.“

„Abychom nejdříve uzavřeli jednu věc: byl Nickovým otcem Eldon Swain?“

Dívala se na mne trpným bezvýrazným pohledem. „Pravděpodobně. On v každém případě myslel, že jím je. Ale neočekáváte přece, že řeknu Nickovi, že zavraždil vlastního tátu…“

„On už to ví,“ řekl jsem. „A vy se za Nicka pořád schovávat nemůžete.“

„Nechápu, co tím chcete říct.“

„Zamlčela jste fakta o Eldonu Swainovi i o jeho smrti jenom kvůli sobě, ne kvůli Nickovi. Nechala jste všechnu tíhu provinění na něm. Doplatil na to za vás.“

„Na nic nedoplatil. Všechno se nám podařilo udržet v tajnosti.“

„A nechali jste Nicka, aby se patnáct let trápil. Byla to pěkně odporná hra, kterou jste si zahrála s vlastním synem.“

Sklonila hlavu, jako by se styděla, ale odpověděla: „Nic takového nepřiznávám.“

„Nemusíte. Mám dost důkazů a dost svědků, abych na vás mohl podat žalobu. Mluvil jsem s vaším otcem a matkou, s panem Raw– linsonem, s paní Swainovou. Mluvil jsem s Florence Williamsovou.“

„Kdo to, proboha, je?“

„Majitelka hotelu Conchita’s Cabins v Imperiál Beach“

Paní Chalmersová zvedla ruku a přejela si dlaní po tváři, jako by se chtěla zbavit prachu nebo pavučin před očima. „Můžu vám říct, že lituju, že jsem do toho bordelu kdy vkročila. Ale z toho se vám nic vytřískat nepodaří. Po tolika letech už ne. Tenkrát jsem byla nezletilá. A co jsem tenkrát prováděla – to už je dávno promlčené.“

„Tak mi povězte, co všechno jste tehdy prováděla.“

„Nebudu přece svědčit sama proti sobě. Už jsem řekla, že se odvolávám na pátý dodatek k ústavě.“ Hlasitěji dodala: „Za chvíli se vrátí John Truttwell a on si to vezme na starost. Jestli si na mě chcete vyskakovat, on vám to zatrhne.“

Věděl jsem, že se pohybuji na nejisté půdě, ale teď jsem možná měl poslední příležitost s paní Chalmersovou mluvit. A navíc způsob, jak reagovala na moje obvinění, mě utvrdil v tom, že jsem si o ní udělal správný obraz.

Řekl jsem: „Kdyby John Truttwell věděl to, co všechno vím já, nezavadil by o vás ani malíčkem.“

Tentokrát vůbec neodpověděla. Namířila si to ke křeslu, které stálo v nejzazším rohu místnosti, a nejistě se posadila. Přešel jsem tam za ní a zůstal jsem nad ní stát.

„Co se stalo s těmi penězi?“

Odtáhla se co nejdál ode mne. „O jakých penězích to mluvíte?“

„O těch, co zdefraudoval Eldon Swain.“

„Vzal si je s sebou do Mexika. Já zůstala v San Diegu. Slíbil, že pro mě pošle, ale nikdy to neudělal. Tak jsem si vzala Larryho Chalmerse. To je všechno.“

„Co provedl Eldon s těmi penězi v Mexiku?“

„Slyšela jsem, že o ně přišel. V Baja ho přepadli nějací lupiči.“

„Jak se jmenovali ti lupiči, Rito?“

„Jak to mám vědět? Vím to jenom z doslechu.“

„Já bych věděl o lepší verzi. Ti lupiči se jmenovali Larry a Rita a peníze neukradli v Mexiku. Eldon Swain je nikdy nedostal přes hranice. Vy jste ho, paní Chalmersová, prostě využila a pak vyměnila za Larryho. A od té doby jste s Larrym žili šťastně a vesele. Až dodneška.“

„Tohle mi nedokážete. To se vám nikdy nepodaří!“

Křičela, jako kdyby chtěla umlčet mě i neodbytnou minulost. Truttwell otevřel dveře.

„Co se to tu děje?“ přísně se na mne podíval. „Oč se to pokoušíte?“

„Povídali jsme si o tom, co se stalo s tím půl miliónem dolarů Eldona Swaina. Paní Chalmersová tvrdí, že mu je sebrali mexičtí lupiči. Jenže já vím skoro jistě, že se jich zmocnila ona a Chalmers. Muselo se to stát den nebo dva dny potom, co je Swain zdefraudoval a přivezl do San Diega, kde na něj čekala.“

Paní Chalmersová vzhlédla, jako kdyby se ta má velice přibližně sestavená rekonstrukce shodovala se skutečností. Truttwell si všiml jejího výrazu a zřejmě mu to vyrazilo dech.

„Ukradli auto,“ pokračoval jsem, „a přivezli peníze sem do Pacific Pointu, do domu jeho matky. To bylo 3. července 1945. Larry a Rita tenkrát provedli pravý opak vloupání. Nebylo to nic těžkého, protože Larryho matka byla slepá a on měl klíče od domu a znal kombinaci sejfu. Peníze nacpali do sejfu a nechali je tam.“

Paní Chalmersová vstala, přešla k Truttwellovi a chytila ho za ruku. „Nevěřte mu! Ten večer jsem byla sedmdesát kilometrů odtud.“

„Larry taky?“ ozval se Truttwell.

„Ne. Larry to udělal. Od té doby, co jeho matka oslepla, přestala sejf používat a on říkal, že je to báječné místo, kam ulejt… tedy…“

Truttwell ji chytil oběma rukama za ramena a odstrčil prudce co nejdál od sebe.

„Vy jste sem ten večer přijela s Larrym. Bylo to tak?“

„On mě přinutil! Vytáhl na mě pistoli!“

„To znamená, že vy jste ten vůz řídila,“ řekl Truttwell. „Vy jste zabila mou ženu.“

Irena Chalmersová svěsila hlavu. „To byla Larryho vina. Ona ho poznala, chápete? On stočil volant a šlápl na plyn. Nemohla jsem tomu zabránit. Najel přímo na ni. Pak mi dovolil zastavit až v San Diegu.“

Truttwell s ní hrubě zatřásl: „Mlčte! Kde je teď váš muž?“

„Doma. Řekla jsem vám přece, že je mu špatně. Pořád jen tak sedí a zírá do prázdna.“

„Je dosud nebezpečný,“ řekl jsem Truttwellovi. „Neměli bychom radši zavolat Lacklanda?“

„Nenechám si ujít příležitost promluvit si s Chalmersem. Zavoláme ho až potom. Jedete se mnou, ne? A vy taky, paní Chalmersová.“

Opět tedy seděla mezi námi dvěma na předním sedadle cadillaku. Dívala se přímo před sebe na dálnici jako člověk, kterého porazilo auto, a teď s hrůzou čeká, že ho to další každou chvíli rozdrtí.

„Kde jste vůbec byla vy to ráno, co Nick spolykal všechny ty prášky?“ zeptal jsem se.

„Spala jsem. Sama jsem si večer vzala dva chloralhydráty.“

„Váš manžel taky spal?“

„Nevím. Máme oddělené ložnice.“

„Kdy odjel hledat Nicka?“

„Hned jak jste to ráno odešli.“

„Vzal si na to svůj rolls royce?“

„Ano.“

„Kde jezdil?“

„Pročesával asi okolí křížem krážem. Když se rozčílí, začne lítat sem a tam jako maniak. Pak zas týden sedí jako mumie a jenom zírá.“

„Jel tenkrát do San Diega, paní Chalmersová. A já mám důkaz, že

Nicka tam vezl s sebou. Ležel v bezvědomí pod přikrývkou na zadním sedadle.“

„To přece nedává žádný smysl.“

„Váš manžel v tom bohužel smysl viděl. Když Nick skočil z okna koupelny, váš muž ho chytil na zahradě. Srazil ho rýčem nebo něčím podobným a schoval ho do auta. Nechal ho tam tak dlouho, než s ním mohl odjet do San Diega.“

„Proč by něco takového dělal vlastnímu dítěti?“

„Nick není jeho dítě. Je to syn Eldona Swaina a váš muž to ví. Zapomínáte na svou vlastní životní historii, paní Chalmersová?“

Podívala se na mne ze strany. „Ano. To bych si moc přála.“

„Nick věděl nebo aspoň tušil, čí je syn,“ řekl jsem. „V každém případě se snažil vypátrat pravdu o Swainově smrti. A dostával se k ní čím dál blíž.“

„Nick zastřelil Eldona sám.“

„To už všichni víme. Jenže Nick neodtáhl jeho mrtvé tělo do ohně, aby se zbavil otisků prstů. K tomu je potřeba síla dospělého člověka. A zároveň motiv dospělého člověka. Nick si taky nenechal Swainovu pistoli a patnáct let potom s ní nezastřelil Sidneyho Harrowa. Nick nezabil ani Jean Traskovou, i když se váš manžel snažil ze všech sil, aby na něj svalil podezření. Proto ho vlastně vezl do San Diega.“

Irena Chalmersová řekla zděšeně: „Ty všechny lidi zabil Larry?“

„Obávám se, že ano.“

„Ale proč?“

„Moc toho na něj věděli. Je to nemocný člověk, který se za každou cenu snaží ubránit svůj vymyšlený svět.“

„Jaký svět?“

„Ty vidiny, které si vysnil a žije v nich.“

„Ano. Chápu.“

U Pacific Street jsme opustili dálnici a jeli po svahu vzhůru. Za námi se koupal v mořské vodě zrcadlový odraz rudého zapadajícího slunce. Ve zvláštním podvečerním světle vypadalo sídlo rodiny Chalmersových neskutečně a snově, jako španělský zámek z dávné minulosti, která nikdy neexistovala.

Domovní dveře nebyly zamčené a všichni tři jsme vstoupili dovnitř. Paní Chalmersová zavolala: „Larry!“ Nikdo jí neodpověděl.

V chodbě, vedoucí do zadní části domu, se objevil Emilio. Paní Chalmersová se k němu rozběhla.

„Kde je?“

„Nevím, madam. Nařídil mi, abych nevycházel z kuchyně.“

„Vy jste mu řekl, že jsem prohledával rolls royce?“ zeptal jsem se.

Emilio se ode mne odvrátil. Neřekl ani slovo.

Irena Chalmersová vyběhla po několika schodech k pracovně. Zabušila pěstí na vyřezávané dubové dveře, chvíli naslouchala a znova zabušila.

„On je tam!“ vykřikla. „Musíme se k němu dostat! On se zabije!“

Odstrčil jsem ji a vzal za kliku. Bylo zamčeno. V pracovně bylo hrobové ticho.

Emilio zašel do kuchyně pro šroubovák a kladivo. Za okamžik se mu podařilo dveře otevřít.

Chalmers seděl v otáčecí židli svého otce, bývalého soudce, a hlavu měl podivně nachýlenou ke straně. Měl na sobě modrou slavnostní uniformu námořního kapitána s třemi zlatými proužky na rukávě. Krev z jeho proříznutého hrdla zalila řádové stužky a zbarvila je všechny do ruda. Pod jeho bezvládnou rukou ležela otevřená břitva.

Paní Chalmersová rychle couvla, jako by jeho mrtvé tělo vyzařovalo paprsky smrti.

„Já věděla, že to udělá. Chtěl to udělat už tenkrát, když se objevili u vchodu.“

„Kdo se objevil u vchodu?“ zeptal jsem se.

„Jean Trasková a ten její svalovec. Sidney Harrow. Zabouchla jsem před nimi dveře, ale věděla jsem, že se vrátí. A Larry to taky věděl. Připravil si Eldonovu pistoli. Měl ji celá ta léta v sejfu. Začal uvažovat, jak to spolu skoncujem. Chtěl nejdřív zastřelit mě a pak sebe. Přemluvila jsem ho s doktorem Smitheramem, abychom si místo toho radši vyjeli do Palm Springs.“

„Měla jste ho nechat, aby se zastřelil,“ řekl Truttwell.

„A mě taky? Ani za nic. Mně se nechtělo umřít. A pořád ještě nechce!“

Byla plná života, ale zajímal ji jenom ten její. Truttwell i já jsme mlčeli. Obrátila se k němu:

„Poslyšte, vy jste můj právní zástupce. Říkal jste to přece.“

Zavrtěl hlavou. Jeho oči jako by se dívaly na ni a přitom viděly smutnou minulost nebo mrazivou budoucnost.

„Nemůžete mě teď nechat ve štychu,“ vykřikla Irena Chalmersová. „Myslíte, že jsem si neprotrpěla své? Omlouvám se za to, co jsme provedli vaší ženě. Pořád se ještě v noci budím, když se mi o ní zdá, a vidím ji na cestě, chudáka, jako balík starých hadrů.“

Truttwell ji uhodil hřbetem ruky do tváře. Z rozbitého koutku úst jí vytryskl pramínek krve a stékal jí po bradě. Působilo to, jako by popraskal mramor.

Stoupl jsem si mezi ně, aby ji nemohl udeřit znova. Tohle by rozhodně dělat neměl.

Můj zásah jako by jí vrátil trochu odvahy: „Nemusíš mi ubližovat, Johne. Je mi dost zle i bez toho. Můj celý život tady… Připadala jsem si v tomhle domě jako mezi strašidly. Myslím to doopravdy. Hned ten první večer, když jsme byli tady v pracovně a cpali do sejfu balíky bankovek – Larryho slepá máma se tu najednou vynořila ze tmy. A povídá: ‚To jsi ty, Sonny?‘ Nepochopím, jak ho mohla poznat. Běhá mi mráz po zádech.“

„Co se stalo potom?“ zeptal jsem se.

„Odvedl ji zpátky do jejího pokoje a mluvil tam s ní. Nechtěl mi prozradit, co jí řekl, ale ona nás pak už neobtěžovala.“

„O tom se Estella nikdy nezmínila,“ řekl mi Truttwell. „Umřela a nikomu se s tím nesvěřila.“

„Teď tedy víme, nač umřela,“ řekl jsem. „Pochopila, kam to dopracoval její syn.“

Její mrtvý syn jako by mi rozuměl. Klesla mu hlava a vypadalo to, jako by se propadal hanbou. Jeho vdova k němu přistoupila jako námčsíčná a rukou se dotkla jeho vlasů.

Zůstal jsem u ní. Truttwell zatím telefonoval pro policii.

MODRÉ KLADIVO

WILLIAMU CAMBELLU GAULTOVI

1. KAPITOLA

Vyjel jsem k domu po soukromé silnici, která se poblíž vrcholku rozšiřovala v parkoviště. Když jsem vystoupil z auta a ohlédl se zpět na město, rozeznával jsem věže kostela a soudu, napolo utopené ve smogu. Na protější straně horského hřebenu byl průliv, částečně uzavřený potrhaným pásem ostrovů.

Jediným zvukem, který ke mně doléhal kromě hukotu dálnice, z níž jsem právě sjel, byly pravidelné údery do tenisového míčku. Kurt byl umístěn vedle domu a obklopen vysokým drátěným plotem. Zavalitý muž v šortkách a plátěném klobouku hrál proti pohyblivé blondýnce. Spoutaná zaujatost jejich hry mi čímsi připomínala vězně na povinné procházce.

Muž ztratil několik míčků za sebou a rozhodl se, že vezme na vědomí mou přítomnost. Otočil se k ženě i ke hře zády a došel k plotu.

„Vy jste Lew Archer?“

Řekl jsem, že ano.

„Přijel jste pozdě.“

„Chvíli mi trvalo, než jsem našel vaši silnici.“

„To jste se mohl ve městě kohokoliv zeptat. Každý ví, kde bydlí Jack Biemeyer. Mého domu používají jako orientačního bodu i letadla, která tady přistávají.“

To jsem chápal. Dům byl rozsáhlou masou bíle štukové omítky a červených obkládaček a stál na nejvyšším místě Santa Teresy. Výš byly jen hory, tyčící se za městem, a káně které kroužilo na jasné říjnové obloze.

Žena se objevila za Biemeyerem. Vypadala o mnoho mladší než on. Zdálo se, že její úzká plavovlasá hlava i její štíhlé a nepříliš mladé tělo jsou si až příliš vědomy mých očí. Biemeyer nás nepředstavil; představil jsem se tedy sám.

„Já jsem Ruth Biemeyerová. Určitě máte žízeň, pane Archere, a já taky.“

„Pohostinnost teď necháme stranou,“ přerušil ji Biemeyer. „Tenhle člověk je tady služebně.“

„Já vím. A ten ukradený obraz je můj.“

„Jestli dovolíš, Ruth, budu mluvit já.“

Zavedl mě do domu a jeho žena nás v nevelké vzdálenosti následovala. Vzduch uvnitř byl příjemně chladný, přestože jsem měl dojem, že mě tíží váha stavby, která mě obklopovala a visela nade mnou.

Byla to spíš veřejná budova než obytný dům – vypadala jako místo, kam chodíte zaplatit daně nebo si zařídit rozvod.

Dopochodovali jsme na druhou stranu obrovského ústředního salónu. Biemeyer ukázal na bílou stěnu, prázdnou kromě dvou skob, na nichž – jak mi sdělil – dřív visel obraz.

Vytáhl jsem zápisník a propisovací tužku. „Kdy byl ukraden?“

„Včera.“

„To jsem si poprvé všimla, že chybí,“ ozvala se žena. „Ale nechodím do tohohle pokoje každý den.“

„Je ten obraz pojištěný?“

„Ne konkrétně,“ odpověděl Biemeyer. „Ale všechno, co je v domě, je samozřejmě nějak pojištěno.“

„Jakou má vlastně cenu?“

„Stojí možná pár tisíc.“

„Stojí o hodně víc,“ prohlásila žena. „Určitě pětkrát nebo desetkrát víc. Chantryho cena šla nahoru.“

„Nevěděl jsem, že je sleduješ,“ poznamenal Biemeyer podezřívavě. „Deset nebo dvanáct tisíc? Copak jsi za ten obraz dala tolik?“

„Nebudu ti povídat, kolik jsem za něj dala. Koupila jsem ho za svoje vlastní peníze.“

„Nemohla ses nejdřív poradit se mnou? Myslel jsem, že už tě to tvoje pobláznění do Chantryho přešlo.“

Zůstala stát naprosto nehybně. „To je nevhodná poznámka. Neviděla jsem Richarda Chantryho třicet let. A s tím, že jsem koupila ten obraz, neměl nic společného.“

„Aspoň to tvrdíš.“

Ruth Biemeyerová na manžela rychle a vítězoslavně pohlédla, jako by nad ním vyhrála bod v nějaké mnohem náročnější hře než v tenisu. „Žárlíš na mrtvého.“

Nevesele se zasmál. „To je směšné ze dvou důvodů. Zatraceně dobře vím, že nežárlím, a kromě toho nevěřím, že je mrtvý.“

Biemeyerovi mluvili, jako by na mě zapomněli, ale měl jsem dojem, že tomu tak není. Byl jsem nedobrovolným rozhodčím, který jim dovoloval mluvit o starých sporech bez nebezpečí, že to povede k něčemu bezprostřednějšímu – třeba k násilí. Biemeyer navzdory svému věku vypadal a mluvil jako násilnický člověk a mě už moje pasívní úloha začínala unavovat.

„Kdo je to Richard Chantry?“

Žena se ke mně překvapeně otočila. „Chcete říct, že jste o něm nikdy neslyšel?“

„Většina lidí na světě o něm nikdy neslyšela,“ ušklíbl se Biemeyer.

„To rozhodně není pravda. Byl slavný už předtím, než zmizel, a to mu ještě nebylo ani třicet.“

Tón jejího hlasu byl nostalgický a plný laskavosti. Podíval jsem se do tváře jejího manžela. Byl rudý vztekem a v očích měl zmatený pohled. Vklínil jsem se mezi ně, obličejem k jeho ženě.

„Odkud Richard Chantry zmizel?“

„Odtud,“ odpověděla. „Ze Santa Teresy.“

„Nedávno?“

„Ale ne. To už je víc než pětadvacet let. Prostě se rozhodl, že všeho nechá. Hledal nové obzory, jak napsal ve svém prohlášení na rozloučenou.“

„To prohlášení adresoval vám, paní Biemeyerová?“

„Ne, mně ne. Nechal po sobě dopis a jeho žena ho zveřejnila. Já jsem Richarda Chantryho po těch starých časech v Arizoně už nikdy neviděla.“

„Ne že by ses nesnažila,“ skočil jí do řeči manžel. „Chtělas abych sem odešel na odpočinek, protože tohle bylo Chantryho město. Přinutilas mě postavit dům přímo vedle jeho domu.“

„To není pravda, Jacku, stavět tady byl tvůj nápad. Já jsem s tebou prostě souhlasila a ty to víš.“

Jeho obličej ztratil svou rudou barvu a náhle zbledl. Díval se bezmocně a uvědomil si, že ho jeho mysl na chvíli zradila.

„Já už nevím vůbec nic,“ prohlásil stařeckým hlasem a vyšel z místnosti.

Jeho žena se otočila za ním, zarazila se a zastavila se u okna. Obličej měla přemýšlivě zamračený.

„Můj manžel je příšerně žárlivý.“

„Proto pro mě poslal?“

„Poslal pro vás proto, že jsem ho o to požádala. Chci zpátky svůj obraz. Je to jediná věc, kterou od Richarda Chantryho mám.“

Posadil jsem se na opěradlo křesla a znovu jsem otevřel zápisník. „Popište mi ho, prosím.“

„Je to poněkud konvenčně provedený portrét mladé ženy. Barvy jsou jednoduché a jasné – indiánské barvy. Ta žena má žluté vlasy a rudočerné serapé. Richard byl ve svém raném období hodně ovlivněn indiánským uměním.“

„Tohle byl nějaký jeho raný obraz?“

„Nevím to jistě. Ten člověk, od kterého jsem ho koupila, ho nedokázal datovat.“

„Jak víte, že je pravý?“

„Myslím, že to dokážu říct jen tak od pohledu. A ten obchodník se za jeho pravost zaručil. Tehdy dávno v Arizoně se s Richardem dobře znal. Sem do Santa Teresy přišel teprve před nedávnem. Jmenuje se Paul Grimes.“

„Máte nějakou fotografii toho obrazu?“

„Já ne, ale pan Grimes ji má. Určitě vás nechá, abyste si ji prohlédl. Má v centru malou galerii.“

„Raději si s ním nejdřív promluvím. Můžu si od vás zatelefonovat?“

Zavedla mě do pokoje, kde u starého stahovacího psacího stolu seděl její manžel. Poškrábané dubové postranní desky stolu kontrastovaly s krásným teakovým obložením stěn. Biemeyer se neotočil. Prohlížel si leteckou fotografii, která byla zavěšená nad stolem – snímek největší díry v zemi, jakou jsem kdy viděl.

„To byl můj měděný důl,“ řekl s nostalgickou pýchou.

„Odjakživa ten obrázek nenávidím,“ zamračila se jeho žena. „Byla bych ráda, kdybys ho dal pryč.“

„Koupil ti tenhle dům, Ruth.“

„Mám to ale štěstí. Nebude ti vadit, když si pan Archer zatelefonuje?“

„Ano, bude mi to vadit. V domě za čtyři sta tisíc dolarů by mělo být aspoň nějaké místo, kde by si člověk mohl posedět v klidu.“

Rozzlobeně vstal a odešel z pokoje.

2. KAPITOLA

Ruth Biemeyerová se opřela o rám dveří a předvedla mi profil svého těla. Nebylo to už mladé tělo, ale díky tenisu a možná i vzteku bylo dosud štíhlé a pružné.

„Váš manžel se vždycky chová takhle?“

„Ne, vždycky ne. Má teď starosti.“

„O ten ztracený obraz?“

„Ten k tomu patří.“

„A zbytek?“

„Vlastně to možná s tím obrazem souvisí.“ Zaváhala. „Naše dcera Doris studuje na univerzitě a přivedlo ji to do styku s některými lidmi, které bychom pro ni normálně nevybrali. Víte, jak to chodí.“

„Jak je Doris stará?“

„Je jí dvacet. Je v druhém ročníku.“

„Bydlí doma?“

„Bohužel ne. Minulý měsíc, na začátku zimního semestru, se odstěhovala. Sehnali jsme jí bydlení v akademickém městečku na kraji univerzity. Chtěla jsem samozřejmě, aby zůstala tady, ale prohlásila, že má právo na vlastní způsob života zrovna tak jako Jack a já. Vždycky jí hrozně vadilo Jackovo pití. A moje taky, jestli chcete vědět celou pravdu.“

„Bere Doris drogy?“

„To bych neřekla. Rozhodně ne moc.“ Chvíli byla tiše a představovala si život své dcery, zdálo se, že jí ta představa nahání strach. „Nemám zrovna velkou radost z některých lidí, se kterými se stýká.“

„Máte na myslí někoho konkrétního?“

„Jednoho chlapce – jmenuje se Fred Johnson – si přivedla sem domů. Ve skutečnosti je to pořádně přestárlý chlapec; určitě mu je nejmíň třicet. Jeden z těch věčných studentů, co se potloukají po univerzitě, protože se jim líbí její atmosféra nebo to, co z ní dokážou vytřískat.“

„Podezíráte ho, že mohl ukrást váš obraz?“

„Tak určitě bych to netvrdila. Ale o umění se zajímá. Dělá průvodce v uměleckém muzeu a na univerzitě studuje výtvarné umění. Znal jméno Richarda Chantryho a dokonce se mi zdálo, že toho o něm hodně ví.“

„Nedá se tohle říct o zdejších studentech výtvarného umění všeobecně?“

„Asi ano. Ale Fred Johnson o ten obraz projevoval neobvyklý zájem.“

„Můžete mi Freda Johnsona popsat?“

„Pokusím se.“

Znovu jsem otevřel zápisník a opřel jsem se o stahovací psací stůl. Paní Biemeyerová se posadila čelem ke mně na otáčecí židli.

„Barva vlasů?“

„Světle zrzavá. Má hodně dlouhé vlasy a nahoře už mu trochu řidnou. Nahrazuje to ale knírem. Má jeden z těch velkých štětinatých knírů, co vypadají jako kartáč na boty. Má dost špatné zuby a příliš dlouhý nos.“

„Jaké má oči? Modré?“

„Spíš do zelena. Právě ty jeho oči mi dělají starosti. Nikdy se na člověka nepodívá přímo, aspoň na mě ne.“

„Velký nebo malý?“

„Prostřední postavy. Asi tak sto sedmdesát pět centimetrů a poměrně štíhlý. Celkem vzato nevypadá nejhůř, pokud se vám tenhle typ líbí.“

„A Doris se líbí?“

„Bojím se, že ano. Na můj vkus se jí Fred Johnson líbí až moc.“

„A Fredovi se zase líbil ten ztracený obraz?“

„Víc než to. Přímo ho fascinoval. Věnoval mu mnohem větší pozornost než mé dceři. Měla jsem takový dojem, že spíš než ji sem při šel navštívit ten obraz.“

„Vyjádřil se o něm nějak?“

Zaváhala. „Prohlásil něco v tom smyslu, že to vypadá na jeden z Chantryho obrazů zpaměti. Zeptala jsem se ho, co tím myslí. Vysvětlil mi, že je to pravděpodobně jeden z několika obrazů, které Chantry nemaloval přímo podle modelu, ale zpaměti. Zřejmě se domníval, že to zvyšuje jeho unikátnost i hodnotu.“

„Zmínil se o jeho hodnotě?“

„Ptal se mě, kolik jsem za něj zaplatila. Neřekla jsem mu to – to je moje malé tajemství.“

„Dovedu tajemství zachovávat.“

„Já taky.“ Otevřela horní zásuvku psacího stolu a vytáhla místní telefonní seznam. „Chtěl jste zavolat Paulu Grimesovi, ne? Jenom nezkoušejte vytáhnout tu cenu z něj. Slíbil mi, že to neprozradí.“

Poznamenal jsem si obchodníkovo číslo a adresu v centru města. Pak jsem číslo vytočil. Ozval se mi ženský hlas, trochu exotický a trochu hrdelní. Sdělil mi, že Grimes se právě věnuje nějakému zákazníkovi, ale za chvíli že bude volný. Uvedl jsem své jméno a řekl jsem, že se u něj později zastavím.

Ruth Biemeyerová mi naléhavě šeptala do druhého ucha: „Nezmiňujte se před ní o mně.“

Zavěsil jsem. „Kdo je to?“

„Myslím, že se jmenuje Paola. Tvrdí o sobě, že je jeho sekretářka, ale myslím, že jejich vztah bude asi intimnější.“

„Odkud se bere ten její přízvuk?“

„Z Arizony. Mám dojem, že je částečná Indiánka.“

Vzhlédl jsem k fotografii díry, kterou Jack Biemeyer vykopal v arizonské krajině. „Zdá se, že se z toho vyvíjí arizonský případ. Neříkala jste, že odtamtud přišel Richard Chantry?“

„Ano, přišel. Všichni jsme odtamtud přišli. Ale všichni jsme skončili tady v Kalifornii.“

Mluvila bezvýrazným hlasem, který neprozrazoval ani lítost ohledně státu, z něhož odešla, ani žádné zvláštní potěšení ze státu, v němž žila nyní. Byl to hlas zklamané ženy.

„Proč jste se přestěhovala do Kalifornie, paní Biemeyerová?“

„Máte nejspíš na mysli něco z toho, co říkal můj manžel. Že tohle je nebo bylo město Dicka Chantryho a že to byl důvod, proč jsem se tady chtěla usadit.“

„Je to pravda?“

„Trochu pravdy na tom asi bude, Dick byl jediný dobrý malíř, kterého jsem kdy opravdu dobře znala. Naučil mě, jak se mám dívat na věci kolem sebe. A lákala mě myšlenka, že budu bydlet tam, kde namaloval své nejlepší práce. Dokázal to všechno za sedm let a potom zmizel, víte?“

„Kdy?“

„Jestli chcete vědět přesné datum jeho odchodu, bylo to čtvrtého července 1950.“

„Víte jistě, že odešel z vlastní vůle? Nebyl zavražděn nebo unesen?“

„To nemohl být. Nezapomeňte, že napsal své ženě dopis.“

„Ta ještě bydlí tady ve městě?“

„To tedy bydlí. Její dům je dokonce od nás vidět. Je přímo na druhé straně rokle.“

„Znáte se s ní?“

„Kdysi, když jsme byly mladé, jsem Francine znávala docela dobře, ale nikdy jsme se neznaly nijak důvěrně. Od té doby, co jsme se sem přistěhovali, jsem ji sotva viděla. Proč?“

„Rád bych se podíval na ten dopis, který po sobě zanechal její manžel.“

„Mám kopii. A v uměleckém muzeu prodávají fotokopie.“

Odešla a přinesla dopis, zasazený do stříbrného rámu. Stála nade mnou a četla si ho. Její rty se pohybovaly, jako kdyby opakovala nějakou litanii.

Trochu váhavě mi ho podala. Kromě podpisu byl napsán na stroji a datován byl 4. července 1950 v Santa Terese.

Drahá Francine,

tohle je dopis na rozloučenou. Puká mi srdce, když Tě opouštím, ale musím to udělat. Často jsme mluvili o mé potřebě objevovat nové obzory, za nimiž bych snad našel světlo, jaké nikdo nikdy neviděl na moři ani na zemi. Zdejší půvabné pobřeží a jeho historie už mně řekly všechno, co mohly – stejně jako kdysi Arizona.

Avšak stejně jako v Arizoně i zde je historie mělká a krátká a nestačí velkému dílu, pro jehož vytvoření jsem byl zrozen. Musím pátrat jinde po jiných kořenech, po hlubší jeskynní temnotě, po pronikavějším světle. A podobně jako Gauguin jsem se rozhodl, že musím pátrat sám. Vždyť je třeba, abych prozkoumal nejen fyzický svět, ale i hlubiny a zákoutí své vlastní duše.

Neberu si nic kromě šatů, které mám na sobě, svého talentu a svých vzpomínek na Tebe. Prosím, vzpomínejte na mě s láskou, drahá ženo, drazí přátelé, a přejte mi štěstí. Dělám jen to, k čemu jsem byl zrozen.

Richard Chantry

Vrátil jsem zarámovaný dopis Ruth Biemeyerové. Přitiskla si ho k tělu. „Je překrásný, viďte?“

„Nejsem si tak docela jistý. Krása je v očích toho, kdo se dívá. Pro Chantryho ženu to musel být pořádný šok.“

„Zdá se, že ho přečkala docela dobře.“

„Mluvila jste s ní o tom někdy?“

„Ne. Nemluvila.“ Podle břitkosti jejího tónu jsem usoudil, že paní Chantryová nepatří k jejím přítelkyním. „Zdá se ale, že ji všechna ta zděděná sláva těší. Nemluvě o penězích, které jí nechal.“

„Měl Chantry sebevražedné sklony? Mluvil někdy o sebevraždě?“

„Ne, samozřejmě ne.“ Po chvíli ticha však dodala: „Musíte mít na paměti, že jsem Dicka znala, když byl velmi mladý. A já jsem byla ještě mladší. Neviděla jsem se s ním ani jsem s ním nemluvila přes třicet let. Mám ale velice silný pocit, že je ještě naživu.“

Dotkla se prsou, jako by byl naživu alespoň tam. Na horním rtu se jí objevily kapičky potu; setřela je rukou.

„Obávám se, že mě to trochu unavuje. Z ničeho nic se před vámi vynoří minulost a udeří vás do tváře. Právě když jsem si myslela, že jsem to už konečně zvládla. Stává se vám to někdy?“

„Ve dne moc často ne. V noci, těsně předtím, než usnu…“

„Nejste ženatý?“ Šla přímo k věci.

„By jsem, asi tak před pětadvaceti lety.“

„Vaše žena ještě žije?“

„Doufám, že ano.“

„Nesnažil jste se to zjistit?“

„V poslední době už ne. Pátrám raději po životech jiných lidí. Teď bych si právě rád promluvil s paní Chantryovou.“

„Nechápu, proč je to potřeba.“

„Přesto si myslím, že to zkusím. Třeba mi pomůže vytvořit si celkový obrázek.“

Obličej jí nesouhlasně ztuhl. „Já ale chci jenom to, abyste našel můj obraz.“

„Zdá se, že mi taky chcete radit, jak to mám udělat, paní Biemeyerová. Už jsem takhle zkoušel pracovat s jinými klienty a moc dobře to nedopadlo.“

„Proč chcete mluvit s Francine Chantryovou? Rozumějte, není to zrovna naše přítelkyně.“

„A ode mne se čeká, že budu mluvit jen s vašimi přáteli?“

„Tak jsem to nemyslela.“ Chvíli bylo ticho. „Chcete mluvit s několika lidmi, že?“

„S tolika, s kolika to bude nutné. Tenhle případ mi připadá o něco složitější než vám. Zabere mi možná několik dní a vás bude stát několik set dolarů.“

„Náš účet je naprosto v pořádku.“

„O tom nepochybuju. Ale nejsem si jistý vašimi úmysly a úmysly vašeho manžela.“

„Nemějte strach. Jestli vám nezaplatí, zaplatím vám já.“

Doprovodila mě ven a ukázala mi Chantryho dům. Bylo to sídlo s věžičkami v novošpanělském stylu s několika přilehlými budovami, mezi nimiž byl i velký skleník. Z místa, kde jsme stáli, jsme se na něj dívali z kopce, přes rokli, která oba pozemky rozdělovala jako hluboká rána v zemi.

3. KAPITOLA

Našel jsem složitou cestu k mostu, který spojoval obě strany rokle, a zaparkoval jsem před Chantryho domem. Než jsem stačil zaklepat, otevřel mi rozložitý muž se zahnutým nosem, oblečený v bílé hedvábné košili. Vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

„Můžu pro vás něco udělat?“ Vypadal a mluvil jako rozmazlený sluha.

„Chtěl bych mluvit s paní Chantryovou.“

„Není doma. Jestli chcete, můžete tady pro ni nechat vzkaz.“

„Rád bych s ní mluvil osobně.“

„O čem?“

„To snad řeknu jí, ne? Jestli vy mi řeknete, kde je.“

„Asi bude v muzeu. Dneska je její den.“

Rozhodl jsem se, že se nejdřív zastavím u obchodníka Paula Grimese. Dojel jsem po nábřeží do centra. Na vodě byly bílé plachty a ve vzduchu rackové a rybáci jako jejich malé létající protějšky. Z náhlého popudu jsem zastavil a ubytoval jsem se v motelu, odkud byl výhled na přístav.

Centrum města tvořila asi deset bloků široká zchátralá oblast nad nábřežím. Po hlavní ulici se potulovali ošumělí lidé a opírali se o výkladní skříně obchodů s použitým zbožím.

Obchod Paula Grimese byl jeden blok od hlavní ulice mezi krámkem s lihovinami a černošskou restaurací. Nebyl nijak působivý – obyčejné špinavé štukované průčelí, nad nímž byly pravděpodobně byty. Přes výkladní skříň byl zlatými písmeny namalován nápis PAUL GRIMES – OBRAZY A DEKORACE. Zaparkoval jsem u zeleného obrubníku před obchodem.

Když jsem vcházel, zacinkal nade dveřmi zvonek. Interiér byl zamaskován natřenými překližkovými přepážkami a závěsy ze šedivé látky. Viselo na nich několik obrazů, které jako by tu byly jen na zkoušku. Pojedná straně seděla za laciným psacím stolem tmavá žena ve volných barevných šatech a pokoušela se vypadat zaneprázdněné. Měla hluboké černé oči, výrazné lícní kosti a výrazná ňadra. Její dlouhé vlasy byly dokonale černé. Byla velice hezká a hodně mladá.

Představil jsem se. „Pan Grimes mě očekává.“

„Je mi líto, ale musel odjet.“

„Kdy se vrátí?“

„To mi neřekl. Myslím, že odjel služebně z města.“

„Vy jste jeho sekretářka?“

„Můžete tomu tak říkat.“ Její úsměv se podobal záblesku napůl ukrytého nože. „Vy jste ten člověk, co volal kvůli nějakému obrazu?“

„Ano.“

„Můžu vám nějaké ukázat.“ Mávla rukou směrem k vystaveným obrazům. „Většina z nich je dost abstraktní, ale vzadu máme i nějaké realistické.“

„Máte nějaké obrazy Richarda Chantryho?“

„Myslím, že ne. Nemáme.“

„Pan Grimes prodal jeden Chantryho obraz jistým Biemeyerovým. Řekli mi, že by mi mohl ukázat jeho fotografii.“

„O tom nic nevím.“

Rozpřáhla před sebou ruce dlaněmi nahoru a volné rukávy jí sklouzly z oblých hnědých paží. Jemné chloupky na jejích pažích vypadaly jako ulpívající kouř.

„Můžete mi na pana Grimese dát adresu domů?“

„Bydlí tady nahoře. Není doma.“

„Kdy čekáte, že se vrátí?“

„To vám nemůžu říct. Někdy odjíždí na celý týden. Neříká mi, kam jezdí, a já se ho neptám.“

Poděkoval jsem jí a zašel jsem do vedlejšího obchodu s lihovinami. Černoch ve středních letech, který stál za pultem, se mě zeptal, jestli mi může posloužit.

„Doufám, že ano. Znáte pana Grimese?“

„Koho?“

„Paula Grimese, obchodníka s obrazy z vedlejšího domu.“

„Starší chlápek s šedivou kozí bradkou?“ Prsty naznačil špičaté vousy. „Nosí bílé sombrero?“

„To vypadá na pana Grimese.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu říct, že bych ho znal. Asi nepije. U mě rozhodně nikdy nic nekupuje.“

„A co to jeho děvče?“

„Jednou nebo dvakrát se tady stavila pro kartón. Myslím, že se jmenuje Paola. Nevíte náhodou, jestli v sobě nemá indiánskou krev?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„To jsem si myslel.“ Zdálo se, že ho ta myšlenka potěšila. „Hezká kočka. Nechápu, jak si chlap v jeho věku dokáže takovou kočku udržet.“

„Já taky ne. Až se pan Grimes vrátí, rád bych o tom věděl.“ Položil jsem na pult mezi námi dvě dolarové bankovky a na ně jednu ze svých vizitek. „Můžu se u vás pozeptat?“

„Proč ne.“

Dojel jsem po hlavní ulici ke strohé bílé budově, v níž bylo umístěno umělecké muzeum. Mladík u turniketu mi sdělil, že Fred Johnson odešel z budovy asi před hodinou.

„Chtěl jste s ním mluvit v nějaké soukromé záležitosti? Nebo o něčem, co souvisí s muzeem?“

„Slyšel jsem, že se zajímá o malíře Richarda Chantryho.“

Jeho úsměv nabyl na intenzitě. „To se zajímáme všichni. Vy nejste odtud, pane?“

„Z Los Angeles.“

„Viděl jste naši stálou sbírku Chantryho?“

„Ještě ne.“

„Přišel jste právě včas. Je tady paní Chantryová. Věnuje nám každý týden jedno odpoledne.“

Zavedl mě místností, kde stála skupina bledých a tichých klasických soch, do místnosti zcela jiného druhu. První obrazy, na něž jsem se podíval, mi připomínaly okna do jakéhosi alternativního světa, podobná oknům, jakých používají cestovatelé v džungli k nočnímu pozorování zvířat. Zdálo se však, že zvířatům na Chantryho obrazech chybí jen krůček k tomu, aby se proměnila v lidi. Nebo to snad byly lidské bytosti, zdegenerované ve zvířata.

Do místnosti za mnou vstoupila nějaká žena a odpověděla na mou nevyslovenou otázku.

„Tyhle obrazy jsou známé jako obrazy stvoření – malířovo imaginativní pojetí evoluce. Představují jeho první velké tvůrčí vzepětí. I když to snad vypadá neuvěřitelně, namaloval je v rozpětí šesti měsíců.“

Otočil jsem se, abych se na ni podíval. Navzdory konzervativnímu tmavomodrému kostýmu a poněkud afektované mluvě vzbuzovala dojem hrubé síly. Z jejích pečlivě učesaných prošedivělých vlasů jako by vyzařovala vitalita.

„Vy jste paní Chantryová?“

„Ano.“ Zdálo se, že ji těší, že jsem ji poznal. „Vlastně bych tady neměla být. Dnes večer pořádám večírek. Ale nedokážu do muzea ne– přijít, když je můj den.“

Odvedla mě ke vzdálenější stěně, na níž visela série figurálních studií žen. Jedna z nich upoutala mou pozornost. Mladá žena seděla na skále, která byla – stejně jako ona sama – částečně zakryta buvolí kůží. Krásná ňadra a ramena měla nahá. Za ní a nad ní na obraze visela v prostoru vztyčená hlava buvolího býka.

„Nazval ho Europa,“ ozvala se paní Chantryová.

Otočil jsem se k ní; usmívala se. Pohlédl jsem znovu na dívku na obraze.

„To jste vy?“

„V jistém smyslu ano. Stávala jsem Richardovi modelem.“

Na chvíli jsme se na sebe zadívali pozorněji. Byla asi stejně stará jako já nebo o něco mladší a tělo Europy pod jejím modrým kostýmem bylo dosud pevné. Přemýšlel jsem o tom, jaký popud, jaká hrdost na manžela nebo na sebe samotnou ji přinutila dělat v muzeu průvodce u jeho obrazů.

„Už jste někdy nějaké jeho obrazy viděl? Zdá se, že vás překvapily.“

„Překvapily. A překvapují.“

„Jeho práce mají tenhle účinek na většinu lidí, kteří je vidí poprvé. Povězte mi, jak jste se o ně začal zajímat?“

Řekl jsem jí, že jsem soukromý detektiv, kterého si najali Biemeyerovi, aby vyšetřili krádež jejich obrazu. Chtěl jsem vidět její reakci.

Zbledla pod svým nalíčením. „Biemeyerovi jsou hlupáci. Ten obraz, co koupili od Paula Grimese, je podvrh. Nabízel mi ho dávno předtím, než ho viděli oni; nechtěla jsem s ním mít nic společného. Je to zcela zřejmá imitace stylu, kterého se Richard dávno vzdal.“

„Jak dávno?“

„Asi před třiceti lety. Patřil do jeho arizonského období. Možná že ho Paul Grimes namaloval sám.“

„Má Grimes takovou pověst?“

Už jsem se vyptával příliš dlouho. „O jeho pověsti se nemohu bavit ani s vámi, ani s nikým jiným. Kdysi v Arizoně to byl Richardův přítel a učitel.“

„Váš přítel to ale nebyl.“

„O tom bych raději nemluvila. Když bylo potřeba, Paul mému manželovi pomohl. Ale lidé se s léty mění. Všechno se mění.“ Rozhlédla se kolem sebe po obrazech svého manžela, jako kdyby i ony už byly nepovědomé jako napůl zapomenuté sny. „Pokouším se chránit manželovu pověst, udržet kánon neposkvrněný. Z jeho díla se snaží těžit nejrůznější lidé.“

„Patří mezi ně i Fred Johnson?“

Zdálo se, že ji moje otázka překvapila. Zavrtěla hlavou a vlasy se jí rozkývaly jako pružný šedivý zvon.

„Freda dílo mého manžela fascinuje. Ale neřekla bych, že by z něj chtěl těžit.“ Na okamžik se odmlčela. „Obvinila ho snad Ruth Biemeyerová, že ukradl ten jejich mizerný obraz?“

„Padla zmínka o jeho jménu.“

„Tak to je nesmysl. I kdyby byl Fred nepoctivý, čemuž vůbec nic nenasvědčuje, má příliš dobrý vkus a nenechal by se oklamat tak ubohou napodobeninou.“

„Přesto bych si s ním ale rád promluvil. Nevíte náhodou, kde bydlí?“

„Můžu to zjistit.“ Zmizela v přední kanceláři a o minutu později se znovu objevila. „Fred bydlí u rodičů v Olivě Street 2024. Buďte na něj hodný. Je to citlivý mladík a velice obdivuje Chantryho.“

Poděkoval jsem jí za informace a ona mi poděkovala za zájem o jejího manžela. Zdálo se, že hraje složitou úlohu – částečně prodavačku, částečně strážkyni svatyně a částečně něco jiného. Bezděčně jsem přemýšlel o tom, jestli ta nedefinovatelná část není zlostná vdovská sexualita.

4. KAPITOLA

Dům Johnsonových byl součástí bloku dvoupatrových dřevěných domků, které vypadaly, že byly postaveny někdy na začátku století. Olivovníky, podle nichž byla ulice pojmenována, byly ještě starší. Jejich listy v odpoledním slunci vypadaly jako zašlé stříbro.

Část města, v níž dům stál, byla smíšenou čtvrtí penziónů a soukromých rezidencí, lékařských ordinací a budov napůl přeměněných v kanceláře. Uprostřed tohoto území se tyčila velká moderní nemocnice, jejíž okna jí dodávala vzhled obrovské plástve medu a která jako by vyčerpala většinu jeho energie.

Dům Johnsonových byl obzvlášť zchátralý. Několik prken měl uvolněných a potřeboval nový nátěr. Stál zde se svou lomenicovou střechou jako šedivý přízrak ve dvoře, zarostlém žlutou trávou a hnědým plevelem.

Zabušil jsem na zrezivělé síťové dveře pěstí. Zdálo se, že se dům pomalu a neochotně probouzí k životu. Zaslechl jsem váhavé kroky, scházející po vnitřním schodišti.

Dveře otevřel robustní starý muž a zadíval se na mě skrz síť. Měl špinavé šedé vlasy a krátké řídké vousy. Mluvil hádavým tónem.

„Co se děje?“

„Chtěl bych mluvit s Fredem.“

„Nevím, jestli je doma. Dával jsem si dvacet.“ Naklonil se ke mně, tvář přitlačil k síti a já jsem z jeho dechu zacítil víno. „Co Fredovi chcete?“

„Jenom si s ním promluvit.“

Malýma zarudlýma očima mě přejížděl od hlavy k patě. „O čem s ním chcete mluvit?“

„To bych raději řekl Fredovi.“

„Jen to řekněte mně. Můj syn je velice zaměstnaný mladý muž. Jeho čas stojí peníze. Fred je expert –“ válel to slovo po jazyku – „a to znamená další peníze.“

Pomyslel jsem si, že starci pravděpodobně došlo víno a pokouší se něco ze mě vyrazit. Pod schodištěm se objevila žena v uniformě zdravotní sestry. Kráčela s jistou neohrabanou autoritou, ale hlas měla slabý a jakoby dívčí.

„Promluvím si s tím pánem sama, Gerarde. Nemusíš si namáhat svou ubohou hlavu tím, kde se Fred toulá.“

Položila otevřenou dlaň na jeho zarostlou tvář, ostře se mu zadívala do očí jako lékař určující diagnózu a lehkým plesknutím mu naznačila, aby odešel. Neprotestoval a zmizel po schodech nahoru.

„Já jsem paní Johnsonová,“ obrátila se ke mně. „Fredova matka.“

Pevně stažené lehce prošedivělé vlasy odhalovaly obličej, jehož minulost a výraz stejně jako u jejího manžela zakrývala nehybná vrstva masa. Zavalité tělo však měla pevně stažené a bílou uniformu čistou.

„Je Fred tady?“

„Myslím, že ne.“ Pohlédla mi přes rameno do ulice. „Auto tady nemá.“

„Kdy myslíte, že se vrátí?“

„Těžko říct. Fred studuje na univerzitě.“ Oznamovala mi tuto skutečnost, jako kdyby to byla jediná velká pýcha jejího života. „Pořád mu přehazují přednášky a kromě toho pracuje na částečný úvazek v uměleckém muzeu. Jsou tam na něm doopravdy závislí. Mohla bych vám snad pomoct já?“

„Možná ano. Můžu dovnitř?“

„Já půjdu ven,“ řekla rychle. „Zevnitř se na náš dům nedá dívat. Od té doby, co jsem zase začala pracovat jako ošetřovatelka, nemám čas na uklízení.“

Z vnitřní strany klíčové dírky vytáhla těžký klíč, a když vyšla ven, zamkla jím dveře. Pomyslel jsem si, že když její manžel pije, drží ho nejspíš pod zámkem.

Odvedla mě z verandy a zadívala se na oprýskanou fasádu domu. „Nedá se na něj dívat ani zvenku, ale to už není moje vina. Dům patří klinice – jako všechny tyhle ostatní – a příští rok je chtějí všechny zbourat. Z celé naší strany ulice bude parkoviště.“ Povzdechla si. „Nevím, kam odtud půjdeme, nájemné jde všude nahoru a můj manžel je prakticky invalida.“

„To je mi líto.“

„Myslíte Jerryho? Ano, taky je mi ho líto. Býval to takový báječný silný chlap. Před časem se ale nervově zhroutil – všechno to ještě souvisí s válkou – a od té doby už nikdy nebyl to, co býval dřív. A samozřejmě má taky problémy s pitím. Má je spousta z nich,“ dodala zamyšleně.

Líbila se mi její upřímnost, i když mi připadala trochu masožravá. Mechanicky jsem přemýšlel o tom, proč ošetřovatelky tak často skončí s invalidními manžely.

„Tak co vás trápí?“ zeptala se jiným tónem.

„Nic mě netrápí. Prostě jsem si chtěl promluvit s Fredem.“

„O čem?“

„O jednom obraze.“

„To ano, v tom se vyzná. Fred vám o obrazech poví všechno, co chcete vědět.“ Náhle však toto téma opustila, jako kdyby ji poděsilo, a zeptala se třetím hlasem, váhavým a hlubokým: „Fred se zapletl do nějakého maléru?“

„Doufám, že ne, paní Johnsonová.“

„Taky doufám. Fred je hodný chlapec, vždycky to byl hodný chlapec. Měla bych to vědět, jsem přece jeho matka.“ Dlouze a pochybovačně se na mě zahleděla. „Vy jste policista?“

Býval jsem policista, když jsem byl mladší, a lidé, kteří byli na policisty citliví, to na mně zřejmě ještě poznali. Měl jsem však připravenou historku. „Jsem novinář. Chtěl bych pro jeden časopis napsat článek o malíři Richardu Chantrym.“

Obličej i tělo jí ztuhly, jako by reagovaly na nějakou hrozbu. „Ach tak.“

„Slyšel jsem, že váš syn je na Chantryho odborník.“

„O tom nic nevím,“ prohlásila. „Fred se zajímá o spoustu nejrůznějších umělců. Chce se tím zabývat profesionálně“

„Jako obchodník?“

„Chtěl by být obchodníkem. Ale to chce kapitál. A nám nepatří ani dům, ve kterém bydlíme.“

Vzhlédla na vysoký šedivý dům, jako kdyby byl příčinou všech jejich potíží. Z okna vysoko pod střechou nás pozoroval její manžel jako vězeň ve věži. Otevřenou dlaní naznačila gesto, podobné vstřikování injekce. Johnson se stáhl do tmy.

„Straší mě představa,“ stěžovala si, „že z jednoho z těch oken vypadne. Chudák, nikdy se nevzpamatoval ze svých válečných zranění. Občas, když má zvlášť zlý záchvat, se prostě svalí na podlahu. Pořád myslím na to, jestli bych ho neměla poslat zpátky do nemocnice pro válečné vysloužilce. Nemám ale to svědomí. Je s námi o tolik šťastnější. Fredovi i mně by doopravdy scházel a Fred je chlapec, který potřebuje otce.“

Její slova byla plná soucitu, ale hlas, kterým je pronášela, žádný cit neprojevoval. Chladně se mi dívala do očí a odhadovala mé reakce. Napadlo mě, že se bojí o syna a pokouší se narychlo vybudovat ochranné rodinné hnízdo.

„Nevíte, kde bych mohl Freda najít?“

„Nevím. Možná je na univerzitě, možná dole v uměleckém muzeu, ale může být i kdekoliv jinde ve městě. Je to velice zaneprázdněný mladík a pořád je v pohybu. Příští rok na jaře bude promovat, jestli všechno dobře půjde. A určitě půjde.“

Několikrát důrazně pokývala hlavou. V jejím gestu jako by se však odrážela zarputilá beznaděj; byla jako žena, která tluče hlavou do zdi. Jako na nějaký smluvený signál se na ulici u nemocnice objevil starý modrý ford sedan a zamířil k nám. Když se k nám přiblížil, zpomalil a zahnul k chodníku za mé auto. Mladík za volantem měl dlouhé vlasy a knír, obojí nazrzle světlé barvy.

Koutkem oka jsem si povšiml, že paní Johnsonová zavrtěla hlavou –jen jednou a tak krátce, že se téměř zdálo, jako kdyby se vůbec nepohnula. Mladík zamžikal a aniž by úplně zastavil, otočil forda zpět na silnici, přičemž jen těsně minul můj levý zadní nárazník. Auto pomalu nabíralo rychlost a zanechávalo za sebou ve vzduchu stopu olejnatého kouře.

„To je Fred, paní Johnsonová?“

Po krátkém zaváhání odpověděla: „Je to Fred. Ráda bych věděla, kam asi jede.“

„Dala jste mu znamení, aby nezastavoval.“

„Já? To se vám něco zdálo.“

Nechal jsem ji tam stát a rozjel jsem se za modrým fordem. U vjezdu na dálnici projel na žlutou a zahnul doprava směrem k univerzitě. Dlouhou dobu jsem čekal na červenou a pozoroval jsem, jak se stopa olejnatého kouře rozplývá a mísí se smogem, který tuto část města pokrýval.

Když naskočila zelená, rozjel jsem se do univerzitního městečka, kde bydlela Fredova přítelkyně Doris Biemeyerová.

5. KAPITOLA

Univerzita byla postavena na vyvýšeném kousku země, který vyčníval do moře a na úpatí byl zúžen nárazy přílivu. Téměř obklopená vodou a zjemněná modrým oparem, vypadala z dálky jako středověké opevněné městečko.

Při pohledu zblízka budovy tento romantický nádech ztrácely. Byly lhostejně moderní – krychle, obdélníky a desky, které vypadaly, jako kdyby jejich architekt celý život strávil projektováním kancelářských budov. Hlídač na parkovišti u vchodu mi řekl, že studentské městečko je na severní straně.

Jel jsem po klikaté silnici podél okraje univerzity a díval jsem se po Fredu Johnsonovi. V dohledu nebylo mnoho studentů, a přesto celé okolí vypadalo přeplněně a zmateně jako něco, co hodili na mapu v naději, že se to na ní udrží.

Akademické městečko bylo ještě neuspořádanější než samotná univerzita. Potulní psi a potulní studenti brouzdali ulicemi přibližně ve stejném počtu. Byly zde nejrůznější stavby – od stánků s hamburgery a malých domků či dvojdomků až po obrovské činžáky. Sherbourne, kde bydlela Doris Biemeyerová, byl jedním z těch velkých. Měl pět pater a zabíral větší část jednoho bloku.

Místo k zaparkování jsem našel za přívěsem, který byl natřen tak, aby se podobal srubu na kolech. Ani stopa po starém modrém fordu. Vešel jsem do Sherbournu a vyjel jsem výtahem do třetího patra.

Budova byla poměrně nová, ale vnitřek páchl staře a opotřebovaně. Byl nabit zápachy rychle se střídajících generací, potu a parfému, marihuany a koření. Pokud tam byly nějaké lidské hlasy, utápěly se v hudbě z několika navzájem si konkurujících zdrojů, rozmístěných podél chodby třetího patra; byly to hlasy mnohonásobné osobnosti samotné budovy.

Na dveře pokoje 304 jsem musel zaklepat několikrát. Dívka, která je otevřela, vypadala jako menší verze své matky – hezčí, ale nevýraznější a méně sebejistá.

„Slečna Biemeyerová?“

„Prosím?“

Její oči se upřeně dívaly na cosi těsně za mým levým ramenem. Ustoupil jsem stranou a ohlédl jsem se; napůl jsem čekal úder. Nebyl tam však nikdo.

„Můžu jít dál a chvilku si s vámi pohovořit?“

„Je mi líto, ale právě medituji.“

„O čem meditujete?“

„Vlastně ani nevím.“ Potichu se zachichtala a sáhla si ze strany na hlavu, kde jí světlé rovné vlasy visely jako surové hedvábí. „Ještě se to nedalo dohromady. Ještě se to nezhmotnilo, chápete.“

Vypadala, jako kdyby se sama ještě docela nezhmotnila. Byla to blondýnka toho typu, který působí téměř průhledně. Lehce se pohupovala jako záclona u okna. Potom ztratila rovnováhu a dost tvrdě upadla na rám dveří.

Uchopil jsem ji za obě ruce a postavil jsem ji zpříma. Ruce měla chladné a vypadala lehce omámeně. Přemýšlel jsem o tom, co asi spolkla, vypila nebo inhalovala.

S jednou rukou kolem jejích ramenou jsem ji strčil do obývacího pokoje. Na druhé straně vedly síťové dveře na balkón. Místnost byla holá jako chýše kuliho – několik židlí, slamník na kovovém rámu, karetní stolek, rákosové rohože. Jedinou ozdobou byl motýl, vyrobený z červeného hedvábného papíru s flitry, připevněného na drátěné kostře. Byl téměř stejně velký jako ona, visel na provázku ze středního stropního nosníku a velice pomalu se otáčel.

Posadila se na jednu z rohoží na podlaze a zadívala se na papírového motýla. Pod dlouhými bavlněnými šaty, které byly zřejmě jejím jediným oblečením, se pokusila složit nohy do pozice lotosového květu; nepodařilo se jí to.

„Toho motýla jste vyrobila sama, Doris?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, já věci nevyrábím. To je ozdoba z plesu, který jsem pořádala, když jsem skončila střední školu. Abych si ho pověsila tady, to napadlo matku. Nenávidím ho.“ Její měkký tichý hlas jako by se vůbec neshodoval s pohyby jejích úst. „Není mi moc dobře.“

Klekl jsem si vedle ní najedno koleno. „Co jste brala?“

„Jen pár pilulek pro uklidnění nervů. Pomáhají mi meditovat.“ Začala znovu zápasit s nohama a s koleny a pokoušela se je přinutit, aby zaujaly správnou pozici. Chodidla měla špinavá.

„Jakých pilulek?“ »

„Těch červených. Jenom pár. Potíž je v tom, že jsem nic nejedla, už někdy od včerejška. Fred slíbil, že mi přinese něco k jídlu z domova, ale počítám, že mu to matka nedovolí. Nemá mě ráda – chce Freda jenom pro sebe.“ Svým jemným sykavým hlasem dodala: „Ať táhne k čertu a kopuluje s pavouky.“

„A co vaše matka, Doris?“

Pustila chodidla a natáhla nohy před sebe. Dlouhé šaty si stáhla přes ně.

„Co s ní má být?“ zeptala se.

„Jestli potřebujete jídlo nebo nějakou pomoc, nemůžete se obrátit na ni?“

Náhle a překvapivě zuřivě zakroutila hlavou. Vlasy jí zakryly oči i ústa; zlostně je oběma rukama odhrnula jako někdo, kdo si sundává gumovou masku.

„O takovou pomoc nestojím. Chtěla by mě připravit o svobodu – zavřít mě do nějakého sanatoria a zahodit klíč.“ Neohrabaně se zdvihla na kolena, takže její modré oči byly ve stejné úrovni s mýma očima. „Vy jste psychiatr?“

„Ne.“

„Určitě ne? Vyhrožovala, že na mě poštve psychiatry. Skoro bych si přála, aby to udělala – mohla bych jim taky ledacos povědět.“ Pomstychtivě pokývala hlavou a prorážela vzduch svou jemnou bradou.

„Co třeba?“

„Třeba to, že jediné, co kdy v životě dělali, bylo, že se hádali a prali. Postavili si ten obrovský ohavný dům a pořád se v něm jenom hádali. Pokud na sebe ovšem nebyli naštvaní tak, že spolu nemluvili.“

„Kvůli čemu se hádali?“

„Kvůli nějaké Mildred – to byla jedna z těch věcí. Ale hlavní věc je, že se nemilovali – že se nemilují – a dávali za to vinu jeden druhému. Taky za to dávali vinu mně, nebo se tak aspoň chovali. Nepamatuju si moc věcí, které se staly, když jsem byla malá. Ale jedna z těch věcí, na které se pamatuju, byla, jak na sebe křičeli mně přes hlavu – křičeli jako šílení obři, na sobě neměli nic a já jsem stála mezi nimi. A on vyčníval nejmíň o hlavu. Vzala mě do náruče, zanesla mě do koupelny a zamkla dveře. Vyrazil je ramenem. Dlouho potom chodil s rukou v pásce. A já,“ dodala tiše, „od té doby chodím s rozumem v pásce.“

„Prášky to nevyléčí.“

Přimhouřila oči a vystačila spodní ret jako tvrdohlavé děcko na pokraji slz. „Nikdo se vás neptal na radu. Přece jen jste psychiatr, viďte?“ Pokrčila nos. „Cítím z vás špínu, špínu ze špinavých tajemství druhých lidí.“

Usmál jsem se, ale uvnitř jsem cítil, jak je můj úsměv křivý. Ta dívka byla nedospělá a hloupá, snad trochu popletená a sama se přiznala, že brala drogy. Byla však mladá a měla čisté vlasy. Vadilo mi, že ze mě cítí špínu.

Vstal jsem a hlavou jsem lehce udeřil do papírového motýla. Přešel jsem k síťovým dveřím a zadíval jsem se z balkónu. Úzkou skulinou mezi dvěma činžáky jsem viděl pás jasného moře. Přeplul přes něj trimaran, poháněný slabým větrem.

Když jsem se znovu otočil, připadal mi pokoj šerý jako průhledná stínová krychle plná záhadného života. Papírový motýl jako by se pohyboval jakýmsi druhem skutečného letu. Dívka vstala a kymácivě stála pod ním.

„Poslala vás sem moje matka?“

„Ne tak docela. Ale mluvil jsem s ní.“

„A předpokládám, že vám vyprávěla o všech těch strašlivých věcech, co jsem udělala. Jaká jsem zkažená. Jaké mám zkažené ego.“ Nervózně se zachichtala.

„Ne. Dělá si ale kvůli vám starosti.“

„Kvůli mně a Fredovi?“

„Myslím, že ano.“

Přikývla a hlavu nechala skloněnou. „Taky si kvůli nám dělám starosti, ale ne ze stejného důvodu. Myslí si, že jsme s Fredem milenci nebo co. Ale zdá se, že já se prostě nedokážu dorozumět s lidmi. Čím blíž se k nim dostanu, tím chladněji se cítím.“

„Proč?“

„Nahánějí mi strach. Když tehdy… když otec vyrazil dveře koupelny, vlezla jsem do koše na prádlo a přiklopila jsem za sebou víko. Nikdy nezapomenu na ten pocit, který to ve mně vyvolalo – jako bych byla mrtvá, pohřbená a navždycky v bezpečí.“

„V bezpečí?“

„Nemůžou vás zabít, když už jste mrtvý.“

„Z čeho máte takový strach, Doris?“

Pohlédla na mě zpod světlého obočí. „Z lidí.“

„Fred na vás působí taky tak?“

„Ne, z něj strach nemám. Někdy mě příšerně rozčiluje. Mám potom chuť ho…“ Zarazila se uprostřed věty; slyšel jsem, jak jí zuby zaskřípaly o sebe.

„Máte chuť ho co?“

Zaváhala, obličej měla napjatý a naslouchala tajemnému životu za sebou. „Zabít ho. To jsem chtěla říct. Ale nemyslela jsem to doopravdy. K čemu by to taky bylo? Chudáček Fred je už stejně mrtvý a pohřbený, zrovna jako já.“

Pocítil jsem zuřivou chuť jí odporovat, říct jí, že je příliš hezká a mladá na to, aby takhle mluvila. Byl to však svědek a jako s takovým bylo lepší se s ní nehádat.

„Co se stalo Fredovi?“

„Spousta věcí. Pochází z chudé rodiny a půlku života mu trvalo, jenom aby se dostal tam, kde dneska je, což je prakticky nikde. Jeho matka je jakási ošetřovatelka, ale je fixovaná na svého manžela. Za války ho zmrzačili a teď nic zvláštního nedělá. Z Freda měl být umělec nebo něco takového, ale bojím se, že to nikdy nedokáže.“

„Je Fred v nějakém maléru?“

Obličej se jí uzavřel. „To jsem neřekla.“

„Myslel jsem, že jste to naznačila.“

„Možná že ano. Každý je nějakým způsobem v maléru.“

„A jakým způsobem je Fred?“

Potřásla hlavou. „To vám neřeknu. Šel byste s tím za mou matkou.“

„Ne, nešel.“

„Ale ano, šel.“

„Vám na Fredovi záleží, že?“

„Mám právo, aby mi na někom na tomhle světě záleželo. Je to milý chlapec – milý muž.“

„To jistě. Jestlipak ten milý muž ukradl ten milý obrázek u vašich milých rodičů?“

„Nemusíte být ironický.“

„Někdy musím. To je z toho, že je každý tak milý. Neodpověděla jste mi na otázku, Doris. Ukradl Fred ten obraz?“ Zavrtěla hlavou. „Nikdo ho neukradl.“

„Chcete říct, že prostě sešplhal ze stěny a odešel?“

„Ne, to nechci.“ Z očí jí vytryskly slzy a začaly jí stékat po tvářích. „Vzala jsem ho já.“

„Proč?“

„Fred mi řekl… Fred mě o to požádal.“

„Měl pro to nějaký důvod?“

„Měl dobrý důvod.“

„Jaký?“

„Řekl mi, že to nesmím nikomu prozradit.“

„Fred si ten obraz nechal?“

„Asi ano. Ještě ho nepřinesl zpátky.“

„Řekl, že ho přinese zpátky?“

„Ano a taky ho přinese. Tvrdil, že na něm chce udělat nějaké zkoušky.“

„Zkoušky čeho?“

„Vyzkoušet, jestli je pravý.“

„Myslel si, že je to padělek?“

„Chtěl to zjistit.“

„A kvůli tomu ho musel ukrást?“

„Neukradl ho. Dovolila jsem mu, aby si ho vzal. A vy rozhodně nejste milý.“

6. KAPITOLA

Začínal jsem s ní souhlasit. Nechal jsem ji být, sešel jsem ze schodů a sedl si do auta. Víc než hodinu, zatímco se odpolední stíny budovy prodlužovaly a plazily přese mne, jsem seděl a pozoroval hlavní vchod Sherbournu.

V geodetické kopuli o kousek výš v tomtéž bloku se prodávaly hamburgery a nejistý vítr ke mně tu a tam zavál vůni jídla. Nakonec jsem si šel koupit hamburger. Ovzduší v krámku bylo tmavé a nehybné. Vousatí mladí zákazníci mi připomínali pravěké jeskynní muže, čekající na konec doby ledové.

Když Fred Johnson konečně přijel, byl jsem už zpátky ve voze. Zaparkoval svého modrého forda přímo za mnou a rozhlédl se po ulici napravo i nalevo. Vešel do Sherbournu a vyjel výtahem nahoru. Vyběhl jsem rychle po schodech, takže jsme se setkali v hale třetího patra. Měl na sobě zelený oblek s širokou žlutou kravatou.

Pokusil se couvnout zpět do výtahu, ale dveře se mu zavřely před nosem a výtah se rozjel dolů. Otočil se ke mně; byl bledý a oči měl široce rozevřené.

„Co chcete?“

„Ten obraz, cos vzal u Biemeyerových.“

„Jaký obraz?“

„Ty víš, jaký obraz. Chantryho.“

„Nevzal jsem ho.“

„Možná ne. Ale dostal se k tobě.“

Podíval se mi přes rameno do haly směrem k dívčině pokoji. „To vám řekla Doris?“

„Doris z toho můžeme vynechat. Má už tak dost starostí – s rodiči i sama se sebou.“

Přikývl, jako by mi rozuměl a souhlasil se mnou. Jeho oči však žily vlastním odděleným životem a hledal únik. Připadal mi jako jeden z těch unavených chlapců, kteří přecházejí z mládí do středních let, aniž by prošli obdobím mužnosti.

„Kdo vlastně jste?“

„Soukromý detektiv.“ Řekl jsem mu své jméno. „Biemeyerovi mě najali, abych našel jejich obraz. Kde je, Frede?“

„To nevím.“

Malomyslně zavrtěl hlavou. Jako kdybych ji uchopil a stiskl v rukou, objevily se mu na čele lesklé kapky potu.

„Co se s ním stalo, Frede?“

„Vzal jsem si ho domů, to přiznávám. Vůbec jsem ho nechtěl ukrást, chtěl jsem ho jenom prostudovat.“

„Kdy sis ho vzal domů?“

„Včera.“

„A kde je teď?“

„Nevím, opravdu. Někdo ho musel ukrást z mého pokoje.“

„Z domu na Olivě Street?“

„Ano, pane. Někdo se vloupal do domu a ukradl ho, zatímco jsem spal. Byl tam, když jsem šel spát, a když jsem se probudil, byl pryč.“

„Musíš mít pořádný spánek.“

„Asi ano.“

„Nebo umíš pořádně lhát.“

Jeho štíhlé tělo se otřáslo záchvěvem hanby nebo vzteku. Myslel jsem, že se mě pokusí udeřit, a připravil jsem se na to. Místo toho se však vrhnul ke schodům. Byl jsem příliš pomalý a nestačil jsem ho zastavit. Když jsem doběhl na ulici, ujížděl už ve svém starém modrém fordu.

Koupil jsem hamburger v papírovém sáčku a vyjel jsem znovu výtahem do třetího patra. Doris mě pustila dovnitř, i když při zjištění, že jsem to já, vypadala zklamaně.

Podal jsem jí sendvič. „Tady máte něco k jídlu.“

„Nemám hlad. A kromě toho Fred slíbil, že mi něco přinese.“

„Raději snězte tohle. Fred možná dneska nepřijde.“

„Ale slíbil, že přijde.“

„Možná bude mít nepříjemnosti kvůli tomu obrazu, Doris.“

Její ruka se sevřela a uchopila sendvič v sáčku. „Moji rodiče ho chtějí dostat?“

„Neříkal bych to tak drasticky.“

„To neznáte mé rodiče. Postarají se o to, aby přišel o místo v muzeu. Nikdy se mu nepodaří dokončit univerzitu. A to všechno jen proto, že jim chtěl prokázat laskavost.“

„Tomu nějak nerozumím.“

Důrazně přikývla. „Pokoušel se autentizovat jejich obraz. Chtěl analyzovat barvy a určit jejich stáří. Kdyby to byly čerstvé barvy, pravděpodobně by to znamenalo, že obraz není pravý.“

„Že to není pravý Chantry?“

„Přesně tak. Když se na něj Fred poprvé podíval, myslel si, že není pravý. Nebo si aspoň nebyl jistý. A nedůvěřuje tomu člověku, od kterého ho moji rodiče koupili.“

„Grimesovi?“

„Ano, tomu. Fred říkal, že má v uměleckých kruzích špatnou pověst.“

Napadlo mě, jakou teď bude asi mít pověst Fred, když byl obraz ukraden. Nemělo však smysl přidělávat tím dívce starosti. Výraz jejího obličeje byl stále ještě rozptýlený jako světlo v mračnech. Nechal jsem ji ve společnosti chladnoucího sendviče a odjel jsem zpět po dálnici do středu města.

Dveře obchodu Paula Grimese byly zamčené. Zaklepal jsem a nikdo mi neodpověděl. Zatřásl jsem klikou a zvýšil jsem hlas. Žádná odpověď. Když jsem nahlédl do temného interiéru, neviděl jsem nic kromě prázdnoty a stínů.

Zašel jsem do krámku s lihovinami a zeptal jsem se černého prodavače, jestli neviděl Paolu.

„Asi tak před hodinou byla venku před obchodem a nakládala nějaké obrazy do dodávky. Dokonce jsem jí pomáhal.“

„Jaké obrazy?“

„Zarámované. Divné haraburdí, jenom cákance barev. Já mám rád, když obraz vypadá jako něco skutečného. Nedivím se, že je nemohli prodat.“

„Jak víte, že je nemohli prodat?“

„To je přece jasné. Říkala, že nechávají obchodu.“

„Byl s ní Paul Grimes – ten chlapík s bradkou?“

„Ne, ten se tu neukázal. Neviděl jsem ho od té doby, co jste tu byl.“

„Řekla vám Paola, kam jede?“

„Neptal jsem se jí. Odjela směrem na Montevistu.“ Ukázal palcem k jihozápadu.

„Jakou má dodávku?“

„Starého žlutého volkswagena. Má nějaký malér?“

„Ne, chtěl jsem si s ní promluvit o jednom obrazu.“

„Chtěl jste ho koupit?“

„Možná.“

Nevěřícně se na mě zadíval. „Vám se ty věci líbí?“

„Někdy ano.“

„To máte smůlu. Kdyby věděli, že mají kupce, možná by nelikvidovali obchod a prodali by vám ho.“

„Možná. Prodáte mi dvě půlpinty tennesseeské whisky?“

„Proč ne celou pintu? Je to tak levnější.“

„Dvě půlpinty budou lepší.“

7. KAPITOLA

Cestou z centra jsem zastavil u uměleckého muzea, kde jsem se chtěl zeptat na Freda. Muzeum však už bylo zavřené.

Jel jsem dál do Olivě Street. Na trávnících a dvorcích se rozprostřela tma jako košatý strom a ve starých domech se začala rozsvěcet světla. Nemocnice byla velká rozsvícená děrovaná krabice. Zaparkoval jsem poblíž domu s lomenicovou střechou, v němž bydleli Johnsonovi, a vyšel jsem po popraskaných schodech k předním dveřím.

Fredův otec zřejmě poslouchal na druhé straně dveří; ozval se dřív, než jsem stačil zaklepat. „Kdo je to?“

„Archer. Už jsem tady dneska byl a hledal jsem Freda.“

„Správně, pamatuju se.“ Zdálo se, že je na svou paměť hrdý. „Můžu jít dovnitř a na chvíli si s vámi promluvit, pane Johnsone?“

„To bohužel nepůjde. Manželka zamkla dveře.“

„Kde je klíč?“

„Sarah si ho vzala s sebou do nemocnice. Bojí se, že vyjdu na ulici a něco mě přejede. Jenomže já jsem ve skutečnosti naprosto střízlivý. Jsem tak střízlivý, že je mi z toho úplně nanic. Prý je to ošetřovatelka, ale vůbec jí na tom nezáleží.“ Hlas měl zastřený sebelítostí.

„Existuje nějaký způsob, jak byste mě mohl pustit dovnitř? Třeba oknem?“

„Ukřižovala by mě.“

„Jak by se to dozvěděla? Mám u sebe trochu whisky. Nechtěl byste si loknout?“

Hlas mu ožil. „Jak by ne. Ale jak se sem dostanete?“

„Mám pár klíčů.“

Byl to jednoduchý starý zámek a otevřel jsem ho druhým klíčem, který jsem zkusil. Zavřel jsem za sebou dveře a s určitými potížemi jsem vstoupil do přeplněné předsíně – Johnsonovo zavalité tělo mi bránilo v cestě. Ve světle slabé žárovky jsem viděl, že se jeho obličej vzrušeně stahuje.

„Říkal jste, že pro mě máte nějakou whisky.“

„Vydržte to chvilku.“

„Ale mně je špatně. Vidíte, že mně je špatně.“

Otevřel jsem jednu ze svých půlpintových lahví. Vyprázdnil ji jediným nepřetržitým třaslavým douškem a hrdlo prázdné láhve olízl.

Cítil jsem se jako pasák. Nezdálo se však, že by mu silná dávka whisky nějak uškodila. Místo aby byl opilejší, zdálo se, že prospěla jeho řeči i myšlení.

„Když jsem míval prachy, taky jsem pil tennesseeskou whisky. Pil jsem tennesseeskou whisky a jezdil jsem na tennesseeském klusáku. Tohle je tennesseeská whisky, ne?“

„Máte pravdu, pane Johnsone.“

„Říkejte mi Jerry. Poznám přece přítele.“ Postavil prázdnou láhev na první stupeň schodiště, položil mi ruku na rameno a opřel se o mě celou svou vahou. „Tohle vám nezapomenu. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Archer.“

„A čím se živíte, pane Archere?“

„Jsem soukromý vyšetřovatel.“ Rozevřel jsem náprsní tašku a ukázal jsem Johnsonovi fotokopii své státní licence. „Jistí lidé tady ve městě mě najali, abych našel obraz, který se jim ztratil. Je to portrét ženy a jeho autorem je pravděpodobně známý místní malíř jménem Richard Chantry. Předpokládám, že jste už o něm asi slyšel.“

Soustředěně se zamračil. „Nevzpomínám si. Měl byste si o tom pohovořit s mým synem Fredem. To je jeho obor.“

„Už jsem s ním mluvil. Fred ten obraz vzal a odnesl si ho domů.“

„Sem?“

„Řekl mi to dnes odpoledne.“

„Tomu nevěřím. Něco takového by Fred neudělal. Je to hodný chlapec, vždycky to byl hodný chlapec. Nikdy v životě nic neukradl. Lidé v uměleckém muzeu mu věří. Každý mu věří.“

Přerušil jsem alkoholický proud Johnsonových slov. „Tvrdí, že ho neukradl. Řekl mi, že ho vzal domů, aby na něm provedl nějaké testy.“

„O jakých testech to mluvíte?“

„Nevím přesně. Podle Freda šlo o to zjistit, jak je ten obraz starý. Malíř, který ho údajně namaloval, před dávnou dobou zmizel.“

„Kdo to byl?“

„Richard Chantry.“

„Jo, myslím, že už jsem o něm slyšel. V muzeu mají spoustu jeho obrazů.“ Poškrábal se na šedivé hlavě, jako by chtěl povzbudit svou paměť. „Nemá se za to, že je mrtvý?“

„Mrtvý nebo pohřešovaný. Ať tak nebo tak, je pryč už pětadvacet let. Jestli je barva na tom obraze relativně čerstvá, pravděpodobně ho nemaloval on.“

„Promiňte, tomu tak docela nerozumím.“

„Na tom nezáleží. Jde o to, že Fred ten obraz přinesl sem a tvrdí, že byl včera v noci ukraden z jeho pokoje. Víte o tom něco?“

„K čertu, to ne.“ Celý jeho obličej se pokryl vráskami, jako by na něj náhle dolehlo stáří. „Vy myslíte, že jsem ho vzal já?“

„Vůbec si to nemyslím.“

„To doufám. Fred by mě zabil, kdybych se jen dotkl některé z těch jeho posvátných věcí. Dokonce ani nesmím chodit do jeho pokoje.“

„Snažím se jenom zjistit, jestli Fred říkal něco o tom, že mu včera v noci ukradli z jeho pokoje obraz.“

„Pokud vím, tak ne.“

„Viděl jste se s ním dnes ráno?“

„Jistě. Vařil jsem mu ovesnou kaši.“

„A o tom ztraceném obraze se nezmínil?“

„Ne, pane. Přede mnou ne.“

„Rád bych se podíval do Fredova pokoje. Bylo by to možné?“

Zdálo se, že ho můj návrh vylekal. „To nevím. Myslím, že ne. Ona nemá ráda, když někdo chodí do domu. Kdyby mohla, zbavila by se dokonce ráda i mě.“

„Neříkal jste, že odešla do nemocnice?“

„To je pravda, šla do práce.“

„Tak jak by se to dozvěděla?“

„Já nevím, jak se to dozví, ale dozví se to vždycky. Nejspíš to ze mě nějak vypáčí nebo co. Škodí mi to, škodí mi to na nervy.“ Zahanbeně se zachichtal. „Nemáte náhodou ještě trochu té tennesseeské whisky?“

Vytáhl jsem druhou půlpintovku a ukázal mu ji. Natáhl po ní ruku. Podržel jsem ji stranou.

„Půjdeme nahoru, Jerry. Pak vám tady nechám tohle.“ Zastrčil jsem ji zpět do kapsy.

„Já nevím.“

Pohlédl nahoru na schodiště, jako by tam mohla být jeho žena a poslouchat. Nebyla tam, samozřejmě, ale její neviditelná přítomnost jako by zaplňovala celý dům. Johnson se třásl – buď strachem z ní, nebo touhou po whisky.

Touha zvítězila. Rozsvítil světlo a vedl mě po schodech nahoru. První poschodí bylo v mnohem horším stavu než přízemí. Prastaré tapety na zdech byly vybledlé a loupaly se. Podlaha bez koberce byla plná třísek. Ve dveřích do jedné z ložnic chyběla výplň a byla nahrazena kusem lepenkové krabice.

Viděl jsem už horší domy na periferiích a v mexických čtvrtích – místa, která vypadala, jako by se v nich odehrála pravidelná bitva pěchoty. Dům Johnsonových byl dějištěm méně očividného neštěstí. Náhle mi však připadalo docela možné, že dal podnět ke zločinu; možná že Fred obraz ukradl v naději, že si tak zlepší život.

Cítil jsem s Fredem jistý soucit. Bylo jistě těžké vracet se zpět do tohoto domu z domu Biemeyerových nebo z uměleckého muzea.

Johnson otevřel dveře s chybějící výplní a rozsvítil světlo, které viselo na šňůře ze stropu.

„Tohle je Fredův pokojík.“

Pokoj obsahoval jednoduchou železnou postel přikrytou armádní pokrývkou, potrhané plátěné lehátko, knihovničku téměř plnou knih a v jednom rohu u zataženého okna starý kuchyňský stůl, na němž ležely různé nástroje: kladiva, nůžky a pilky nejrůznějších velikostí, šití, kelímky s lepidlem a barvami.

Světlo nad postelí se stále ještě kymácelo sem a tam a stíny, které vrhalo, se střídavě šplhaly po protějších stěnách. Na okamžik jsem měl pocit, jako by se celý dům pohupoval v základech. Natáhl jsem ruku a přidržel jsem světlo v klidu. Na stěnách visely obrazy moderních klasiků – jako Monet a Modigliani – většinou laciné reprodukce, které vypadaly, jako by byly vystřiženy z časopisů. Otevřel jsem dveře šatníku. Obsahoval jedno sako, několik košil na ramínkách a jeden pár lesklých černých vysokých bot. Na muže po třicítce měl Fred jen velice skromný majetek.

Prohledal jsem zásuvky prádelníku, které obsahovaly několik kusů prádla, kapesníky, ponožky a abiturientskou fotografii ze střední školy z roku 1961. Freda jsem na ní nemohl najít.

„To je on,“ ozval se mi Johnson přes rameno. Ukázal na tvář jednoho z mladých chlapců, která z tohoto časového odstupu vypadala dojemně plná naděje.

Prohlédl jsem si knížky v knihovničce. Většinou to byly brožované svazky o umění, kultuře a technologii. Bylo tam několik knih o psychiatrii a psychoanalýze. Jediné z nich, které jsem sám četl, byly Psychopatologie každodenního života a Gándhíova pravda – nezvyklá průprava pro zloděje, pokud jím Fred byl.

Obrátil jsem se k Johnsonovi. „Mohl se někdo dostat do domu a odnést obraz z pokoje?“

Zdvihl svá těžká ramena a zase je spustil dolů. „Počítám, že možné je všechno. Já jsem nikoho neslyšel. Jenomže já obyčejně spím jako zabitý.“

„Vy sám jste ten obraz nevzal, Jeny?“

„Ne, pane.“ Zuřivě zavrtěl hlavou. „Mám dost rozumu, abych Fredovi nelezl do věcí. Možná že jsem starý budižkničemu, ale vlastního chlapce bych neokradl. Je v tomhle domě z nás všech jediný, kdo má nějakou budoucnost.“

„Bydlíte tady jenom vy tři – vy, Fred a paní Johnsonová?“

„Ano. Mívali jsme kdysi podnájemníky, jenomže to už je dávno.“

„Tak co se stalo s tím obrazem, který Fred přinesl domů?“

Johnson sklonil hlavu a potřásl jí ze strany na stranu jako nemocný starý býk. „Vůbec jsem ten obraz neviděl. Nechápete, jak to se mnou je. Strávil jsem po válce šest nebo sedm let v nemocnici pro válečné vysloužilce. Většinu té doby jsem byl jako omámený a pořád ještě jsem. Dni utíkají a já polovinu času vůbec nevím, co je za den, a ani to nechci vědět. Jsem nemocný člověk. Tak proč mě nenecháte na pokoji?“

Nechal jsem ho na pokoji a zběžně jsem prohlédl místnosti v patře. Jenom jedna byla obydlená – pokoj s manželskou postelí, kterou Johnson evidentně sdílel se svou manželkou. Pod matrací nebyl žádný obraz, nic inkriminujícího v šatníku nebo v prádelníku, žádný důkaz jiného zločinu než zločinu chudoby.

Jedny úzké dveře na konci chodby v prvním patře byly zavřené a opatřené visacím zámkem. Zastavil jsem se před nimi.

Johnson se objevil za mnou. „Ty vedou na půdu, ale nemám od nich klíč. Sarah má pořád strach, že spadnu ze schodů. A stejně tam nahoře nic není. Jako třeba já,“ dodal přihlouple a poklepal si na spánek. „Nahoře není nikdo doma.“

Věnoval mi široký idiotský úsměv; já jsem mu věnoval druhou půlpintovku. Byla to ošklivá transakce a já jsem byl rád, že odcházím. Zabouchl za mnou dveře jako důvěryhodný trestanec, který se sám zavírá do vězení. Zamkl jsem je.

8. KAPITOLA

Nechal jsem auto stát tam, kde bylo, a šel jsem pěšky k nemocnici. Doufal jsem, že od paní Johnsonové dostanu nějaké další informace o Fredovi. Noc byla téměř úplně temná a pouliční svítilny byly jen řídce rozesety mezi stromy. Na chodníku před sebou jsem si povšiml rozstříkaných kapek oleje, které byly stále častější, když jsem postupoval kupředu.

Namočil jsem do jedné z rozstříkaných kapek prst a zdvihl jsem ho ke světlu. Měl načervenalou barvu a nepáchl po oleji.

Na trávě vedle chodníku přede mnou někdo chroptěl. Byl to nějaký muž, ležící tváří k zemi. Doběhl jsem k němu a klekl jsem si vedle něj. Hlavu měl zezadu tmavou a lesklou krví. Pohnul jsem s ním jen natolik, abych se mu mohl podívat do tváře; byla také zkrvavená.

Zasténal a pokusil se zdvihnout ve smutné a bezmocné parodii kliku, potom znovu padl na obličej. Otočil jsem mu hlavu na stranu, aby mohl volněji dýchat.

Otevřel jedno oko a zachrčel: „Chantry? Nech mě být.“

Pak začal jeho rozbitý obličej znovu pofrkávat. Bylo vidět, že je velice těžce raněn. Nechal jsem ho ležet a běžel jsem k pohotovostnímu vchodu nemocnice.

Uvnitř sedělo na skládacích židlích sedm nebo osm dospělých a dětí. Unavená mladá sestra za přepážkou hájila vchod jako barikádu.

„Venku na ulici je raněný člověk,“ vyhrkl jsem.

„Tak ho sem přineste.“

„To nemůžu. Potřebuje sanitku.“

„Jak je daleko odtud?“

„U vedlejšího bloku.“

„Tady žádnou sanitku nemáme. Jestli si chcete zatelefonovat, támhle v rohu je automat. Máte desetník?“

Řekla mi číslo, které mám zavolat. Za necelých pět minut zastavila venku sanitka. Nasedl jsem k řidiči a ukázal jsem mu cestu ke krvácejícímu muži na trávníku.

Chroptěl teď méně pravidelně a méně nahlas. Zřízenec ze sanitky na něj posvítil baterkou a já jsem si ho blíž prohlédl. Byl to přibližně šedesátiletý muž se špičatou šedivou bradkou a spoustou zakrvácených šedivých vlasů. Vypadal jako umírající lvoun a i jeho chroptění připomínalo vzdálené štěkání lvouna.

„Znáte ho, pane?“

Přemýšlel jsem o tom, že odpovídá popisu obchodníka s obrazy Paula Grimese, který mi dal majitel obchodu s lihovinami.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nikdy jsem ho neviděl.“

Zřízenec ho opatrně uložil na nosítka a odvezl ho k pohotovostnímu vchodu. Jel jsem také a byl jsem tam, když ho vynášeli. Nadzdvihl se na rukou, téměř převrhl nosítka a podíval se na mě slepým, potlučeným a lesklým obličejem.

„Já tě znám, ty svině,“ zasípal.

Padl naznak a zůstal tiše ležet. Zřízenec ho spěšně odvezl do nemocnice. Čekal jsem venku na nevyhnutelnou policii.

Přijeli v neoznačeném autě – dva mladě vypadající detektivní seržanti ve světlých letních oblecích s tmavými zimními tvářemi. Jeden šel do nemocnice, zatímco druhý – seržant Leverett – zůstal se mnou.

„Vy toho raněného znáte?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Našel jsem ho na ulici.“

„Proč jste pro něj zavolal sanitku?“

„Zdálo se mi, že je to logické.“

„Proč jste nezavolal nás?“

„Věděl jsem, že o to se už někdo postará.“

Leverett lehce zrudl. „Máte nějak moc vtipu. Co jste k čertu vůbec zač?“

Spolkl jsem zlost a řekl jsem mu, že jsem soukromý detektiv, pracující na případu pro Biemeyerovy. Leverett Biemeyerovo jméno znal a změnil tón i chování.

„Můžete se mi legitimovat?“

Udělal jsem to. Požádal mě, abych byl tak hodný a zůstal poblíž, což jsem mu slíbil.

Svůj slib jsem si vyložil poněkud volně, vrátil jsem se zpět k vedlejšímu bloku a našel jsem na chodníku místo, kde se začaly objevovat kapky krve. Na teplém vzduchu už zasychaly.

Vedle u chodníku stál zaparkovaný starý černý sedan s potrhanou stahovací střechou. Klíček byl v zapalování. Na sedadle byla mezi černým plastikovým polštářem a opěradlem zastrčená čtvercová bílá obálka. V přihrádce za sedadlem ležela hromada malých olejomaleb a bílé sombrero.

Rozsvítil jsem světlo na přístrojové desce a prohlédl jsem si čtvercovou obálku. Byla to pozvánka na koktejl, adresovaná panu Paulu Grimesovi, napsaná na dopisním papíru paní Chantryové a podepsaná Francine Chantryová. Koktejl se konal ten večer v osm hodin.

Podíval jsem se na hodinky: bylo osm pryč. Potom jsem prozkoumal hromadu obrazů za sedadlem. Dva z nich byly zasazeny do staromódních zlacených rámů, zbytek byl nezarámovaný. Nepřipomínaly žádný z Chantryho obrazů, které jsem viděl, a vůbec nevypadaly jako něco zvláštního. Bylo tam několik mořských a pobřežních scenérií, které vypadaly jako menší nehody, a jeden malý portrét jakési ženy, který vypadal jako velká nehoda. Ale nedůvěřoval jsem tak docela svým očím ani svému úsudku.

Vzal jsem jeden z obrazů moře a uložil jsem ho do kufru vlastního auta. Potom jsem se vydal zpět k nemocnici.

S Leverettem a druhým detektivním seržantem jsem se potkal cestou. Doprovázel je kapitán detektivního sboru Mackendrick, zavalitý, impozantně vyhlížející muž ve středních letech v pomačkaném modrém obleku, který se hodil k jeho pomačkanému obličeji. Sdělil mi, že muž, kterého jsem našel, je mrtev. Já jsem mu sdělil, kdo ten muž pravděpodobně byl.

Mackendrick rychle vstřebal mé informace a naškrábal si několik poznámek do černého notesu. Zvlášť ho zaujala skutečnost, že se Grimes před smrtí zmínil o Richardu Chantrym.

„Pamatuju se na Chantryho,“ řekl mi. „Začínal jsem právě u policie, když nainscenoval to svoje velké zmizení.“

„Myslíte, že zmizel úmyslně?“

„Jistě. Svědčila pro to spousta důkazů.“

Neprozradil mi, o jaké důkazy šlo. Já jsem mu neprozradil, kam jdu.

9. KAPITOLA

Jel jsem centrem města a minul jsem Grimesův neosvětlený a neobydlený domek. Dlouho předtím, než jsem dojel k moři, jsem cítil jeho slanou příchuť a chladný dech. Podél pobřeží se rozprostíral přes kilometr dlouhý parčík, pod nímž se na pláži pěnily vlny, na temném pozadí nepřirozeně bílé. Místo mrtvol byly na trávníku tu a tam milenecké dvojice a to bylo dobře.

Channel Road stoupala na útes, který se tyčil nad přístavem a částečně ho uzavíral; náhle jsem se díval dolů na jeho stěžně. Silnice se šplhala dál přes hřeben útesu, stáčela se podél kolonie pobřežní hlídky a pokračovala souběžně s hlubokou roklí, která se otevírala směrem k moři. Na protější straně rokle byl pahorek, na němž stál dům Biemeyerových.

Dům paní Chantryové se tísnil mezi roklí a vodou. Byl vystavěn z kamene a štukové omítky, s mnoha oblouky a několika věžičkami. Po jedné jeho straně stál velký skleník a mezi mnou a domem bylo ohrazené dlážděné parkoviště, na němž stálo asi dvacet aut. Po boku mého vozu se objevil hlídač v bílém plášti a nabídl se, že ho zaparkuje místo mě.

U otevřených hlavních dveří mě zdvořile uvítala livrejovaná černá služka. Nechtěla vidět pozvánku a neptala se, kdo jsem. Nedovolila si dokonce ani zaregistrovat, že na sobě nemám společenský oblek a na tváři společenský výraz.

Zvuk klavírní hudby mě dovedl kolem ní do ústřední místnosti domu, širokého a vysokého pokoje, který se tyčil dvě patra vysoko až ke střeše. Nějaká žena s krátce zastřiženými černými vlasy hrála Someone to Watch Over Me na koncertní křídlo, které v pokoji vypadalo jako dětská hračka. Kolem stálo několik tuctů mužů a žen ve společenských šatech a s pitím v rukou. Připomínalo mi to nějakou oživlou scénu z minulosti – jaksi méně skutečnou než olejomalby, visící na stěnách.

Paní Chantryová ke mně zamířila z protější strany místnosti. Měla na sobě modré večerní šaty s dlouhou sukní a zanedbatelným živůtkem, který odhaloval její paže a ramena. Nejdřív se zdálo, že mě nepoznává; pak ale zdvihla obě ruce v gestu příjemného překvapení.

„To je od vás milé, že jste přišel. Doufala jsem, že jsem se vám o svém malém večírku zmínila, a jsem tak ráda, že jsem to opravdu udělala. Pan Marsh, že?“ Její oči mě ostražitě pozorovaly. Nedokázal jsem odhadnout, jestli se jí líbím nebo jestli ze mě má strach.

„Archer,“ opravil jsem ji. „Lew Archer.“

„Samozřejmě. Nikdy jsem neměla paměť na jména. Jestli vám to nebude vadit, poprosím Betty Jo Siddonovou, aby vás představila ostatním hostům.“

Betty Jo Siddonová byla asi třicetiletá tmavovláska s přímým pohledem. Měla pěknou postavu, ale trochu neohrabané pohyby, jako by se na světě necítila úplně ve své kůži. Vysvětlila mi, že o večírku chystá reportáž pro místní noviny, a očividně byla zvědavá, co tam dělám já. Neřekl jsem jí to. Nezeptala se mě.

Představila mě plukovníku Aspinwallovi, postaršímu muži s anglickým přízvukem, anglickým oblekem a mladou anglickou manželkou, která si mě prohlédla a usoudila, že jsem společensky nežádoucí. Doktoru Ianu Innesovi, přežvykujícímu v tlustých čelistech doutník, jehož chirurgické oči jako by na mně hledaly nějaké symptomy. Paní Innesové, která byla bledá, nervózní a rozechvělá jako pacientka. Umělci Jeremymu Raderovi, vysokému, vlasatému a žoviálnímu člověku v posledním zpozdilém záchvěvu mládí. Molly Raderové, asi devětatřicetileté majestátní tmavovlásce, nejkrásnější ženě, jakou jsem za dlouhou dobu viděl. Jackiemu Prattovi, malému hubenému chlapíkovi s dlouhými vlasy v přiléhavém tmavém obleku, který připomínal nějakou mladistvou postavu z Dickense, ale při bližším pohledu mu bylo určitě nejmíň padesát. Dvěma mladým ženám s Jackiem, které vypadaly a mluvily jako modelky. Ralphu Sandmanovi a Larrymu Fallonovi, kteří měli černá hedvábná saka a bílé košile s nabíraným límcem a zřejmě tvořili párek. A konečně Arthuru Planterovi, sběrateli obrazů tak známému, že jsem o něm slyšel dokonce i já.

Když jsme skončili obchůzku, Betty Jo se ke mně obrátila. „Dáte si něco k pití?“

„Ani ne.“

Zadívala se na mě pozorněji. „Jste v pořádku? Vypadáte nějak utahaně.“

Chytil jsem to od mrtvého, kterého jsem před chvílí našel v Olivě Street. Řekl jsem ale jen: „Mám dojem, že už jsem dlouho nic nejedl.“

„Samozřejmě. Vypadáte hladově.“

„A taky mám hlad. Mám za sebou těžký den.“

Zavedla mě do jídelny. Ze širokých oken, nezakrytých záclonami, byl výhled na moře. Místnost byla nejistě osvětlena vysokými svícemi, stojícími na jídelním stole.

Za stolem stál s majetnickým výrazem velký tmavý muž se zahnutým nosem, s nímž jsem se setkal při své první návštěvě a kterému dívka říkala Rico. Ukrojil několik plátků šunky, připravil mi sendvič a nabídl mi k němu víno. Když jsem ho místo toho požádal o pivo, odešel s nevrlým bručením někam dozadu.

„To je sluha?“

„Víceméně,“ odpověděla Betty Jo úmyslně nejasně a změnila téma. „Těžký den v jakém smyslu?“

„Jsem soukromý detektiv. Pracoval jsem.“

„Policista byla jedna z alternativ, o nichž jsem uvažovala. Pracujete na nějakém případu?“

„Víceméně.“

„Jak vzrušující.“ Stiskla mi paži. „Má to něco společného s tím obrazem, co ukradli Biemeyerovým?“

„Jste nějak dobře informovaná.“

„Snažím se. Nechci až do konce života psát pro společenskou rubriku. Vlastně jsem o tom ztraceném obraze slyšela dneska ráno v redakci. Pokud vím, je to konvenčně provedený portrét ženy.“

„Tak jsem to slyšel. Neviděl jsem ho. Co ještě se v redakci povídalo?“

„Že je to pravděpodobně padělek. Je to pravda?“

„Biemeyerovi si to nemyslí. Ale paní Chantryová ano.“

„Jestli Francine tvrdí, že je to padělek, má asi pravdu. Myslím, že zná zpaměti všechny obrazy, které její manžel namaloval. Ostatně jich nenamaloval tak moc – dohromady jich není ani stovka. Jeho nejproduktivnější období trvalo jen sedm let; pak zmizel nebo co.“

„Co myslíte tím ‚nebo co‘?“

„Někteří pamětníci tady ve městě si myslí, že byl zavražděn. Pokud jsem ale mohla zjistit, je to naprosto nepodložená domněnka.“

„Kdo by ho zavraždil?“

Krátce na mě pronikavě a zkoumavě pohlédla. „Francine Chantryová. Nebudete mě citovat, viďte?“

„Kdybyste si myslela, že budu, neříkala byste mi to. Proč právě Francine?“

„Zmizel tak nečekaně. A lidé vždycky podezřívají manželku, ne?“

„Někdy k tomu mají dobré důvody,“ podotkl jsem. „Máte na Chantryho zmizení nějaký profesionální zájem?“

„Chtěla bych o něm napsat, jestli máte na mysli tohle.“

„Přesně to mám na mysli. Můžeme se dohodnout.“

Věnovala mi další ze svých zkoumavých pohledů, tentokrát podbarvený sexuálním podezřením. „Ano?“

„Tak to nemyslím. Myslím to takhle. Dám vám na Chantryho případ horký tip a vy mi řeknete, co zjistíte.“

„Jak horký?“

„Takhle.“

Vyprávěl jsem jí o mrtvém v nemocnici. Oči se jí zúžily a rozsvítily. Našpulila rty jako žena, která čeká polibek, ale na polibky rozhodně nemyslela.

„To je dost horké.“

Rico se vrátil do místnosti s napěněnou sklenicí v ruce. „Pivo nebylo studené. Nikdo jiný pivo nepije; musel jsem ho vychladit.“

„Tak vám mockrát děkuju.“

Vzal jsem si od něj studenou sklenici a nabídl jsem ji Betty Jo.

Usmála se a odmítla. „Musím dnes večer pracovat. Nebudete se zlobit, když teď zmizím?“

Poradil jsem jí, aby si promluvila s Mackendrickem. Řekla, že to udělá, a odešla zadními dveřmi. Okamžitě jsem si uvědomil, že mi schází.

Snědl jsem šunkový sendvič a vypil jsem pivo. Pak jsem se vrátil do místnosti s hudbou. Žena u klavíru hrála s těžkopádnou profesionální rutinou jakousi kabaretní melodii. Paní Chantryová, která mluvila s Arthurem Planterem, zachytila můj pohled a odpoutala se od něj.

„Co se stalo s Betty Jo? Doufám, že jste ji nesprovodil ze světa.“

Měla to být jen vtipná poznámka, ale ani jeden z nás se neusmál.

„Slečna Siddonová musela odejít.“

Oči paní Chantryové ztratily i poslední náznak úsměvu. „Neřekla mi, že odchází. Doufám, že si na mém večírku dá záležet – sbíráme peníze pro umělecké muzeum.“

„Určitě to udělá.“

„Neřekla vám, kam jde?“

„Do nemocnice. Došlo k vraždě. Byl zabit Paul Grimes.“

Její obličej se rozšířil, jako bych ji obvinil, pak se vůči té představě obrnil. Stála nehybně, ale uvnitř horečně pracovala a upravovala zevnitř svou tvář. Zatáhla mě do jídelny, uvědomila si Ricovu přítomnost a odvedla mě do malého obývacího pokoje.

Zavřela dveře a stoupla si tváří ke mně před vyhaslý a prázdný krb. „Jak to víte, že byl Paul Grimes zavražděn?“

„Našel jsem ho, když umíral.“

„Kde?“

„Blízko nemocnice. Snad se tam chtěl dostat a nechat se ošetřit, ale zemřel dřív, než to dokázal. Byl ošklivě potlučený na hlavě a v obličeji.“

Zhluboka se nadechla. Jakýmsi stříbřitým chladným způsobem byla stále velice půvabná, ale zdálo se, že jí z tváře vyprchal všechen život. Oči se jí rozšířily a ztmavly.

„Nemohla to být nehoda, pane Archere?“

„Ne. Myslím, že byl zavražděn. A policie si myslí totéž.“

„Víte, kdo má ten případ na starosti?“

„Kapitán Mackendrick.“

„To je dobře.“ Krátce a rychle přikývla. „Znal se s mým manželem.“

„Co s tím má společného váš manžel? Tomu nerozumím.“

„Určitě do toho bude zatažen. Paul Grimes byl kdysi Richardův blízký přítel. Jeho smrt nepochybně rozvíří všechny ty staré historky.“

„Jaké staré historky?“

„Na to teď nemáme čas. Snad někdy jindy.“ Vztáhla ruku a uchopila mě za zápěstí – jako kdyby mi na něj navlékla ledový náramek. „Ráda bych vás poprosila, abyste pro mě něco udělal, pane Archere. Dvě věci. Nemluvte prosím s kapitánem Mackendrickem ani s nikým jiným o tom, co jsem vám dnes o chudáčkovi Paulovi říkala. Byl to Richardův dobrý přítel a můj taky. Byla jsem rozčilená, když jsem řekla to, co jsem řekla. Neměla jsem to říkat a je mi to hrozně líto.“

Pustila mé zápěstí a přidržela se opěradla židle. Hlas jí kolísal, ale oči měla pevné a soustředěné, téměř hmatatelně jsem je cítil na své tváři. Nevěřil jsem však doopravdy jejímu náhlému vřelému citu vůči Paulu Grimesovi a byl bych rád věděl, k čemu mezi nimi v minulosti došlo.

Jako kdyby se k ní minulost zezadu připlížila a udeřila ji do hlavy, zhroutila se náhle na židli. „Přinesete mi něco k pití, prosím?“ ozvala se slabým hlasem.

„Vodu?“

„Ano, vodu.“

Přinesl jsem jí sklenici z jídelny. Třásly se jí ruce. Držela sklenici oběma rukama, usrkla vody, pak ji vypila a poděkovala mi.

„Nevím, proč bych vám vůbec měla děkovat. Zkazil jste mi večírek.“

„To je mi líto, ale nebyl jsem to vlastně já. Večírek vám zkazil ten, kdo zabil Paula Grimese. Já jsem jen posel, který přinesl špatné zprávy a bude odsouzen k smrti.“

Vzhlédla a podívala se mi do obličeje. „Jste inteligentní.“

„Chcete si se mnou promluvit?“

„Myslela jsem, že s vámi mluvím.“

„Myslím doopravdy promluvit.“.

Zavrtěla hlavou. „Mám tady hosty.“

„Dokážou se docela dobře postarat sami o sebe, dokud je co pít.“

„Opravdu nemůžu.“ Vstala a chtěla odejít.

„Neměl být Paul Grimes dnes večer mezi vašimi hosty?“ zeptal jsem se.

„To jistě ne.“

„Měl u sebe pozvánku na váš večírek. Vy jste mu ji neposlala?“

Otočila se zpět ke mně a opřela se o dveře. „Možná že ano. Poslala jsem spoustu pozvánek. Některé z nich posílali i ostatní členové výboru.“

„Přece ale musíte vědět, jestli byl Paul Grimes pozván.“

„Myslím, že nebyl.“

„Ale jistá si nejste?“

„Ne, to nejsem.“

„Byl někdy tady u vás?“

„Pokud vím, tak ne. A nechápu, co se snažíte dokázat.“

„Pokouším se udělat si představu o vašem vztahu ke Grimesovi.“

„Žádný vztah neexistoval.“

„Mám na mysli jakýkoliv vztah, dobrý nebo špatný. Odpoledne jste ho prakticky obvinila, že zfalšoval obraz Biemeyerových. A večer ho pozvete na koktejl.“

„Pozvánky se rozesílaly začátkem minulého týdne.“

„Takže přiznáváte, že jste mu ji poslala.“

„Možná že ano. Asi jsem mu ji poslala. To, co jsem vám dnes odpoledne o Paulovi říkala, jsem nemyslela doopravdy. Musím přiznat, že mi leze na nervy.“

„Už vám na ně nepoleze.“

„Já vím. Je mi to líto. Je mi líto, že ho zabili.“ Svěsila hezkou šedou hlavu. „A tu pozvánku jsem mu opravdu poslala. Doufala jsem, že se usmíříme. Dost dlouhou dobu jsme se nestýkali. Myslela jsem, že třeba zareaguje, když sama projevím ochotu ke smíření.“

Podívala se na mě zpod opony svých vlasů. Oči měla chladné a pozorné. Nevěřil jsem tomu, co říkala, a pravděpodobně to na mně bylo vidět.

„Hrozně nerada ztrácím přátele,“ prohlásila s novou úporností, „a zvlášť přátele svého manžela. Je čím dál tím míň lidí, kteří se ještě pamatují na arizonské časy, a Paul byl jedním z nich. Byl s námi, když se Richard poprvé doopravdy prosadil. Paul mu to vlastně umožnil, chápejte. Nikdy se mu ale nepodařilo, aby se sám prosadil taky.“

„Pohádali se spolu?“

„Můj manžel a Paul? Samozřejmě ne. Paul byl jedním z Richardových učitelů. Byl velice hrdý na to, co Richard dokázal.“

„A jak se váš manžel díval na Paula?“

„Byl mu vděčný. Byli to vždycky dobří přátelé, dokud byl Richard s námi.“ Dlouze a pochybovačně se na mě zadívala. „Opravdu nevím, k čemu tohle všechno je.“

„Já taky ne, paní Chantryová.“

„Tak jaký to má smysl? Plýtváte svým i mým časem.“

„Myslím, že ne. Povězte mi, je váš manžel ještě naživu?“

Zavrtěla hlavou. „To vám nemůžu povědět. Nevím to. Doopravdy to nevím.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Odešel v létě roku 1950. Od té doby jsem ho neviděla.“

„Nic nenasvědčovalo tomu, že se mu něco stalo?“

„Právě naopak. Napsal mi překrásný dopis. Kdybyste ho chtěl vidět…“

„Už jsem ho viděl. Takže pokud víte, je dosud naživu.“

„Doufám a modlím se za to. Myslím, že je.“

„Dal o sobě nějak vědět od té doby, co odešel?“

„Nikdy.“

„A myslíte, že to ještě udělá?“

„To nevím.“ Otočila hlavu na stranu; uzliny na bílém hrdle měla napjaté. „Tohle všechno je pro mě velice nepříjemné.“

„To je mi líto.“

„Tak proč to děláte?“

„Chci zjistit, jestli je nějaká možnost, že váš manžel zavraždil Paula Grimese.“

„To je absurdní nápad. Absurdní a sprostý.“

„Grimesovi to tak asi nepřipadalo. Než zemřel, řekl Chantryho jméno.“

Neomdlela sice, ale zdálo se, že k tomu nemá daleko. Zbledla pod svým nalíčením a zapotácela se. Přidržel jsem ji za paže; měla je hladké jako mramor a skoro tak studené.

Rico otevřel dveře a výhrůžné vešel. Uvědomil jsem si, jak je velký; sotva se vměstnal do pokoje.

„Co se tu děje?“

„Nic,“ uklidňovala ho. „Jdi prosím pryč, Rico.“

„Obtěžuje vás?“

„Ne, neobtěžuje. Ale chtěla bych, abyste šli oba pryč. Prosím.“

„Slyšel jste ji,“ obrátil se Rico na mě.

„Vy taky. Paní Chantryová a já si musíme něco prohovořit.“ Otočil jsem se k ní. „Nechcete vědět, co Grimes řekl?“

„Asi si to musím vyslechnout. Rico, prosím, nech nás o samotě. Všechno je úplně v pořádku.“

Podle Rica všechno v pořádku nebylo. Zlostně se na mě zamračil a podařilo se mu přitom zároveň vypadat jako ublížený malý chlapec, kterému poručili, aby se postavil do kouta. Byl to velký pohledný chlapík pro někoho, komu se takové tmavé živočišné typy líbí. Mimoděk jsem přemýšlel o tom, jestli se líbí paní Chantryové.

„Prosím, Rico.“ Hlas jí zněl jako majitelce sotva ovladatelného hlídacího psa nebo žárlivého hřebce.

Obrovský muž se bokem vysoukal z pokoje. Zavřel jsem za ním dveře.

Paní Chantryová se obrátila ke mně. „Rico je u mě už dlouhou dobu. Byl velice oddaný mému manželovi. Když Richard odešel, přenesl svou náklonnost na mě.“

„Jistě,“ přikývl jsem.

Nepatrně se začervenala, ale dál už to nerozváděla. „Chtěl jste mi povědět, co vám řekl Paul Grimes, než zemřel.“

„To jsem chtěl. Evidentně si mě spletl s vaším manželem. Řekl: ‚Chantry? Nech mě být.‘ A potom ještě: ‚Já tě znám, ty svině.‘ Pochopitelně mě to přivedlo na myšlenku, že ho možná k smrti utloukl váš manžel.“

Spustila ruce z obličeje, který vypadal bledě a nemocně. „To není možné. Richard byl jemný člověk a Paul Grimes byl jeho dobrý přítel.“

„Podobám se vašemu manželovi?“

„Ne. Richard byl mnohem mladší…“ Zarazila se. „Ale teď by byl samozřejmě o hodně starší, že?“

„To jsme všichni. O pětadvacet let starší.“

„Ano.“ Sklonila hlavu, jako kdyby náhle pocítila váhu všech těch let. „Ale Richard se vám vůbec nepodobal. Možná je tady určitá podobnost v hlase.“

„Jenomže Grimes mi řekl Chantry dřív, než jsem promluvil. Já sám jsem mu vůbec nic neříkal.“

„Co to dokazuje? Prosím vás, jděte teď pryč. Už je toho na mě moc. A musím zase jít za ostatními.“

Vrátila se do jídelny. Asi za minutu nebo za dvě jsem šel za ní. Stála s Ricem u stolu osvětleného svícemi, hlavy měli těsně u sebe a důvěrně si šeptali.

Cítil jsem se jako vetřelec a přešel jsem k oknům, z nichž bylo vidět na vzdálený přístav. Jeho lana a stěžně připomínaly vybělené zimní houští, zbavené listí a drsně krásné. Odrazy hořících svící v oknech jako by po vzdálených stěžních poskakovaly, podobny plamínkům svatého Eliáše.

10. KAPITOLA

Vyšel jsem do velkého salónu. Znalec umění Arthur Planter stál zády do místnosti před jedním obrazem na stěně. Když jsem na něj promluvil, neotočil se a neodpověděl mi, ale jeho vysoké štíhlé tělo sebou nepatrně škublo.

Zopakoval jsem jeho jméno. „Pane Plantere.“

Neochotně se otočil od obrazu, na němž byl portrét jakéhosi muže – hlava a poprsí. „Co si přejete, pane?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Skutečně?“ Bledé úzké oči v jeho hubené tváři mě bez zájmu pozorovaly.

„Znal jste Paula Grimese?“

„Netvrdil bych právě, že ho znám. Měl jsem s ním co dělat obchodně, ale jen velice málo.“ Našpulil rty, jako by vzpomínka na něj měla hořkou příchuť.

„Už s ním žádné obchody neuděláte,“ ujistil jsem ho v naději, že ho šok přiměje k řeči. „Byl dnes večer zavražděn.“

„Patřím mezi podezřelé?“ Hlas měl bezvýrazný a znuděný.

„To sotva. V jeho autě bylo nalezeno několik obrazů. Byl byste ochoten se najeden z nich podívat?“

„Za jakým účelem?“

„Možná kvůli identifikaci.“

„Asi ano,“ připustil unaveně. „I když bych se mnohem raději díval na tohle.“ Ukázal na obraz muže na stěně.

„Kdo je to?“

„Vy to vážně nevíte? To je Richard Chantry – jeho jediný větší autoportrét.“

Zadíval jsem se na obraz pozorněji. Hlava trochu připomínala hlavu lva – rozcuchané hnědožluté vlasy, plnovous částečně zakrývající téměř zženštilá ústa, hluboko posazené oči barvy smaragdů. Zdálo se, že z ní vyzařuje síla.

„Vy jste ho znal?“ zeptal jsem se Plantera.

„Samozřejmě. V jistém smyslu jsem byl jedním z jeho objevitelů.“

„Myslíte, že je ještě naživu?“

„To nevím. Upřímně doufám, že je. Ale jestli je naživu a jestli maluje, určitě si svou práci nechává pro sebe.“

„Proč asi zmizel takovým způsobem?“

„To nevím,“ opakoval Planter. „Podle mého názoru to byl člověk, který žil v jednotlivých fázích jako měsíc. Snad prostě došel ke konci jedné fáze.“ Trochu pohrdavě se rozhlédl po ostatních lidech v přeplněné místnosti. „Ten obraz, na který se mám podívat, je také od Chantryho?“

„To nedokážu posoudit. Snad byste mi to mohl říct vy.“

Odvedl jsem ho ke svému autu a ve světle reflektorů jsem mu ukázal malý obrázek moře, který jsem vzal z vozu Paula Grimese. Pečlivě a opatrně mi ho vzal z rukou, jako by mi chtěl ukázat, jak se má s obrazy zacházet. Řekl však: „Tohle je bohužel dost ubohé. A rozhodně to není Chantry, pokud vám jde o to.“

„Máte tušení, kdo ho mohl namalovat?“

Chvíli o mé otázce uvažoval. „Mohla by to být práce Jacoba Whitmora. Pokud ano, je to velice raný Whitmore – čistě a neobratně realistický. Obávám se, že kariéra chudáka Jacoba rekapitulovala celou historii moderního malířství se zpožděním asi tak jedné generace. Propracoval se k surrealismu, a když zemřel, začínal právě objevovat symbolismus.“

„A kdy zemřel?“

„Včera.“ Zdálo se mi, že Plantera tento mírný otřes, který mi uštědřil, těší. „Pokud vím, šel si zaplavat v moři poblíž Sycamore Pointu a dostal srdeční záchvat.“ Zamyšleně se zadíval na obrázek, který držel v rukou. „Zajímalo by mě, co s tímhle Paul Grimes plánoval. Ceny dobrého malíře po jeho smrti často stoupnou. Jenomže Jacob Whitmore nebyl dobrý malíř.“

„Podobají se jeho práce pracím Chantryho?“

„Ne, to se tedy nepodobají.“ Planterovy oči zkoumaly můj obličej. „Proč?“

„Podle toho, co jsem slyšel, nelze vyloučit, že Paul Grimes prodával falešné Chantryho obrazy.“

„Ach tak. Tohle by ovšem sotva mohl prodat jako Chantryho. Je to sotva ucházející Whitmore. Vidíte sám, že není ani zpoloviny dokončený. Už předem se moři pomstil tím, že ho namaloval špatně,“ dodal Planter s úmyslným krutým vtipem.

Podíval jsem se na rozmazané a zvířené modrozelené skvrny nedokončeného obrazu. Ať byl jakkoliv špatný, zdálo se mi, že mu určitou hloubku a smysl dodává skutečnost, že jeho autor v tomtéž moři zemřel.

„Říkal jste, že bydlel na Sycamore Pointu?“

„Ano. To je na pobřeží severně od univerzity.“

„Měl rodinu?“

„Měl nějakou holku,“ odpověděl Planter. „Zrovna dneska mě volala. Chtěla, abych k ní zašel a podíval se na obrazy, které po sobě Jacob nechal. Zřejmě je prodává levně. Upřímně řečeno, já bych je nekoupil za žádnou cenu.“

Vrátil mi obraz a vysvětlil mi cestu. Sedl jsem si do auta a jel jsem podél univerzity na sever k Sycamore Pointu.

Dívka, kterou po sobě Jacob Whitmore zanechal, byla zasmušilá blondýnka v poněkud pozdním stadiu dívčího věku. Bydlela v jednom z půltuctu domků a chat, roztroušených na písčitém úpatí mysu. Dveře přidržovala téměř úplně zavřené a dívala se na mě skulinou, jako by se bála, že přináším další neštěstí.

„Co chcete?“

„Zajímám se o obrazy.“

„Spousta už jich je pryč. Zbavuju se jich. Jake se včera utopil – ale to už asi víte. Nechal mě tady úplně na mizině.“

Hlas měla zastřený lítostí a rozmrzelostí. Zastřená temnota jako by jí prosakovala z duše do kořínků vlasů. Pohlédla mi přes rameno na moře, kde se převalovaly sotva viditelné vlny jako odměřené splátky věčnosti.

„Můžu jít dál a podívat se?“

„Asi ano. Jistě.“

Otevřela dveře a zase je za mnou přibouchla proti náporu větru. Místnost páchla mořem, vínem, marihuanou a plísní a byla jen spoře zařízena otlučeným nábytkem. Připomínala dům, který sotva přežil nějakou bitvu – dřívější fázi stejné beznadějné bitvy proti chudobě a neúspěchu, která se odehrála i v domě Johnsonových v Olivě Street.

Žena zašla do zadní místnosti, a když se objevila, držela v rukou hromadu nezarámovaných obrazů. Položila je na pokroucený rákosový stůl.

„Tyhle vás přijdou na deset dolarů kus nebo pětačtyřicet za všech pět. Jake za svoje obrazy na sobotních malířských výstavách na pláži v Santa Terese dostával víc. Nedávno jeden z nich prodal jednomu obchodníkovi za slušnou cenu. Jenže já si nemůžu dovolit čekat.“

„Ten obchodník – nebyl to Paul Grimes?“

„Ano, byl.“ Zadívala se na mě trochu podezřívavě. „Vy jste taky obchodník?“

„Ne.“

„Ale znáte Paula Grimese?“

„Tak trochu.“

„Je poctivý?“

„To nevím. Proč?“

Já myslím, že není. Hrál to na nás a tvrdil, bůhvíjak se mu Jakový obrazy nelíbí. Sliboval, že je bude propagovat ve velkém a že nám nadělá spoustu peněz. Už jsem myslela, že se Jakovi konečně splnil jeho velký sen, kupci že nám budou bušit na dveře a Jakový ceny poletí nahoru. Jenže Grimes pak koupil dva usmolené obrázky a tím to zhaslo. Jeden z nich dokonce ani nebyl Jakův – maloval ho někdo jiný.“

„Kdo ten druhý obraz maloval?“

„To vám nepovím. Jake se se mnou o obchodě nebavil. Myslím, že ho dostal od některého ze svých přátel na pláži, aby ho prodal za provizi.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Byl to obraz ženy – možná portrét, možná jen imaginární. Byla to překrásná žena, její vlasy měly stejnou barvu jako moje.“ Dotkla se svých odbarvených vlasů a tento pohyb jako by v ní probudil strach nebo podezření. „Proč se vlastně o ten obraz každý zajímá? To měl tak velkou cenu?“

„Nevím.“

„Myslím, že měl. Jake mi nechtěl prozradit, kolik za něj dostal, ale vím, že posledních pár měsíců jsme z těch peněz žili. Peníze došly včera. A Jake taky,“ dodala bezvýrazným hlasem.

Odvrátila se a rozložila nezarámované obrazy po stole. Většinou to byly nedokončeně vypadající mořské scenérie, podobné obrazu, který jsem měl v autě a který jsem ukazoval Arthuru Planterovi. Utopený muž byl očividně posedlý mořem a já jsem se mimoděk zamyslel nad tím, jestli jeho utopení bylo skutečně pouhou nehodou.

„Chtěla jste snad naznačit, že se Jake utopil schválně?“ zeptal jsem se.

„Ne, to jsem nechtěla.“ Kvapně změnila téma. „Dám vám všech pět za čtyřicet dolarů. Za tu cenu stojí jen samotná plátna; to přece víte, jestli jste malíř.“

„Nejsem malíř.“

„Občas pochybuju, že Jake byl malíř. Maloval víc než třicet let a nakonec mu nezbylo nic než tohle.“ Gesto její ruky obsáhlo obrazy na stole, dům i jeho minulost, Jakovu smrt. „Nic než tohle a já.“

Usmála se, či spíše se zašklebila polovinou obličeje. Její oči zahleděné do rozbouřené a chmurné minulosti, zůstaly chladné jako oči nějakého mořského ptáka.

Uvědomila si, že se na ni dívám, a při pohledu na výraz mého obličeje sebou škubla. „Nejsem tak špatná, jak si myslíte,“ bránila se. „Jestli chcete vědět, proč tyhle věci prodávám, tak je to proto, že mu chci koupit rakev. Nechci, aby ho nechali úředně pohřbít v jedné z těch borovicových beden. A taky ho nechci nechat ležet ve sklepě okresní nemocnice.“

„Dobrá, těch pět obrazů si vezmu.“

Podal jsem jí dvě dvacetidolarovky a přemýšlel jsem o tom, jestli je někdy dostanu od Biemeyera zpátky.

Vzala je poněkud zdráhavě a držela je v hrsti. „To nebyl žádný reklamní projev. Nemusíte je kupovat jenom proto, že víte, na co ty peníze potřebuju.“

„Já potřebuju ty obrazy.“

„Na co? Přece jen jste obchodník?“

„Ne tak docela.“

„To znamená, že jste. Věděla jsem, že nejste malíř.“

„Jak jste to poznala?“

„Posledních deset let jsem s jedním malířem žila.“ Pohnula boky a celou vahou spočinula na rohu stolu. „Nevypadáte jako malíř a nemluvíte jako malíř. Nemáte malířské oči. Nejste cítit jako malíř.“

„Jako co jsem cítit?“

„Možná jako polda. Když Paul Grimes od Jaka kupoval ty dva obrazy, už tehdy jsem si pomyslela, že s nimi možná není něco v pořádku. Je to tak?“

„To nevím.“

„Tak proč kupujete tyhle?“

„Protože Paul Grimes koupil tamty.“

„Chcete říct, že když do nich investoval prachy on, tak v nich musí něco být?“

„Rozhodně bych rád věděl, proč je vlastně chtěl.“

„To já taky,“ povzdechla. „Proč ty obrazy chcete vy?“

„Protože je chtěl Paul Grimes.“

„Vy děláte všechno, co dělá on?“

„Doufám, že ne úplně všechno.“

Usmála se na mě svým chladným poloúsměvem a přikývla. „Jo, slyšela jsem, že sem tam nehraje úplně na rovinu. Ale to bych neměla říkat, sama proti němu nic nemám. A s jeho dcerou se tak trochu kamarádíme.“

„S Paolou? To je jeho dcera?“

„Jo. Vy ji znáte?“

„Viděli jsme se spolu. Jak to, že ji znáte vy?“

„Seznámily jsme se na jednom večírku ve španělské čtvrti. Řekla mi, že její matka je částečně Španělka a částečně Indiánka. Paola je nádherná žena, nemyslíte? Mně se tyhle španělské typy hrozně líbí.“

Nahrbila ramena a zamnula si ruce, jako by se ohřívala u Paolina tepla.

Jel jsem zpátky do Santa Teresy a zastavil jsem se v márnici ve sklepě nemocnice. Mladý náměstek koronera jménem Henry Purvis, se kterým jsem se znal, mi prozradil, že Jacob Whitmore se utopil, když se koupal v moři. Otevřel jeden box a ukázal mi promodralé tělo s velkou vlasatou hlavou a scvrklým pohlavím. Když jsem z té studené místnosti odcházel, běhal mi mráz po zádech.

11. KAPITOLA

Jako by se cítil osaměle, vyšel za mnou náměstek koronera Purvis do předsíně a těžké kovové dveře za sebou nechal zaklapnout. Byl téměř stejně vlasatý jako mrtvý muž a téměř dost mladý, aby mohl být jeho synem.

Ozval jsem se: „Jsou nějaké oficiální pochybnosti o tom, že Whitmorova smrt byla nehoda?“

„Myslím, že ne. Na ten příboj, co je u Sycamore Pointu, už pomalu začínal být moc starý. Koroner to vede jako nehodu; dokonce ani nenařídil pitvu.“

„Myslím, že by to měl udělat, Henry.“

„Máte k tomu nějaký důvod?“

„Whitmore a Grimes spolu byli v obchodním spojení. Pravděpodobně to není jen shoda okolností, že tady leží spolu. Na Grimesovi samozřejmě pitva provedená bude, že?“

Purvis přikývl. „Je naplánovaná hned na ráno. Prováděl jsem už ale předběžné ohledání a můžu říct, jaké budou pravděpodobné výsledky. Byl ubit k smrti nějakou těžkou zbraní, nejspíš montážní pákou.“

„Zbraň se nenašla?“

„Pokud vím, tak ne. Měl byste se zeptat policie; zbraně jsou jejich obor.“ Pozorně se na mě zahleděl. „Vy jste Grimese znal?“

„Vlastně ani ne. Věděl jsem, že je to obchodník obrazy tady ve městě.“

„Bral někdy drogy?“ zeptal se Purvis.

„Tak dobře jsem ho zase neznal. Jaké drogy máte na mysli?“

„Nejspíš heroin. Na rukou a na stehnech má staré jizvy po injekční stříkačce. Ptal jsem se na to té ženy, ale nechtěla mi nic říct. Podle toho, jak na mě vyletěla, není vyloučeno, že bere taky. Je toho teď všude plno, dokonce i tady přímo v nemocnici.“

„O jaké ženě to mluvíte?“

„Taková tmavá žena – španělský typ. Když jsem jí ukázal tělo, málem vyletěla na lustr. Zavedl jsem ji do kaple a chtěl jsem jí přivést kněze, ale teď v noci jsem nemohl žádného sehnat. Zavolal jsem policii a ti si s ní chtějí promluvit.“

Zeptal jsem se ho, kde je kaple. Byla to malá úzká místnost v prvním patře s jediným malým oknem z barevného skla, které označovalo její funkci. Uvnitř bylo pouze lektorium a osm či deset čalouněných židlí. Paola seděla na podlaze se skloněnou hlavou, rukama si objímala kolena a černé vlasy jí téměř zakrývaly obličej. Vzlykala. Když jsem se k ní přiblížil, zaštítila si hlavu ohnutou paží, jako kdybych ji snad chtěl zavraždit.

„Zmizte odtud.“

„Já vám neublížím.“

Pohodila hřívou svých vlasů dozadu a zadívala se na mě přivřenýma očima, v nichž se nezrcadlil ani záblesk poznání. Vyzařovala z ní aura divoké opuštěné sexuality. „Vy nejste kněz.“

„To tedy ne.“

Posadil jsem se vedle ní na koberec na podlaze, jehož vzor byl obdobou vzoru barevných skel v okně. Byly chvíle, kdy jsem si téměř přál být knězem. Bolest druhých mě začínala unavovat a přemýšlel jsem o tom, jestli by černá sutana a bílý kolárek nemohly posloužit jako štít proti ní. Nikdy se to nedozvím. Moje babička v okrese Contra Costa ze mě chtěla udělat kněze, ale podařilo se mi z toho vyklouznout.

Když jsem se díval do Paoliných lesklých černých očí, napadlo mě, že smutek, který sdílíme s ženou, je téměř vždy částečně prostoupen touhou. Aspoň občas je můžeme vzít do postele, pomyslel jsem si, a vyměnit si s nimi dočasné laskavosti, což je kněžím odepřeno. S Paolou však ne. Ona i žena na Sycamore Pointu dnes v noci patřily mrtvým mužům. Myšlenky, vhodné do kaple.

„Co se stalo Paulovi?“ zeptal jsem se jí.

Podívala se na mě s bradou opřenou o rameno; spodní ret měla vystrčený a oči zůstávaly v defenzívě. „Ještě jste mi neřekl, kdo jste. Jste policista?“

„Ne. Mám takový malý podnik.“ Při vyslovení téhle polopravdy se mi sevřely útroby; atmosféra kaple na mě začínala působit. „Slyšel jsem, že Paul kupuje obrazy.“

„Už nekupuje. Je mrtev.“

„A vy nebudete v obchodě pokračovat?“

Zdvihla ramena a divoce zavrtěla hlavou, jako by jí hrozilo nějaké násilí. „To tedy ne. Myslíte, že chci, aby mě zabili jako otce?“

„Paul byl opravdu váš otec?“

„Ano, byl.“

„Kdo ho zabil?“

„To vám neřeknu. Vy mi toho taky zrovna moc neříkáte.“ Naklonila se ke mně. „Nebyl jste dneska u nás v obchodě?“

„Byl.“

„Mělo to něco společného s tím Biemeyerovic obrazem, ne? Jaký podnik vlastně máte? Jste obchodník?“

„Zajímám se o obrazy.“

„To vidím. Ale na čí jste straně?“

„Na té správné straně.“

„Žádná správná strana neexistuje. Jestli nevíte tohle, nejste pro mě k ničemu.“ Zdvihla se na kolena a zlostně zamítavým gestem máchala ruku. „Tak proč nevypadnete?“

„Chci vám pomoct.“ Nebyla to vlastně úplná lež.

„To určitě. Chcete mi pomoct. Potom budete chtít, abych pomohla já vám. A potom budete chtít shrábnout zisky a zmizet. Není to tak?“

„Jaké zisky? Nemáte nic než dvojnásobnou porci smutku.“

Chvíli byla ticho. Její oči se stále upřeně dívaly na mě; cítil jsem v nich pohyby její mysli skoro tak hmatatelně, jako kdyby hrála šachy nebo dámu na šachovnici a ptala se sama sebe, co musí obětovat, aby pak mě připravila o víc.

„Uznávám, že jsem v maléru.“ Otočila ruce na svých kolenou dlaněmi vzhůru, jako kdyby mi nabízela část svého smutku. „Jenže si myslím, že s vámi se dostanu do ještě horšího maléru. Co jste vůbec zač?“

Prozradil jsem jí své jméno i to, čím se živím. Zamžikala očima, ale nepromluvila. Řekl jsem jí, že mě najali Biemeyerovi, abych našel jejich ukradený obraz.

„Nic o něm nevím. Řekla jsem vám to už dneska odpoledne v obchodě.“

„Já vám věřím,“ ujistil jsem ji, i když vnitřně jsem přesvědčen nebyl. „Jde mi ale o to, že krádež toho obrazu a zavraždění vašeho otce spolu mohou nějak souviset.“

„Jak to víte?“

„Nevím to, ale připadá mi to pravděpodobné. Odkud se ten obraz vzal, slečno Grimesová?“

Trhla sebou. „Říkejte mi Paola. Nikdy nepoužívám otcovo jméno. A kde ten obraz sehnal, to vám říct nemůžu. Byla jsem jen jeho dekorace; o obchodu se mnou nikdy nemluvil.“

„Nemůžete mi to říct nebo nechcete?“

„Obojí.“

„Byl ten obraz pravý?“

„To nevím.“ Na okamžik se odmlčela a zdálo se, že sotva dýchá. „Tvrdíte, že mi chcete pomoct, ale zatím se pořád jen na něco ptáte. A ode mě čekáte, že vám na všechno odpovím. Jenže jak mi to pomůže, když budu mluvit a dostanu se do vězení?“

„Váš otec by na tom byl asi ve vězení líp.“

„To máte možná pravdu. Ale já tam nechci skončit. A taky nechci skončit v díře v zemi.“ Její pohled byl neklidný a zaměřený dovnitř, ztracený v zákrutech její mysli. „Vy si myslíte, že ten, kdo namaloval ten obraz, taky zabil mého otce?“

„Možná to tak je. Mám pocit, že ano.“

Vydechla slabým hlasem: „Je Richard Chantry ještě naživu?“

„Možná ano. Proč myslíte, že je naživu?“

„Kvůli tomu obrazu. Nevyznám se v obrazech jako otec, ale tenhle mi připadal jako Chantry, jako pravý Chantry.“

„Co o něm říkal váš otec?“

„To vám nepovím. A už o tom obrazu vůbec nechci mluvit. Pořád ještě kladete všechny otázky vy a já jenom odpovídám. Jsem unavená a chci jít domů.“

„Zavezu vás tam.“

„Ne. Nevíte, kde bydlím, a já vám to taky nepovím. To je moje tajemství.“

Zdvihla se z kolenou a nepatrně se zapotácela; přidržel jsem ji rukou. Její ňadro se dotklo mého boku, opřela se o mě, chvíli zhluboka dýchala a potom se odtáhla. Část jejího tepla mi prošla tělem až do slabin a cítil jsem se najednou o něco méně unaveně.

„Zavezu vás domů.“

„Ne, děkuju. Musím tady počkat na policii. A každopádně si zrovna teď nepotřebuju zamíchat do života nějakého soukromého poldu.“

„Mohla byste pochodit hůř, Paolo. Nezapomínejte, že váš otec byl zavražděn a možná ho zavraždil autor toho obrazu.“

Chytila mě levou rukou nad loktem. „To mi říkáte pořád, ale víte to jistě?“

„Ne, nevím to.“

„Tak mě přestaňte strašit. Už takhle jsem dost vystrašená.“

„Myslím, že máte proč. Dostal jsem se k vašemu otci dřív, než zemřel. Stalo se to jen pár set metrů odtud. Byla tma a on byl těžce raněný a myslel si, že jsem Chantry. Dokonce mě jako Chantryho oslovil. A z toho, co řekl, vyplývalo, že ho Chantry zabil.“

Zorničky se jí rozšířily. „Proč by Richard Chantry zabíjel mého otce? V Arizoně to byli dobří přátelé. Otec o tom často mluvil. Byl to Chantryho první učitel.“

„To už musí být dávno.“

„To ano. Přes třicet let.“

„A za třicet let se lidé mohou změnit.“

Souhlasně přikývla, ale hlavu nechala skloněnou. Vlasy jí přepadly dopředu a jako černá voda se jí přelévaly přes obličej.

„Co se vašemu otci v těch letech přihodilo?“

„O tom moc nevím. Až donedávna jsem se s ním spíš nestýkala – dokud jsem mu nemohla být užitečná.“

„Bral heroin?“

Odmlčela se. Vlasy jí stále zakrývaly obličej, ale neshrnula si je stranou. Vypadala jako žena bez tváře.

Konečně promluvila. „Na tuhle otázku už odpověď znáte, jinak byste se neptal. Byl to narkoman. Poslali ho do federálního vězení a tam se toho zbavil, docela a nadobro.“ Rozčísla si rukama vlasy a zadívala se na mě mezerou mezi nimi – pravděpodobně proto, aby se ujistila, že jí věřím. „Nepřišla bych sem s ním, kdyby bral drogy. Viděla jsem, co to s ním udělalo, když jsem byla ještě malá, v Tucsonu a v Copper City.“

„Co to s ním udělalo?“

„Býval to dobrý člověk a důležitý člověk. Jednou dokonce vedl kurs přednášek na univerzitě. A potom se změnil v něco úplně jiného.“

„V co se změnil?“

„Já nevím. Začal běhat za chlapci. Nebo byl možná takový odjakživa. Nevím.“

„Tohohle zvyku se taky zbavil, Paolo?“

„Myslím, že ano.“ Její hlas byl však nejistý, plný bolesti a pochybností.

„Byl ten obraz Biemeyerových pravý?“

„Nevím. Myslel si, že ano, a odborník byl on.“

„Jak to víte?“

„Bavil se o něm se mnou ten den, kdy ho na pláži koupil. Tvrdil, že to musí být Chantry, nikdo jiný že ho nemohl namalovat. Říkal mi, že je to největší objev jeho života.“

„To vám řekl?“

„Ano. Proč by mi lhal? Neměl pro to žádný důvod.“ Dívala se mi však upřeně do obličeje, jako by má reakce mohla vyřešit otázku poctivosti jejího otce.

Byla vystrašená a já byl unavený. Posadil jsem se na jednu z čalouněných židlí a na několik minut jsem nechal své myšlenky volně poletovat. Paola přešla ke dveřím, ale ven nevyšla. Opřela se o rám dveří a dívala se na mě, jako bych jí chtěl ukrást peněženku nebo jako kdybych to už udělal.

„Nejsem váš nepřítel,“ uklidňoval jsem ji.

„Tak na nic tolik nepospíchejte. Mám za sebou těžký večer.“ Odvrátila obličej, jako by se styděla za to, co se chystá říct. „Měla jsem otce ráda. Když jsem ho viděla mrtvého, bylo to pro mě hrozné.“

„Je mi to líto, Paolo. Doufám, že zítřek už bude lepší.“

„Taky doufám,“ přikývla.

„Pokud vím, měl váš otec fotografii toho obrazu.“

„Ano, to měl. Teď ji má koroner.“

„Henry Purvis?“

„Nevím, jak se jmenuje. Každopádně ji má on.“

„Jak to víte?“

„Ukazoval mi ji. Říkal, že ji našel v otcových šatech, a chtěl vědět, jestli poznávám tu ženu. Řekla jsem mu, že ji neznám.“

„Ten obraz jste poznala?“

„Ano.“

„Byl to ten, který váš otec prodal Biemeyerovým?“

„Ano, byl.“

„Kolik za něj zaplatili?“

„To mi otec nikdy neřekl. Myslím, že ty peníze potřeboval na splacení nějakého dluhu a nechtěl, abych se o tom dozvěděla. Můžu vám ale říct něco, co od něj vím. Znal tu ženu na obraze a právě podle ní ho autentizoval jako pravého Chantryho.“

„Takže je to autentický Chantry?“

„Ano. Otec říkal, že je.“

„Prozradil vám jméno té ženy?“

„Jmenovala se Mildred. Když byl ještě mladý, dělávala modelku v Tucsonu – byla to krasavice. Říkal, že to musí být obraz zpaměti, protože teď už je stará, pokud je vůbec ještě naživu.“

„Pamatujete si její příjmení?“

„Ne. Mám dojem, že přejímala jména mužů, se kterýma žila.“

Nechal jsem Paolu v kapli a vrátil jsem se do márnice. Purvis byl v předsíni, ale fotografii obrazu už neměl. Řekl mi, že ji dal Betty Jo Siddonové.

„Na co?“

„Chtěla si ji odnést do redakce a nechat okopírovat.“

„Z toho bude mít Mackendrick radost, Henry.“

„Ale houby, právě Mackendrick mi řekl, abych jí to fotku klidně dal. Náčelník policie jde letos do důchodu a kapitán Mackendrick se díky tomu hrozně stará o reklamu.“

Obrátil jsem se k odchodu z nemocnice. Pocit nedokončené práce mě přiměl, že jsem se zastavil dřív, než jsem vyšel z budovy. Když Paul Grimes upadl a zemřel mi u nohou, byl jsem právě na cestě za Fredovou matkou paní Johnsonovou.

12. KAPITOLA

Zašel jsem do kanceláře ošetřovatelek u předního vchodu a zeptal jsem se, kde najdu paní Johnsonovou. Vrchní sestra byla žena ve středních letech se zažloutlým kostnatým obličejem a netrpělivým výrazem.

„Tady v nemocnici pracuje několik Johnsonových. Nejmenuje se křestním jménem Sarah?“

„Ano. A její manžel se jmenuje Jerry nebo Gerard.“

„Proč jste to neřekl hned? Manželka pana Gerarda Johnsona už u nás nepracuje.“ Mluvila s úmyslným formálním důrazem jako soudce, vynášející nad paní Johnsonovou rozsudek.

„Řekla mi, že tady pracuje.“

„Tak to vám lhala.“ Uvědomila si tvrdost svých slov a trochu se zarazila. „Nebo jste jí možná špatně rozuměl. Momentálně je zaměstnaná v jednom sanatoriu dole u dálnice.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Říká se tam La Paloma,“ odpověděla s odporem.

„Díky. Proč ji odtud vyhodili?“

„Neřekla jsem, že ji vyhodili. Dovolili jí odejít. Ale já nemám právo se o tom s vámi bavit.“ Zároveň se však zdálo, že mě nechce nechat jít. „Vy jste od policie?“

„Jsem soukromý detektiv a spolupracuju s policií.“

Vytáhl jsem náprsní tašku a ukázal jsem jí fotokopii své licence.

Usmála se do ní jako do zrcadla. „Už je zase v průšvihu, co?“

„Doufám, že ne.“

„Zase kradla drogy?“

„Řekněme, že si paní Johnsonovou jenom prošetřuju. Jak je to dlouho, co odtud odešla?“

„Stalo se to minulý týden. Vedení ji nechalo odejít a ani jí nenapsali nic do papírů. Ale odejít musela; neměla na vybranou. Byl to naprosto jasný případ. Nějaké pilulky měla ještě v kapsách – a já jsem byla u toho, když ji prohledávali. Měl byste slyšet, jak nadávala správci.“

„Jak?“

„Proboha, to bych nedokázala opakovat.“

Její bledý obličej zrudl, jako kdybych jí udělal nějaký neslušný návrh. Podívala se na mě s náhlým odporem; snad ji uvedlo do rozpaků vlastní vzrušení. Pak se otočila na podpatku a odešla.

Byla už půlnoc pryč. Byl jsem v nemocnici tak dlouho, že jsem si začínal připadat jako pacient. Odešel jsem jinou cestou, než jsem přišel – nechtěl jsem znovu vidět kapitána Mackendricka, Purvise, Paolu nebo některého z obou mrtvých.

Všiml jsem si tabule s nápisem La Paloma na dálnici a měl jsem tudíž určitou představu o tom, kde sanatorium je. Když jsem jel od nemocnice směrem k němu, minul jsem tmavou řadu lékařských ordinací, internát pro ošetřovatelky a několik bloků převážně přízemních domů, postavených před válkou a patřících nižší střední vrstvě. Mezi domky a dálnicí byl úzký parčík, osázený duby. V jejich úkrytu parkovalo několik pozdních milenců a na předních sklech se jim usazovala mlha.

Přízemní štukovaný komplex La Palomy byl u dálnice skoro tak blízko jako benzínové čerpadlo. Jakmile jsem vešel dovnitř a zavřel za sebou masívní přední dveře, hluk pozdní noční dopravy se ztišil v nezřetelný nepravidelný zvuk, podobný vzdálenému příboji. Místo toho jsem slyšel bezprostřednější zvuky, patřící k samotnému sanatoriu – chrápání, vzdechy a šeptané nesrozumitelné prosby.

Za mnou se ozvaly tlumené kroky ošetřovatelky. Byla mladá, černá a pěkná.

„Na návštěvy už je pozdě,“ oslovila mě. „Máme už na noc zavřeno.“

„Chtěl bych mluvit s jednou členkou personálu – s paní Johnsonovou.“

„Podívám se, jestli ji najdu. Je po ní nějaká velká poptávka; dneska večer jste už druhý návštěvník.“

„A kdo byl ten první?“

Zaváhala a potom se zeptala: „Nejste náhodou pan Johnson?“

„Ne, jsem jen její přítel.“

„Ten první návštěvník byl totiž její syn – takový hejsek se zrzavým knírem. Dalo mi pořádně zabrat, než se mi podařilo dostat ho odtud.“ Pátravě, ale ne nepřátelsky se na mě zadívala. „Doufám, že nechcete vyvolat další scénu.“

„To je to poslední, co bych chtěl udělat. Chci naopak jednu uklidnit.“

„Tak dobře, seženu ji. Ale buďte prosím potichu, lidé tady spí.“

„Jistě. Kvůli čemu byla ta scéna?“

„Kvůli penězům. Není to tak vždycky?“

„Vždycky ne,“ poznamenal jsem. „Někdy za to může láska.“

„Taje v tom taky. Měl v autě nějakou blondýnku.“

„Takové štěstí všichni nemáme.“

Trochu se zamračila, jako kdyby mě chtěla odradit od případného flirtování. „Podívám se, kde je Sarah.“

Paní Johnsonová přišla neochotně. Měla napuchlé oči a bylo na ní vidět, že plakala.

„Co chcete?“ Způsob, jakým to řekla, naznačoval, že už nemá, co by mi dala.

„Rád bych si s vámi na pár minut promluvil.“

„Jsem už teď s prací pozadu. Chcete, aby mě vyhodili?“

„Ne, ale náhodou jsem soukromý detektiv.“

Její pohled přelétl přes malou tmavou předsíňku a zastavil se na venkovních dveřích. Zavalité tělo jí ztuhlo, jako by se připravovala k útěku ven na dálnici.

Postavil jsem se mezi ni a dveře. „Můžeme si tady někde v soukromí na pár minut sednout?“

„Snad ano. Ale jestli přijdu o místo, bude to vaše vina.“

Zavedla mě do návštěvního pokoje, přeplněného kusy nábytku, které se k sobě navzájem nehodily, a rozsvítila stojací lampu se slabou žárovkou. Sedli jsme si naproti sobě, takže se naše kolena téměř dotýkala. Jako kdyby ji dotek mých kolenou mohl nakazit, stáhla si dolů svou bílou nylonovou sukni.

„Tak co ode mne vlastně chcete? A nezkoušejte už na mě ty pitomosti o tom, že jste novinář. Hned jsem si myslela, že jste policista.“

„Chci vašeho syna Freda.“

„To já taky.“ Zdvihla těžká ramena a zase je nechala klesnout. „Začínám si o Freda dělat starosti, celý den se mi neozval.“

„Byl tady dnes večer. Co vám chtěl?“

Nějakou dobu byla zticha, ale rozhodně nezahálela. Obličej se jí zkřivil, jako kdyby polykala vlastní lež a možná si vymýšlela nějakou jinou.

„Potřeboval peníze; to není nic nového. A taky to není žádný zločin, poprosit vlastní matku o peníze. Není to poprvé, co jsem mu pomohla, a on mi vždycky peníze vrací hned, jak může.“

Rozehnal jsem kouřovou clonu jejích slov. „Tak už dost, paní Johnsonová. Fred se dostal do maléru. Ukradený obraz je dost vážný sám o sobě a ukradené děvče, to je ještě horší.“

„Fred to děvče neukradl, to je lež, ubohá lež. Šla s ním naprosto dobrovolně. Stejně to byl všechno nejspíš její nápad, má už dlouho na Freda políčeno. A jestli vám ta malá negerka tvrdila něco jiného, tak lže.“ Zahrozila pěstí na dveře, v nichž zmizela černá ošetřovatelka.

„A co ten obraz, paní Johnsonová?“

„Jaký obraz?“

„Ten obraz, co Fred ukradl u Biemeyerových.“

„Neukradl ho. Prostě si ho vypůjčil, aby na něm mohl provést nějaké testy. Odnesl ho do uměleckého muzea a tam ho teprve ukradli.“

„Fred mi řekl, že ho někdo vzal z vašeho domu.“

Zavrtěla hlavou. „To jste mu asi nějak špatně rozuměl. Ukradli ho ze sklepa uměleckého muzea, takže odpovědnost nesou oni.“

„Tak na téhle pohádce jste se s Fredem dohodli?“

„Je to pravda, takže je docela přirozené, že říkáme oba totéž. Fred je tak poctivý, že si to ani neumíte představit. Jestli to nechápete, je to tím, že sám nedokážete normálně uvažovat. Příliš se stýkáte s nepoctivými lidmi.“

„To máte pravdu,“ přikývl jsem. „Myslím si, že jste jedna z nich.“

„Nebudu tady sedět a poslouchat vaše urážky.“

Pokoušela se vyprovokovat v sobě hněv, ale nějak se jí to nedařilo. Uplynulý den byl pro ni příliš náročný a noc se nad ní tyčila jako pomalu se vzdouvající vlna. Podívala se na své sepjaté a prázdné ruce a potom si jimi zakryla obličej. Nevzlykala, neplakala a neřekla ani slovo. Její mlčení uprostřed tlumených zvuků dálnice však působilo jako vtělená bezútěšnost.

Po chvíli se vztyčila a úplně klidně se na mě zadívala. „Je načase, abych se vrátila k práci.“

„Nikdo vás přece nehlídá.“

„To sice ne, ale jestli nebude ráno všechno v pořádku, budou za to dávat vinu mně. V celé téhle ratejně jsme jenom dvě.“

„Myslel jsem, že pracujete v nemocnici.“

„Pracovala jsem tam, ale měla jsem jisté nedorozumění s jedním z nadřízených.“

„Chcete mi o tom povědět?“

„Nebylo to nic důležitého.“

„Tak mi to povězte, paní Johnsonová.“

„Proč bych to dělala? Mám dost věcí na práci a nepotřebuju, abyste tady na mě dorážel.“

„A taky dost věcí na svědomí?“

„To už si se svým svědomím srovnám sama; o vaši pomoc přitom nestojím.“

Seděla tiše a nehybně jako kámen. Obdivoval jsem ji stejně, jako bych snad obdivoval sochu bez ohledu na její minulost, ale s jejím mlčením jsem se nemohl spokojit. Případ, na jehož počátku byla nepříliš vážná krádež, začal do svého ohniska zatahovat lidské životy. Dva muži už byli mrtví a Biemeyerovo děvče se ztratilo v temnotách.

„Paní Johnsonová, kam jede Fred se slečnou Biemeyerovou?“

„Nevím.“

„Copak jste se ho nezeptala? Přece byste mu nedala peníze a vůbec se ho nezeptala, co s nimi chce udělat.“

„Vidíte, právě to jsem udělala.“

„Myslím, že lžete.“

„Jen si to klidně myslete,“ odsekla téměř vesele.

„A není to poprvé. Už jste mi zalhala víckrát než jednou.“

Oči se jí zaleskly zájmem a nadřazeností, kterou lháři pociťují vůči lidem, jimž lžou.

„Odešla jste například z nemocnice, protože vás chytili při krádeži drog. Sama jste mi tvrdila, že to bylo kvůli nějakému nedorozumění s nadřízeným.“

„Kvůli drogám,“ dodala rychle. „Nesouhlasilo jejich množství a oni si mysleli, že za to můžu já.“

„A nemohla jste za to?“

„To jistě ne. Co si myslíte, že jsem?“

„Lhářka.“

Výhrůžné se zavrtěla, ale nevstala. „Jen si poslužte a urážejte mě, jsem na to zvyklá. Dokázat mi nic nemůžete.“

„Berete teď nějaké drogy?“

„Žádné drogy neberu.“

„Vůbec žádné?“

„Vůbec žádné.“

„Tak pro koho jste je kradla? Pro Freda?“

Chtěla se zasmát, ale podařilo se jí vyrazit jenom pronikavé zachichtání. Kdybych ho slyšel a neviděl přitom jeho zdroj, mohl bych ji snad považovat za rozpustilé mladé děvče. A uvažoval jsem, jestli se snad sama ve vztahu ke svému synovi tak necítí.

„Proč Fred ten obraz ukradl, paní Johnsonová? Aby ho prodal a koupil si drogy?“

„Nebere drogy.“

„Tak aby koupil drogy pro slečnu Biemeyerovou?“

„Hloupost. Ta je bohatá a nezávislá.“

„Proto se o ni Fred zajímá?“

Naklonila se kupředu s rukama na kolenou, střízlivá a smrtelně vážná. Ženu, která se před malým okamžikem zachichotala, pohltilo její tělo jako nějakou přízračnou představu.

„Neznáte Freda. A nikdy ho znát nebudete – nemáte k tomu dost porozumění. Je to dobrý člověk a na to Biemeyerovic děvče se dívá jako bratr, jako starší bratr.“

„A kampak starší bratr vzal svou malou sestřičku?“

„Nemusíte se mi posmívat.“

„Chci vědět, kam jeli nebo kde jsou. Víte to?“

„Ne, nevím.“

„Kdybyste nevěděla, kam jedou, nedala byste jim peníze na cestu.“

„A kdo říká, že jsem jim je dala?“

„Já to říkám.“

Zaťala ruce v pěsti a několikrát se oběma současně udeřila do bílých nylonových kolenou. „Já tu malou negerku zabiju.“

„To bych na vašem místě nedělal, paní Johnsonová. Jestli to uděláte, zavřou vás do Corony.“

Nepříjemně se zašklebila. „Dělala jsem si jenom legraci.“

„Jenže jste si vybrala špatné téma a špatnou dobu. Dnes večer byl zavražděn muž jménem Paul Grimes.“

„Zavražděn?“

„Ubit k smrti.“

Paní Johnsonová se bokem svalila na podlahu. Nepohnula se, dokud nepřišla černá dívka, kterou jsem zavolal na pomoc, a nepolila jí hlavu vodou. Pak vstala, lapala po dechu a ohmatávala si vlasy.

„Proč jsi to udělala? Zničilas mi účes.“

„Omdlela jste,“ vysvětloval jsem.

Zatřásla hlavou ze strany na stranu a trochu se zapotácela.

Druhá ošetřovatelka jí položila paži na ramena a přidržela ji. „Měla by sis sednout, drahoušku. Opravdu jsi omdlela.“

Paní Johnsonová však zůstala stát. „Co se stalo? Někdo mě praštil?“

„Já jsem vás praštil jednou novinkou,“ pokračoval jsem. „Paul Grimes byl dnes večer ubit k smrti. Našel jsem ho na ulici kousek odtud.“

Obličej paní Johnsonové byl na okamžik úplně bezvýrazný; pak nasadila zamračenou masku nevědomosti. „Kdo to je?“

„Obchodník s obrazy z Arizony. Prodal ten obraz Biemeyerovým. Vy ho neznáte?“

„Jak jste říkal, že se jmenoval?“

„Paul Grimes.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Tak proč jste omdlela, když jsem vám řekl, že byl zavražděn?“

„To nebylo kvůli tomu. Mívám prostě takové záchvaty mdlob. To nic neznamená.“

„Měl bych vás raději odvézt domů.“

„Ne! Přišla bych o místo a to si nemůžu dovolit – to je to jediné, co nás ještě drží nad vodou.“

Se skloněnou hlavou se otočila a trochu nejisté odcházela směrem k lůžkovým pokojům.

Šel jsem za ní. „Kam Fred bere to Biemeyerovic děvče?“

Neodpověděla a ani nedala najevo, že mou otázku slyšela.

13. KAPITOLA

Jel jsem po dálnici do středu města, které už bylo prakticky vylidněné. Předjelo mě hlídkující policejní auto; když mě míjelo, řidič si mě v rychlosti prohlédl a pokračoval v jízdě.

V druhém poschodí redakce novin se svítilo. Budova stála na náměstí porostlém trávou a lemovaném vysokými palmami. V klidném popůlnočním vzduchu byly stromy tiché a nehybné.

Zaparkoval jsem vůz na náměstí a vyšel jsem po schodech do osvětlené redakční místnosti. Klepání psacího stroje mě zavedlo přes velkou místnost, v níž nikdo nebyl, do malého přepaženého prostoru, kde pracovala Betty Jo Siddonová. Když jsem vyslovil její dvě křestní jména, polekaně sebou trhla.

„Tohle byste neměl dělat. Vylekal jste mě.“

„Omlouvám se.“

„To nic. Abych řekla pravdu, jsem ráda, že jste se tu zastavil. Pokouším se v celé téhle vražedné historii najít aspoň nějaký smysl.“

„Můžu si to přečíst?“

„V zítřejších novinách, jestli to totiž otisknou. Moje články pokaždé nevycházejí. Zpravodajský redaktor je mužský šovinista a rád by mě segregoval v ženské rubrice.“ Usmívala se, ale její tmavé oči se dívaly vzpurně.

„Můžete mi aspoň prozradit, jakou máte teorii.“

„Bohužel vlastně žádnou teorii nemám. Pokouším se postavit celý článek na otázce, kdo byla ta žena na obraze, kdo ten obraz namaloval a pochopitelně i kdo ho ukradl. Je to vlastně trojnásobná záhada, že? Vy už víte, kdo ho ukradl?“

„Nejspíš ano, ale nechtěl bych, abyste mě citovala.“

„Nebudu vás citovat,“ slíbila. „Je to jen pro mou informaci.“

„Tak dobře. Podle mých svědků, kteří upřímně řečeno za moc nestojí, byl ten obraz ukraden dvakrát těsně po sobě. Jistý student malířství jménem Fred Johnson ho vzal z Biemeyerová domu…“

„Fred Johnson z muzea? Neřekla bych do něj, že je zloděj.“

„Možná že není. Tvrdí, že ho vzal, aby na něm provedl nějaké testy a pokusil se ho autentizovat jako pravého Chantryho. Jenomže někdo ho znovu ukradl z domu jeho rodičů nebo z uměleckého muzea – o tom jsou dvě verze.“

Betty Jo si tužkou dělala poznámky na list bankovního papíru. „A kde je Fred teď? Myslíte, že bych si s ním mohla promluvit?“

„Jestli ho najdete. Odjel neznámo kam s Biemeyerovou dcerou. A pokud jde o vaše další otázky, nevím, kdo ten obraz namaloval. Možná je to Chantry a možná ne. Fred Johnson to třeba ví jistě. Ale podařilo se mi aspoň částečně identifikovat tu ženu na obraze. Jmenuje se Mildred.“

„Je tady ve městě?“

„O tom pochybuju. Před nějakými třiceti lety dělávala modelku v Tucsonu. Paul Grimes – ten muž, co byl zavražděn – ji znal. Podle jeho názoru byl ten portrét pravděpodobně namalován zpaměti. Je na něm mnohem mladší, než může být ve skutečnosti.“

„Znamená to, že byl namalován nedávno?“

„To je zřejmě jedna z otázek, na které se Fred pokoušel najít odpověď. Snažil se určit stáří obrazu, aby zjistil, jestli ho mohl namalovat Chantry.“

Betty Jo bystře vzhlédla od svých poznámek. „A co si myslíte vy – mohl to být Chantry?“

„Můj názor nestojí za nic. Neviděl jsem ten obraz ani jeho fotografii.“

„Proč jste to neřekl hned? Seženu ji.“

Rychle se zvedla a zmizela ve dveřích s nápisem Fotografické oddělení. Když mě míjela, zanechala za sebou ve vzduchu vibrace, které se mi zachytily na těle.

Cítil jsem se osaměle a staře, ale pochyboval jsem o tom, jestli můžu překročit generační mezeru. Mohla se rozevřít jako propast a pohltit mě nebo mě naopak sevřít do kleští. Snažil jsem se soustředit své vzrušení na ženu na obraze, který jsem dosud neviděl.

Betty Jo ho přinesla a položila ho na svůj stůl. Byla to barevná fotografie obrazu o rozměrech přibližně dvanáctkrát osmnáct centimetrů. Vzal jsem ji do rukou a prohlížel jsem si ji ve světle zářivek. Jak tvrdila Paola, zobrazená žena byla doopravdy krásná. Měla klasické rysy a jemné světlé vlasy. Celý obraz vzbuzoval pocit odtažitosti, který se soustředil v jejích zářivě modrých očích; vypadalo to, že mě pozoruje nebo že já pozoruji ji z velké vzdálenosti. Snad jsem měl ten pocit kvůli tomu, co mi prozradila Poala o tvrzení svého otce – že totiž žena, která pro obraz seděla modelem, už musí být stará nebo mrtvá a její krása pouhou vzpomínkou.

Zdálo se však, že se obrazu daří postavit pro mě celý případ do správného světla. Chtěl jsem ho najít a chtěl jsem se setkat s tou ženou, pokud byla ještě naživu. Chtěl jsem zjistit, kde, kdy a kdo ji maloval.

„Otisknete to v zítřejších novinách?“

„Asi ne,“ odpověděla Betty Jo. „Fotograf mi říkal, že snímek, který udělal, by nešel dobře reprodukovat.“

„Mně by se hodila i špatná kopie. Originál se bude muset vrátit policii.“

„Snad byste mohl Carlosovi o tu kopii říct.“

„Řekněte mu vy, prosím. Znáte se s ním. Mohla by mi být prospěšná při hledání Freda a toho Biemeyerovic děvčete.“

„A když je najdete, všechno mi o tom řeknete, ano?“

„Nezapomenu na vás.“ Moje slova mi samotnému zněla dvojsmyslně.

Betty Jo odnesla snímek zpátky do fotografického oddělení. Sedl jsem si na její židli, ruce jsem si složil na její stůl, hlavu na své ruce a za okamžik jsem usnul. Muselo se mi zdát o násilí nebo aspoň o očekávaném násilí. Když se dívčina ruka dotkla mého ramene, vyskočil jsem a hmátl jsem po pistoli v podpažním pouzdře, které jsem neměl u sebe.

Betty Jo ode mne odskočila s napůl zdviženýma rukama a roztaženými prsty. „Vyděsil jste mě.“

„To je mi líto.“

„Carlos vám dělá tu fotografii. Mezitím mě ale budete muset pustit ke stroji. Chci ten článek mít hotový pro polední vydání. Mimochodem, nebude vám vadit, když se o vás zmíním?“

„Ale ne jménem, prosím.“

„Jste skromný.“

„To ani ne. Jsem soukromý detektiv a rád bych zůstal soukromý.“

Přešel jsem ke stolu redaktora místních zpráv a znovu jsem si položil hlavu na zkřížené paže. Bylo to už dost dlouho, co jsem naposledy usnul v jedné místnosti s dívkou. Samozřejmě, tahle místnost byla velká, dobře osvětlená a dívka myslela na jiné věci než na mě.

Tentokrát mě probudila hlasem a stála dost daleko. „Pane Archere.“

Vedle ní stál mladý černoch a podával mi černobílou kopii, kterou pro mě udělal. Byla trochu rozmazaná a nejasná, jako kdyby plavovlasá žena unikla ještě dál do hlubin času, z dosahu slunce. Její rysy však byly dostatečně zřetelné.

Poděkoval jsem fotografovi a nabídl jsem, že mu kopii zaplatím. Můj návrh ho pohoršil; zamítavě proti mně vztáhl obě ruce. Vrátil se do své pracovny a dívka se znovu posadila k psacímu stroji. Napsala několik slov a zastavila se, ruce sundala z kláves a nechala je klesnout do klína.

„Nevím, jestli ten článek vůbec dokážu napsat. Nemůžu jmenovat Freda Johnsona ani to děvče. To není zrovna čtivá historka, co?“

„Ale bude.“

„Jenomže kdy? Nevím toho dost o zúčastněných lidech. Kdyby ta žena na obraze byla živá a dosažitelná, bylo by všechno jiné. Mohla bych celý článek postavit na ní.“

„To můžete stejně.“

„Ale bylo by mnohem lepší, kdybych mohla přesně uvést, kdo to je a kde je. A že je naživu, jestli je naživu. Dokonce bych ji pak mohla požádat o rozhovor.“

„Mohli by to vědět Biemeyerovi,“ nadhodil jsem. „Možná měli nějaký osobní důvod, proč její portrét koupili.“

Podívala se na hodinky. „Už je půlnoc pryč. Neodvážila bych se volat jim takhle pozdě v noci. A stejně pravděpodobně nebudou nic vědět. Ruth Biemeyerová toho o svém vztahu k Chantrymu hodně napovídá, ale pochybuju, že se s ním někdy vůbec dobře znala.“

Nehádal jsem se s ní, protože v té chvíli jsem se svými klienty nechtěl mluvit. Od okamžiku, kdy mě najali, se celý případ nesmírně zkomplikoval a já jsem neměl žádnou bezprostřední naději, že se mi podaří jim to vysvětlit. Ale chtěl jsem to ještě jednou zkusit s paní Chantryovou.

„Chantryho žena se s ním znala nejlíp,“ poznamenal jsem.

„Myslíte, že by Francine Chantryová byla ochotná si se mnou promluvit?“

„Sotva vás může odmítnout, když jde o vraždu. O vraždu, kterou si velice těžce bere. Třeba o té ženě na obraze ví všechno. Nestávala sama manželovi modelem?“

„Jak to víte?“ zeptala se Betty Jo.

„Řekla mi to.“

„Mně to nikdy neřekla.“

„Vy nejste muž.“

„Tak jste si toho všiml?“

14. KAPITOLA

Odvezl jsem Betty Jo podél opuštěného pobřeží k Chantryho domu; byl temný a tichý a parkoviště bylo prázdné. Večírek skončil.

Možná ještě ne docela. Slyšel jsem nezřetelné zvuky; hlas ženy sténající bolestí nebo rozkoší, který náhle utichl, když jsme se přiblížili k předním dveřím. Betty Jo se ke mně otočila. „Kdo to byl?“

„Nejspíš paní Chantryová. Ale za určitých okolností mají všechny ženy stejný hlas.“

Vydechla, přičemž vydala slabý, netrpělivě zlostný zvuk, a zaklepala na dveře, nad nimiž se vzápětí rozsvítilo světlo.

Po chvíli čekání, která mi připadala velice dlouhá, se dveře otevřely a vyhlédl z nich Rico. Na jedné straně úst měl rozmazanou rtěnku. Všiml si, že se na ni dívám, a otřel si ústa hřbetem ruky – rozmázl si červenou šmouhu až na bradu. Oči měl nepřátelské. „Co chcete?“

„Máme pár otázek pro paní Chantryovou,“ odpověděl jsem. „Je v posteli a spí.“

„Tak ji vzbuďte.“

„To nemůžu. Má za sebou těžký den. Těžký den a těžký večer.“ Rozmazaná rtěnka na Ricově obličeji dodávala jeho slovům komickou chlípnost.

„Zeptejte se jí, jestli si s námi promluví. Jak možná víte, vyšetřujeme vraždu.“

„Pan Archer a slečna Siddonová,“ dodala Betty Jo.

„Já vím, kdo jste.“

Rico nás zavedl do velkého předního pokoje a rozsvítil světla. Jeho tmavá hlava s prořídlými vlasy, podobná hlavě orla, vyčnívala z dlouhého hnědého županu, takže vypadal jako nějaký divoký středověký mnich. Místnost byla ještě plná vyčichlého kouře, v jehož oparu jsem téměř slyšel povědomý bzučivý šum společenské konverzace. Prakticky na všech vodorovných plochách – včetně klávesnice koncertního křídla – stály prázdné a poloprázdné sklenice. Kromě obrazů na stěnách – tichých oken do spořádanějšího světa, kterého se zřejmě nedotkla ani vražda – vypadal pokoj jako ztělesnění kocoviny.

Přecházel jsem po pokoji, prohlížel jsem si portréty a amatérsky jsem se pokoušel odhadnout, jestli obraz Biemeyerových malovala stejná ruka. Nedokázal jsem to určit a podle toho, co říkala Betty Jo, to nedokázala ani ona.

Zjistil jsem však, že zavraždění Grimese a pravděpodobné zavraždění Whitmora přece jen portréty nebo můj pohled na ně v něčem změnilo. Jejich oči jako by mě pozorovaly s podezřením a jakousi bázlivou rezignací. Někteří lidé se z nich na mě dívali jako vězni, někteří jako porotci a jiní jako tichá zvířata v klecích. Byl bych rád věděl, který výraz – pokud vůbec nějaký – odrážel mysl muže, jenž je namaloval.

„Vy jste Chantryho znala, Betty Jo?“

„Spíš ne, byla jsem ještě moc malá. Vlastně jsem ho ale jednou viděla.“

„Kdy?“

„Přímo tady v tomhle pokoji. Můj otec byl spisovatel a jednou mě sem zavedl, abych se s ním seznámila. Byla to velice vzácná příležitost. Víte, Chantry se vůbec s nikým nestýkal; pořád jen pracoval.“

„Jak na vás zapůsobil?“

Zamyslela se nad mou otázkou. „Byl strašně roztržitý a plachý; zrovna tak plachý jako já. Posadil si mě na koleno, ale ve skutečnosti se mu nechtělo. Mám dojem, že se mě zbavil, jak jen mohl nejdřív. A mně to vyhovovalo. Buď neměl malé holčičky rád vůbec, nebo je měl rád až moc.“

„To jste si vážně tenkrát myslela?“

„Myslím, že ano. Malé děti si takových věcí dobře všímají, aspoň se mnou to tak bylo.“

„Kolik vám bylo let?“

„Musely mi být čtyři nebo pět.“

„A kolik je vám teď?“

„To vám nepovím.“ Řekla to s nepatrně defenzivním úsměvem.

„Ještě vám není třicet?“

„Jen o chlup. Bylo to zhruba před pětadvaceti lety, jestli chcete vědět tohle. Chantry zmizel brzy potom, co jsem ho navštívila. Zdá se, že mám tenhle účinek na muže často.“

„Na mě ne.“

Do tváří se jí vlilo trochu barvy, takže vypadala pěkněji. „Jenom si mě nezkoušejte posadit na koleno. Mohl byste zmizet.“

„Díky za varování.“

„Není zač. Ale vážně,“ dodala, „mám takový divný pocit, když jsem v tom samém pokoji a hrabu se Richardovi Chantrymu v životě. Dělá to na mě ten dojem, že některé věci jsou předem určeny. Co myslíte?“

„Samozřejmě. Místem, dobou a rodinou, ve které se narodíte. Tyhle věci určují většinu lidí.“

„Mrzí mě, že jsem se zeptala. Svou rodinu nemám vůbec ráda. A taky se mi nijak zvlášť nelíbí místo ani doba.“

„Můžete se proti nim vzbouřit.“

„Vy to děláte?“

„Snažím se o to.“

Její oči se pohnuly a zahleděla se někam za mě. Do místnosti tiše vstoupila paní Chantryová. Vlasy měla učesané a zdálo se, že si právě umyla obličej. Měla na sobě bílé šaty, které zdůrazňovaly její postavu od krku ke kolenům a splývaly až na zem.

„Byla bych velice ráda, kdybyste se mohl bouřit na jiném místě, pane Archere. A rozhodně v jinou dobu. Je strašlivě pozdě.“ Dlouze a trpitelsky se na mě usmála; její úsměv však nabyl na tvrdosti, když se otočila k Betty Jo. „Co se vlastně děje, drahoušku?“

Mladší žena upadla do rozpaků. Ústa se jí pohybovala a pokoušela se najít správná slova.

Vytáhl jsem černobílou fotografii ukradeného obrazu. „Budete tak hodná a podíváte se na tohle, paní Chantryová? Je to fotografie toho Biemeyerovic obrazu.“

„Nemám nic, co bych dodala k tomu, co už jsem vám řekla. Jsem si jistá, že je to padělek. Myslím, že znám všechny manželovy obrazy, a tenhle k nim nepatří.“

„Stejně se na něj ale podívejte, prosím.“

„Jak už jsem vám řekla, viděla jsem přímo ten obraz.“

„Poznala jste ženu, která pro něj seděla modelem?“

Její oči se na okamžik střetly s mými ve sdíleném poznání; rozhodně modelku znala.

„Ne,“ odpověděla.

„Nepodívala byste se na tu fotografii a nezkusila to ještě jednou?“

„Nechápu proč.“

„Ale stejně to zkuste, paní Chantryová. Mohlo by to být důležité.“

„Pro mě ne.“

„Tím si nemůžete být jistá,“ odporoval jsem.

„No tak dobře.“

Vzala mi fotografii z ruky a prohlížela si ji. Ruka se jí třásla a snímek se třepetal, jako by poletoval v uragánu minulosti. Podala mi ho zpátky a zdálo se, že je ráda, že se ho zbavuje.

„Trochu se podobá jedné ženě, kterou jsem znávala, když jsem byla mladá.“

„Kdy jste ji znala?“

„Vlastně jsem ji doopravdy ani neznala. Setkala jsem se s ní před válkou na jednom večírku v Santa Fé.“

„Jak se jmenovala?“

„To vám vážně neřeknu. Mám dojem, že ani žádné příjmení neměla. Žila s různými muži a používala jejich jmen.“ V očích se jí náhle zablesklo. „Ne, můj manžel k nim nepatřil.“

„Ale musel ji znát, jestli ten obraz namaloval.“

„Nemaloval ho. Už jsem vám to říkala.“

„A kdo ho namaloval, paní Chantryová?“

„Nemám tušení.“

V hlase se jí začala objevovat netrpělivost. Pohlédla ke dveřím, kde stál opřený Rico s rukou v kapse županu; rýsovalo se v ní něco většího než pěst, něco jako pistole. Pohnul se se směrem ke mně.

„Pošlete toho svého hlídacího psa pryč, paní Chantryová,“ obrátil jsem se na ni. „Pokud ovšem nechcete, aby se o tom psalo v novinách.“

Upřela na Betty Jo ledový pohled; Betty Jo se podařilo podívat se na ni stejně. „Jdi pryč, Rico, tohle dokážu vyřídit sama.“

Rico váhavě vyšel do haly.

„Jak víte, že to váš manžel nemaloval?“ zeptal jsem se paní Chantryové.

„Kdyby to namaloval, věděla bych to. Znám všechny jeho obrazy.“

„To znamená, že jste s ním stále ve styku?“

„Ne, samozřejmě ne.“

„Tak jak víte, že tohle nenamaloval v posledních pětadvaceti letech?“

Moje otázka ji na okamžik uvedla do rozpaků. Pak se vzpamatovala. „Ta žena na obraze je příliš mladá. Už když jsem ji viděla v Santa Fé v roce 1940, byla starší. Teď už to musí být úplná stařena, pokud je vůbec ještě naživu.“

„Ale váš manžel ji mohl namalovat zpaměti kdykoliv až dodneška. Pokud je naživu on.“

„Chápu, jak to myslíte,“ řekla tichým bezvýrazným hlasem. „Přesto si ale myslím, že to nemaloval on.“

„Paul Grimes si myslel, že ano.“

„Protože se mu to vyplatilo.“

„Opravdu se mu to vyplatilo? Myslím, že byl zavražděn právě kvůli tomu obrazu. Znal tu ženu, která pro něj seděla modelem, a ta mu řekla, že ho namaloval váš manžel. Z nějakého důvodu byla tahle informace nebezpečná. Očividně nebezpečná pro Paula Grimese a nebezpečná i pro toho, kdo Grimese zabil.“

„Obviňujete mého manžela?“

„Ne, nemám to ničím podložené. Dokonce ani nevím, jestli váš manžel žije. Vy to víte, paní Chantryová?“

Zhluboka se nadechla a prsa se jí pod šaty zdvihla jako dvě pěsti. „Nedal o sobě vědět od toho dne, kdy odešel. A chtěla bych vás varovat, pane Archere. Jeho památka je všechno, pro co žiju. Ať je Richard živý nebo mrtvý, budu jeho pověst hájit. A nejsem v tomhle městě jediná, kdo se proti vám postaví. A teď prosím vypadněte z mého domu.“

Své vyzvání adresovala i Betty Jo. Rico otevřel přední dveře a zabouchl je za námi.

Betty Jo byla otřesená. Vplížila se do mého auta jako uprchlík před malérem.

„Nebyla někdy paní Chantryová herečka?“ zeptal jsem se

„Myslím, že amatérská. Proč?“

„Mluví, jako když herečka předčítá text.“

Dívka zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že Francine myslela vážně, co říkala. Chantry a jeho dílo – to je všechno, na čem jí záleží. A cítím se mizerně kvůli tomu, co jsem udělala. Ublížili jsme jí a rozčílili jsme ji.“

„Bojíte se jí?“

„To ne, ale myslela jsem, že jsme přítelkyně.“ Když jsme odjížděli od domu, dodala: „Možná se jí přece jen trochu bojím. Ale taky je mi líto, že jsme jí ublížili.“

„Ublížili jí už dávno.“

„Ano, vím, co myslíte.“

Myslel jsem Rica.

Zajel jsem do motelu na nábřeží. Betty Jo šla se mnou dovnitř, abychom si porovnali své poznámky. Nezůstalo jen u poznámek.

Noc byla sladká a krátká. Svítání se připlížilo jako cosi chladného, mladého a téměř zapomenutého.

15. KAPITOLA

Když jsem se ráno probudil, byla už pryč. Bodnutí, které se podobalo hladu, mnou projelo kousek nad žaludkem. Telefon u postele zvonil. „Tady je Betty Jo.“

„Jsi nějak moc veselá,“ poznamenal jsem. „Až bolestně veselá.“

„To tys na mě tak zapůsobil. A taky můj redaktor chce, abych napsala článek o Chantryho případu. Slibuje, že mi na to dá času, kolik budu chtít. Háček je jedině v tom, že to možná neotisknou.“

„Proč ne?“

„Paní Chantryová dneska hned po ránu mluvila s panem Brailsfordem. To je majitel novin. Takže se v Brailsfordově kanceláři bude konat schůze redakční rady. Já mám mezitím pokračovat v pátrání. Máš nějaký návrh?“

„Mohla bys to zkusit v uměleckém muzeu. A vezmi si fotografii toho obrazu. Třeba bude v muzeu někdo, kdo tu modelku dokáže identifikovat. A když budeme mít hodně velké štěstí, řekne nám ta modelka, kdo ho namaloval.“

„To je přesně to, co jsem chtěla udělat.“

„Tak vidíš.“ Ztlumila hlas. „Lewe.“

„Co chceš?“

„Nic. Totiž, nebude ti vadit, když si to všechno nejdřív rozmyslím? Chci říct, jsi starší než já a možná nejsi tak emancipovaný jako já.“

„Jen klid,“ ozval jsem se. „Pravděpodobně se uvidíme v muzeu. Hledej mě mezi starými mistry.“

„Teď jsem se tě dotkla, viď?“

„Právě naopak, nikdy jsem se necítil líp. A teď honem zavěsím, než se mě stačíš dotknout.“

Zasmála se a zavěsila. Oholil jsem se, vysprchoval a vyšel jsem si na snídani. Ranní vítr foukal nad vodou, na níž bylo několik malých plavidel. Většina člunů v přístavu však tančila na vodě ve svých kotvištích s holými stěžni.

Našel jsem čistě vypadající restauraci a vybral jsem si místo u předního okna, abych mohl pozorovat čluny. Vzbuzovaly ve mně vznášený pocit, že jsem také v pohybu a kloužu po hladině, poháněn složitými tlaky a ještě složitějším řízením k otevřenému moři.

Dal jsem si šunku s vejci, brambory, topinku a kávu. Potom jsem odjel z centra a zastavil jsem na parkovišti za uměleckým muzeem.

S Betty Jo jsem se setkal u předního vchodu.

„Zdá se, že jsem spolu synchronizovaní, Betty Jo,“ poznamenal jsem.

„Ano.“ Ale nezdálo se, že z toho má velkou radost.

„Co se děje?“

„Teď jsi to právě řekl. Moje jméno. Nenávidím ho.“

„Proč?“

„Je to hloupé jméno. Dvojité jméno vždycky zní tak nějak dětsky. Je to nezralé. A kromě toho nemám ráda ani jedno ze svých jmen samostatně. Betty zní tak obyčejně a Jo zase vypadá jako kluk. Ale asi se s jedním z nich budu muset smířit. Pokud mi ovšem nenavrhneš něco lepšího.“

„Co třeba Lew?“

Neusmála se. „Děláš si ze mě legraci, ale tohle je vážná věc.“

Byla to vážná dívka a její city byly choulostivější, než jsem si představoval. Nebylo mi kvůli tomu líto, že jsem se s ní vyspal, ale dodávalo to celé té události určitou vážnost. Doufal jsem, že nesměřuje k tomu, aby se zamilovala, a rozhodně ne do mě. Zlehka a filantropicky jsem ji ale políbil.

U vchodu k expozici klasických soch se objevil jakýsi mladík. Měl světlé vlnité vlasy a štíhlou postavu. V ruce nesl barevnou fotografii Biemeyerová obrazu.

„Betty Jo?“

„Změnila jsem si jméno na Betty,“ odpověděla. „Říkej mi prosím jenom Betty.“

„Tak dobře, Betty.“ Mladíkův hlas byl úsečný a poněkud vysoký. „Chtěl jsem ti jenom říct, že jsem model z toho tvého obrazu našel na jednom z Lashmanových obrazů ve sklepě.“

„To je fantastické, Ralphe. Jsi génius.“ Chytila ho za ruku a zuřivě s ní třásla. „Mimochodem, tohle je pan Archer.“

„Negénius,“ dodal jsem. „Těší mě.“

Ralph se začervenal. „Vlastně to bylo hrozně jednoduché. Ten Lashmanův obraz stál opřený o stěnu na jednom z pracovních stolů. Skoro byste řekli, že hledal on mě a ne já jeho. Úplně po mně skočil.“

Betty se otočila ke mně. „Ralph našel další obraz té samé blonďaté modelky. Maloval ho jiný malíř.“

„To už jsem pochopil. Můžu ho vidět?“

„Samozřejmě že můžete,“ ujistil mě Ralph. „Nejlepší na tom všem je, že Simon Lashman by vám měl být schopen říct, kdo to je.“

„Bydlí tady v městě?“

„Ne, bydlí v Tucsonu. Někde bychom měli mít zapsanou jeho adresu. V posledních letech jsme koupili několik jeho obrazů.“

„Teď zrovna bych se rád podíval na ten dole ve sklepě.“

Ralph odemkl dveře a všichni tři jsme sešli dolů po schodech do chodby bez oken; připomínala mi vězení, která jsem navštívil. V pracovně, kam mě Ralph zavedl, také nebyla okna, ale na stropě bíle svítily zářivky.

Obraz na stole byl akt ležící ženy. Vypadala mnohem starší než na Biemeyerově obraze. V koutcích jejích očí a úst byly zřetelné známky bolesti. Její prsy byly větší a trochu poklesávaly. Z celého jejího těla vyzařovala menší sebedůvěra.

Betty přelétla pohledem ze smutného namalovaného obličeje na můj, téměř jako by na ženu žárlila.

„Kdy byl ten obraz namalován?“ zeptala se Ralpha.

„To už je víc než dvacet let, díval jsem se do záznamů. Mimochodem, Lashman ho nazval Pénelopé.“

„Teď už musí být opravdu stará,“ otočila se ke mně Betty. „Je dost stará už i na tom obraze.“

„Já taky nejsem zrovna neopeřené mládě,“ podotkl jsem. Začervenala se a zadívala se stranou, jako kdybych ji napomenul.

Oslovil jsem Ralpha. „Proč byl tenhle obraz takhle vystavený venku na stole? Obvykle tady nebývá, že?“

„To jistě ne. Musel ho sem postavit někdo z personálu.“

„Dnes ráno?“

„To bych pochyboval. Dneska ráno tady dole přede mnou nikdo nebyl; odemykal jsem dveře.“

„A kdo tady dole byl včera?“

„Několik lidí, nejmíň půl tuctu. Připravujeme totiž výstavu.“

„Tenhle obraz tam bude taky?“

„Ne, to je výstava jihokalifornského krajinářství.“

„Byl tady dole včera Fred Johnson?“

„Když o tom tak mluvíte, byl tady. Strávil dost dlouhou dobu tříděním obrazů ve skladišti.“

„Neříkal vám, co shání?“

„Ne konkrétně. Říkal jenom, že něco hledá.“

„Hledal tohle,“ skočila nám náhle do řeči Betty.

Pokud na ženu na Lashmanově obraze předtím žárlila, už na svou žárlivost zapomněla. Tváře se jí zbarvily vzrušením a oči jí svítily.

„Fred je pravděpodobně na cestě do Tucsonu.“ Zaťala ruce v pěsti a zatřásla jimi ve vzduchu jako rozrušené děcko. „Kdybych jen přiměla pana Brailsforda, aby mi zaplatil cestovní výlohy…“

Uvažoval jsem právě, jestli by totéž pro mě udělal Biemeyer. Rozhodl jsem se však, že než půjdu za Biemeyerem, pokusím se nejdřív zavolat malíři Lashmanovi.

Ralph mi ze záznamů zjistil malířovo telefpnní číslo a adresu a nechal mě o samotě u stolu ve své kanceláři. Vytočil jsem číslo Lashmanova domu v Tucsonu.

„Simon Lashman,“ ozval se mi chraptivý neochotný hlas.

„Tady je Lew Archer; volám z uměleckého muzea v Santa Terese. Vyšetřuju krádež jednoho obrazu. Řekli mi, že jste namaloval obraz Pénelopé, který je tady v muzeu.“

Chvíli bylo ticho, potom Lashmanův hlas zavrzal, jako by se otevíraly staré dveře. „To už je dávno. Teď maluju líp. Neříkejte, že někomu stálo za to ten obraz ukrást.“

„Nebyl ukraden, pane Lashmane. Ale ten, kdo maloval ten ukradený obraz, použil stejného modelu, jakého jste použil vy pro Pénelopé.“

„Mildred Meadové? Pořád ještě je naživu?“

„Doufal jsem, že mi to řeknete vy.“

„Je mi líto. Už jsem ji několik let neviděl. Musela by to už být stařena; všichni stárneme.“ Jeho hlas slábl. „Možná už je mrtvá.“

„Doufám, že ne. Byla to krásná žena.“

„Kdysi jsem si myslel, že je Mildred nejkrásnější žena na celém Jihozápadě.“ Hlas zesílil, jako kdyby ho stimulovalo pomyšlení na její krásu. „Kdo maloval ten obraz, o kterém mluvíte?“

„Připisuje se Richardovi Chantrymu.“

„Opravdu?“

„Není to ale jisté.“

„To mě nepřekvapuje. Nikdy jsem neslyšel, že by používal Mildred jako modelku.“ Lashman byl okamžik zticha. „Můžete mi ten obraz popsat?“

„Je to velice jednoduchý akt v prostých barvách. Někdo mi říkal, že se na něm projevuje vliv indiánského malířství.“

„Ten se projevoval na spoustě Chantryho obrazů v jeho arizonském období. Ale žádný z nich nebyl zvlášť dobrý. Tenhle je dobrý?“

„To nevím. Ale je kolem něj spousta rozruchu.“

„Patří muzeu v Santa Terese?“

„Ne. Koupil ho jistý Biemeyer.“

„Ten měďařský magnát?“

„Ano, ten. A já tu krádež pro Biemeyera vyšetřuju.“

„Tak jděte k čertu,“ odsekl Lashman a zavěsil.

Vytočil jsem jeho číslo znovu. „Kdo je to?“ ozval se.

„Archer. Prosím nezavěšujte. Jde tady o víc než jen o krádež obrazu. Včera večer byl v Santa Terese zavražděn muž jménem Paul Grimes. Grimes byl obchodník, který Biemeyerovi ten obraz prodal. A ten prodej téměř určitě s vraždou souvisí.“

Lashman byl znovu zticha. Konečně promluvil: „Kdo ten obraz ukradl?“

„Jeden student malířství, jmenuje se Fred Johnson. Myslím, že je s ním právě na cestě do Tucsonu. A možná se objeví u vás.“

„Proč u mě?“

„Chce najít Mildred a zjistit, kdo ji namaloval. Zdá se, že je tím obrazem úplně posedlý. Je dokonce možné, že mu nadobro přeskočilo, a cestuje s ním jedna mladá dívka.“ Úmyslně jsem zamlčel skutečnost, že je to Biemeyerova dcera.

„Ještě něco?“

„To je v kostce všechno.“

„Tak dobře,“ prohlásil. „Je mi sedmdesát pět let a maluju svůj dvoustý čtrnáctý obraz. Kdybych se teď začal starat o problémy druhých, nikdy bych ho nedokončil. Takže vám zase zavěsím, pane. Jak že se jmenujete?“

„Archer,“ řekl jsem. „Lew Archer. L-E-W A-R-C-H-E-R. Moje číslo můžete vždycky zjistit na informacích v Los Angeles.“

Lashman znovu zavěsil.

16. KAPITOLA

Ranní vítr už se utišil a vzduch byl čistý a jiskřivý. Nad Biemeyerovým domem přelétlo káně jako blýskavá ozdoba, zavěšená na nekonečně vysokém stropě.

Jack a Ruth Biemeyerovi mě oba vyšli ven uvítat. Byli poněkud konzervativně oblečeni jako lidé, kteří se chystají na pohřeb, a vypadali, jako kdyby ten pohřeb byl jejich vlastní.

Žena ke mně došla jako první. Pod očima měla tmavé kruhy, které se ani nalíčením nepodařilo úplně zakrýt.

„Máte nějaké zprávy o Doris?“

„Myslím, že včera večer odjela z města s Fredem Johnsonem.“

„Proč jste ji nezadržel?“

„Nehlásila mi, že odjíždí. A i kdyby to udělala, zadržet bych ji nemohl.“

„Proč ne?“ Ruth Biemeyerová se ke mně naklonila a pohlednou hlavu měla napřaženou jako tomahavk.

„Doris je dost stará, aby si od nikoho nenechala poroučet. Možná není dost chytrá, ale dost stará je.“

„Kam odjeli?“

„Pravděpodobně do Arizony. Narazil jsem na jednu malou stopu v Tucsonu a myslím, že mají nejspíš namířeno tam. Jestli mají s sebou ten obraz, to nevím. Fred tvrdí, že ho ukradli jemu.

Jack Biemeyer se poprvé ozval: „To je kravina.“

Nehádal jsem se s ním. „Asi máte pravdu. Jestli chcete, abych jel do Tucsonu, bude vás to samozřejmě víc stát.“

„Samozřejmě.“ Biemeyer mi pohlédl přes rameno na svou ženu. „Říkal jsem ti, že bude chtít další prachy. Tak to chodí vždycky.“

Měl jsem chuť ho udeřit. Místo toho jsem se otočil na podpatku a odešel jsem na druhý konec příjezdové cesty. Nebylo to příliš daleko; zastavil mě půl druhého metru vysoký drátěný plot.

Pahorek se příkře svažoval dolů k okraji rokle. Na její druhé straně stál Chantryho dům, který z té vzdálenosti vypadal jako miniaturní domek ve skleněné láhvi.

Skleník za domem měl napůl natřenou skleněnou střechu. Za četnými blyštivými tabulkami jsem rozeznal nejasné ohyby uvnitř budovy, přeplněné zelení. Zdálo se, že tam stojí dva lidé proti sobě a široce máchají rukama jako duelanti příliš daleko od sebe, aby si mohli ublížit.

Za zády mi promluvila tichým hlasem Ruth Biemeyerová. „Vraťte se, prosím. Vím, že s Jackem je těžké vyjít, bůh ví, že to vím. Ale opravdu vás potřebujeme.“

Tomu jsem nedokázal odolat a také jsem jí to řekl. Požádal jsem ji však, aby chvíli počkala, a přinesl jsem si z auta dalekohled. S jeho pomocí jsem viděl jasněji, co se v Chantryho skleníku děje. Šedovlasá žena a černovlasý muž, které jsem identifikoval jako paní Chantryovou a Rica, stáli v houštině plevele a přerostlých orchidejí a sekali je dlouhými zahnutými noži.

„Co se děje?“ zeptala se Ruth Biemeyerová.

Podal jsem jí dalekohled. Stoupla si na špičky a dívala se přes plot.

„Co to dělají?“

„Zdá se, že se dali na zahradničení. Paní Chantryová má zahrádkářství ráda?“

„Snad ano. Ale až dodneška jsem nikdy neviděla, že by dělala nějakou opravdovou práci.“

Vrátili jsme se k jejímu manželovi, který celou dobu v tichém kamenném vzteku stál vedle mého auta jako přirostlý k zemi.

Oslovil jsem ho: „Chcete, abych pro vás jel do Tucsonu?“

„Asi ano. Nemám na vybranou.“

„Samozřejmě že máte.“

Ruth Biemeyerová nás přerušila; podívala se ze svého manžela na mě a zase zpět jako tenisový rozhodčí. „Chceme, abyste v tom případu pokračoval, pane Archere. Jestli potřebujete nějaké peníze předem, ráda vám je dám z vlastních úspor.“

„To nebude potřeba,“ zabručel Biemeyer.

„Tak dobře. Díky, Jacku.“

„Vezmu si od vás pět set dolarů,“ oznámil jsem mu.

Biemeyer vyprskl a vypadal užasle. Prohlásil však, že mi vypíše šek, a zmizel v domě.

Zeptal jsem se jeho ženy: „Co se mu stalo, že tak vyvádí kvůli penězům?“

„Asi to, že nějaké vydělal. Jack býval úplně jiný, když to byl ještě mladý důlní inženýr a nic neměl. Poslední dobou si ale nadělal dost nepřátel.“

„Včetně vlastní dcery.“ A vlastní ženy. „A co Simon Lashman?“

„Ten malíř? Co s ním má být?“

„Dnes ráno jsem se mu zmínil o vašem manželovi. Lashman na to reagoval negativně. Abych řekl pravdu, poslal mě k čertu a zavěsil.“

„To je mi líto.“

„Osobně mi na tom nijak nezáleží. Ale možná budu potřebovat jeho spolupráci. Vy s ním vycházíte dobře?“

„Vůbec ho neznám. Samozřejmě vím, kdo to je.“

„Váš manžel se s ním zná?“

Zaváhala a potom zdráhavě odpověděla. „Myslím, že ano. Nechci o tom mluvit.“

„Bylo by lepší, kdybyste mluvila.“

„Ne. Je to pro mě opravdu nepříjemné.“

„Proč?“

„Je v tom zapleteno tolik starých historek.“ Zatřásla hlavou, jako by ji stále ještě obklopovala minulost. Potom promluvila tišším hlasem a pozorovala přitom dveře, v nichž zmizel její manžel. „Můj manžel a pan Lashman byli kdysi soupeři. Šlo o ženu starší, než byl můj manžel – patřila spíš do Lashmanovy generace. Ale Jack jí přede mnou dával přednost. Koupil ji od Lashmana.“

„Mildred Meadovou?“

„Tak vy jste o ní taky slyšel, že?“ Hlas jí zhrubl zlostí a pohrdáním. „V Arizoně to byla notoricky známá ženská.“

„Slyšel jsem o ní. Seděla modelem pro ten obraz, který jste koupila.“

Zmateně a udiveně se na mě zadívala. „Pro jaký obraz?“

„Pro ten, který hledáme. Toho Chantryho.“

„Ne,“ vydechla.

„Ale ano. Vy jste nevěděla, že je to portrét Mildred Meadové?“

Zakryla si rukou oči a mluvila se mnou poslepu. „Asi jsem to mohla vědět. Ale jestli jsem to věděla, tak jsem si to schválně nepřiznala. Když jí Jack koupil dům, byla to pro mě hrozná rána. Koupil jí lepší dům, než v jakém jsme tehdy bydleli my.“ Spustila ruku dolů a zamžikala do ostrého slunečního světla. „Musela jsem být šílená, když jsem ten obraz přinesla a pověsila ho tady v domě. Jack musel poznat, kdo to je. Neřekl ani slovo, ale určitě mu vrtalo hlavou, o co mi jde.“

„Mohla byste se ho zeptat, co si myslel.“

Zavrtěla hlavou. „To bych se neodvážila. Nechtěla bych znova otevírat tuhle plechovku červů.“ Podívala se za sebe, jako by se chtěla přesvědčit, jestli ji manžel neposlouchá; ten však ještě byl z dohledu v domě.

„Jenomže už jste ji otevřela. Koupila jste ten obraz a přinesla jste ho domů.“

„Ano, to jsem udělala. Nejspíš ztrácím rozum – co myslíte?“

„To musíte vědět líp než já. Je to váš rozum.“

„Kdyby ho někdo chtěl, klidně mu ho dám.“ V hlase jí zazníval slabý, ale rostoucí podtón vzrušení; samu sebe překvapila vlastní složitostí.

„Viděla jste někdy Mildred Meadovou?“

„Ne, nikdy jsem ji neviděla. Když… když začala být pro můj život důležitá, dávala jsem si velký pozor, abych se s ní nesetkala. Bála jsem se.“

„Bála jste se jí?“

„Sama sebe,“ opravila mě. „Bála jsem se, že bych mohla udělat nějakou nepředloženost. Musela být nejmíň o dvacet let starší než já. A Jack, který byl vůči mně odjakživa takový držgrešle, jí koupil dům.“

„Pořád ještě v něm bydlí?“

„Nevím. Možná ano.“

„Kde ten dům je?“

„V Chantryho kaňonu v Arizoně. To je u hranic Nového Mexika, nedaleko dolu. Byl to vlastně původní Chantryho dům.“

„To mluvíme o malíři Chantrym?“

„O jeho otci, Felixovi,“ vysvětlovala. „Felix Chantry byl inženýr, který ten důl otevřel. Řídil tam provoz až do své smrti. Právě proto to byla vůči mně taková urážka, když Jack ten dům z jeho pozůstalosti koupil a daroval ho té ženské.“

„Tomu nějak nerozumím.“

„To je úplně jednoduché. Jack důl převzal od Felixe Chantryho. Ve skutečnosti to byl vlastně jeho příbuzný. Jackova matka byla Chantryho sestřenice. Což byl jenom další důvod, proč měl Chantryho dům koupit pro mě.“ Mluvila s téměř dětinskou zahořklostí.

„A proto jste koupila ten Chantryho obraz?“

„Možná že to bylo proto. Nikdy jsem se na to z téhle stránky nedívala. Koupila jsem ho především proto, že jsem se zajímala o muže, který ho namaloval. A neptejte se mě, jak jsem se o něj zajímala; to je otázka, na kterou už vám dnes sama neodpovím.“

„Pořád ještě chcete ten obraz vrátit?“

„Nevím,“ zamračila se. „Chci vrátit svou dceru. Neměli bychom tady stát a mařit čas.“

„To vím. Čekám, až mi váš manžel přinese ten šek.“

Paní Biemeyerová se na mě rozpačitě podívala a odešla do domu. Chvíli trvalo, než se zase objevila.

Dalekohled jsem měl stále ještě zavěšený kolem krku a zašel jsem s ním znovu dolů po příjezdové cestě až ke kraji svahu. Černovlasý muž s šedovlasou ženou ve skleníku pokračovali v prosekávání plevele.

Paní Biemeyerová vyšla z domu sama; z očí jí tekly zlostné slzy. Šek, který mi podala, byl podepsaný jejím jménem a ne jménem jejího manžela.

„Odejdu od něj,“ prohlásila směrem ke mně a k domu. „Hned jak tohle všechno skončí.“

17. KAPITOLA

Odjel jsem do centra a nechal jsem si proplatit šek Biemeyerových dřív, než ho někdo z nich mohl zrušit. Auto jsem nechal na parkovišti za bankou a přešel jsem jeden blok k budově novin na náměstí. Redakční místnost, která byla časně ráno téměř opuštěná, teď byla plná života. U psacích strojů sedělo a psalo skoro dvacet lidí.

Betty mě zahlédla a vstala od stolu. S úsměvem mi šla naproti.

„Chci si s tebou promluvit,“ oslovil jsem ji.

„Já si chci promluvit s tebou“

„Myslím vážně promluvit.“

„Já taky myslím vážně.“

„Vypadáš až moc šťastně,“ podotkl jsem.

„Jsem vážně šťastná.“

„Ale já ne. Musím odjet z města.“ Vysvětlil jsem jí proč. „Zatímco budu pryč, mohla bys pro mě něco udělat.“

„Doufala jsem, že bych pro tebe mohla něco udělat, zatímco bys byl tady,“ odpověděla se svým Šibalským intenzívním úsměvem.

„Jestli se mnou chceš mluvit tímhle způsobem, nemůžeme si popovídat někde v soukromí?“

„Zkusíme to tady.“

Zaklepala na dveře s nápisem Šéfredaktor; když se nikdo neozval, vešli jsme dovnitř a já jsem ji políbil. Stoupla mi nejen teplota.

„Ale ne,“ ušklíbla se. „Tak se mu pořád ještě líbím.“

„Ale stejně musím odjet. Fred Johnson je teď už asi v Tucsonu.“

Nataženými prsty mi poklepala na hruď, jako by mi tam chtěla napsat nějaký vzkaz. „Dávej na sebe pozor, Fred je jeden z těch nenápadných chlapečků, co můžou být nebezpeční.“

„Není to žádný chlapeček.“

„To vím. V muzeu vystupuje v roli slibného mladého muže s budoucností, ale ve skutečnosti je hrozně nešťastný. Stěžoval si mně na svůj strašlivý rodinný život. Jeho otec je opilec, který nemůže sehnat žádnou práci, a matka pořád jenom vybuchuje. Fred se snaží ze všeho toho se vybabrat, ale mám dojem, že tím svým vlastním tichým způsobem je pěkně zoufalý. Takže buď opatrný.“

„Dokážu si s Fredem poradit.“

„Já vím, že dokážeš.“ Položila mi ruce na nadloktí. „A co chceš, abych pro tebe udělala?“

„Jak dobře se znáš s paní Chantryovou?“

„Znám Francine celý život, už odmalička.“

„Jste přítelkyně?“

„Myslím, že ano. Byla jsem jí užitečná. Včerejší večer byl ale nepříjemný.“

„Buď s ní prosím ve styku. Rád bych měl trochu přehled o tom, co bude dnes a zítra dělat.“

Moje prosba ji znepokojila. „Můžu se zeptat proč?“

„Zeptat se můžeš, ale já nemůžu odpovědět. Nevím proč.“

„Podezříváš ji, že něco provedla?“

„Podezřívám každého.“

„Kromě mě, doufám.“ Její úsměv byl vážný a pátravý.

„Kromě tebe a sebe. Budeš za mě Francine Chantryovou hlídat?“

„Samozřejmě. Stejně jsem jí chtěla zavolat.“

Nechal jsem auto na letišti v Santa Terese a chytil jsem pravidelnou linku do Los Angeles. Příští letadlo do Tucsonu odlétalo až za čtyřicet minut. V rychlosti jsem do sebe hodil sendvič a sklenici piva a zavolal jsem službu pro nepřítomné.

Volal mě Simon Lashman. Měl jsem ještě čas zavolat mu zpátky.

Jeho hlas ve sluchátku vypadal ještě starší a neochotnější než ráno. Řekl jsem mu, kdo a kde jsem, a poděkoval jsem mu za zavolání.

„Nemáte zač,“ odpověděl suše. „Nebudu se vám omlouvat za to, že jsem ztratil trpělivost. Bylo to víc než oprávněné. Otec toho děvčete mi kdysi hluboce ukřivdil a já nejsem člověk, který snadno odpouští. Jaký otec, taková dcera.“

„Nepracuju pro Biemeyera.“

„Myslel jsem, že pracujete.“

„Pracuju pro jeho ženu. Dělá si o svou dceru velké starosti.“

„A taky právem. To děvče vypadá, jako by bralo drogy.“

„Tak vy jste ji viděl?“

„Ano. Byla tady s Fredem Johnsonem.“

„Můžu se u vás dnes odpoledne zastavit a promluvit si s vámi?“

„Myslel jsem, že jste říkal, že jste v Los Angeles.“

„Za pár minut odlétám do Tucsonu.“

„Dobře, o těchhle věcech se raději nebavím po telefonu. Když jsem maloval v Taosu, vůbec jsem tam telefon neměl. Byly to nejšťastnější dny mého života.“ Náhle se zarazil. „Blábolím nesmysly. Hnusí se mi starci, co blábolí nesmysly. Už se s vámi rozloučím.“

18. KAPITOLA

Jeho dům stál na kraji pouště poblíž úpatí hory, která se mi tyčila před očima dlouho předtím, než letadlo přistálo. Dům byl přízemní a rozsáhlý, obklopený plotem z přirozeného dřeva, který připomínal miniaturní palisádu. Chýlilo se už k večeru, ale pořád ještě bylo horko.

Lashman otevřel branku v plotě a vyšel ven, aby mě přivítal. Obličej měl posetý hlubokými vráskami a bílé vlasy mu padaly až na ramena. Na sobě měl vybledlé džínsy a jelenicové sandály s nízkou podrážkou. Modré oči měl následkem příliš velkého množství světla vybledlé stejně jako džínsy.

„Vy jste pan Archer?“

„Ano. Jsem rád, že jste mi dovolil přijít.“

I když stařec vypadal naprosto neformálně, něco v jeho zjevu mě přimělo k formálnímu chování. Ruka, kterou mi podal, byla pokrou– cená dnou a zastříkaná barvou.

„V jakém stavu je Fred Johnson?“

„Vypadal dost unaveně,“ odpověděl mi Lashman. „Ale taky vzrušeně. Přímo překypoval vzrušením.“

„Z čeho?“

„Nemohl se dočkat, až si promluví s Mildred Meadovou. Mělo to něco společného s autentizací tamtoho obrazu. Řekl mi, že pracuje pro umělecké muzeum v Santa Terese. Je to pravda?“

„Ano. A co to děvče?“

„Byla hrozně tichá. Nevzpomínám si, že by za celou dobu řekla jedno jediné slovo.“ Lashman mi věnoval pátravý pohled, na který jsem nijak nezareagoval. „Pojďte dál.“

Zavedl mě přes vnitřní dvorek do svého studia. Z jediného velkého okna byl výhled přes poušť až k obrazu. Na malířském stojanu byl obraz jakési ženy – nedokončený, možná sotva začatý. Nános barvy vypadal čerstvě a napolo se vynořující rysy ženiny tváře vypadaly jako tvář Mildred Meadové, pokoušející se prorazit závojem minulosti. Na stole vedle stojanu, plném loupajících se šupin zaschlé barvy, ležela hranatá paleta s lesklými skvrnami barev.

Lashman si stoupl vedle mne, když jsem si obraz prohlížel. „Ano, to je Mildred. Začal jsem teprve před chvílí – potom, co jsem s vámi telefonoval. Zachtělo se mi ještě jednou ji namalovat. A už jsem ve věku, kdy musím všechny takovéhle náhlé popudy hned realizovat.“

„Malujete ji podle skutečnosti?“

Pronikavě se na mě zahleděl. „Mildred tady nebyla, jestli chcete vědět tohle. Nebyla tady už skoro dvacet let. Mám dojem, že jsem vám to říkal po telefonu,“ dodal úsečně.

„Maloval jste ji asi často, že?“

„Byla to moje oblíbená modelka. S určitými přestávkami se mnou dlouhou dobu žila. Pak se odstěhovala na druhý konec státu. Od té doby jsem ji neviděl.“ Mluvil s pýchou, nostalgií a lítostí. „Jiný muž jí udělat nabídku, kterou považovala za výhodnější. Nemám jí to za zlé. Začínala stárnout a já musím přiznat, že jsem s ní nezacházel nejlíp“

Jeho slova rozbouřila vibrace v mém mozku. Také jsem měl ženu a ztratil jsem ji, ale ne kvůli jinému muži. Ztratil jsem ji docela sám.

„Žije ještě pořád v Arizoně?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ano. Vloni jsem od ní dostal vánoční pozdrav. To bylo naposledy, co o sobě Mildred dala vědět.“ Zadíval se ven do pouště. „Upřímně řečeno, zase bych se s ní rád setkal, i když už jsme oba staří jako tyhle hory.“

„Kde teď Mildred bydlí?“

„V Chantryho kaňonu v pohoří Chiricahua. To je blízko hranic Nového Mexika.“ Kusem uhlu nakreslil přibližnou mapu Arizony a vysvětlil mi, jak se dostanu do Chantryho kaňonu, který ležel v jihovýchodním cípu státu. „Biemeyer jí před dvaceti lety koupil Chantryho dům a ona v něm od té doby bydlí. Právě ten dům odjakživa chtěla – dům víc než muže.“

„Myslíte víc než Jacka Biemeyera?“

„A víc než Felixe Chantryho, který ten dům postavil a který otevřel měděný důl. Zamilovala se do domu Felixe Chantryho a do jeho měděného dolu dávno předtím, než se zamilovala do Felixe samotného. Řekla mi, že žít v Chantryho domě byl její celoživotní sen. Stala se jeho milenkou a dokonce mu porodila nemanželského syna. Ale dokud Felix žil, nikdy ji v tom domě bydlet nenechal. Držel se své ženy a syna, kterého mu porodila ona.“

„To znamená Richarda,“ ozval jsem se.

Lashman přikývl. „Vyrostl z něj docela dobrý malíř, to musím přiznat, i když jeho otce jsem nenáviděl. Richard Chantry měl skutečný talent, ale nedokázal ho plně využít. Chyběla mu vytrvalost, aby se držel jednoho kursu. A při téhle práci vytrvalost potřebujete.“ Když se se zamračeným obličejem vykláněl v odpoledním světle z okna, vypadal jako kovový pomník vytrvalosti.

„Myslíte, že Richard Chantry ještě žije?“

„Mladý Fred Johnson mi položil stejnou otázku. A já vám na ni dám stejnou odpověď, jako jsem dal jemu. Myslím si, že Richard je pravděpodobně mrtvý, zrovna tak mrtvý jako jeho bratr, ale na tom sotva záleží. Malíř, který nechá své práce v polovině kariéry, tak jak to očividně udělal Richard, může být právě tak dobře mrtvý. Já sám doufám, že umřu ten den, kdy přestanu pracovat.“ Starcovy roztoulané myšlenky se neustále fascinovaně a znechuceně vracely k jeho vlastní smrtelnosti. „A nebude to žádná velká škoda.“

„Co se stalo s druhým synem Felixe Chantryho – s tím Richardovým nemanželským bratrem, kterého měl Felix s Mildred?“

„S Williamem? Ten zemřel mladý. William byl ten, kterého jsem znal a na kterém mi záleželo. Několik let žil i se svou matkou u mě. Užíval dokonce i moje jméno, když tady v Tucsonu chodil do školy. Ale když šel do armády, přijal jméno své matky. Říkal si William Mead a pod tím jménem taky zemřel.“

„Zabili ho ve válce?“

Lashman si tiše povzdechl. „William zemřel v uniformě, ale když se to stalo, byl na dovolence. Ubili ho k smrti a jeho tělo nechali ležet v poušti nedaleko místa, kde teď bydlí jeho matka.“

„Kdo ho zabil?“

„To se nikdy nezjistilo. Jestli chcete znát další podrobnosti, radil bych vám, abyste se spojil se šerifem Brothertonem v Copper City. Staral se o ten případ nebo se spíš o něj nestaral. Nikdy jsem se nedozvěděl, jak to s tou vraždou doopravdy bylo. Když Mildred identifikovala Williamovo tělo a vrátila se domů, víc než týden nepromluvila ani slovo. Věděl jsem, jak se cítí. William nebyl můj syn a já jsem ho dlouhou dobu neviděl, ale myslel jsem na něj jako na syna.“

Stařec se na chvíli odmlčel a potom pokračoval: „Věnoval jsem se Williamovi a chtěl jsem z něj udělat malíře. Jeho rané práce byly dokonce lepší než jeho nevlastního bratra a Richard mu složil poklonu tím, že ho napodoboval. Jenže to byl William, koho pak sežrali červi.“

Vztekle se ke mně otočil, jako kdybych přinesl smrt zpět do jeho domu. „Mě už taky brzo sežerou červi. Ale než se to stane, chci namalovat ještě jeden obraz Mildred. Řekněte jí to, prosím vás.“

„Proč jí to neřeknete sám?“

„Možná to udělám.“

Na Lashmanovi začínalo být vidět, že by se mě rád zbavil dřív, než zeslábne odpolední světlo. Neustále se díval z okna. Než jsem odešel, ukázal jsem mu svou fotografii obrazu, který Fred vzal u Biemeyerových.

„Je to Mildred?“

„Ano, je.“

„Poznáte, kdo to maloval?“

„To nemůžu říct jistě. Rozhodně ne podle malé černobílé fotografie.“

„Vypadá to jako práce Richarda Chantryho?“

„Myslím, že vypadá. A kromě toho to taky trochu vypadá jako moje vlastní rané práce.“ Rychle zdvihl hlavu, napůl vážně, napůl pobaveně. „Až dodneška jsem si neuvědomil, že jsem možná měl na Chantryho vliv. Ať tenhle obraz namaloval kdokoliv, rozhodně musel vidět mé rané portréty Mildred Meadové.“ Zadíval se na namalovanou hlavu na stojanu, jako by měla jeho tvrzení podpořit.

„Vy sám jste to nemaloval, že?“

„Ne. Já jsem náhodou lepší malíř.“

„Lepší než Chantry?“

„Myslím, že ano. Samozřejmě, já jsem nezmizel. Zůstal jsem tady a držel jsem se své práce. Nejsem tak známý jako ten umělec v mizení. Ale přežil jsem ho a u všech všudy, moje práce přežije jeho práci. Tenhle obraz, který právě maluju, přetrvá jeho obrazy.“

Lashmanův hlas zněl zlostně a mladé a jeho obličej byl zrudlý. Pomyslel jsem si, že ve svém věku stále ještě soupeří s Chantryovými o vlastnictví Mildred Meadové.

Uchopil štětec, držel ho v ruce, jako by to byla nějaká zbraň, a obrátil se ke svému nedokončenému portrétu.

19. KAPITOLA

Jel jsem na jih a potom na východ napříč pouští a prodíral jsem se rozevlátou oponou padajícího soumraku. Provoz na silnici byl relativně malý, takže jsem mohl jet rychle. V devět hodin jsem byl v Cooper City a projížděl jsem kolem Biemeyerovy velké díry v zemi. V slábnoucím večerním světle vypadala jako opuštěné hřiště nějaké rasy obrů nebo jejich dětí.

Našel jsem šerifovu kancelář a ukázal jsem fotokopii své licence kapitánovi, který měl službu. Prozradil mi, že šerifa Brothertona najdu v pobočce severně od města nedaleko jeho horské chaty. Vytáhl mapu a ukázal mi, jak se tam dostanu.

Jel jsem na sever k horám. Postavili je větší obři než ti, kteří vykopali Biemeyerovu díru. Když jsem se k nim přibližoval, zabíraly stále větší a větší část noční oblohy.

Objel jsem jejich jihovýchodní cíp po kroutící se silnici, která vedla mezi horami po mé levé ruce a pouští po pravé. Nepotkal jsem už ani jedno další auto. Právě když jsem si začínal myslet, že jsem zabloudil, dorazil jsem ke skupině osvětlených budov.

Jednou z nich byla pobočka šerifovy kanceláře. Kromě ní tu byl malý motel a potravinářský obchod, před nímž stála benzínová pumpa. Na dlážděném prostranství před budovami parkovalo několik aut, mezi nimiž byly i dva policejní vozy.

Přidal jsem své vypůjčené auto k zaparkované řadě a vešel jsem do pobočky. Náměstek ve službě si mě pečlivě prohlédl a nakonec připustil, že šerif je vedle v potravinářském obchodě. Šel jsem tam. Zadní místnost obchodu byla naplněna doutníkovým kouřem; několik mužů v kloboucích se širokou střechou tam popíjelo pivo z plechovek a hrálo kulečník na stole se záplatovaným a hrbolatým potahem. V místnosti bylo strašlivé horko.

Přistoupil ke mně propocený plešatý chlapík v zástěře, která byla kdysi bílá. „Jestli jste přišel nakupovat, tak už máme zavřeno.“

„Dal bych si pivo. A kus sýra.“

„To by se snad zvládlo. Kolik toho sýra?“

„Čtvrt kila.“

Přinesl mi pivo i sýr. „To bude jeden a půl dolaru.“

Zaplatil jsem. „Chantryho kaňon je někde tady blízko?“

Přikývl. „Druhá odbočka doleva – je to asi tak kilometr severně odtud. Pak pojedete asi šest kilometrů nahoru, dokud nenarazíte na křižovatku. Zahnete doleva, potom ještě asi tři kilometry a budete v kaňonu. Patříte k těm lidem, co to tam převzali?“

„O jakých lidech to mluvíte?“

„Zapomněl jsem, jak si vlastně říkají. Zařizují si ten starý dům a chtějí z něho udělat nějaké náboženské sídlo.“ Obrátil se dozadu do obchodu a zvýšil hlas. „Šerife? Jak si to říká ten spolek, co se usadil v Chantryho kaňonu?“

Jeden z hráčů kulečníku opřel tágo o stěnu a přešel k nám; naleštěné vysoké boty před sebou kopaly jeho stín. Blížil se už k šedesátce a pod nosem měl šedivý vojenský knír. Na prsou se mu blýskala šerifská hvězda a oči mu svítily podobným leskem.

„Společnost vzájemné lásky,“ oznámil mi. „Sháníte se po nich?“

„To ne. Hledal jsem Mildred Meadovou.“ Ukázal jsem mu svou licenci.

„Tak to jste ve špatném státě, pane. Mildred to tam asi před třemi měsíci prodala a odjela do Kalifornie. Říkala mi, že už nemůže vydržet tu samotu. Já jí říkal, že tady má přátele, a to taky má, jenže chtěla strávit své poslední dny u svých lidí v Kalifornii.“

„Kde v Kalifornii?“

„To mi neřekla.“ Šerif vypadal rozpačitě.

„Jak se jmenovali ti její lidé?“

„Nevím.“

„Myslela tím příbuzné?“

„To neříkala. Mildred vždycky nerada mluvila o své rodině. Stejně jsem to musel říct těm dvěma mladým, co tady dneska projížděli před vámi.“

„Mladík s děvčetem v modrém fordu?“

Šerif přikývl. „To jsou oni. Jsou tady s vámi?“

„Doufám, že se k nim přidám.“

„Nejspíš je najdete nahoře v kaňonu. Jeli tam někdy za soumraku. Varoval jsem je: říkal jsem, že riskují, že je tam nahoře obrátí na víru. Nevím sice, v co ten spolek vzájemné lásky vlastně věří, ale ať je to cokoliv, musí to být zatraceně silné. Jeden z nich mi říkal, že dal organizaci všechno, co měl, a kromě toho tam musí pěkně dřít. Připadá mi, že jdou pořádně po penězích. Vím, že Mildred od nich za to místo dostala přes sto tisíc, i když k tomu samozřejmě patří i pozemek. Takže si držte portmonku oběma rukama.“

„Dám si pozor, šerife.“

„Mimochodem, jmenuju se Brotherton.“

„A já Lew Archer.“

Potřásli jsme si rukama. Poděkoval jsem mu a zamířil jsem ke dveřím; vyšel za mnou ven. Po zakouřeném ovzduší uvnitř obchodu byla noc jasná a čirá. Uvědomil jsem si, že přes Brothertonovu vyumělkovanou lidovost mně jeho společnost vyhovuje.

„Nechci vyzvídat,“ ozval se, „ale tak nějak jsem měl Mildred docela rád. Bylo nás tady takových víc. Vždycky byla štědrá, když šlo o peníze nebo o její přízeň. Možná až moc štědrá, nevím. Doufám, že se v Kalifornii nedostala do nějakého maléru.“

„Taky doufám.“

„Vy jste tam soukromý detektiv, je to tak?“

Přitakal jsem.

„Nechtěl byste mi prozradit, co vlastně od Mildred chcete?“

„Nechci vlastně přímo Mildred. Hledám toho mladíka a to děvče, co se po ní ptali přede mnou. Ještě se odtamtud seshora nevrátili?“

„Myslím, že ne.“

„Tohle je jediná cesta zpátky?“

„Kdyby museli, mohli by jet taky druhou stranou na Tombstone. Ale jak jsem jim říkal, potmě se tam jezdí hrozně špatně. Utíkají před něčím?“

„To vám řeknu líp, až si s nimi promluvím.“

Brothertonův pohled ztvrdl. „Moc toho nenamluvíte, pane Archere.“

„Najali mě rodiče toho děvčete.“

„Říkal jsem si, jestli náhodou neutekla.“

„To je trochu silně řečeno. Ale počítám, že se se mnou vrátí domů.“

Nechal mě, abych jel do hor sám. Řídil jsem se instrukcemi majitele obchodu a ty mě dovedly k ústí kaňonu, v jehož rozevřeném konci zářila vzdálená světla Copper City. V kaňonu bylo několik osvětlených budov. Nejvčtší a nejvyšší z nich byl rozlehlý kamenný dům se špičatou šindelovou střechou a širokou verandou vpředu.

Silnice, která vedla ke kamennému domu, byla uzavřená drátěnou bránou. Když jsem vystoupil z auta, abych ji otevřel, slyšel jsem zpěv lidí na verandě; zpívali jakousi píseň, jakou jsem ještě nikdy neslyšel. V refrénu bylo něco o Armageddonu a o konci světa. Jejich hlasitý zpěv na verandě podobné lodní přídi mi připomínal cestující, zpívající chorály na palubě potápějící se lodi.

Starý modrý ford Freda Johnsona stál zaparkovaný na štěrkové cestě přede mnou. Z motoru odkapával olej jako z otevřené rány. Když jsem se k němu přiblížil, Fred vystoupil a nejisté se vpotácel do světla mých reflektorů. Knír měl mokrý a zježený a vousy na bradě se mu leskly krví. Nepoznal mě.

„Máš nějaké potíže?“

Otevřel opuchlá ústa. „Jo. Mají tam vevnitř moje děvče. Chtějí ji obrátit na víru.“

Chorál utichl v polovině slova, jako kdyby potápějící se loď náhle klesla pod hladinu. Zpěváci chorálu sestupovali z verandy podobné lodní přídi a blížili se k nám. Odněkud z budovy, kam nebylo vidět, se ozval vysoký dívčin hlas; zdálo se, že v něm zaznívá strach.

Fred trhl hlavou. „To je ona.“

Sáhl jsem po pistoli v přihrádce auta a uvědomil jsem si, že auto, v němž sedím, je vypůjčené. V tu chvíli už jsme byli i s Fredem obklopeni půltuctem vousáčů v montérkách. Po straně stálo několik žen v dlouhých sukních a prohlížely si nás chladnýma očima v dlouhých tvářích.

Nejstarší z mužů byl ve středních letech; oslovil mě monotónním hlasem. „Rušíte naše večerní bohoslužby.“

„To je mi líto, ale chci slečnu Biemeyerovou. Jsem soukromý detektiv a najali mě její rodiče. Šerif zdejšího okresu ví, že jsem tady.“

„Tady jeho pravomoc neuznáváme. Tohle je svatá půda, posvěcená naším vůdcem. Jediná pravomoc, před níž se skláníme, je hlas hor, nebes a našeho vlastního svědomí.“

„Řekněte svému svědomí, aby vás poslalo pro vašeho vůdce.“

„Musíte prokazovat větší úctu. Vůdce právě provádí důležitý obřad.“

Dívčin hlas se znovu ozval. Fred se pohnul směrem k němu a já jsem ho následoval. Muži v montérkách se srazili k sobě a utvořili neprostupnou falangu, která nám zahrazovala cestu.

Ustoupil jsem a vykřikl jsem, jak jsem dokázal nejhlasitěji: „Hej, vůdče. Vylez ven a pojď sem.“

Vyšel na verandu – bělovlasý muž v černé říze, který vypadal, jako by byl oslepen nebo zasažen bleskem. Došel k nám a usmál se nepříjemným chladným úsměvem. Jeho následovníci se rozestoupili a uvolnili mu cestu.

„Buďte požehnáni,“ řekl jim a obrátil se ke mně. „Kdo jste? Slyšel jsem, jak mi nadáváte a proklínáte mě. Hnusí se mi to, ani ne tak kvůli sobě samotnému, jako kvůli síle, jejímž jsem představitelem.“

Jedna z žen zasténala obdivem a potěšením. Klesla na kolena do štěrku a políbila vůdci ruku.

„Chci slečnu Biemeyerovou. Pracuju pro jejího otce; kdysi mu patřil tenhle dům.“

„Teď patří mně,“ odsekl a pak se opravil: „Teď patří nám. Nemáte tady co dělat.“

Vousáči sborově souhlasně zamručeli. Nejstarší z nich prohlásil: „Dobře jsme za tohle místo zaplatili. Je to naše útočiště ve zlých dobách. Nechceme, aby bylo znesvěceno kohortami ďábla.“

„Tak přiveďte slečnu Biemeyerovou sem ven.“

„To ubohé dítě potřebuje mou pomoc,“ ozval se vůdce. „Brala drogy. Topí se v nesnázích a klesá už pod vodu navždy.“

„Nenechám ji tady.“

Fred ze sebe vyrazil vzlyk zklamání, smutku i vzteku. „To jsem jim říkal taky, ale oni mě zbili.“

„Dávals jí drogy,“ obvinil ho vůdce. „Řekla mi, žes jí dával drogy. Mou povinností je tomu návyku ji odnaučit. Téměř všechny z mých oveček kdysi braly drogy. I já sám jsem hřešil, i když jinými způsoby.“

„Řekl bych, že pořád ještě hřešíte,“ přerušil jsem ho. „Nebo snad únos nepovažujete za hřích?“

„Je tady ze své svobodné vůle.“

„Chci, aby mi to řekla sama.“

„Dobrá,“ přikývl a pokynul svým následovníkům. „Dovolte jim, aby se přiblížili k našemu obydlí.“

Šli jsme po cestě až k domu. Vousáči mě i Freda obklopili; šli těsně vedle nás, ale nedotýkali se nás. Přesto jsem je cítil, páchly z nich ztracené naděje, jedovatý strach, žluklá nevinnost a nemytá podpaží.

Museli jsme zůstat venku na verandě. Otevřenými předními dveřmi jsem viděl, že uvnitř probíhají rekonstrukční práce. Ústřední hala se měnila v ložnici, lemovanou podél stěn patrovými palandami. Přemýšlel jsem o tom, jak velkou obec věřících vůdce doufá, že shromáždí, a kolik každý z nich asi zaplatí za svou palandu, za své montérky a za své spasení.

Přivedl Doris z jednoho z vnitřních pokojů do haly. Jeho následovníci mě nechali dojít až k otevřeným dveřím a tam jsme oba stáli proti sobě. Vypadala bledá, vystrašená a při smyslech.

„Měla bych vás odněkud znát?“ zeptala se.

„Jmenuju se Archer. Viděli jsem se včera ve vašem bytě.“

„Je mi líto, ale nepamatuju se. Myslím, že jsem včera byla zfetovaná.“

„Taky si to myslím, Doris. Jak se cítíte teď?“

„Tak nějak slabě,“ přiznala se. „Včera v noci jsem v autě skoro vůbec nespala. A od té doby, co jsme přijeli sem, mi ještě nedali chvíli pokoj.“

„Co vám dělají?“

„Modlí se za mě. Chtěli by, abych tu s nimi zůstala. Dokonce za to ani nebudou chtít zaplatit. Otci by se to líbilo, kdyby na mě nemusel nic platit.“ Sklesle se usmála koutkem úst.

„Nemyslím, že by to s vámi otec myslel takhle.“

„Tak to ho neznáte.“

„Ale ano, znám.“

Zamračila se na mě. „Otec vás za mnou poslal?“

„Ne, vlastně to byl můj nápad, přijet sem. Platí mě ale vaše matka. Chce vás zpátky a otec taky.“

„Nemyslím, že by mě doopravdy chtěli zpátky,“ odporovala dívka. „Možná si myslí, že mě chtějí, ale doopravdy mě nechtějí.“

„Ale já tě chci,“ ozval se za mnou Fred.

„Možná chceš a možná nechceš. A možná nechci já tebe.“

Zadívala se na něj s chladnou nepřátelskou koketérií. „A stejně jsi nechtěl mě. Chtěls ten obraz, co koupili rodiče.“

Fred sklopil hlavu a zadíval se na podlahu verandy. Vůdce si stoupl mezi nás a dívku. V jeho tváři se zrcadlila složitá směsice exaltovaného mystika a amerického obchodníka. Ruce se mu nervózně třásly.

„Už mi věříte?“ zeptal se mě. „Doris tady s námi chce zůstat. Rodiče ji zanedbávali a nestarali se o ni. Její přítel je falešný přítel. Přesvědčila se, kdo jsou její skuteční přátelé. Chce s námi žít v bratrství duchovní lásky.“

„Je to pravda, Doris?“

„Asi ano,“ přikývla s pochybovačným poloúsměvem. „Proč bych to nezkusila? Už to tady znám, víte? Když jsem byla ještě malá, brával mě sem otec s sebou. Jezdívali jsme sem na návštěvu k paní Mea– dové. Oni spolu…“ zarazila se v polovině věty a zakryla si rukou ústa.

„Co spolu, Doris?“

„Nic. Nechci o otci mluvit. Chci tady zůstat s nimi a dát se do pořádku. Jsem duševně nevyrovnaná.“ Její vlastní diagnóza vypadala, jako by papouškovala něco, co před nedávnem slyšela. Bohužel však také vypadala, jako by byla pravdivá.

Měl jsem velkou chuť odvést ji od jejích nových bratrů. Nelíbili se mi a nelíbil se mi ani jejich vůdce. Nedůvěřoval jsem dívčinu úsudku, ale znala svůj život líp, než jsem ho mohl znát já. A i já jsem viděl, že se nevyvíjí nijak zvlášť dobře.

„Nezapomeňte, že si to můžete kdykoliv rozmyslet,“ kladl jsem jí na srdce. „Můžete si to rozmyslet třeba hned teď.“

„Nechci si to rozmyslet. A proč taky?“ zeptala se mrzutě. „Tohle je poprvé za celý týden, kdy vůbec vím, co vlastně dělám.“

„Bůh ti žehnej, mé dítě,“ skočil nám do řeči vůdce. „Neměj strach, dobře se o tebe postaráme.“

S radostí bych mu byl zpřelámal kosti, ale nemělo to smysl. Otočil jsem se a zamířil jsem zpět ke svému vypůjčenému autu. Mezi horami jsem si připadal hrozně malý.

20. KAPITOLA

Zamkl jsem modrého forda a nechal jsem ho stát na cestě. Fred nevypadal, že by byl schopen řídit, a i kdyby byl, nevěřil bych mu, že se mi nepokusí ujet. Nastoupil do mého auta jako sotva fungující robot a usadil se s hlavou svěšenou na zakrvácená prsa.

Když jsem zacouval zpátky k silnici, probral se z letargie. „Kam jedeme?“

„Dolů; promluvit si s šerifem.“

„Ne.“

Odtáhl se ode mne a začal cloumat klikou na své straně. Přidržel jsem ho za límec a zatáhl jsem ho zpět doprostřed sedadla.

„Nechci tě předat policii,“ uklidňoval jsem ho. „Ale jenom pod podmínkou, že mi odpovíš na pár otázek. Urazil jsem dlouhou cestu, abych ti je mohl položit.“

Po chvíli přemýšlení odpověděl: „Taky jsem urazil dlouhou cestu.“

„Kvůli čemu?“

Další pauza. „Abych se zeptal na pár otázek.“

„Tohle není žádná hra se slovy, Frede. Budeš se muset polepšit. Doris mi řekla, žes vzal ten obraz jejích rodičů, a tys to sám taky přiznal.“

„Neřekl jsem, že jsem ho ukradl.“

„Vzals ho bez jejich dovolení. Jaký je v tom rozdíl?“

„Včera jsem vám to všechno vysvětlil. Vzal jsem ten obraz, abych se přesvědčil, jestli bych ho nemohl autentizovat. Odvezl jsem ho do uměleckého muzea, abych ho porovnal s Chantryho obrazy, které tam mají. Nechal jsem ho tam přes noc a někdo ho ukradl.“

„Někdo ho ukradl z uměleckého muzea?“

„Ano, pane. Přiznávám, že jsem ho měl zamknout, ale nechal jsem ho jen tak volně ležet. Nenapadlo mě, že si ho někdo všimne.“

„A kdo si ho všiml?“

„Jak to mám vědět? Nikomu jsem o tom neříkal. Musíte mi věřit.“ Obrátil ke mně polekaný obličej. „Já vám nelžu.“

„Tak jsi mi lhal včera. Tvrdils, že ten obraz byl ukraden z tvého pokoje doma.“

„To jsem se spletl,“ ujišťoval mě. „Všechno se mi popletlo. Byl jsem tak rozčilený, že jsem zapomněl, že jsem ho odvezl do muzea.“

„To je tvoje konečná historka?“

„Je to pravda a pravdu nemůžu změnit.“

Nevěřil jsem mu. Za nepřátelského mlčení jsme sjížděli dolů z hor; za námi se neslo opakované houkání sýčka.

„Proč jsi přijel do Arizony, Frede?“

Zdálo se, že o mé otázce přemýšlí, a konečně odpověděl: „Chtěl jsem vystopovat ten obraz.“

„Ten, cos vzal u Biemeyerových?“

„Ano,“ sklopil hlavu.

„Proč myslíš, že je v Arizoně?“

„Tak jsem to nemyslel. Totiž, nevím, jestli tady je nebo není. Pokouším se zjistit, kdo ho namaloval.“

„Copak ho nenamaloval Richard Chantry?“

„Myslím, že ano, ale nevím kdy. A taky nevím, kdo vlastně Richard Chantry je a kde je. Myslel jsem, že by mi to třeba mohla říct Mildred Meadová. Pan Lashman tvrdil, že ta modelka je určitě ona. Jenže teď je taky pryč.“

„Je v Kalifornii.“

Fred se na sedadle napřímil. „Kde v Kalifornii?“

„To nevím. Možná nám to řekne někdo z místních lidí.“

Šerif Brotherton čekal ve svém autě, které stálo na osvětleném parkovišti před pobočkou jeho kanceláře. Zaparkoval jsem vedle něj a všichni jsme vystoupili. Fred mě upřeně pozoroval a čekal, co policii řeknu.

„Kde je to děvče?“ zeptal se šerif.

„Rozhodla se, že s tou společností zůstane přes noc. A možná ještě déle.“

„Doufám, že ví, co dělá. Jsou tam taky nějaké sestry?“

„Pár jsem jich viděl. Tohle je Fred Johnson, šerife.“

Brotherton potřásl mladíkovi rukou a upřeně se mu zadíval na obličej. „Napadli vás?“

„Jednoho z nich jsem praštil a on praštil mě.“ Zdálo se, že Fred je na ten incident hrdý. „Tím to skončilo.“

Šerif vypadal zklamaně. „Nechcete podat stížnost?“

Fred se podíval na mě; nedal jsem mu žádné znamení.

„Ne,“ odpověděl šerifovi.

„Jen si to důkladně rozmyslete, nos vám pořád ještě krvácí. Když už jste tady, měl byste raději jít do kanceláře a poprosit náměstka Camerona, aby vám to ošetřil.“

Fred šel ke kanceláři, jako by si myslel, že jakmile jednou vejde dovnitř, nikdy se už nedostane ven.

Když byl mimo doslech, otočil jsem se k šerifovi. „Znal jste Mildred Meadovou dobře?“

Jeho obličej byl na chvíli jako kámen a oči se mu leskly. „Lip než si myslíte.“

„Znamená to, co si myslím?“

Usmál se. „Byla to moje první ženská. To bylo asi před čtyřiceti lety, když jsem byl ještě kluk. Prokázala mi tím velkou službu a od té doby jsme byli přátelé.“

„Ale nevíte, kde je teď?“

„Ne. Dělám si o Mildred tak trochu starosti. Není na tom zrovna nejlíp se zdravím a rozhodně už taky nemládne. Život se s Mildred nijak nemazlil a mně se nelíbí, že odešla takhle úplně sama.“ Dlouze a zamyšleně se na mě zadíval. „Vracíte se zítra do Kalifornie?“

„Počítám, že ano.“

„Byl bych rád, kdybyste mohl Mildred najít a podívat se, jak se jí vede.“

„Kalifornie je velký stát, šerife.“

„Já vím. Můžu se ale pozeptat, jestli o ní někdo něco neví.“

„Říkal jste, že odjela do Kalifornie a chtěla tam bydlet u příbuzných?“

„Tak mi to aspoň řekla, než odjela. Nevěděl jsem, že má nějaké příbuzné – ani tam, ani nikde jinde. Kromě svého syna Williama.“ Brotherton tak ztišil hlas, že se zdálo, jako by mluvil sám k sobě.

„A William byl roku 1943 zavražděn,“ doplnil jsem ho.

Šerif si odplivl na zem a potom se pohroužil v mlčení. Slyšel jsem šelest hlasů v kanceláři a houkání sýčka vysoko na horském srázu. Znělo to jako chraptivé chechtání nějaké stařeny.

„Prošetřoval jste si její život,“ ozval se.

„To ani ne. Mildred je námětem jednoho obrazu, který mám najít. Jenomže můj případ se pořád zamotává do jiných případů. A většinou jsou to případy neštěstí.“

„Co například?“

„Tak třeba zmizení Richarda Chantryho. Ztratil se z dohledu v Kalifornii roku 1950 a nechal po sobě obrazy, které ho proslavily.“

„O tom vím,“ přisvědčil šerif. „Znal jsem ho, když byl ještě malý. Byl to syn Felixe Chantryho, který byl hlavním inženýrem dolu v Copper City. Když se Richard oženil, vrátil se sem. Žili i s manželkou v tom domě nahoře v horách a tam taky začal malovat. To bylo začátkem čtyřicátých let.“

„Předtím nebo potom, co byl zavražděn jeho nevlastní bratr William?“

Šerif ustoupil několik kroků ode mě a pak se vrátil. „Jak to víte, že William Mead byl nevlastní bratr Richarda Chantryho?“

„Přišla na to řeč.“

„Koukám, že jste se musel bavit o spoustě věcí.“ Chvíli stál naprosto tiše. „Nechcete snad tvrdit, že Richard Chantry zavraždil svého nevlastního bratra?“

„To říkáte jenom vy teď, šerife. Já jsem až dodneška o Williamově smrti vůbec nevěděl.“

„Tak proč se o ni tak zajímáte?“

„Vraždy mě vždycky zajímají. Včera večer došlo v Santa Terese k další vraždě, která taky souvisí s Chantryho rodinou. Slyšel jste někdy o jistém Paulu Grimesovi?“

„Znal jsem ho. Byl to učitel Richarda Chantryho. Grimes s ním a s jeho ženou dost dlouho bydlel. Nikdy jsem o něm neměl valné mínění. Přišel o místo na střední škole v Copper City a oženil se s míšenkou.“ Šerif odvrátil hlavu a znovu si odplivl na zem.

„Nechcete ani vědět, jak byl zavražděn?“

„Nezajímá mě to.“ Zdálo se, že v sobě má zásobu vzteku, která v neočekávaných okamžicích vyvěrá na povrch. „Santa Teresa je pěkně daleko od mého rajónu.“

„Byl ubit k smrti,“ informoval jsem ho. „Slyšel jsem, že William Mead byl taky ubit k smrti. Dvě vraždy ve dvou různých státech, víc než třicet let od sebe, ale modus operandi je stejný.“

„To jenom hádáte,“ ušklíbl se, „a nemáte žádné důkazy.“

„Tak mi nějaké dejte. Bydlel Paul Grimes u Chantryových, když byl William Mead zabit?“

„Možná ano. Myslím, že bydlel. To bylo za války, roku 1943.“

„Proč nebyl Richard Chantry v armádě?“

„Údajně měl pracovat v rodinném měděném dole. Ale mám dojem, že se k němu nikdy ani nepřiblížil. Zůstával doma se svou hezkou mladou ženou a maloval hezké obrázky.“

„A co William?“

„Ten byl v armádě. Přijel sem na dovolenou navštívit bratra. William byl v uniformě, když ho zabili.“

„Vyslýchal vůbec někdo Richarda Chantryho kvůli Williamově smrti?“

Šerif se na delší dobu odmlčel, a když konečně odpověděl, mluvil s přemáháním. „Pokud vím, tak ne. Chápejte, nebylo to tenkrát v mé pravomoci. Byl jsem jenom mladý náměstek.“

„Kdo prováděl vyšetřování?“

„Většinou já. Já jsem taky našel tělo; bylo to nedaleko odtud.“ Ukázal na východ směrem k poušti Nového Mexika. „Rozumějte, nenašli jsme ho hned. Byl už mrtvý několik dní a zařádila si na něm různá havěť. Z obličeje už mu toho moc nezbývalo. Dokonce jsme si ani nebyli jistí, jestli ho někdo doopravdy zavraždil, dokud sem nepřijel doktor z Tucsonu. A pak už bylo pozdě na to, abychom něco podnikali.“

„A co byste byl dělal, kdybyste měl možnost?“

Šerif opět zůstal úplně zticha, jako by naslouchal hlasům z minulosti, které jsem já nemohl slyšet. Oči měl kalné a vzdálené.

Konečně promluvil s až příliš zlostnou jistotou. „Nedělal bych nic jiného. Nevím, co se tady snažíte dokázat, a nevím, proč s vámi vlastně vůbec mluvím.“

„Protože jste poctivý člověk a protože máte starosti.“

„0 co bych měl mít starosti?“

„Především o Mildred Meadovou. Bojíte se, že se jí něco stalo.“

Zhluboka se nadechl. „To nepopírám.“

„A myslím si, že vám pořád ještě dělá starosti to tělo, co jste našel v poušti.“

Podezřívavě se na mě zadíval, ale nijak jinak nezareagoval. Pokračoval jsem: „Jste si jistý, že to bylo tělo jejího syna Williama?“

„Naprosto jistý.“

„Znal jste ho?“

„Nijak zvlášť dobře. Ale měl u sebe úřední průkaz totožnosti a kromě toho jsme sem zavolali Mildred z Tucsonu. Byl jsem u toho, když ho identifikovala.“ Upadl do další ze svých pomlk.

„Odvezla s sebou Mildred tělo zpátky do Tucsonu?“

„Chtěla to udělat, jenže armáda rozhodla, že až s tělem skončíme my, mělo by se vrátit Meadově manželce. Uložili jsme to, co z něj zbývalo, do zapečetěné rakve a poslali jsme ji jeho ženě do Kalifornie. Až do té doby jsme vůbec nevěděli, že nějakou ženu má. Nebyl ženatý dlouho; jeden jeho přítel mi řekl, že se s ní oženil až potom, co ho odvedli.“

„To byl nějaký místní přítel?“

„Ne, kamarád z armády. Jméno už si nepamatuju, jmenoval se nějak jako Wilson nebo Jackson. Ale rozhodně mu na Meadovi záleželo a nějak si vymohl dovolenou, aby sem mohl přijet a promluvit si o něm se mnou. Moc mi toho ale neřekl; jen to, že Mead měl v Kalifornii manželku a malého syna. Chtěl jsem tam jet a podívat se na ně, ale okres mi odmítl zaplatit výlohy. Ten Meadův kamarád z armády musel narychlo odjet a už jsem ho taky nikdy neviděl, i když mně potom po válce poslal pohlednici z jedné nemocnice pro válečné vysloužilce v Kalifornii. Prostě se to tak seběhlo, že jsem z toho nikdy neudělal pořádný případ.“ Šerif mluvil, jako by se mi omlouval.

„Nechápu, proč nikdo nevyslechl Richarda Chantryho.“

„To je úplně jednoduché. Richard zmizel z Arizony dřív, než se našlo tělo. Snažil jsem se, jak jsem mohl, abych ho sem dostal zpátky – chápejte, vůbec nijak netvrdím, že to udělal on – ale nedokázal jsem získat podporu nadřízených úřadů. Chantryovi tehdy ještě měli dost velký politický vliv a Chantryho jméno se v případu Williama Meada vůbec neobjevilo. Dokonce se ani nezveřejnilo, že Mildred Meadová byla jeho matka.“

„Starý Felix Chantry byl roku 1944 ještě naživu?“

„Ne, zemřel rok předtím.“

„A kdo vedl měděný důl?“

„Jistý Biemeyer. Tehdy ještě nebyl oficiálně ředitelem, ale dělal všechna rozhodnutí.“

„Včetně toho, že Richard Chantry nebude podroben výslechu?“

„O tom nic nevím.“

Jeho hlas se změnil. Začal lhát nebo alespoň zamlčovat pravdu. Jako každý šerif v každém okrese měl své politické dluhy a svá tajemství, o nichž nemohl mluvit.

Chtěl jsem se ho zeptat, koho se pokouší chránit, ale nakonec jsem se rozhodl jinak. Byl jsem daleko mimo vlastní území mezi lidmi, které jsem neznal a kterým jsem zcela nerozuměl, a ve vzduchu visely nevybité maléry.

21. KAPITOLA

Šerif se ke mně lehce nakláněl, téměř jako by slyšel moje myšlenky. Byl nehybný jako číhající jestřáb a v jeho póze byla jakási jestřábí hrozivost.

„Byl jsem k vám upřímný,“ ozval se. „Ale vy mi něco zamlčujete. Dokonce jste mi ani neřekl, koho zastupujete.“

„Biemeyera,“ odpověděl jsem.

Šerif se zeširoka usmál a přitom vůbec neukázal zuby. „Děláte si ze mě legraci.“

„Ne, nedělám. To děvče je Biemeyerová dcera.“ Bez jakékoliv očividné změny se z jeho úsměvu stal úšklebek překvapení a znepokojení. Musel si být vědom toho, že přede mnou dává průchod svým citům. Jako když se rozevře nepřátelsky zaťatá pěst, se vrásky v jeho obličeji vyhladily a nasadil mírný výraz; jen jeho pozorné šedé oči zůstaly nepřátelské a ostražité. Pokynul palcem směrem k horám.

„To děvče, co jste nechal tam nahoře, je Biemeyerová dcera?“

„Přesně tak.“

„Copak nevíte, že on je majoritní vlastník zdejšího měděného dolu?“

„Nijak se tím netají,“ odsekl jsem. „Ale proč jste mi to neřekl?“

To byla otázka, na kterou jsem nedokázal tak snadno odpovědět. Snad jsem popustil uzdu fantazii a představoval jsem si, že by na tom

Doris mohla být líp ve světě úplně odlišném od světa jejích rodičů – alespoň na nějakou dobu. Jenže ten svět patřil také Biemeyerovi.

Šerif už zase mluvil. „Tenhle měděný důl poskytuje na našem konci státu nejvíc pracovních příležitostí.“

„No dobře, tak to děvče zaměstnáme v dole.“

Ztuhl. „Co tím myslíte, sakra? Nikdo neříkal nic o tom, že bychom ji měli zaměstnat.“

„To byl jen vtip.“

„Na tom není nic k smíchu. Musíme ji z té pochybné farmy dostat dřív, než se jí něco stane. Může zůstat přes noc u mě s manželkou. Máme docela pěkný volný pokoj – býval to pokoj naší dcery. Tak jdeme, ne?“

Šerif nechal Freda v péči svého náměstka a odvezl mě nahoru do hor v úředním voze. Zaparkoval ho na cestě za Fredovým starým modrým fordem. Přes rameno hory se na nás díval bílý vykrojený měsíc.

Velký dům v kaňonu byl temný a tichý; jeho ticho jen nepatrně rušilo občasné mužské chrápání a nezřetelný dívčí pláč. Ukázalo se, že plačící dívka je Doris. Když jsem ji zavolal jménem, přišla ke dveřím. Na sobě měla bílou flanelovou noční košili, která ji od krku dolů zakrývala jako stanová celta. Oči měla široce rozevřené a tmavé a obličej vlhký.

„Oblékněte se, drahoušku,“ oslovil ji šerif. „Odvezeme vás odtud.“

„Ale mně se tady líbí.“

„Kdybyste tady zůstala, nelíbilo by se vám to. Tohle není vhodné místo pro dívku, jako jste vy, slečno Biemeyerová.“

Její tělo ztuhlo a brada se zdvihla nahoru. „Nemůžete mě přinutit, abych šla pryč.“

Vůdce se objevil v nevelké vzdálenosti za ní. Nemluvil a zdálo se, že šerifa pozoruje nezúčastněně jako divák na pohřbu nějakého cizího člověka.

„No tak, nebuďte taková,“ domlouval šerif Doris. „já mám taky dceru, tak vím, jak to chodí. Všichni si rádi užijeme nějaké to dobrodružství, ale když přijde čas, musíme se vrátit zpátky do normálního života.“

„Já nejsem normální,“ prohlásila.

„Jen nemějte strach, drahoušku, však budete. Potřebujete jenom najít toho správného chlapce. S mou dcerou to bylo úplně stejné. Odešla z domova a rok bydlela v jedné komuně v Seattlu. Pak se ale vrátila zpátky, našla toho pravého a teď už mají dvě děti a všichni jsou spokojení.“

„Já nikdy žádné děti mít nebudu.“

Oblékla se však a odešla se šerifem k jeho autu, zatímco já jsem se zdržel vzadu s vůdcem. Pohyboval se trochu nejisté a vyšel na verandu; ve světle hvězd se zdálo, jako by jeho oči a bílé vlasy matně fosforeskovaly.

„Byli bychom ji tady rádi přijali mezi sebe.“

„Kdyby ovšem zaplatila.“

„Všichni přispíváme tím, čím můžeme. Praktikujeme tady společné hospodářství a každý platí podle svých možností. Můj příspěvek je převážně duchovního rázu. Někteří z nás si na svůj podíl vydělávají i skromnějšími úkoly.“

„Kde jste studoval teologii?“

„Ve světě,“ odpověděl. „Benares, Camarillo, Lompoc. Přiznávám, že nemám žádný titul, ale mám rozsáhlé zkušenosti s poradenstvím a zjistil jsem, že mám schopnost pomáhat lidem. Mohl jsem poskytnout pomoc i slečně Biemeyerové. Pochybuju, že se to podaří šerifovi.“ Vztáhl svou dlouhou hubenou ruku a dotkl se mé paže. „A domnívám se, že bych mohl poskytnout pomoc i vám.“

„Pomoc v čem?“

„Třeba v tom, abyste nedělal nic.“ Rozpřáhl ruce v hereckém gestu. „Zdá se mi, že jste člověk, který je zaměstnaný nekonečnou bitvou, nekonečným hledáním. Napadlo vás někdy, že možná hledáte sám sebe? A že jediná cesta, jak najít sám sebe, je být klidný a tichý, tichý a klidný?“ Spustil ruce k bokům.

Byl jsem natolik unavený, že na mě jeho otázky zapůsobily, a zjistil jsem, že si je sám pro sebe v duchu opakuji. Byly to otázky, které jsem si sám už dřív kladl, i když ne přesně stejnými slovy. Možná že pravdu, kterou hledám, přece jen není možno najít ve světě. Je třeba vystoupit do hor a čekat tam na ni nebo ji hledat v sobě samotném.

Ale už v tom momentě, když jsem si bral krátkodobou půjčku na tyhle myšlenky, jsem pozoroval světla Copper City, zarámovaná v ústí kaňonu, a přemýšlel jsem o tom, co tam musím ráno zařídit.

„Nemám peníze.“

„Já také ne,“ odpověděl. „Ale zdá se, že máme dost pro všechny. Peníze jsou nejmenší z našich starostí.“

„To máte štěstí.“

Nevšímal si mé ironie. „Jsem rád, že to chápete. Máme opravdu velké štěstí.“

„Kde jste vzali peníze na nákup tohohle místa?“

„Někteří z našich lidí mají vlastní příjem.“ Zdálo se, že ho ta myšlenka potěšila, a usmál se. „Nepotrpíme si sice na světské rozmařilosti, ale také to není žádný chudobinec. Samozřejmě jsme ještě nezaplatili všechno.“

„To mě nepřekvapuje. Slyšel jsem, že vás to stálo přes sto tisíc dolarů.“

Jeho úsměv se vytratil. „Prošetřujete si nás?“

„Nemám na vás vůbec žádný zájem – teď, když už je to děvče pryč.“

„Nijak jsme jí neublížili,“ vyhrkl.

„Netvrdím, že jste jí ublížili.“

„Počítám ale, že nám teď šerif stejně nedá pokoj. Prostě proto, že jsme poskytli přístřeší Biemeyerově dceři.“

„Doufám, že ne. Jestli chcete, přimluvím se za vás.“

„Ano, to bych byl hrozně rád.“ Viditelně a potom i slyšitelně se mu ulevilo; dlouze a syčivě vydechl.

„A výměnou za to,“ pokračoval jsem, „můžete udělat zase něco vy pro mě.“

„Co to má být?“ Zase už se na mě díval podezřívavě.

„Pomozte mi navázat styk s Mildred Meadovou.“

Rozhodil ruce dlaněmi nahoru. „Nevím jak. Neznám její adresu.“

„Neposíláte jí splátky za tenhle dům?“

„Ne přímo. To děláme přes banku. Neviděl jsem se s ní od té doby, co odjela do Kalifornie, a to už bylo před několika měsíci.“

„Která banka spravuje její účet?“

„Pobočka Jihozápadní spořitelny v Copper City. Tam vám řeknou, že nejsem podvodník. Věřte mi, nejsem.“

S určitými výhradami jsem mu věřil. Měl však dva hlasy; jeden z nich patřil člověku, který hledal své místo v duchovním světě. Ten druhý hlas, kterému jsem právě naslouchal, patřil člověku, který si kupoval své místo v materiálním světě za peníze druhých.

Byla to nevyrovnaná kombinace. Mohl skončit jako podvodník, jako kazatel v rozhlase s miliónem posluchačů nebo jako barman ve Fresnu s receptem na léčení bolavých duší. Možná že už někdy něčím z toho byl.

Do jisté míry jsem mu však důvěřoval. Dal jsem mu klíče od modrého forda a požádal jsem ho, aby je schoval pro Freda, kdyby se sem snad náhodou ještě někdy vrátil.

22. KAPITOLA

Sjeli jsme dolů z hor k šerifově pobočce a našli jsme Freda uvnitř s náměstkem. Na první pohled jsem nedokázal říct, jestli je tam jako vězeň nebo jako pacient. Přes kořen nosu měl nalepený kus náplasti a v nosních dírkách nacpanou vatu. Vypadal jako člověk, který neumí nic než prohrávat.

Šerif, který naopak dosáhl malého vítězství, si zašel zatelefonovat do vnitřní kanceláře. V jeho hlase se dokonale mísila sebedůvěra s úctou – zařizoval, aby Doris Biemeyerová letěla domů v tryskovém letadle mědařské společnosti.

Zdvihl hlavu a s rozzářenýma očima a zčervenalým obličejem mi podal sluchátko. „Pan Biemeyer si s vámi chce promluvit.“

Nechtěl jsem s Biemeyerem doopravdy mluvit, ani teď, ani kdy jindy. Vzal jsem si však sluchátko a řekl jsem do něj: „Tady je Archer.“

„Čekal jsem, že mi zavoláte,“ odpověděl. „Koneckonců vás zatraceně dobře platím.“

Nepřipomínal jsem mu, že mě platí jeho žena. „Volám vám teď.“

„Díky šerifu Brothertonovi. Dobře vím, jak vy soukromí fízlové pracujete. Všechnu práci necháte na uniformované policii, pak se objevíte a zásluhy berete na sebe.“

V první chvíli vzteku jsem nebyl daleko od toho, abych Biemeyerovi zavěsil. Musel jsem si připomenout, že případ ještě ani zdaleka neskončil. Ukradený obraz se stále ještě neobjevil a zbývaly dvě nevyřešené vraždy – Paula Grimese a teď i Williama Meada.

„Je dost zásluh pro všechny,“ odsekl jsem. „Máme vaši dceru a máme ji v poměrně dobrém stavu. Domnívám se, že zítra poletí domů v jednom z vašich letadel.“

„Hned ráno. Právě jsem se šerifem Brothertonem dohadoval všechny podrobnosti.“

„Mohl byste to letadlo zdržet až do pozdního dopoledne nebo tak nějak? Musím ještě v Copper City zařídit pár věcí a myslím, že by vaše dcera neměla cestovat bez doprovodu.“

„Takové zdržování se mi nelíbí,“ odporoval. „Paní Biemeyerová a já chceme vidět Doris co nejdřív.“

„Můžu si s paní Biemeyerovou promluvit?“

„Ale ano,“ připustil zdráhavě. „Je tady vedle mě.“

Na druhém konci byl chvíli slyšet nějaký nezřetelný hovor a pak se ve sluchátku ozval hlas Ruth Biemeyerové. „Pan Archer? To jsem ráda, že vás slyším. Doris není zatčená, že ne?“

„Ne, není. A Fred taky ne. Chci je oba zítra přivézt domů v letadle společnosti, ale možná se odtud nedostanu dřív než někdy před polednem. Bude vám to tak vyhovovat?“

„Ano.“

„Mockrát vám děkuju, paní Biemeyerová. Dobrou noc.“

Zavěsil jsem a řekl jsem šerifovi, že letadlo odletí zítra v poledne se mnou, s Doris a s Fredem. Brotherton neodporoval; můj telefonní rozhovor na mě přenesl něco z kouzla Biemeyerovy osobnosti.

Abych toho využil, přimluvil jsem se za lidi v Chantryho kaňonu, jak jsem slíbil, a nabídl jsem se, že převezmu zodpovědnost za Freda. Šerif souhlasil a zároveň mi řekl, že Doris přespí u něj.

Ubytovali jsme se s Fredem v motelu v dvoulůžkovém pokoji. Potřeboval jsem se napít, ale obchod už byl zavřený a k dostání nebylo ani pivo. Neměl jsem holení a kartáček na zuby. Byl jsem utahaný jako pes.

Posadil jsem se však na postel a cítil jsem se překvapivě dobře. Děvče bylo v bezpečí a mladík byl v mých rukou.

Fred se natáhl na postel zády ke mně. Ramena se mu křečovitě otřásala a neustále ze sebe vyrážel zvuky podobné škytání. Uvědomil jsem si, že pláče.

„Co se děje, Frede?“

„Dobře víte, co se děje. Moje kariéra je úplně zničená; vlastně ani pořádně nezačala. Přijdu o místo v muzeu a pravděpodobně mě zavřou do vězení a víte, co se se mnou stane potom.“ Vata v jeho nose mu tlumila hlas.

„Máš už něco v rejstříku?“

„Ne, samozřejmě ne.“ Zdálo se, že ho ta myšlenka šokuje. „Nikdy jsem se do ničeho nenamočil.“

„V tom případě by ti vězení hrozit nemělo.“

„Vážně?“ Posadil se a zadíval se na mě vlhkýma zarudlýma očima.

„Pokud v tom není ještě něco, o čem nevím. Pořád nemůžu pochopit, proč jsi vlastně vzal ten obraz z Biemeyerová domu.“

„Chtěl jsem na něm provést testy, to jsem vám přece říkal. Doris dokonce sama navrhla, abych ho vzal. Zajímala se o něj zrovna tak jako já.“

„O co se přesně zajímala?“

„O to, jestli je to Chantry. Myslel jsem, že už znám dost, abych se do toho mohl pustit. Chtěl jsem jim ukázat, že za něco stojím,“ dodal přidušeně.

Posadil se na okraj postele a nohy položil na podlahu. Na svůj věk byl mladý, bylo mu třicet pryč a pořád to byl ještě chlapec. Kromě toho byl na člověka své inteligence pošetilý; zdálo se, že smutný dům v Olivě Street ho moc nenaučil o tom, jak to na světě chodí.

Pak jsem si však připomněl, že nesmím Fredově podivné historce tak moc věřit. Koneckonců už se mi sám přiznal ke lži.

„Rád bych slyšel tvůj odborný názor na ten obraz,“ obrátil jsem se k němu.

„Já vlastně nejsem žádný odborník.“

„Jako dlouholetý student Chantryho obrazů ale na určitý zasvěcený názor máš právo. Myslíš, že namaloval ten Biemeyerův obraz?“

„Ano, pane. Myslím, že ano. Jenže moje tvrzení musí být něčím podložené.“

„Tak se do toho dej a podlož ho.“

„Tak tedy především ten obraz rozhodně není pětadvacet let starý. Barvy jsou příliš čerstvé, možná že byl namalován dokonce někdy letos. A samozřejmě se změnil taky styl, to je jen přirozené. Domnívám se, že je to Chantryho styl, jeho vyzrálý styl, ale nemohl bych na to přísahat, dokud bych neviděl další ukázky jeho pozdějších prací. Nemůžete postavit teorii nebo jen určité tvrzení na jediném díle.“

Zdálo se mi, že Fred mluví jako odborník nebo přinejmenším jako informovaný student. Vypadal upřímně a zřejmě alespoň na chvíli zapomněl na své problémy. Rozhodl jsem se, že mu položím těžší otázku.

„Proč jsi na začátku tvrdil, že byl ten obraz ukraden z vašeho domu?“

„Já nevím, snad jsem se zbláznil.“ Seděl a zíral na své zaprášené boty. „Myslím, že jsem se bál zaplést do toho muzeum.“

„Jak zaplést?“

„Jakkoliv. Vyhodili by mě, kdyby věděli, že jsem ten obraz prostě jen tak vzal. A teď mě vyhodí určitě. Nemám žádnou budoucnost.“

„Každý má nějakou budoucnost, Frede.“

Moje slova nezněla příliš povzbudivě ani v mých vlastních uších. Až příliš mnoho budoucností končilo katastrofou a Fredova budoucnost začínala vypadat jako jedna z nich. Svěsil hlavu pod její hrozbou.

„To nejhorší, cos udělal, bylo, žes sem přivezl Doris.“

„Já vím. Jenže ona se mnou chtěla jet.“

„Proč?“

„Chtěla vidět Mildred Meadovou, kdybych ji našel. Chápejte, Mildred byla hlavním zdrojem potíží v Dorisině rodině. Myslel jsem, že by bylo dobré, kdyby si s ní Doris mohla promluvit. Rozumíte?“

Rozuměl jsem. Stejně jako jiné ztracené a pošetilé duše měl i Fred potřebu pomáhat lidem, poskytovat jim psychoterapii, i kdyby je to mělo zničit, přestože ji sám pravděpodobně potřeboval nejvíc. Dávej si pozor, říkal jsem si, nebo se budeš snažit přesně stejně pomáhat Fredovi. Jen se podívej na vlastní život, Archere.

Raději jsem se na něj ale nedíval. Mým oborem, který jsem si zvolil, byli jiní lidé, pronásledovaní muži v pronajatých pokojích, stárnoucí chlapci, snažící se uchopit svou mužnost dřív, než se snese noc a oni náhle zestárnou. Jestliže jste sám terapeutem, nepotřebujete přece terapii. Jestliže jste lovcem, nemůžou vás pronásledovat. Nebo snad ano?

„Doris je na tom hodně špatně,“ poznamenal Fred. „Chtěl jsem jí pomoct.“

„Tím, žes ji vzal na dlouhou cestu nikam?“

„Chtěla se mnou jet; trvala na tom. Myslel jsem, že to bude lepší než nechat ji tam, kde byla, aby seděla sama v tom bytě a polykala drogy.“

„Na tom něco je.“

Podařilo se mu rychle a nesměle se na mě usmát úsměvem, který se škubal a krčil ve stínu jeho kníru. „Kromě toho musíte mít na paměti, že pro Doris to nebyla žádná jízda nikam. Narodila se v Copper City a strávila tady v Arizoně nejmíň polovinu života. Tohle je pro ni domov.“

„Zrovna šťastný návrat domů to nebyl.“

„To ne, byla hrozně zklamaná. Nejspíš se prostě nemůžete znova vracet domů, jak říká Thomas Wolfe.“

Při vzpomínce na dům s lomenicovou střechou, kde Fred bydlel s otcem a matkou, jsem se ani nedivil.

„Ty bydlíš odjakživa v Santa Terese?“

Na okamžik se zamyslel a potom odpověděl: „Od té doby, co jsem byl ještě malý kluk, bydlíme pořád ve stejném domě v Olivě Street. Nebyla to vždycky takový zřícenina, jako je to teď. Matka se o něj mnohem líp starala – já jsem jí při tom pomáhal – a měli jsme podnájemníky, ošetřovatelky z nemocnice a tak podobně.“ Mluvil o tom, jako by podnájemníci představovali nějaké privilegium. „Nejlepší to bylo, než se otec vrátil domů z Kanady,“ Fred se zadíval přese mne na můj skrčený stín na stěně.

„Co tvůj otec dělal v Kanadě?“

„Pracoval v nejrůznějších zaměstnáních, většinou v Britské Kolumbii. Tehdy se mu to líbilo. Mám dojem, že už tehdy s matkou nijak zvlášť dobře nevycházeli. Od té doby už jsem pochopil, že od ní zůstával pryč asi právě z tohohle důvodu, ale vůči mně to bylo dost tvrdé. Nepamatuj u se, že bych otce viděl dřív, než mi bylo šest nebo sedm.“

„A kolik je ti teď, Frede?“

„Dvaatřicet,“ odpověděl váhavě.

„Tos už měl dost času na to, aby ses s otcovou nepřítomností vyrovnal.“

„Takhle jsem to vůbec nemyslel.“ Byl rozčilený a rozzlobený, jako by se ve mně zklamal. „Neuváděl jsem to jako nějakou výmluvu.“

„Netvrdil jsem, že se vymlouváš.“

„Jestli mám říct pravdu, choval se ke mně jako dobrý otec.“ Zamyslel se nad svým tvrzením a pak se opravil: „Aspoň to tak bylo v těch prvních dnech, když se vrátil z Kanady, než začal tak strašně pít. Tehdy jsem ho doopravdy miloval. Někdy si myslím, že ho pořád ještě miluju – přes všechny ty hrozné věci, co dělá.“

„Jaké hrozné věci?“

„Nadává a huláká, rozbíjí věci, vyhrožuje matce a pláče. Nikdy neudělá ani kousek pořádné práce. Vysedává tam nahoře se svými hloupými zábavami, pije laciné víno a k ničemu jinému se nehodí.“ Hlas mu zhrubl, zvyšoval se a zase klesal jako skučení rozzlobené ženy. Napadlo mě, že asi nevědomky napodobuje svou matku.

„Kdo mu nosí víno?“

„Matka. Nevím, proč to dělá, ale dělá to pořád. Někdy,“ dodal hlasem tak tichým, že jsem ho sotva slyšel, „někdy si myslím, že to dělá, aby se mu pomstila.“

„Pomstila za co?“

„Za to, že zničil sám sebe i svůj život, a za to, že zničil její život. Viděl jsem ji stát a dívat se na něj, jak se potácí od stěny ke stěně, jako by jí dělalo radost, když ho vidí se tak ponižovat. A zároveň je jeho ochotnou otrokyní a kupuje mu pití. To je další forma msty – jemnější forma. Je to žena, která odmítá být plně ženou.“

Fred mě překvapil. Když sahal hlouběji do života za své momentální nesnáze, ztrácel vzezření pošetilosti a pohrdání sebou samým. Hlas mu zmužněl a jeho úzká chlapecká tvář s dlouhým nosem se téměř hodila k jeho kníru. Začínal jsem v sobě pociťovat téměř neznatelné náznaky úcty a dokonce snad i naděje.

„Má hodně starostí,“ poznamenal jsem.

„Já vím. Oba mají hodně starostí. Vlastně mají hroznou smůlu, že se vůbec kdy dali dohromady. Oba dva mají hroznou smůlu. Myslím si, že otec měl kdysi možnost opravdu se něčím stát – dřív než se změnil v opilce. Matka se mu samozřejmě po duševní stránce nemůže vyrovnat a myslím, že jí to vadí, ale rozhodně to není zanedbatelná osoba. Je kvalifikovaná ošetřovatelka, dokázala vykonávat svou profesi a přitom se ještě starat o otce. To nebylo nijak jednoduché.“

„Většina lidí dělá to, co musí.“

„Jenže ona toho udělala o dost víc, než musela. Pomáhala mi, abych se udržel na univerzitě. Vůbec nevím, jak to dělá, že jí stačí peníze.“

„Má nějaké vedlejší příjmy?“

„Od té doby, co odešel poslední nájemník, už ne. A to už je dost dávno.“

„A včera večer jsem slyšel, že přišla i o místo v nemocnici.“

„To není tak docela pravda, odešla odtamtud sama.“ Fredův hlas se zvýšil a ztratil svůj mužný tón. „V sanatoriu La Paloma jí udělali mnohem lepší nabídku.“

„To nezní zrovna pravděpodobně, Frede.“

„Je to pravda.“ Hlas se mu zvýšil ještě víc, oči měl až příliš jasné a knír rozcuchaný. „Chcete tvrdit, že moje matka lže?“

„Lidé se dopouštějí omylů.“

„Vy se teď dopouštíte omylu, když o matce říkáte takové věci. Chci, abyste to odvolal.“

„Co mám odvolat?“

„To, co jste říkal o mé matce. Neprodává drogy.“

„Nic takového jsem neříkal, Frede.“

„Ale naznačil jste to. Naznačil jste, že ji vyhodili z nemocnice, protože kradla drogy a prodávala je.“

„Tohle o ní říkali v nemocnici?“

„Ano. Je to banda sadistických lhářů. Matka by něco takového nikdy neudělala. Vždycky to byla dobrá žena.“ V očích se mu objevily slzy a zanechaly za sebou vlhké stopy na jeho tvářích. „Ale já jsem nebyl dobrý člověk,“ povzdechl si. „Teď už vidím, že jsem vlastně žil jenom ve snu.“

„Co tím myslíš, Frede?“

„Doufal jsem, že se mi podaří velká věc, která by mě proslavila v uměleckých kruzích. Myslel jsem, že kdybych dokázal najít slečnu Meadovou, mohl bych s její pomocí najít i malíře Chantryho. Ale dokázal jsem jedině to, že jsem ze sebe udělal hlupáka a celou rodinu jsem dostal do ještě většího maléru.“

„Za pokus to stálo, Frede.“

„Nestálo. Jsem hlupák.“

Otočil se ke mně zády. Jeho dýchání se postupně zpomalilo a já jsem cítil, jak se současně zpomaluje i můj dech. Těsně předtím, než jsem usnul, jsem si uvědomil, že se mi začíná líbit.

Uprostřed noci jsem se jednou probudil a cítil jsem váhu hor, tyčících se nade mnou. Rozsvítil jsem světlo u postele. Na stěnách byly staré skvrny po prosakující vodě jako zašlé stopy špatných snů.

Nepokoušel jsem se je přečíst. Zhasl jsem a znovu jsem usnul a můj dech se mísil s dechem mého pošetilého pseudosyna.

23. KAPITOLA

Když jsem ráno vstával, Fred ještě spal. Jednou rukou si zakrýval oči, jako by měl strach z nového dne a z jeho světla. Požádal jsem náměstka, který měl službu v šerifově pobočce, aby na něj dal pozor. Potom jsem ve svém vypůjčeném autě odjel do Copper City, veden oblakem kouře, vznášejícím se nad hutí.

Za čtyři dolary jsem se nechal oholit. Za stejnou částku jsem si koupil snídani a informace o tom, jak se dostanu k Jihozápadní spořitelně.

Bylo to v centru města v nákupním středisku, podobném kusu jižní Kalifornie, který se utrhl a vítr ho zavál přes poušť sem. Z malého městečka, které ho obklopovalo, jako by veškerou energii odčerpala obrovská rána měděného dolu v jeho boku a nekonečné dunění hutě. Kouř se vznášel nad městem jako velká ironická vlajka.

Tabulka na skleněných předních dveřích Jihozápadní spořitelny mi prozradila, že se otevírá až v deset hodin. Podle mých hodinek nebylo ještě devět; bylo čím dál větší horko.

Našel jsem telefonní budku a v seznamu jsem se podíval po Paulu Grimesovi. Jeho jméno nebylo v seznamu uvedeno, ale byla tam dvě čísla pro paní Grimesovou – jedno do bytu a druhé do obchodu s názvem Grimesovy umělecké a školní potřeby. Ukázalo se, že druhá adresa je nedaleko v centru, kam se dalo pohodlně dojít pěšky.

Byl to malý krámek v postranní ulici, plný papírnického zboží a reprodukcí obrazů, kde nebyl ani jeden zákazník. Hluboká, úzká a tmavá místnost mi připomínala pravěké jeskyně s malbami, ale ve většině moderních obrazů na stěnách nebylo tolik života jako v jeskynních malbách.

Žena, která vyšla ze zadních dveří, vypadala jako Paolina sestra. Měla široká ramena a plná ňadra, stejně tmavou pleť a výrazné lícní kosti. Na sobě měla vyšívanou blůzu, na krku cinkající korále, dlouhou sukni a sandály bez paty.

Oči v hnědé tváři, jakoby vyřezávané ze dřeva, měla jasně černé. Vzbuzovala dojem nastřádané a nevyužité síly.

„Mohu vám nějak posloužit?“

„Doufám, že ano. Jsem přítel vaší dcery.“ Představil jsem se.

„Samozřejmě, pan Archer. Paola se o vás zmínila, když mi volala. Vy jste ten, co našel Paulovo tělo.“

„Ano. Je mi to líto.“

„A jste detektiv, že ano?“

„Pracuju na tom.“

Její černé oči se na mě pevně zahleděly. „Teď na tom taky pracujete?“

„Zdá se, že na tom pracuju pořád, paní Grimesová.“

„Jsem v podezření?“

„To nevím. Měla byste být?“

Zavrtěla hezkou hlavou. „Neviděla jsem se s Paulem už víc než rok a pěkných pár let už jsme rozvedení. Jakmile Paola trochu vyrostla, nebylo už nic, co by nás drželo pohromadě. Všechno se to ztratilo už dávno předtím.“

Paní Grimesová mluvila s přímou emocionální silou, která na mě silně zapůsobila. Zřejmě si však uvědomila, že mi říká víc, než je nutné, protože si levou rukou zakryla ústa. Všiml jsem si, že červené nehty má okousané až k prstům, a bylo mi líto, že jsem ji vystrašil.

„Myslím, že vás nikdo z ničeho nepodezřívá.“

„Taky by mě nikdo podezřívat neměl. Nic jsem Paulovi neudělala – kromě toho, Že jsem se z něj pokoušela udělat muže. Paola by vám možná řekla něco jiného; vždycky se ho zastávala. Ale já jsem se pro Paula snažila dělat to nejlepší, když mi to dovolil. Pravda je… pravda byla, že se vůbec nikdy neměl ženit s žádnou ženou.“

Zdálo se, že její skrytý život, vzpomínky na její manželství jsou velice blízko povrchu a zuřivě se převalují za její klidnou tmavou tváří.

Vzpomněl jsem si na to, co mi Paola jednou řekla, a zeptal jsem se přímo: „Byl to homosexuál?“

„Bisexuál,“ odpověděla. „Myslím, že když byl ženatý se mnou, příliš se s muži nestýkal. Ale odjakživa měl rád společnost mladých mužů včetně svých studentů, když ještě učil na střední škole. Nebyla to tak úplně špatná věc; strašně rád učil.

Mě taky naučil hodně věcí,“ dodala zamyšleně. „Nejdůležitější bylo, že mě naučil mluvit správnou angličtinou. Změnilo to můj život. Jenomže něco se zkazilo v jeho životě. Možná jsem to byla já, nedokázal mě zvládnout.“ Netrpělivě pohnula tělem od pasu dolů. „Vždycky říkal, že je to má vina, že jeho život ujel z těch správných kolejí. A možná to byla moje vina.“

Sklonila hezkou hlavu a zaťala ruce v pěsti. „Často jsem se tehdy rozčilovala. Prala jsem se s ním, skutečně fyzicky prala. A taky jsem ho milovala, strašně moc. Paul mě doopravdy nemiloval, aspoň ne tehdy, když už jsem byla jeho manželkou a ne žákyní.“

„Koho miloval?“

Chvíli se nad mou otázkou zamyslela. „Paolu. Paolu miloval doopravdy, i když jí to nijak zvlášť neposloužilo. A pak miloval některé ze svých studentů.“

„Patřil mezi ně Richard Chantry?“

Pohled jejích černých očí se obrátil kamsi dovnitř, do minulosti. Téměř neznatelně přikývla. „Ano, miloval Richarda Chantryho.“

„Byli to milenci v technickém smyslu toho slova?“

„Myslím, že ano. Mladá paní Chantryová si to myslela; dokonce uvažovala o rozvodu.“

„Jak to víte?“

„Když se k nim Paul nastěhoval, přišla za mnou. Chtěla, abych s tím jejich poměrem skoncovala, nebo aspoň tak mi to tehdy říkala. Teď si myslím, že se mě pokoušela použít jako svědka proti svému manželovi pro případ, kdyby to dospělo až k rozvodu. Nic jsem jí neřekla.“

„Kde k tomu hovoru došlo, paní Grimesová?“

„Přímo tady v obchodě.“

Poklepala prstem u nohy na podlahu a celé tělo se jí přitom pohnulo. Byla to jedna z těch žen, jejichž sex zestárl ve vyumělkova– nost, ale při správném impulsu by stále ještě mohl vybuchnout. Držel jsem své nohy nehybně.

„Kdy jste o tom s paní Chantryovou mluvila?“

„Muselo to být roku 1943, na začátku léta ve třiačtyřicátém. Těsně předtím jsme si otevřeli tenhle obchod. Paul si od Richarda vypůjčil dost peněz, aby to tady mohl zařídit a nakoupit zboží. Ty peníze měly být jako záloha na další hodiny malířství, ale Richard si je pak už nikdy nevybral. Ještě před koncem léta se přestěhoval i s manželkou do Kalifornie.“ Vyrazila ze sebe tak prudký výbuch smíchu, že se jí roztřásly korále. „Jestli jsem někdy viděla zoufalý útěk, tak to bylo tehdy.“

„Jak to myslíte?“

„Jsem si naprosto jistá, že to byl její nápad. Prosadila si to strašně narychlo, prakticky ze dne na den – prostě cokoliv, co by Richarda dostalo pryč z Arizony a z dosahu vlivu mého manžela. Sama jsem byla taky ráda, že se ten párek rozešel.“ Rozpřáhla natažené ruce a zdvihla ramena v okázalém gestu úlevy; pak je zase nechala klesnout.

„Jenomže oba pak stejně skončili v Santa Terese,“ poznamenal jsem. „Zajímalo by mě proč. A proč váš bývalý manžel letos odjel s Paolou do Santa Teresy.“

Zopakovala gesto svých rukou a ramenou; tentokrát však zřejmě mělo naznačit, že neví, co by mi odpověděla. „Nevěděla jsem, že tam jedou. Nic mi neřekli. Prostě odjeli.“

„Myslíte, že s tím měl něco společného Richard Chantry?“

„Možné je asi všechno. Já se ale už hodně dlouho držím názoru, že Richard Chantry je mrtvý.“

„Zavražděný?“

„Možná. Homosexuálům nebo bisexuálům – ať už on sám byl nebo je cokoliv z toho – se to stává. Ve své branži jich potkávám spoustu. Někteří z nich si libují v násilí, skoro jako kdyby chtěli, aby je někdo zabil. Nebo prostě sami někam odejdou a spáchají sebevraždu. Možná právě to udělal Richard Chantry. Na druhé straně ale taky možná našel nějakou spřízněnou duši a žije s ní šťastně až do smrti v Alžíru nebo na Tahiti.“

Usmála se nevesele, ale tak široce, že jsem si povšiml, že jí chybí jedna stolička. Pomyslel jsem si, že je poněkud zchátralá jak fyzicky, tak i emocionálně.

„Váš bývalý manžel si taky liboval v násilí?“

„Možná že ano. Strávil tři roky ve federálním vězení – věděl jste to? Navíc k tomu všemu ještě bral heroin.“

„Slyšel jsem o tom. Ale taky jsem slyšel, že se toho zbavil.“

Na mou nenaznačenou otázku neodpověděla a já jsem se přímo nezeptal. Grimes nezemřel na heroin ani na žádnou jinou drogu. Byl ubit k smrti jako William Mead.

„Znala jste nevlastního bratra Richarda Chantryho Williama?“ zeptal jsem se.

„Ano, znala jsem ho prostřednictvím jeho matky, Mildred Mea– dové. Ve zdejším kraji to byla slavná modelka.“ Přimhouřila oči, jako by si vzpomněla na něco zarážejícího. „Vidíte to, ta taky odjela do Kalifornie.“

„Kam do Kalifornie?“

„Do Santa Teresy. Poslala mi odtamtud pohlednici.“

„Zmínila se o Jacku Biemeyerovi? Ten v Santa Terese bydlí.“

Svraštila černé obočí. „Myslím, že ne. Mám dojem, že se jménem nezmiňovala o nikom.“

„Pořád ještě se s Biemeyerem přátelí?“

„To bych pochybovala. Jak asi víte, zdědil Mildred po starém Felixovi Chantrym. Schoval si ji v tom domě v horách a celá léta tam s ní žil. Mám ale dojem, že se s ní rozešel dlouho předtím, než šel na odpočinek. Mildred byla o hodně starší než Jack Biemeyer. Hodně dlouho se na ní její věk neprojevoval, ale teď už ho cítí. Na té pohlednici, co mi poslala, to dala jasně najevo.“

„Psala vám svou adresu?“

„Bydlela v Santa Terese v nějakém motelu. Psala, že hledá nějaké stálejší bydlení.“

„Ve kterém motelu?“

Přemýšlivě svraštila obličej. „To si bohužel nepamatuji. Ale na té pohlednici byl jeho obrázek. Podívám se, jestli ji najdu.“

24. KAPITOLA

Zašla do kanceláře v zadní části obchodu a vrátila se s pohlednicí v ruce. Na přední straně byla barevná fotografie Siesta Vilhge – jednoho z novějších přímořských motelů v Santa Terese. Na druhou stranu vedle jména Juanity Grimesové a její adresy v Coppe– City napsala roztřesená ruka:

Drahá Nito,

zatím bydlím tady, dokud si nenajdu něco lepšího. Ty zdejší mlhy mi nějak nesvědčí a abych řekla pravdu, necítím se zrovna dobře. Kalifornské klima není to, co se o něm prohlašuje. Nikde o tom nemluv, ale hledám nějaké sanatorium, kde bych mohla chvíli zůstat a postavit se zase na nohy. Neměj o mě starosti – mám tady přátele.

Mildred

Vrátil jsem pohlednici paní Grimesové. „Vypadá to, že má Mildred nějaké potíže.“

Zavrtěla hlavou – snad ani ne proto, že by mi odporovala, spíš se jí ta představa nezamlouvala. „Asi ano. Vůbec to není Mildred podobné, aby si stěžovala na zdraví; nikdy si na nic nenaříkala. Už jí musí být přes sedmdesát.“

„Kdy jste od ní dostala tuhle pohlednici?“

„To už je několik měsíců. Napsala jsem jí odpověď a poslala jsem ji do motelu, ale od té doby už se mi neozvala.“

„Víte, kdo jsou ti její přátelé v Santa Terese?“

„To bohužel nevím. Mildred o svých přátelích nikdy moc nemluvila. Řečeno velice mírně, žila opravdu plným životem. Aby nakonec na ni přece jen dolehlo stáří.“ Zadívala se na křivky vlastního těla. „Mildred měla v životě spoustu trápení a taky se mu nijak nevyhýbala. Odjakživa měla tolik odvahy, že by ji mohla rozdávat.“

„Vy jste byla její přítelkyně?“

„Zrovna taková přítelkyně jako každá jiná žena ve městě. Nebyla to… není to žena, která by si rozuměla s druhými ženami. Je to žena pro muže, jenomže se nikdy neprovdala.“

„Máte asi pravdu. William byl její nemanželský syn.“

Paní Grimesová přikývla. „Měla dlouhý poměr s Felixem Chantrym – s tím, co zahájil těžbu v měděném dole. William byl jeho syn.“

„Jak dobře jste Williama znala, paní Grimesová?“

„Vídali jsme ho s Paulem dost často. Než odešel do armády, byl to taky začínající malíř. Paul si myslel, že má větší potenciální talent než jeho bratr Richard, jenže se nedožil toho, aby ho mohl rozvinout. V létě roku 1943 ho někdo zavraždil.“

„To bylo totéž léto, kdy Richard s manželkou odjeli do Kalifornie.“

„Totéž léto,“ opakovala pomalu. „Nikdy na to léto nezapomenu. Mildred sem přijela z Tucsonu – žila tehdy v Tucsonu s jedním malířem a přijela sem, aby identifikovala tělo chudáka Williama. Potom se stavila u mě doma a dopadlo to tak, že tam zůstala přes noc. Tehdy byla ještě silná a zdravá, nebylo jí víc než padesát, ale synova smrt pro ni znamenala strašlivý otřes. Když ke mně přišla, vypadala jako stařena. Seděly jsme tehdy v kuchyni a vypily jsme spolu celou láhev bourbonu. Mildred většinou hodně mluvila, ale ten večer neřekla skoro ani slovo; byla úplně na dně. William byl totiž její jediné dítě a doopravdy ho milovala.“

„Podezřívala někoho z jeho vraždy?“

„Jestli ano, tak mi to neřekla. Ale myslím, že nepodezřívala. Byla to nevyřešená vražda a zůstala nevyřešená až dodneška.“

„Máte na to nějaký názor vy sama, paní Grimesová?“

„Tehdy jsem si myslela, že to byla jedna z těch nesmyslných vražd, a myslím si to pořád. Chudák William si stopnul auto s nějakým lumpem a zabili ho nejspíš pro peníze, co měl u sebe.“ Upřeně se mi dívala do obličeje, jako kdyby to bylo zamlžené okno. „Vidím, že vy tomu nevěříte.“

„Mohlo to tak být, ale vypadá to až moc jednoduše. William si možná stopnul auto s nějakými lumpy, ale pochybuju, že je neznal.“

„Opravdu?“ Naklonila se blíž ke mně. Pěšinka v jejích vlasech byla bílá a přímá jako opuštěná silnice. „Myslíte si, že Williama úmyslně zavraždil někdo, kdo ho znal? Co vás k tomu vede?“

„Hlavně dvě věci. Když jsem o tom mluvil s policií, měl jsem takový pocit, že vědí víc, než mi říkají, že někdo ten případ možná úmyslně nebo aspoň napůl úmyslně ututlal. Vím, že je to dost neurčité, a ta druhá věc, kterou mám na mysli, je ještě neurčitější. Ale myslím si, že je důležitější. Pracoval jsem už na několika desítkách případů vražd a v mnoha z nich šlo o mnohonásobné vraždy. Skoro v každém případě spolu ty vraždy nějak souvisely. Čím podrobněji se zabýváte nějakou sérií zločinů nebo nějakým souborem okolností týkajících se lidí, kteří se navzájem znají, tím víc najdete souvislostí.“

Její oči se stále ještě upřeně dívaly na můj obličej; měl jsem pocit, jako by se mi pokoušela nahlédnout přímo do duše. „Myslíte si, že Paulova smrt onehdy večer má nějakou souvislost se smrtí Williama Meada roku 1943?“

„Ano. Držím se téhle teorie.“

„Jakou souvislost?“

„To nevím jistě.“

„Myslíte, že je oba zabil stejný člověk?“ Přes svůj věk vypadala jako mladá dívka, která sama sebe straší historkou, jejíž rozuzlení by ji mohlo vystrašit ještě víc. „Kdo si myslíte, že to byl?“

„Nechci vám napovídat. Zdá se, že znáte všechny podezřelé.“

„Chcete tím říct, že máte víc než jednoho podezřelého?“

„Dva nebo tři.“

„Kdo je to?“

„Řekněte mi to vy, paní Grimesová. Jste inteligentní žena, znáte pravděpodobně všechny lidi, kteří jsou do toho zapleteni, a víte o nich víc, než o nich kdy budu vědět já.“

Ňadra se jí rychle zdvihala a zase klesala v rytmu jejího dýchání. Nějakým způsobem jsem se jí dotkl a vzrušil jsem ji. Snad měla pocit, že něco, co řekla nebo udělala, může mít přece jen nějaký smysl pro okolní svět nebo pro jejího mrtvého manžela.

„Budete mě citovat?“ zeptala se.

„Ne, nebudu.“

„Tak dobře. Vím něco, co ví jen velmi málo lidí. Dozvěděla jsem se to od Mildred Meadové.“

„Tu noc, kdy jste spolu ve dvou vypily láhev bourbonu?“

„Ne, už o něco dřív; krátce potom, co odvedli jejího syna Williama. Muselo to být už někdy roku 1942. Mildred mi řekla, že přivedl nějakou dívku do jiného stavu a musel se s ní oženit. Jenomže doopravdy byl zamilovaný do manželky Richarda Chantryho a ona byla zamilovaná do něj.“

„Chcete snad naznačit, že Williama zabil Richard?“

„Říkám vám, že každopádně měl motiv.“

„Myslela jsem, že jste říkala, že Richard Chantry byl homosexuál.“

„Bisexuál, jako můj manžel. To vůbec nic nevylučuje, jak jsem sama dost tvrdě zjistila.“

„A myslíte si, že Richard zabil i vašeho manžela?“

„Nevím, možná ano.“ Zadívala se mi přes rameno do prázdné, sluncem zalité ulice. „Zdá se, že nikdo neví, kde Richard je a co dělá. Jak ví celý svět, zmizel před pětadvaceti lety.“

„A kam zmizel? Nic vás nenapadá, paní Grimesová?“

„Něco ano. Napadlo mě to, když jsem slyšela, že Paula zabili. Přemýšlela jsem o tom, jestli se Richard neskrývá v Santa Terese. A jestli ho Paul neviděl a nebyl umlčen.“ Svěsila hlavu a smutně jí pokyvovala ze strany na stranu. „Jsou to strašné myšlenky, které mě napadají, ale přesto mě napadají.“

„Mě taky,“ přikývl jsem. „Co si o tom všem myslí vaše dcera Paola? Říkala jste, že jste s ní mluvila telefonem.“

Paní Grimesová stiskla spodní ret mezi zuby a zadívala se stranou. „To bohužel nevím, co si myslí. Paola a já si spolu moc nerozumíme. Mluvila s vámi?“

„Krátce po vraždě. Byla tak trochu v šoku.“

„Obávám se, že pořád ještě je. Byl byste tak hodný a zašel za ní, až se vrátíte do Santa Teresy?“

„To jsem chtěl stejně udělat.“

„Dobře. Vzal byste jí ode mě nějaké peníze? Tvrdí, že je úplně na mizině.“

„Rád. Kde bydlí?“

„V hotelu Monte Cristo.“

„To zní vznešeně.“

„Ale jen zní.“

„Tak dobře.“ Dala mi z pokladny dvě dvacetidolarovky a jednu desetidolarovku. „To by mělo stačit aspoň na pár dní na hotel.“

Dopoledne už se krátilo. Jel jsem zpátky k Jihozápadní spořitelně, kterou jsem tentokrát našel otevřenou, a zašel jsem za inteligentně vypadající ženou, sedící u samostatného stolu. Jmenovka na stole mi prozradila, že je to paní Conchita Alvarezová.

Představil jsem se. „Hledám jednu přítelkyni, jmenuje se Mildred Meadová. Slyšel jsem, že má u vás účet.“

Paní Alvarezová na mě upřela pronikavý pohled, který byl téměř hmatatelný. Došla zřejmě k závěru, že nejsem podvodník, protože kývla leskle tmavou hlavou a přisvědčila: „Ano, měla u nás účet. Ale přestěhovala se do Kalifornie.“

„Do Santa Teresy? Často mluvila o tom, že se tam přestěhuje.“

„Tak už to tedy udělala.“

„Můžete mi na paní Meadovou dát adresu? Náhodou mám zrovna namířeno do Santa Teresy; letím jedním z letadel společnosti pana Biemeyera.“

Paní Alvarezová vstala. „Podívám se, jestli ji najdu.“

Zmizela ve dveřích a chvíli byla pryč. Když se vrátila, vypadala trochu zklamaně.

„Jediná adresa, kterou na slečnu Meadovou máme, je do motelu Siesta Village. Jenže ta adresa je už dva měsíce stará.“

„To je adresa, na kterou jí posíláte splátky na hypotéku?“

„Ne, to jsem zkontrolovala. Najala si poštovní schránku.“ Paní Alvarezová se podívala na kousek papíru, který držela v ruce. „Číslo 121“

„V Santa Terese?“

„Ano, na hlavní poště v Santa Terese.“

Odjel jsem na letiště a vrátil jsem své vypůjčené auto. Tryskové letadlo společnosti si už rozehřívalo motory a Doris s Fredem byli uvnitř. Seděli na oddělených sedadlech; Doris vpředu za pilotní kabinou a Fred vzadu. Zdálo se, že spolu nemluví – možná proto, že šerif hlídkoval u dveří.

Když mě uviděl, zřejmě se mu ulevilo. „Měl jsem strach, že to nestihnete. Už jsem myslel, že budu muset letět do Kalifornie sám.“

„Měl jste nějaké problémy?“

„Ne.“ Chladně se zadíval na Freda, který uhnul pohledem stranou. „Už je to se mnou tak, že nevěřím nikomu, komu není aspoň čtyřicet.“

„Mně už tedy asi bohužel věřit můžete.“

„Jo, vám už bude spíš k padesátce, že? A mně bude o příštích narozeninách šedesát. Nikdy jsem si nemyslel, že k tomu dojde, ale už se začínám těšit do penze. To víte, svět se mění.“

Ale ne dost rychle, pomyslel jsem si. Pořád ještě je to svět, kde peníze mluví nebo kupují mlčení.

25. KAPITOLA

Tryskové letadlo stoupalo dlouhou čarou přímo vzhůru. Byl jasný den. Po mé levé straně se rozprostíraly rozlehlé vyprahlé savany Mexika, napravo jsem viděl tři tisíce metrů vysoký štít, tyčící se nad Tucsonem. Jak jsme letěli k západu, posunoval se postupně dozadu jako odplouvající pyramida.

Fred držel hlavu odvrácenou ode mě, oči upřené na scenérii, která klouzala pod námi. Dívka na sedadle za pilotem vypadala stejně netečně a nezúčastněně. V dálce se nezřetelně objevilo vysoké pohoří.

Fred hory před námi pozoroval, jako by to byly zdi vězení, do kterého má být zavřen.

Obrátil se ke mně. „Co myslíte, že se mnou udělají?“

„Nevím. To záleží na dvou věcech. Na tom, jestli najdeme ten obraz, a taky na tom, jestli se rozhodneš říct všechno.“

„Řekl jsem vám všechno včera večer.“

„Přemýšlel jsem o tom a mám dojem, že to tak není. Zdálo se mi, žes vynechal některá podstatná fakta.“

„To si jen myslíte.“

„A ty si to nemyslíš?“

Odvrátil hlavu a zadíval se dolů na obrovský, sluncem zalitý svět, do něhož na den nebo na dva utekl. Zdálo se, že letí zpět do minulosti. Před námi se tyčily horské srázy a letadlo vrčelo hlasitěji, když stoupalo, aby se přes ně přehouplo.

„Proč ses začal tak zajímat o Mildred Meadovou?“ zeptal jsem se ho.

„Vůbec jsem se o ni nezajímal. Dokonce jsem ani nevěděl, kdo to je, dokud mi to včera pan Lashman neřekl.“

„A nevěděls, že se Mildred před několika měsíci přestěhovala do Santa Teresy?“

Podíval se na mě. Byl neoholený a vypadal tak starší a zároveň neupřímnější. Zdálo se však, že je doopravdy zmatený.

„To jsem tedy nevěděl. Co tam dělá?“

„Vypadá to, že se tam chce usadit. Je stará a nemocná.“

„Nevěděl jsem to. Nevím o ní vůbec nic.“

„Tak proč ses začal zajímat o ten Biemeyerovic obraz?“

Zavrtěl hlavou. „To vám nepovím. Chantryho práce mě odjakživa fascinovaly. To přece není zločin, zajímat se o obrazy.“

„Jen tehdy, když je kradeš, Frede.“

„Ale já jsem ho nechtěl ukrást. Prostě jsem si ho vypůjčil přes noc. Druhý den jsem ho chtěl vrátit.“

Doris se na svém sedadle obrátila. Klečela na kolenou a dívala se na nás přes opěradlo.

„To je pravda,“ prohlásila. „Fred mi řekl, že si ten obraz vypůjčil. To by přece neudělal, kdyby ho chtěl ukrást, že ne?“

Pokud by nechtěl zároveň ukrást i tebe, pomyslel jsem si. „Zdá se, že to nedává žádný smysl,“ řekl jsem. „Ale skoro všechno má nějaký smysl, když to pochopíte.“

Doris se na mě chladně a zkoumavě zadívala. „Vy tomu doopravdy věříte, že všechno má smysl?“

„Přinejmenším z toho vycházím.“

Zdvihla oči v ironické modlitbě a usmála se. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl se usmát.

„Nevadilo by vám, kdybych si na chvíli sedla k Fredovi?“ zeptala se.

Pod hustým knírem se objevil jeho citlivý nesmělý úsměv. Začervenal se radostí.

„Nevadilo by mi to, slečno Biemeyerová,“ ujistil jsem ji.

Vyměnil jsem si s ní sedadlo a předstíral jsem, že jsem usnul. Jejich konverzace byla dlouhá a tichá, tak tichá, že jsem jí v hukotu motorů nerozuměl. Nakonec jsem doopravdy usnul.

Když jsem se probudil, otáčeli jsme se nad mořem a mířili jsme k letišti v Santa Terese. S mírným nárazem jsme přistáli a popojížděli jsme k malému terminálu bývalé španělské misijní stanice.

Jack Biemeyer čekal u brány. Když jsme vystoupili, proběhla kolem něj jeho žena a sevřela Doris do náruče.

„Ale mami,“ vyhrkla dívka rozpačitě.

„Jsem tak ráda, že jsi v pořádku.“

Dívka se na mě přes matčino rameno podívala jako vězeň, vyhlížející přes zeď.

Biemeyer začal mluvit s Fredem. Pak začal křičet. Obvinil ho ze znásilnění i z dalších zločinů a prohlásil, že se postará, aby byl ve vězení až do konce života.

Fredovy oči se začaly zalévat vodou; měl blízko k pláči a zatínal zuby do svého kníru. Z terminálu vycházeli lidé a zpovzdáli nás poslouchali a pozorovali.

Měl jsem strach, aby se nepřihodilo něco vážnějšího. Biemeyer se mohl rozběsnit až k násilí nebo vystrašit Freda tak, že by se násilí dopustil on.

Vzal jsem Freda za paži a vyšel jsem s ním přes terminal na parkoviště. Než jsem ho odtamtud mohl odvést, zastavilo u nás úřední auto. Vystoupili z něj dva policisté a Freda zatkli.

Biemeyerová rodina vyšla z terminálu právě včas, aby ho viděla odjíždět. Gestem, které vypadalo jako parodie na Fredovo zatčení, Biemeyer uchopil dceru za loket a strčil ji na přední sedadlo svého mercedesu. Pak nařídil manželce, aby nastoupila. Mávla rukou a odmítla; Biemeyer odjel.

Ruth Biemeyerová zůstala stát na parkovišti sama, ztuhlá rozpaky a bledá zlostí. Zdálo se, že mě hned nepoznává.

„Jste v pořádku, paní Biemeyerová?“

„Ano, samozřejmě. Ale vypadá to, že manžel odjel beze mě.“ Zoufale se usmála. „Co myslíte, že bych měla dělat?“

„To záleží na tom, co chcete dělat.“

„Jenže já nikdy neudělám to, co chci,“ povzdechla si. „Nikdo nikdy nedělá to, co doopravdy chce.“

Přemýšlel jsem o tom, co asi Ruth Biemeyerová doopravdy chce, a otevřel jsem jí pravá dvířka svého auta. „Odvezu vás domů.“

„Nechci jet domů.“ Nastoupila však do auta.

Byla to podivná situace. Zdálo se, že Biemeyerovi přes všechny své protesty a přes všechno své úsilí vlastně dceru zpět nechtějí. Nevěděli, jak se k ní chovat ani co si počít s Fredem. Koneckonců jsem to nevěděl ani já, pokud bychom ovšem nemohli vytvořit nějaký alternativní svět pro lidi, kteří se nehodí do toho našeho.

Zavřel jsem za Ruth Biemeyerovou dvířka, obešel jsem auto a sedl si za volant. Ve voze, který stál celý den na parkovišti, bylo horko a zatuchlo. Stočil jsem na své straně okénko.

Byl to prázdný a zpustošený pruh země, vtlačený mezi letiště a silnici a posetý prázdnými auty. V dálce se vlnilo a pomrkávalo modré moře.

Paní Biemeyerová se ozvala jako někdo na náhodné schůzce, kdo se pokouší navázat rozhovor. „Je to divný svět, ve kterém dnes žijeme.“

„To byl vždycky.“

„Dřív jsem si to nemyslela. Nevím, co se s Doris stane. Nedokáže žít doma a sama se o sebe taky neumí postarat. Nevím, co bude dělat.“

„Co jste dělala vy?“

„Provdala jsem se za Jacka. Asi to nebyla ta nejlepší volba na světě, ale aspoň jsme se nějak protloukli životem.“ Mluvila, jako kdyby její život už skončil. „Doufala jsem, že Doris najde nějakého vhodného mladíka.“

„Má Freda.“

„Ten je nemožný,“ odsekla chladně.

„Je to aspoň její přítel.“

Naklonila hlavu na stranu, jako by ji překvapovalo, že by její dcera mohla mít nějaké přátele. „Jak to víte?“

„Mluvil jsem s ním. Viděl jsem je pohromadě.“

„Prostěji jen využívá.“

„To bych neřekl. A jednou věcí jsem si poměrně jistý – Fred ten váš obraz nevzal proto, aby ho prodal nebo nějak jinak zpeněžil. Nepochybně mu tak trochu vlezl na mozek, ale to je jiná věc. Chtěl ho použít k tomu, aby vyřešil Chantryho záhadu.“

Upřeně a tázavě se na mě zahleděla. „Vy tomu věříte?“

„Ano, věřím. Možná že je emocionálně nevyrovnaný. U někoho s jeho rodinným zázemím by to nebylo nic divného. Ale není to obyčejný zloděj a neobyčejný taky ne.“

„Tak co se s tím obrazem stalo?“

„Nechal ho přes noc v muzeu a někdo ho ukradl.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

„A vy mu věříte?“

„Ne tak docela. Nevím, co se s tím obrazem stalo, a pochybuju, že to ví Fred. Přesto ale nevěřím, že Fred patří do vězení.“

Zdvihla hlavu. „Odvezli ho do vězení?“

„Ano. Kdybyste chtěla, mohla byste ho dostat ven.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože pokud vím, je to jediný přítel vaší dcery. A myslím si, že ta je právě tak zoufalá jako Fred, jestli ne ještě víc.“

Podívala se kolem sebe na parkoviště a na okolní rovinu. Na obzoru za pásem přílivu se tyčila cimbuří univerzity.

„Kvůli čemu by měla být Doris tak zoufalá?“ zeptala se. „Dali jsme jí všechno. Prosím vás, když jsem já byla v jejím věku, chodila jsem do kursu pro sekretářky a kromě toho jsem ještě pracovala. Dokonce se mi to líbilo,“ prohlásila s nostalgií a určitým překvapením. „Vlastně to byly nejkrásnější dny mého života.“

„Pro Doris tohle nejsou nejkrásnější dny.“

Otočila se na sedadle a podívala se na mě. „Já vám nerozumím; jste divný detektiv. Myslela jsem, že detektivové honí zloděje a strkají je za mříže.“

„Právě jsem to udělal.“

„Teď to ale zase chcete zrušit. Proč?“

„Už jsem vám to vysvětlil. Ať už Fred Johnson udělal cokoliv, není to zloděj. Je to přítel vaší dcery a ta přítele potřebuje.“

Paní Biemeyerová se odvrátila a sklonila hlavu. Světlé vlasy jí spadly z bezbranného krku.

„Když se do toho budu míchat, Jack mě zabije.“

„Jestli to myslíte doslova, pak by možná do vězení patřil Jack.“

Zadívala se na mě šokovaným pohledem, který se postupně změnil v cosi skutečnějšího a lidštějšího. „Řeknu vám, co udělám. Poradím se o tom se svým právním zástupcem.“

„Jak se jmenuje?“

„Roy Lackner.“

„Je to kriminální právník?“

„Má všeobecnou praxi. Nějakou dobu pracoval jako veřejný obhájce.“

„Je to taky právní zástupce vašeho manžela?“

Zaváhala, pohlédla mi do obličeje a pak stranou. „Ne, není. Šla jsem za ním, abych zjistila, jak bych si stála, kdybych se s Jackem rozvedla. A mluvili jsme taky o Doris.“

„Kdy to bylo?“

„Včera odpoledne. Neměla bych vám všechny tyhle věci říkat.“

„Ale ano, měla.“

„Doufám, že máte pravdu,“ přikývla. „A taky doufám, že jste diskrétní.“

„Snažím se být.“

Jeli jsme do centra k Lacknerově kanceláři a cestou jsem jí vyprávěl všechno, co jsem o Fredovi věděl. „Může se otočit tak i tak,“ dodal jsem na závěr.

Totéž platilo i o Doris, ale myslel jsem, že to není třeba říkat.

Lacknerova kancelář byla v renovovaném domku na samotném okraji chudinské čtvrti centra. Vyšel nás uvítat k předním dveřím; byl to modrooký mladík se světlými vousy a dlouhými žlutými vlasy, které mu padaly téměř až na ramena. Vypadal příjemně a stisk ruky měl pevný.

Byl bych rád šel dovnitř a promluvil si s ním, ale Ruth Biemeyerová mi dala jasně najevo, že si to nepřeje. Její postoj byl majetnický a mě mimoděk napadlo, jestli mezi mladým mužem a starší ženou neexistuje nějaký bližší vztah.

Dal jsem jí jméno svého motelu. Pak jsem odjel na nábřeží, abych dal Paole padesát dolarů od její matky.

26. KAPITOLA

Monte Cristo byl dvoupatrový štukovaný hotel, který kdysi býval velkou soukromou rezidencí. Teď tam byla reklama na „zvláštní sazby pro víkendové pobyty“. Někteří z víkendových návštěvníků popíjeli v hale pivo z plechovek a házeli si mincí o to, kdo ho zaplatí. Úředník v recepci byl malý chlapík s obličejem panenky a s úzkostlivým pohledem, který se ještě zvýraznil, když mě uviděl. Myslím, že se pokoušel odhadnout, jestli jsem polda.

Neřekl jsem mu, jestli jsem nebo nejsem. Někdy jsem to neříkal ani sám sobě. Když jsem se ho zeptal, jestli je doma Paola Grimesová, překvapeně se na mě zadíval.

„Je to taková tmavá dívka s dlouhými černými vlasy. Má hezkou postavu.“

„Ach tak. Jo. Pokoj 312.“ Obrátil se a podíval se do přihrádky na klíče. „Není tady.“

Neobtěžoval jsem se ptaním, kdy se asi vrátí; nebylo pravděpodobné, že by to věděl. Nechal jsem jejích padesát dolarů v peněžence a zapamatoval jsem si číslo jejího pokoje. Než jsem z hotelu odešel, podíval jsem se do baru, který byl jakousi posthistorickou ruinou. Všechny dívky, které tam čekaly, měly světlé vlasy. Venku podél nábřeží byla celá řada žen s dlouhými černými vlasy, ale Paola mezi nimi nebyla.

Jel jsem do centra k budově redakce a nechal jsem auto na chodníku před ní u značky patnáctiminutového povoleného parkování. Betty byla v redakční místnosti u svého psacího stroje. Ručeji volně spočívaly na klávesách, pod očima měla matné modré kruhy a ústa měla nenamalovaná. Vypadala sklesle, a když mě uviděla, nijak zjevně se jí nálada nezlepšila.

„Co se děje, Betty?“

„Nedaří se mi nijak pořádně pohnout s tou záležitostí Mildred Meadové. Nemůžu toho o ní dost zjistit.“

„Tak proč ji nepožádáš o rozhovor?“

Zkřivila obličej, jako bych hrozil, že ji udeřím. „To není k smíchu.“

„Ani to nemělo být k smíchu. Mildred Meadová má v Santa Terese poštovní schránku číslo 121 na hlavní poště. Jestli ji nedokážeš najít přes tohle, bude pravděpodobně v některém z místních sanatorií.“

„Je nemocná?“

„Nemocná a stará.“

Bettiny oči a celý její obličej se změnily a změkly. „Co tady v Santa Terese proboha dělá?“

„Zeptej se jí. A až ti to řekne, pověz to mně.“

„Jenže nevím, ve kterém sanatoriu je.“

„Zavolej je všechny.“

„Proč to neuděláš ty?“

„Chci si promluvit s kapitánem Mackendrickem. Kromě toho můžeš takové telefonické pátrání obstarat líp než já. Znáš lidi tady ve městě a oni znají tebe. Jestli ji najdeš, neříkej nic, co by ji mohlo vystrašit. Neříkal bych ani to, že pracuješ pro noviny.“

„A co mám říct?“

„Co nejmíň. Zase se za tebou zastavím.“

Projel jsem centrem města k policejní stanici. Byl to zděný obdélník, který ležel jako špinavý sarkofág uprostřed asfaltovaného parkoviště. Po diskusi s ozbrojenou a uniformovanou ženskou hlídkou jsem se probojoval do Mackendrickovy kanceláře, která byla malá a smutná. Obsahovala velký pořadač, stůl a tři židle, na jedné z nichž seděl Mackendrick. Jediné okno bylo zamřížované.

Mackendrick studoval strojem popsaný list papíru, položený na stole před ním, a trvalo mu dlouho, než zdvihl hlavu. Byl bych rád věděl, jestli tím chce naznačit, že je důležitější než já, ale ne dost důležitý. Konečně zdvihl neproniknutelné oči a zadíval se na mě.

„Pan Archer. Myslel jsem, že už jste odjel z města nadobro.“

„Byl jsem v Arizoně vyzdvihnout to Biemeyerovic děvče. Její otec zařídil, že jsme přiletěli zpátky v jednom z tryskáčů společnosti.“

Jak jsem měl v úmyslu, na Mackendricka to udělalo dojem a trochu ho to vylekalo. Mnul si rukou vrásčitou tvář, jako by se chtěl přesvědčit o její kompaktnosti.

„Samozřejmě,“ kývl, „vy přece pracujete pro Biemeyera. Je to tak?“

„Ano, je.“

„Má na té Grimesové vraždě nějaký zvláštní zájem?“

„Koupil od Grimese obraz. Jsou určité pochybnosti o tom, jestli je to padělek nebo pravý nový Chantry.“

„Jestli s tím měl co dělat Grimes, je to nejspíš padělek. To je ten obraz, co byl ukraden?“

„Nebyl tak docela ukraden,“ vysvětloval jsem, „alespoň ne poprvé. Fred Johnson ho odnesl, aby na něm v uměleckém muzeu udělal nějaké testy. Někdo ho ukradl odtamtud.“

„Tohleto je Johnsonová historka?“

„Ano. Já jí věřím.“ I mně samotnému však zněla nepravděpodobně, když jsem ji předával dál.

„Já ne. A Biemeyer taky ne. Právě jsem s ním mluvil po telefonu.“ Mackendrick se s chladným potěšením usmál. Vyhrál nade mnou jedno kolo v nekonečné mocenské hře, která mu komplikovala život. „Jestli chcete pro Biemeyera dál pracovat, měl byste si s ním asi tyhle detaily ujasnit.“

„Není to můj jediný zdroj. Dost dlouho jsem s Fredem Johnsonem mluvil a nemyslím si, že je to zločinecký typ.“

„To je skoro každý člověk,“ ušklíbl se Mackendrick. „Všechno, co potřebují, je příležitost a tu Fred Johnson měl. Možná byli dokonce s Paulem Grimesem spolčení. To by byl přece prima trik, prodat falešného Chantryho a pak ho zase ukrást dřív, než se na to stačí přijít.“

„Taky jsem už na tuhle možnost myslel. Pochybuju ale, že to tak bylo. Fred Johnson by takovou akci nedokázal naplánovat a provést. A Paul Grimes je mrtvý.“

Mackendrick se naklonil dopředu s lokty opřenými o stůl tak, že levá dlaň a pravá pěst mu pod bradou tvořily kulový kloub. „Můžou do toho být zapletení ještě další lidé. Řekl bych, že skoro určitě jsou. Možná máme co dělat s bandou teploušů a narkomanů, co kradou obrazy.“ Rozpojil ruce a zašermoval si prsty před obličejem, čímž naznačoval divokost světa. „Věděl jste, že Grimes byl teplouš?“

„Ano. Jeho manželka mi to dnes ráno říkala.“

Kapitánovy oči se překvapeně rozšířily. „On má manželku?“

„Měl. Řekla mi, že už byli několik let rozvedení. Vede pod svým provdaným jménem v Copper City obchod s uměleckými potřebami.“

Mackendrick si tužkou udělal poznámku na kus žlutého papíru. „Je Fred Johnson taky teplouš?“

„Neřekl bych; má děvče.“

„Zrovna teď jste mi říkal, že Grimes měl manželku.“

„To je pravda, Fred by mohl být bisexuál. Ale strávil jsem s ním už dost dlouhou dobu a ničeho podezřelého jsem si nevšiml. A i kdyby byl, nedělá to z něj zloděje.“

„Ukradl obraz.“

„Vzal ho s vědomím a souhlasem majitelovy dcery. Fred je začínající znalec umění. Chtěl ověřit stáří a pravost toho obrazu.“

„To tvrdí teď.“

„Já mu věřím. Vážně si myslím, že nepatří do vězení.“

Mackendrickova dlaň a pěst se znovu spojily dohromady jako součástky nějakého stroje. „Platí vás Fred Johnson za to, co tady říkáte?“

„Platí mě Biemeyer, abych našel jeho obraz. Fred Johnson tvrdí, že ho nemá. Myslím, že je načase, abychom začali hledat někde jinde. Vlastně jsem to už dělal, i když víceméně náhodně.“

Mackendrick vyčkával. Vylíčil jsem mu, co jsem se dozvěděl o dřívějším životě Paula Grimese v Arizoně a o jeho vztahu k Richardu Chantrymu. Řekl jsem mu také o smrti nemanželského syna Mildred Meadové Williama a o tom, jak v létě 1943 Richard Chantry narychlo zmizel z Arizony.

Mackendrick zdvihl tužku a začal si na žlutý papír kreslit navzájem propojené čtverečky – sérii čtverečků jako náhodnou šachovnici, představující revíry města nebo jeho duše.

„To jsou pro mě úplně nové informace,“ přiznal konečně. „Jste si jistý, že jsou pravdivé?“

„Většinu z toho jsem se dozvěděl od šerifa, který měl na starosti vyšetřování vraždy Williama Meada. Jestli chcete, můžete si to u něj ověřit.“

„To udělám. Byl jsem v armádě, když sem Chantry přišel a koupil si ten dům u moře. Ale roku 1945 jsem demobilizoval a dal jsem se k policii; byl jsem jeden z mála lidí, kteří ho poznali osobně.“ Mackendrick mluvil, jako by jeho vzpomínky a historie města pro něj už byly téměř totožné. „Chodil jsem tam několik let na pláži jako pochůzkář, než jsem to dotáhl na seržanta, a tak jsem se taky seznámil s panem Chantrym. Dělal si starosti o svou bezpečnost. Často si stěžoval na lidi, kteří se mu potloukali kolem domu. Sám víte, jak moře a pláž vždycky přitahují cizí lidi.“

„Byl nervózní?“

„Asi by se to tak dalo říct. A každopádně to byl samotář. Nepamatuju, že by někdy pořádal večírek nebo že by aspoň pozval domů nějaké přátele. Pokud vím, žádné přátele ani neměl. Pořád byl jenom zavřený v tom domě s manželkou a s nějakým Ricem, který jim vařil. A pracoval. Pokud vím, nedělal nic jiného, než že pracoval. Někdy byl vzhůru a pracoval celou noc, a když jsem jel na první ranní objížďce kolem, ještě se u něj v domě svítilo.“ Mackendrick zdvihl oči, z nichž se na chvíli úplně vytratila přítomnost; teď se do nich opět vrátila a ohromila ho. „Jste si jistý, že pan Chantry byl teplouš? Nikdy jsem nepoznal ani jednoho z nich, co by měl rád pořádnou práci.“

Nezmínil jsem se o Leonardovi ze strachu, abych ho nezmátl ještě víc. „Jsem si tím poměrně jistý. Mohl byste se tady poptat.“

Mackendrick rozhodně zavrtěl hlavou. „To tedy ne, ne v tomhle městě. Pro Santa Teresu je to nárok na slávu – je pryč už pětadvacet let a pořád je to náš přední občan. A vy byste si měl taky dávat pozor na to, co o něm říkáte.“

„To je výhrůžka?“

„To je varování. Prokazuju vám tím vlastně laskavost. Paní Chantryová by vás mohla žalovat a nemyslete si, že by to neudělala. Místní noviny má tak omotané kolem prstu, že kdykoliv píšou něco o jejím manželovi, dávají jí to číst předem. Zvlášť když je řeč o jeho zmizení, musí se s tím zacházet v rukavičkách.“

„Co si myslíte, že se s ním stalo, kapitáne? Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„A já to taky oceňuju. Jestli to byl teplouš, jak říkáte vy, tak nepotřebujete žádnou další odpověď. Zůstal se svou ženou sedm let a pak už to prostě nemohl vydržet. To je jedna věc, které jsem si u teploušů často všiml. Jejich životy probíhají v cyklech, nedokážou jít rovnou cestou. A ta jejich cesta je těžší než u většiny z nás.“

Mackendrickovi se podařilo mě překvapit; v té jeho žulové tvrdosti byla přece jen žíla tolerantnosti.

„Tohle je oficiální teorie, kapitáne?“ zeptal jsem se. „Že Chantry prostě odešel z vlastní vůle? Žádná vražda? Žádná sebevražda? Žádný vyděračský nátlak?“

Mackendrick zhluboka hvízdavě nabral dech nosem a vypustil ho ústy. „Nerad bych zkoušel spočítat, kolikrát už mi někdo tuhle otázku položil. Řekl bych, že je to přímo moje oblíbená otázka,“ dodal ironicky. „A odpovídám na ni vždycky stejně. Nikdy jsme neobjevili žádné důkazy nasvědčující tomu, že by Chantryho někdo zabil nebo donutil odejít. Pokud se nám podařilo zjistit fakta, Chantry odtud odešel, protože chtěl začít nový život. A to, co mi říkáte o jeho sexuálním pozadí, to jen potvrzuje.“

„Předpokládám, že jeho dopis na rozloučenou se všemožně zkoumal.“

„Všemi možnými způsoby. Rukopis, otisky prstů, dopisní papír – všechno. Písmo, otisky a papír patřily Chantrymu. Žádné důkazy taky nenasvědčovaly tomu, že by ten dopis napsal pod nějakým nátlakem. A od té doby se za celých pětadvacet let neobjevily žádné nové důkazy. Já jsem na tom případě měl od začátku zvláštní zájem, protože jsem Chantryho znal, takže mi tohle všechno můžete věřit. Z nějakého důvodu už ho život tady v Santa Terese otrávil a přestal bavit, tak prostě zmizel.“

„Možná že se zase objevil, kapitáne. Fred Johnson si zřejmě myslí, že ten ukradený obraz je Chantry a to poměrně nedávný Chantry.“

Mackendrick mávl rukou v netrpělivém odmítavém gestu. „Na to bych chtěl slyšet názor někoho lepšího, než je Fred Johnson. A nevěřím té jeho pohádce, že byl obraz ukraden z muzea. Myslím si, že ho má někde schovaný. Jestli je to opravdu Chantry, tak stojí pořádné peníze. A pokud to náhodou nevíte, rodina Freda Johnsona je finančně úplně na dně. Jeho otec je beznadějný opilec, který už léta nemá žádnou práci, a jeho matka přišla o místo v nemocnici pro podezření z krádeží drog. A bez ohledu na to, jestli ho ztratil, prodal nebo někomu dal, Fred je za ztrátu toho obrazu podle zákona zodpovědný.“

„Dokud se mu to nedokáže, tak není.“

„Tohle na mě nezkoušejte, Archere. Jste právník?“

„Ne.“

„Tak si tady přestaňte na právníka hrát. Fred je tam, kam patří, a vy ne. A já mám schůzku s náměstkem koronera.“

Bez jakékoliv ironie jsem Mackendrickovi poděkoval za trpělivost. Řekl mi řadu věcí, které jsem potřeboval vědět.

Když jsem odcházel z policejní stanice, potkal jsem svého přítele Henryho Purvise, který šel právě dovnitř. Mladý náměstek koronera měl v očích nepřítomný rozzářený pohled veřejného zaměstnance, který se jde nechat vyfotografovat pro noviny. Když jsme se míjeli, ani nezpomalil.

Čekal jsem vedle jeho služebního auta. Hlídkové vozy přijížděly a odjížděly. Ve štčbetavém houfu nad námi přeletělo hejno špačků, sledováno na obloze prvními ranými stíny večera. Dělal jsem si starosti o to, co by se s Fredem mohlo stát ve vězení, a bylo mi líto, že jsem ho nedokázal dostat ven.

Purvis konečně vyšel ze stanice, kráčel pomaleji a s jistou dávkou sebedůvěry.

Oslovil jsem ho. „Co je nového?“

„Pamatujete se na tu mrtvolu, co jsem vám onehdy večer ukazoval v márnici?“

„Sotva bych na ni zapomněl. Jacob Whitmore, ten malíř.“

Purvis přikývl. „Přece jenom se neutopil v moři. Dneska odpoledne jsme dokončili velice pečlivou pitvu. Whitmore se utopil ve sladké vodě.“

„Znamená to, že byl zavražděn?“

„Pravděpodobně ano. Aspoň Mackendrick si to zřejmě myslí. Někdo ho utopil ve vaně a potom hodil do moře.“

27. KAPITOLA

Odjel jsem k Sycamore Pointu a zaklepal jsem na dveře domku Jacoba Whitmora. Otevřela mi dívka, kterou po sobě zanechal. Zapadající slunce jí zalévalo obličej narůžovělým svitem, takže musela přimhouřit oči. Zdálo se, že mě nepoznává.

Musel jsem jí připomenout, co jsem zač. „Byl jsem tady předevčírem večer. Koupil jsem od vás pár Jakových obrazů.“

Zastínila si oči a prohlížela si můj obličej. Ten její byl bledý a nesoustředěný. Světlé vlasy měla neučesané a rozčepýřené večerním větrem, který profukoval roklí.

„Jsou ty obrazy v pořádku?“ zeptala se.

„Jsou v pořádku.“

„Jestli chcete, ještě nějaké mám.“

„Promluvíme si o tom.“

Nechala mě vejít do předního pokoje. V podstatě se v něm nic nezměnilo, ale vládl tam ještě větší nepořádek. Jedna židle byla převrácená, na podlaze ležely láhve a na stole zbytky jídla.

Posadila se na stůl. Zdvihl jsem převrácenou židli a sedl jsem si obličejem k ní. „Mluvila jste dneska odpoledne s koronerem?“

Zavrtěla hlavou. „Nemluvila jsem s nikým, nebo se na to aspoň nepamatuj u. Omluvte prosím, jak to tady vypadá. Vypila jsem včera večer trochu moc vína a asi jsem potom řádila. Zdálo se mi… zdá se mi to tak nespravedlivé, že se Jake musel utopit.“ Chvíli bylo ticho a potom dodala: „Včera mě žádali o povolení k pitvě.“

„Dneska ji dělali. Jake se utopil ve sladké vodě.“

Znovu zavrtěla světlou hlavou. „Ne, neutopil. Utopil se v moři.“

„Jeho tělo se našlo v moři, ale zabila ho sladká voda. V tom můžete koronerovi věřit.“

Zadívala se na mě nechápavě přivřenýma očima. „Tomu nerozumím. Znamená to, že se utopil v nějakém potoce a tělo že se pak odplavilo do moře?“

„To je dost nepravděpodobné. Potoky jsou teď v létě mělké. Nejspíš to znamená, že byl utopen ve vaně nebo v nějakém bazénu a ten, kdo to udělal, tady hodil tělo do moře.“

„Tomu nevěřím.“ Rozhlédla se po místnosti, jako by se bála, že vrah na ni číhá někde za nábytkem. „Kdo by to Jakovi udělal?“

„To mi povězte vy, paní Whitmorová.“

Zavrtěla hlavou. „Nebyli jsme manželé. Jmenuju se Jessie Gablová.“ Když vyslovila své jméno, vyhrkly jí slzy. Zamrkala a slzy jí začaly stékat po tvářích. „Vy mi tady tvrdíte, že byl Jake zavražděn, viďte?“

„Ano.“

„Já to nechápu. Jake nikdy nikomu neublížil. Jenom mně, ale já mu to odpustila.“

„Oběti vraždy si to obvykle nezaslouží.“

„Jenže Jake neměl nic, co by stálo za ukradení.“

„Třeba měl. Paul Grimes od něj přece koupil nějaké obrazy.“

Přikývla. „To je pravda, koupil. Jenomže Grimesovi vlastně o ty obrazy vůbec nešlo. Byla jsem tady v pokoji, když s Jakém mluvil. Chtěl ho pumpnout o nějaké informace a ty jeho obrazy koupil jenom proto, aby ho přiměl k řeči.“

„O čem?“

„O tom druhém obraze. O tom, co mu ho Jake prodal den předtím na výstavě na pláži.“

„A Jake mu řekl, co chtěl vědět?“

„To nevím. Šli si o tom promluvit ven. Nechtěli, abych slyšela, co říkají.“

Vytáhl jsem svou fotografii Biemeyerová ukradeného obrazu a ukázal jsem jí ji ve světle přicházejícím od okna. „Je tohle ten obraz, který Jake den předtím Grimesovi prodal?“

Vzala mi fotografii z ruky a přikývla. „Rozhodně to tak vypadá. Je to vážně dobrý obraz a Jake za něj dostal spoustu peněz. Neprozradil mi, kolik to bylo, ale určitě to bylo několik stovek.“

„A Grimes ho pravděpodobně prodal za několik tisíc.“

„Vážně?“

„Nedělám si legraci, Jessie. Někdo ten obraz ukradl lidem, co ho od Grimese koupili. Najali si mě, abych ho našel.“

Posadila se zpříma a zkřížila nohy. „Nemyslíte si, že jsem ho ukradla já, že ne?“

„Ne. Nemyslím, že jste vůbec někdy něco ukradla.“

„Taky že ne,“ prohlásila pevně. „Nikdy jsem nic neukradla, jenom Jaka jeho ženě.“

„To není zločin.“

„Nevím,“ povzdechla si. „Jsem trestaná, jako by to zločin byl. A Jake taky.“

„Zemřít musí každý.“

„Doufám, že já už umřu brzy.“

Vyčkával jsem. „Než umřete, chtěl bych, abyste udělala něco pro Jaka.“

„Jak? Je už přece mrtvý.“

„Můžete mi pomoct najít člověka nebo lidi, co ho zabili.“ Vzal jsem jí fotografii z ochablých rukou. „Myslím si, že ho zabili kvůli tomuhle.“

„Ale proč?“

„Protože věděl nebo uhodl, kdo ten obraz namaloval. Abyste mi rozuměla, to je jenom můj názor. Nevím určitě, jestli to tak bylo, ale myslím si, že ano. Ten obraz je spojovacím článkem mezi dvěma muži, kteří byli zabiti – mezi Jakém a Paulem Grimesem.“

Když jsem to říkal, vzpomněl jsem si, že byl zabit ještě třetí muž – William Mead, jehož tělo se našlo v arizonské poušti roku 1943 a jehož matka byla na obraze znázorněna. Když se mi tyto skutečnosti dávaly v hlavě dohromady, jako by se pode mnou zatřásla země prvním nesmělým záchvěvem přicházejícího zemětřesení. Zrychlil se mi dech a v hlavě mi bušilo.

Naklonil jsem se přes zaneřáděný stůl. „Jessie, víte něco o tom, kde Jake ten obraz sehnal?“

„Koupil ho.“

„Kolik za něj zaplatil?“

„Nejmíň padesát dolarů, ale spíš to bylo ještě víc. Nechtěl mně prozradit, o kolik víc. Vzal si padesát dolarů, co jsem si schovávala – to byly peníze, co jsem měla v záloze pro případ, že bychom neměli na zaplacení nájmu. Říkala jsem mu, že je blázen, když za ten obraz dává hotové peníze, že by ho měl yzít do prodeje za provizi, ale on mi tvrdil, že je to příležitost, aby něco vydělal. A měl asi pravdu.“

„Viděla jste někdy toho člověka, od kterého ho koupil?“

„To sice ne, ale byla to nějaká žena. To mi řekl.“

„Jak stará žena?“

Jessie rozpřáhla ruce před sebe jako někdo, kdo se chce přesvědčit, jestli prší. „To mi Jake neřekl, nebo se tomu spíš nedá věřit. Tvrdil, že to byla nějaká starší žena, ale to neznamená, že to tak doopravdy bylo. Řekl by mi, že už byla starší, i kdyby jí bylo třeba sedmnáct. Věděl, že jsem na mladé holky žárlila. A taky jsem měla proč.“

V očích se jí objevily slzy. Nevěděl jsem, jestli jsou to slzy zlosti nebo smutku. Zdálo se, že její nálada neustále kolísá mezi těmito dvěma póly. Se mnou to bylo stejné; vyslýchání vdov zavražděných mužů už mě začínalo unavovat. Měl jsem však ještě další otázky.

„Ta žena přinesla ten obraz sem do domu?“

„Ne, už jsem vám říkala, že jsem ji vůbec neviděla. Přinesla ho jednu sobotu na nábřeží. Jake v posledních letech kromě malování kupoval a prodával obrazy na sobotních uměleckých výstavách. Tenhle obraz koupil taky tam.“

„Jak je to dlouho?“

Chvíli trvalo, než mi odpověděla; snad se dívala zpět na monotónní procesí dnů, které jí připadaly jeden jako druhý – slunce a moře, víno a marihuana, smutek a chudoba.

„Už to musí být nejmíň dva měsíce; tehdy někdy to aspoň bylo, když si vzal moje poslední peníze. A když ten obraz prodal Paulu Grimesovi, nedal mi je zpátky a nechal si všechno. Nechtěl, abych věděla, kolik to bylo. Ale od té doby jsme z těch peněz žili.“

Rozhlédla se po místnosti. „Jestli se tomuhle dá říkat život.“

Vytáhl jsem z peněženky dvacetidolarovku a položil jsem ji na stůl. Zamračila se nejdřív na ni a potom na mě.

„Za co to je?“

„Za informace.“

„Moc jsem vám toho říct nemohla, Jake s tím obchodem dělal hrozné tajnosti. Zřejmě si myslel, že narazil na něco velkého.“

„Já si to myslím taky; přinejmenším za něčím velkým šel. Mohla byste se pokusit získat pro mě ještě nějaké informace?“

„Jaké?“

„O tom, odkud se tenhle obraz vzal.“ Ukázal jsem ji znovu portrét Mildred Meadové. „Od koho ho Jake koupil. A cokoliv dalšího, co o něm dokážete vypátrat.“

„Můžu si tu fotku nechat?“

„Ne, je to jediná, kterou mám. Budete ho muset popsat.“

„Ale komu?“

„Obchodníkům na sobotní umělecké výstavě. Znáte se s nimi přece?“

„Většinou ano.“

„Tak dobře. Když objevíte něco, co se mi bude hodit, dám vám další dvacku. Když mi budete moct říct jméno nebo adresu ženy, co ten obraz Jakovi prodala, dám vám stovku.“

„Stovka by mi píchla.“ Dívala se však na mě, jako by nevěřila, že ji někdy v životě uvidí. „Jake a já jsme měli smůlu. Od té doby, co se dal dohromady se mnou, měl pořád jen smůlu.“ Hlas měla chraptivý. „Přála bych si, abych mohla umřít místo něj.“

„To si nepřejte. Už tak všichni umíráme dost brzo.“

„Pro mě nemůže nic být moc brzo.“

„Jen chvilku počkejte, život pro vás zase začne. Jste ještě mladá, Jessie.“

„Připadám si stará jako tyhle kopce.“

Venku právě zapadlo slunce. Jeho záře se rozprostírala nad mořem jako záře obrovského požáru a zdálo se, jako by hořela i samotná voda.

28. KAPITOLA

Když jsem dojel do centra, rudá obloha už tmavla. Obchody byly plné světla a nebyli v nich téměř žádní zákazníci. Zaparkoval jsem poblíž budovy redakce a vyšel jsem po schodech do redakční místnosti; byla úplně prázdná.

V chodbě za mnou se chraptivým a nesmělým hlasem ozvala nějaká žena: „Přejete si něco, pane?“

„Ano, hledám Betty.“

Byla to malá šedovlasá sympatická žena se silnými brýlemi, zvětšujícími její oči. Prohlížela si mě s důkladnou, ale přátelskou zvědavostí.

„Vy jste určitě pan Archer.“

Přisvědčil jsem.

Žena se mi představila jako paní Fay Brightonová, redakční archivářka. „Betty Jo mě prosila, abych vám od ní předala vzkaz. Říkala, že se sem vrátí nejpozději do půl osmé.“ Podívala se na malé zlaté hodinky na zápěstí a přidržela si je blízko u očí. „To bude za chvilku, neměl byste dlouho čekat.“

Paní Brightonová se vrátila za přepážku, kde byly její kartotéky. Čekal jsem půl hodiny a naslouchal jsem večerním zvukům vyprazdňujícího se města. Pak jsem zaklepal na její dveře.

„Betty už sem možná nepřijde, třeba šla domů. Víte, kde bydlí?“

„Abych řekla pravdu, nevím; aspoň ne od té doby, co se rozvedla. Ale můžu vám to najít.“

Otevřela telefonní seznam a na kousek papíru přepsala Bettino číslo a adresu: Seabrae Apartments, číslo 8, telefon 967-9152. Potom vytáhla zpod přepážky telefon. Když jsem vytáčel číslo a poslouchal, upřeně se na mě dívala. Bettin telefon zazvonil dvanáctkrát, než jsem zavěsil.

„Řekla vám něco o tom, kam jde?“

„Ne, ale hodně telefonovala. Několikrát volala z tohohle telefonu, takže jsem ji chtě nechtě poslouchala. Volala do různých sanatorií tady ve městě a pokoušela se najít nějakou svou příbuznou. Aspoň to tvrdila.“

„Říkala její jméno?“

„Myslím, že to byla Mildred Meadová; vlastně to vím docela jistě. A taky mám dojem, že ji našla. Vypadla odtud hrozně rychle a v očích měla takové to světlo – znáte to! – mladá novinářka, která je něčemu na stopě.“ Dlouze si povzdechla. „Se mnou to kdysi bývalo taky tak.“

„Řekla vám, kam jde?“

„To tedy neřekla,“ usmála se paní Brightonová pobaveně. „Ta když za něčím jde, neřekla by ani nejlepšímu příteli, kolik je hodin. Začala s novinařinou dost pozdě, víte, a pořádně ji to chytlo. Ale to vy nejspíš všechno víte, když jste její přítel.“

Nevyslovená otázka zůstala viset ve vzduchu mezi námi.

„Ano,“ přikývl jsem, jsem její přítel. Jak je to dlouho, co odešla?“

„Už to musí být aspoň dvě hodiny nebo ještě víc.“ Podívala se na hodinky. „Mám dojem, že odcházela asi o půl šesté.“

„Jela autem?“

„To nevím. A taky mi nijak nenaznačila, kam má namířeno.“

„Kam chodívá na večeři?“

„Různě, občas ji vídám U čajové konvice. To je docela dobrý automat kousek odtud v téhle ulici.“ Paní Brightonová ukázala palcem směrem k moři.

„Kdyby se sem vrátila, předáte jí ode mě vzkaz?“ zeptal jsem se.

„Ráda bych to udělala, jenže už tady nebudu. Celý den jsem nic nejedla a vlastně jsem tady jenom čekala na vás, abych vám vyřídila Bettin vzkaz. Jestli jí chcete něco napsat, položím jí to na stůl.“

Přisunula ke mně přes přepážku malý lístek čistého papíru. Napsal jsem na něj: „Mrzí mě, že jsem tě nezastihnul. Ještě se tu někdy během večera zastavím a pak mě najdeš v motelu.“

Podepsal jsem svůj vzkaz Lew. Po chvíli váhání jsem nad své jméno připsal: Miluju tě. Složil jsem lístek a dal jsem ho paní Brightonové, která ho zanesla do redakční místnosti.

Když se vrátila, byla trochu začervenalá a dívala se na mě poněkud rozpačitě; měl jsem dojem, že si můj vzkaz přečetla. Náhle mě zamrazilo a měl jsem chuť vzít si ho zpátky a škrtnout slova, která jsem do něj připsal. Pokud jsem si vzpomínal, několik let jsem je už žádné ženě nenapsal ani neřekl. Nyní mi však ulpívala v mysli jako záchvěv bolesti nebo naděje.

Došel jsem podél bloku k červené neónové reklamě Čajové konvice a zašel jsem pod ni. Bylo už skoro osm hodin – poměrně pozdě pro návštěvníky automatů – a uvnitř to vypadalo dost opuštěně. U prodejního pultu nebyla fronta a u stolů sedělo jen pár postarších hostů.

Uvědomil jsem si, že jsem od rána nejedl. Vzal jsem si talíř, nechal jsem si na něj dát rostbíf a zeleninu a odnesl jsem si ho ke stolu, od kterého jsem mohl pozorovat celý automat. Zdálo se mi, že jsem se dostal do nějakého jiného města, do města v rekonvalescenci, kde bitvy lásky už skončily a já jsem byl pouze jedním ze stárnoucích veteránů.

Nijak se mi ten pocit nelíbil. Nic se na něm nezměnilo ani tehdy, když dovnitř vešla paní Brightonová. Když však přišla s podnosem do jídelny, vstal jsem a pozval jsem ji, aby se posadila ke mně.

„Děkuju, strašně nerada jím sama. Stejně i tak trávím sama dost času od té doby, co mi zemřel manžel.“ Nesměle se na mě napolo usmála, jako by se mi omlouvala za to, že se zmínila o své ztrátě. „Vy žijete sám?“

„Bohužel ano. Rozvedli jsme se s manželkou už před několika lety.“

„To je mi líto.“

„Mně to bylo taky líto, ale jí ne.“

Paní Brightonová se zahloubala do svých makarónů se sýrem. Pak si přidala do čaje mléko a cukr, zamíchala ho a zvedla ho k ústům.

„Znáte se s Betty dlouho?“

„Seznámili jsme se předevčírem na jednom večírku. Psala o něm pro noviny.“

„Měla o něm psát. Jestli ale máte na mysli ten večírek u paní Chantryové, tak neodevzdala vůbec nic, co by se dalo použít. Zakousla se do jednoho případu vraždy a už dva dny nemyslí na nic jiného. To víte, je to hrozně ambiciózní děvče.“

Paní Brightonová široce rozevřela oči a upřela na mě jeden ze svých neproniknutelných pohledů. Nevěděl jsem, jestli se mě snaží varovat nebo jestli je to obyčejný rozhovor s cizím člověkem.

„Vy máte s tou vraždou taky něco společného?“ zeptala se,

„Ano, jsem soukromý detektiv.“

„Můžu se zeptat, pro koho pracujete?“

„Zeptat se můžete, ale raději vám to neřeknu.“

„No tak.“ Usmála se uličnickým úsměvem, který jí zvrásnil obličej, ale přesto ho nějakým zvláštním způsobem vylepšil. „Já už přece nejsem reportérka. Nemluvíte pro noviny.“

„Pro Jacka Biemeyera.“

Zdvihla namalované obočí. „Sám pan nejvyšší je zapletený do vraždy?“

„Jen nepřímo. Koupil si obraz, který byl později ukraden, a najal mě, abych ho našel.“

„A našel jste ho?“

„Ještě ne, ale pracuju na tom. Tohle je třetí den.“

„A žádný pokrok?“

„Nějaký ano. Ten případ se pořád rozrůstá. Je v něm už další vražda – Jacob Whitmore.“

Paní Brightonová se ke mně náhle naklonila, takže loktem vylila zbytek svého čaje. „Jake se před třemi dny utopil, nešťastnou náhodou se utopil v moři.“

„Utopil se ve sladké vodě,“ opravil jsem ji, „a někdo ho potom hodil do moře.“

„Ale to je hrozné. Já jsem Jaka znala. Znala jsem ho, ještě když chodil na střední školu. Dělával pro nás poslíčka. Byl to ten nejneškodnější člověk, jakého jsem kdy viděla.“

„Často jsou zavražděni právě neškodní lidé.“

Když jsem to říkal, vzpomněl jsem si na Betty a představil jsem si v duchu její obličej i její pevné neškodné tělo. Hruď mi sevřela horkost a tíseň; mimoděk jsem se zhluboka nadechl a vydechl, přičemž jsem sotva slyšitelně zavzdychal.

„Co se děje?“ zeptala se paní Brightonová.

„Nenávidím to, když vidím lidi umírat.“

„To jste si tedy vybral divnou profesi.“

„Já vím. Jenomže aspoň občas mám možnost nějaké vraždě zabránit.“

A občas dám také k nějaké vraždě podnět. Snažil jsem se, aby se tahle myšlenka a myšlenka na Betty nespojily v jednu, ale obě dvě se k sobě tulily jako spiklenci.

„Dojezte tu zeleninu,“ napomenula mě paní Brightonová. „Chlap potřebuje co možná nejvíc vitamínů.“ Stejným věcným tónem pak dodala: „Vy si o Betty Jo Siddonovou děláte starosti, viďte?“

„Ano, dělám.“

„Já taky. Zvlášť od té chvíle, co jste mi řekl, že Jake Whitmore byl zavražděn. Někdo, koho jsem znala celý život – to už se vás pořádně dotkne. A kdyby se mělo něco stát Betty…“ Zajíkla se a pokračovala hlubším hlasem: „Mám to děvče ráda, a kdyby se jí něco mělo stát… prostě, udělala bych pro ni cokoliv.“

„Co myslíte, že se jí stalo?“

Rozhlédla se po místnosti, jako by hledala nějaké znamení nebo nějakého proroka. Bylo tam však jen pár starých lidí, sedících u jídla.

„Betty se zbláznila do Chantryho případu,“ povzdechla si. „V poslední době o něm moc nemluvila, ale já už poznám, jak se to projevuje. Sama jsem na tom kdysi byla stejně, už je to přes dvacet let. Chtěla jsem Chantryho najít, přivést ho zpátky živého a stát se nejslavnější novinářkou své doby. Dokonce jsem si na základě jedné stopy vymámila cestu na Tahiti. Gauguin byl jedním z malířů, kteří Chantryho nejvíc ovlivnili, víte? Ale na Tahiti nebyl. A Gauguin už taky ne.“

„Myslíte si ale, že Chantry je naživu?“

„Tehdy jsem si to myslela, ale dneska už nevím. Je to zvláštní, jak když zestárnete, změníte názor na spoustu věcí. Vy už jste dost starý, abyste věděl, jak to myslím. Když jsem byla ještě mladší, představovala jsem si, že Chantry udělal to, co bych byla ráda udělala já sama. Udělal na tohle mrňavé městečko dlouhý nos a odešel z něj pryč. Bylo mu teprve třicet nebo tak nějak, když zmizel. Měl před sebou ještě tolik času, kolik ho jen potřeboval – dost času na druhý život. Teď, když už se můj vlastní čas krátí, si nejsem tak jistá. Myslím, že je docela dobře možné, že ho někdo před těmi lety zavraždil.“

„Kdo měl důvod ho zabít?“

„To nevím, třeba jeho manželka. Manželky často mají důvod. Nikde mě necitujte, ale řekla bych, že by toho byla schopná.“

„Vy ji znáte?“

„Dost dobře, nebo jsem ji aspoň dost dobře znávala. Dává si hodně záležet na reklamě. Když jsem skončila s novinařinou, přestala se o mě úplně zajímat.“

„Znala jste samotného Chantryho?“

„Toho jsem neznala vůbec. Byl to samotář, víte? Bydlel v tomhle městě sedm nebo osm let a lidi, kteří ho znali osobně, byste spočítal na prstech jedné ruky.“

„Můžete mi některé z nich jmenovat?“

„Na jednoho si vzpomínám,“ odpověděla. „Jake Whitmore Chantryho znal, doručoval mu noviny. Myslím, že právě proto, že znal Chantryho, se sám stal malířem.“

„Rád bych věděl, jestli byl zavražděn taky právě proto, že znal Chantryho.“

Paní Brightonová si sundala své silné brýle a otřela si je krajkovým kapesníkem. Pak si je znovu nasadila a pečlivě si mě prohlížela.

„Nejsem si úplně jistá, jestli vám rozumím. Mohl byste mi vysvětlit, co tím myslíte, a pokud možno jednoslabičnými slovy? Mám za sebou těžký den.“

„Mám takový pocit, že je Chantry možná tady ve městě. Je to vlastně víc než jen pocit. Ten ukradený obraz Jacka Biemeyera byl pravděpodobně Chantry. Než se k Biemeyerovi dostal, prošel rukama dvou lidí – Jaka Whitmora a Paula Grimese. Asi víte, že Whitmore i Grimes jsou mrtví.“

Sklonila šedou hlavu jakoby pod tíhou těchto skutečností. „Pane Archere, vy myslíte, že Betty je v nějakém pořádném maléru, viďte?“

„Mohla by být.“

„Můžu nějak pomoct? Chcete, abych začala obtelefonovávat sanatoria?“

„Ano. Ale buďte prosím vás opatrná. Neříkejte žádná jména. Máte starou tetu, která potřebuje ústavní péči. Požádejte je, aby vám popsali svoje zařízení. Dávejte pozor na provinilé hlasy a na jakékoliv jiné podezřelé příznaky.“

„To mi půjde dobře,“ poznamenala suše. „S tím mám bohaté zkušenosti z kanceláře. Jenom si nejsem jistá, jestli to je ten nejlepší způsob.“

„A co byste navrhovala?“

„Nemám na mysli nic konkrétního. To záleží na tom, z jaké teorie budeme vycházet. Podle vás Betty našla sanatorium, kde je Mildred Meadová, vylákali ji tam a potom ji unesli? Není to trochu moc melodramatické?“

„Melodramatické věci se stávají každý den.“

„Asi máte pravdu,“ povzdechla. „V kanceláři o nich taky dost často slyším. Není ale zrovna tak dobře možné, že je Betty prostě něčemu na stopě a že se každou chvíli objeví?“

„Možné to je,“ souhlasil jsem. „Ale nezapomínejte, jak skončil Jake Whitmore – utopením. A Paul Grimes skončil tak, že ho utloukli k smrti.“

Její obličej vstřebal moje námitky a ztěžkl jako stará houba, vstřebávající vodu. „Samozřejmě, máte pravdu. Musíme udělat všechno, co je v našich silách. Ale neměli bychom s tím jít na policii?“

„Jakmile pro ně budeme mít něco konkrétního. Mackendrick se těžko přesvědčuje.“

„To mi povídejte. Tak dobře, kdybyste mě potřeboval, budu v kanceláři.“

Dala mi číslo kanceláře a já jsem si ho zapsal. Ještě jsem ji požádal, aby mi napsala seznam sanatorií a jejich čísel, až do nich bude volat.

29. KAPITOLA

Když jsem vyjížděl do tmavého kopce k Biemeyerovu domu, cítil jsem se vztekle a bezmocně. Dům byl zářivě osvětlený, ale naprosto tichý.

Dveře mi otevřel Biemeyer, který v ruce pevně svíral sklenici. Vzbuzoval dojem, že pití je to jediné, co ho drží na nohou; zdálo se mi, že mu ochabují ramena, kolena i obličej.

„Co tady sakra chcete?“ Hlas měl chraptivý a drsný, jako by hodně křičel.

„Rád bych si s vámi vážně promluvil, pane Biemeyere.“

„To si dokážu přeložit – chcete další peníze.“

„Zapomeňte aspoň jednou na peníze. Nemám o vaše peníze zájem.“

Udiveně se na mě zadíval; vytáhl své peníze na stožár a já jsem jim nezasalutoval. Pak se mu obličej pomalu zase vyjasnil a kolem tmavých nepřátelských očí se objevily vrásky.

„Znamená to, že mi nepošlete účet?“

Byl jsem v pokušení otočit se k němu zády a odejít a před odchodem ho možná ještě udeřit. Biemeyer a jeho domácnost však měli informace, k nimž jsem se musel dostat. A když jsem pro ně pracoval, měl jsem u policie postavení, jaké bych nijak jinak nezískal.

„Uklidněte se, prosím,“ ozval se jsem se. „Ty peníze, které jste mi dal jako zálohu, budou pravděpodobně stačit. Jestli nebudou, pošlu vám účet. Koneckonců jsem vám přivedl zpátky vaše dceru.“

„Ale ten obraz ne.“

„Na tom obraze taky pracuju a nějaké výsledky už mám. Můžeme si tady někde v klidu pohovořit?“

„Ne,“ odsekl, „nemůžeme. Chci po vás jen to, abyste respektoval soukromí mého domu. Jestli to nedokážete, táhněte k čertu.“

Teď už nebyla pevná ani sklenice, kterou držel v ruce. Zamával s ní v jakémsi řečnickém gestu a vylil trochu alkoholu na naleštěnou podlahu. Jako by rozlití alkoholu bylo v jeho rodině smluveným signálem, objevila se za ním paní Biemeyerová. O kus dál vzadu, napůl skrytá okrajem stěny, stála tichá a nehybná Doris.

„Myslím, že by sis s ním měl promluvit, Jacku,“ prohlásila Ruth Biemeyerová. „Za těch posledních pár dnů jsme hodně zkusili a přežili jsme to do značné míry právě díky panu Archerovi.“

Její obličej byl klidný a bezvýrazný; oblečená byla ve večerních šatech. Hlas měla zcela odevzdaný. Domýšlel jsem se, že pravděpodobně uzavřela smlouvu se silami, o nichž věřila, že řídí její osud: vraťte mi Doris a já se usmířím s Jackem. A Doris byla tady, stála jako indiánská socha ve vzdáleném koutě domu.

Biemeyer se dál nehádal; dokonce ani nedal najevo, že poznámku své ženy slyšel. Otočil se prostě na podpatku a vedl mě domem do své pracovny. Když jsme šli kolem Doris, nejisté se na mě smířlivě usmála. Oči měla lesklé a vystrašené.

Biemeyer se posadil ke svému stolu před fotografii měděného dolu. Postavil sklenici a otočil židli směrem ke mně. „Tak dobře. Co ode mě chcete teď?“

„Hledám dvě ženy; myslím, že by mohly být pohromadě. Jedna z nich je Betty… Betty Jo Siddonová.“

Biemeyer se naklonil dopředu. „Ta novinářka ze společenské rubriky? Neříkejte, že se ztratila.“

„Teprve dnes večer, ale možná je v nebezpečí. Mohl byste mi pomoct ji najít.“

„Nechápu jak, neviděl jsem ji už několik týdnů. Nechodíme moc často na večírky.“

„Neztratila se na žádném večírku, pane Biemeyere. Nevím určitě, jak se to stalo, ale myslím si, že šla do nějakého sanatoria tady ve městě a tam jí něco udělali. Každopádně je to teorie, které se musím držet.“

„A co s tím vším mám společného já? V životě jsem v žádném sanatoriu nebyl.“ Povýšeně se na mě podíval a sáhl po sklenici.

„Slečna Siddonová hledala Mildred Meadovou.“

Trhl rukou a uchopil sklenici, přičemž si část jejího obsahu vylil na kalhoty. „Nikdy jsem o ní neslyšel,“ prohlásil nepřesvědčivě.

„Byla námětem toho obrazu, po kterém pátrám. Musel jste ji přece poznat.“

„Jak?“ zeptal se. „Nikdy v životě jsem tu ženskou neviděl. Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Mildred Meadová. Koupil jste jí ten dům v Chantryho kaňonu, už je to pěkných pár let. To byl dost štědrý dárek pro ženu, o které tvrdíte, že jste ji nikdy neviděl. Mimochodem, vaše dcera Doris skončila včera večer právě v tom domě. Usadila se tam teď nějaká komuna. Mildred jim před několika měsíci dům prodala a přestěhovala se sem. Neříkejte mi, že tohle všechno nevíte.“

„Neřeknu vám vůbec nic.“

Biemeyerův obličej zrudl zuřivostí. Zdvihl se a já jsem čekal, že se mě pokusí udeřil. Místo toho se vyřítil z místnosti.

Myslel jsem, že tím náš rozhovor skončil. Vrátil se však s čerstvě naplněnou sklenicí a posadil se znovu proti mně. V obličeji se mu objevily bledé skvrny.

„Vy jste si mě prošetřoval?“

„Ne.“

„To vám nevěřím. Jak jste se dozvěděl o Mildred Meadové?“

„Slyšel jsem její jméno v Arizoně – společně s vaším.“

Povzdechl si. „Lidi mě tam nenávidí. Byly doby, kdy jsem musel zavřít hutě a polovina Copper City přišla o práci. Vím, jaký je to pocit – sám jsem taky vyrůstal v Copper City. Ještě před válkou jsme doma často neměli ani desetník nazbyt. Pracoval jsem celou dobu, kdy jsem byl na střední škole, a abych se udržel na univerzitě, hrál jsem fotbal. To vy ale asi všecko víte.“

Zasvěceně jsem se na něj podíval. Nebylo to nijak těžké – teď už jsem to věděl.

„Mluvil jste s Mildred?“ zeptal se.

„Ne. Neviděl jsem se s ní.“

„Teď už je z ní stařena, ale za starých časů se hned tak něco takového nevidělo. Nádhera.“ Rozevřel a znovu sevřel volnou ruku a vypil část obsahu své sklenice. „Když jsem se jí konečně zmocnil, stálo to všechno za to – všechna ta práce a ty zatracené fotbalové zápasy, co mi rozežíraly kosti. Teď už je ale stará; konečně zestárla.“

„Je tady ve městě?“

„Víte, že tady je, jinak byste se mě na to neptal. Nebo tady aspoň byla.“ Vztáhl svou volnou ruku a uchopil mě za rameno. „Jenom to neříkejte Ruth, je bláznivě žárlivá. Víte, jak to s ženami chodí.“

Hned za otevřenými dveřmi pracovny se něco kmitlo ve světle. Ve dveřích se objevila Ruth Biemeyerová a šlapala na paty vlastnímu stínu.

„To není pravda, že jsem bláznivě žárlivá,“ prohlásila. „Občas jsem snad byla žárlivá, ale to ti nedává právo takhle mluvit.“

Biemeyer vstal a otočil se k ní; byl o něco menší než ona na vysokých podpatcích. Obličej měl posetý vráskami hořké nenávisti, dodávajícími mu charakter, který mu jinak chyběl.

„Užírala ses žárlivostí,“ ušklíbl se. „Celý život ses užírala žárlivostí. Nechtělas mi dát normální sex, a když jsem ho našel u jiné ženy, nemohla ses s tím smířit. Dělalas zatraceně všechno, cos mohla, abys nám to znemožnila. A když se ti to nepovedlo, vyštvalas ji z města.“

„Styděla jsem se za tebe,“ prohlásila sžíravě sladce. „Běhals za tou ubohou stařenou, když byla tak nemocná a unavená, že sotva chodila.“

„Mildred není tak stará. Má v jednom malíčku víc sexu, než tys kdy měla v celém těle.“

„Co ty víš o sexu? Tys hledal matku a ne manželku.“

„Manželku?“ Přelétl místnost předstíraně užaslým pohledem. „Žádnou manželku tady nevidím. Vidím jenom ženskou, která mě odrovnala, když jsem byl v nejlepších letech.“

„Protože sis vybral tu starou čarodějnici.“

„Takhle o ní nemluv!“

Jejich hádka měla od samého začátku vědomě dramatický aspekt. Když mluvili, dívali se koutkem oka na mě, jako bych byl jejich soudce nebo rozhodčí. Myslel jsem na jejich dceru Doris a byl bych rád věděl, jestli stejným způsobem používali i jí jako posluchače a katalyzátoru svých hádek.

Připomněl jsem si Dorisinu vzpomínku na scénu, kdy byla schovaná v koupelně v koši na prádlo, a začal se mě znovu zmocňovat vztek. Tentokrát jsem ho držel pod pokličkou – Dorisini rodiče mi prozrazovali některé z věcí, které jsem potřeboval vědět. Teď se však oba dívali na mě, jako by se ujišťovali, jestli neztratili posluchače.

„Proč jste koupila ten obraz Mildred Meadové a pověsila ho tady na stěnu?“ zeptal jsem se Ruth Biemeyerové.

„Nevěděla jsem, že je to Mildred Meadová. Je to idealizovaný portrét a z ní je dneska vrásčitá stará baba. Proč bych ji měla s tím obrazem nějak spojovat?“

„Ale ano, vědělas to,“ skočil jí do řeči Biemeyer. „A pořád ještě vypadala líp než ty v nejlepších letech. To byla právě ta věc, cos nemohla vystát.“

„Tys byl ta věc, co jsem ji nemohla vystát.“

„Aspoň to teď přiznáváš. Dřív jsi vždycky předstírala, že za všechno můžu jen já. Byl jsem King Kong z Copper City a tys byla jemná panna. Teď už nejsi ani tak jemná, ani tak panenská.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Vypěstovala jsem si jizvy. Potřebovala jsem je.“

Začínalo se mi z nich dělat nanic. Podobné hádky, jako byla ta jejich, jsem zažil i já sám, když se rozpadalo moje manželství. Po nějaké době dospívaly do bodu, kdy už se neříkalo nic prospěšného a nic, co by bylo úplně pravdivé.

Cítil jsem kyselý zvířecí vztek jejich těl a slyšel jsem jejich rychlý nepravidelný dech. Stoupl jsem si mezi ně tváří k Biemeyerovi.

„Kde je Mildred?“ zeptal jsem se. „Chci s ní mluvit.“

„Nevím, vážně ne.“

„Lže,“ prohlásila žena. „Přivedl ji sem do města a sehnal jí byt na nábřeží. Mám v tomhle městě přátele a vím, co se tady děje. Viděli ho, jak vyšlapává cestičku k jejím dveřím; chodil za ní každý den.“ Obrátila se k manželovi. „Co jsi to vlastně vůbec za zrůdu, když utíkáš z domova, aby ses miloval s nějakou bláznivou starou ženskou?“

„Nemiloval jsem se s ní.“

„Tak co jste dělali?“

„Povídali si. Trochu jsme se napili a povídali jsme si spolu. To bylo všechno.“

„Prostě jen takové nevinné přátelství, co?“

„Přesně tak.“

„A nikdy to nic jiného nebylo,“ dodala ironicky.

„To netvrdím.“

„A co vlastně tvrdíš?“

Napřímil se a prohlásil: „Miloval jsem ji.“

Podívala se na něj, jako by byla ztracená. Připadalo mi, že jí to ještě nikdy předtím neřekl. Rozplakala se, posadila se na jeho židli a uslzený obličej sklonila až téměř ke kolenům.

Biemeyer vypadal rozčileně a téměř zmateně. Vzal jsem ho za paži a odvedl jsem ho na druhý konec místnosti.

„Kde je Mildred teď?“

„Nevím, kam odešla; už jsem ji několik týdnů neviděl. Pohádali jsme se kvůli penězům. Samozřejmě jsem se o ni staral, ale ona chtěla ještě víc. Chtěla, abych jí sehnal dům se služebnictvem a s ošetřovatelkou, která by se o ni starala. Mildred měla vždycky velké nároky.“

„A vy jste za ně nechtěl platit.“

„Ne, to jsem nechtěl. Byl jsem ochotný zaplatit svůj podíl, ale Mildred taky nebyla na mizině. A stárla – už je jí přes sedmdesát. Říkal jsem jí, že se každá žena musí přizpůsobit, když jí mine sedmdesátka. Nemůže čekat, že si bude pořád žít jako královna.“

„Kam odešla?“

„To vám nemůžu říct. Vůbec mi nedala vědět a před několika týdny se odstěhovala. Tvrdila, že bude bydlet někde u příbuzných.“

„Tady ve městě?“

„Nevím.“

„Nezkoušel jste ji najít?“

„Proč bych to dělal?“ odsekl Biemeyer. „Proč bych to sakra dělal? Už mezi námi nic nebylo. S těmi penězi za dům v Chantryho kaňonu měla dost, aby jí to stačilo až do smrti. Nic jsem jí nedlužil. Upřímně řečeno, už mně začínala lézt na nervy.“

Biemeyer mně taky, ale zůstal jsem s ním. „Potřebuju se s ní nějak spojit a vy byste mi mohl pomoct. Máte nějaké známé v pobočce Jihozápadní spořitelny v Copper City?“

„Znám se s tamějším ředitelem Delbertem Knappem.“

„Můžete od něj zjistit, kde si Mildred Meadová nechává proplácet šeky na hypotéku?“

„Mohl bych to zkusit.“

„Můžete udělat víc než to jen zkusit, pane Biemeyere. Nerad na vás naléhám, ale tohle může být otázka života nebo smrti.“

„Čí smrti? Mildrediny?“

„Možná taky. Momentálně mám ale větší starost o Betty Siddonovou. Pokouším se ji najít prostřednictvím Mildred. Spojíte se s Delbertem Knappem?“

„Dneska večer se mi to možná nepovede; stejně by u sebe doma ty informace neměl.“

„A co Mildredini místní známí? Pomůžete mi s nimi?“

„Rozmyslím si to. Musíte ale chápat, že nechci, aby se moje jméno dostalo do novin. Nechci, aby bylo vůbec nějakým způsobem dáváno do souvislosti s Mildred. Abych řekl pravdu, čím víc o tom přemýšlím, tím míň se mi chce nějak se do toho zaplést;’

„Možná je v sázce život ženy.“

„Lidé umírají denně,“ pokrčil rameny.

Vstal jsem a díval jsem se na něj seshora. „Přivedl jsem vám zpátky dceru a teď chci zase pomoc od vás. Jestli mi ji neposkytnete a jestli se slečně Siddonové něco stane, zničím vás.“

„To zní, jako byste mi vyhrožoval.“

„Taky že ano. Ve vašem životě je dost svinstva, abych vás dokázal zničit.“

„Já jsem ale váš klient.“

„Můj klient je vaše žena.“

Můj vlastní hlas mi zněl v uších klidně a jakoby nezúčastněně. Měl jsem však pocit, jako by mi seschly oči, a celý jsem se třásl.

„Vy jste blázen,“ ozval se. „Mohl bych vás koupit a zase prodat.“

„Nejsem na prodej. A stejně jsou to jen řečičky. Možná máte peníze, ale na to, abyste je k něčemu použil, jste moc lakomý. Onehdy jste se tady svíjel pro mizerných pět set babek za to, abyste dostal zpátky dceru. Polovinu doby si hrajete na krále světa a druhou polovinu mluvíte jako ubohý bílý žebrák.“

Zdvihl se na nohy. „Podám o vás zprávu do Sacramenta, že jste mi vyhrožoval a vydíral mě. Tohohle budete do smrti litovat.“

Už jsem toho litoval. Byl jsem však příliš rozčilený, než abych se ho pokoušel nějak uklidnit. Vyšel jsem z pracovny a zamířil jsem k hlavnímu vchodu.

Paní Biemeyerová mě chytila, než jsem k němu došel. „To jste neměl říkat.“

„Já vím, je mi to líto. Mohl bych si od vás zatelefonovat, paní Biemeyerová?“

„Nevolejte ale policii, prosím. Nechci je tady.“

„Ne, zavolám jen jedné přítelkyni.“

Odvedla do mě obrovské cihlové kuchyně, posadila mě ke stolu u okna a přinesla mi telefon s dlouhou šňůrou. Z okna bylo vidět na vzdálený přístav. O něco blíž, kousek od úpatí pahorku, stál osvětlený Chantryho dům. Když jsem vytáčel číslo, které mi dala Fay Brightonová, podíval jsem se tam ještě jednou pozorněji a všiml jsem si, že se svítí i ve skleníku.

Linka byla obsazená a já jsem volal znovu.

Tentokrát se paní Brightonová ozvala po prvním zazvonění. „Haló?“

„Tady je Archer. Zjistila jste něco?“

„Ano, ale všechno je to k ničemu. Potíž je v tom, že hrozná spousta lidí vypadá podezřele. Možná je to něco v mém hlase, co to způsobuje. Víte, mám tak trochu strach, když tady sedím úplně sama. A zdá se mi, že to vůbec k ničemu nevede.“

„Jak jste daleko?“

„Asi tak v polovině. Mám ale dojem, že to k ničemu není. Nebude vám vadit, když toho pro dnešek nechám?“

Neodpověděl jsem hned, a než jsem to stačil udělat, tlumeně omluvně zavzlykala a zavěsila.

30. KAPITOLA

Zhasnul jsem v kuchyni světlo a znovu jsem se podíval na Chantryho dům. Ve skleníku se rozhodně něco hýbalo, ale nerozeznával jsem, co to je.

Šel jsem si do auta pro dalekohled a podruhé jsem narazil na Ruth Biemeyerovou.

„Neviděl jste Doris?“ vyhrkla. „Začínám o ni mít trochu starost.“

Měla o ni víc než jen trochu starost. Hlas měla napjatý a oči v jasném venkovním osvětlení tmavé a podobné kráterům. „Doris odešla z domu?“ zeptal jsem se.

„Bojím se, že ano, pokud se někde neschovává. Možná že utekla s Fredem Johnsonem.“

„Jak by mohla? Fred je přece ve vězení.“

„Byl ve vězení,“ opravila mě. „Můj právní zástupce ho ale dneska dostal ven. Asi jsem udělala hloupost. Prosím vás, neříkejte o tom Jackovi. Až do smrti by mi to vyčítal.“

Byla to žena v nesnázích a do ještě hlubších nesnází se potápěla. Ztratila už svou pózu a začínala pomalu ztrácet i naději.

„Vašemu manželovi řeknu jen to, co budu muset – nic víc. Kde je Fred? Chci si s ním promluvit.“

„Vysadili jsme ho u domu jeho rodičů. To asi nebyl nejlepší nápad, viďte?“

„Asi není nejlepší nápad,“ poznamenal jsem, „když tady stojíme a všechna venkovní světla svítí. V Chantryho domě se děje něco divného.“

„Já vím. Dneska tím strávili většinu dne. Přes den tam prosekávali plevel a teď večer vykopávají nějakou jámu.“

„Jakou jámu?“

„Jděte se podívat sám. Ještě pořád kopají.“

Sešel jsem po příjezdové cestě až k okraji svahu, kde mě zarazil drátěný plot. Světla za mnou zhasla. Opřel jsem se o plot a zaostřil jsem dalekohled na skleník. Uvnitř budovy pracovali tmavý muž a žena s lesklými šedými vlasy – Rico a paní Chantryová. Zdálo se, že lopatami zahazují nějakou jámu – používali k tomu kupu hlíny, ležící před nimi.

Rico seskočil do napůl zaplněné jámy, poskakoval a udupával volně naházenou hlínu. Zdálo se, jako by se propadal přímo do země – jako ztracená duše, padající ze své vlastní vůle do pekla.

Paní Chantryová stála a dívala se na něj.

Zachytil jsem v dalekohledu její obličej. Byla zrudlá a vypadala drsně a nebezpečně. Na tvářích měla hlínu a vlasy se jí kolem spánků kroutily jako lesklá šedivá jestřábí křídla.

Podala ruku dolů Ricovi a pomohla mu ven z jámy. Chvíli spolu balancovali na okraji a pak pokračovali v jejím zahazování. Hlína nehlučně padala z jejich lopat.

Do kraje vědomí se mi zakousla černá myšlenka a postupně kroužila kolem. Ti lidé ve skleníku vykopali hrob a teď ho zase zasypávali. Nezdálo se mi to možné, ale jestliže to možné bylo, pak bylo také možné, že pod hlínou leží tělo Betty Siddonové.

Vrátil jsem se do auta pro pistoli a držel jsem ji v ruce, když se za mnou ozvala Ruth Biemeyerová. „Co s tím chcete dělat?“

„Chci vědět, co se tam dole děje.“

„Tak si s sebou proboha neberte pistoli. Každou chvíli je zastřelen nějaký nevinný člověk. A já jsem pořád ještě nenašla svou dceru.“

Nehádal jsem se s ní, ale automatickou pistoli střední ráže jsem si strčil do kapsy saka. Vrátil jsem se k plotu, přelezl jsem ho a vydal jsem se dolů po svahu k rokli. Svah byl osázený a porostlý bujnou vegetací, která mi pod nohama připadala jako guma.

O něco níž vystřídala vysázenou vegetaci šalvěj a jiné místní keře. Mezi křovím se jako obrovské zlaté vajíčko krčila světlovlasá dívčí hlava. Schovávala se tam Doris a dívala se, co se děje ve skleníku.

„Doris,“ oslovil jsem ji. „Nelekejte se.“

Vyskočila však jako kolouch a bezhlavě se rozběhla dolů ze svahu. Chytil jsem ji a domlouval jsem jí, aby byla zticha. Třásla se, těžce oddechovala a její tělo sebou škubalo mimovolnými nebo napůl mimovolnými pohyby, jak se mi snažila vytrhnout. Držel jsem ji oběma rukama kolen ramenou.

„Nebojte se, Doris. Neublížím vám.“

„Teď mi zrovna ubližujete. Pusťte mě.“

„Pustím vás, když mi slíbíte, že zůstanete tam, kde jste, a budete zticha“

Dívka se trochu uklidnila, ale stále jsem slyšel její oddechování.

Dvojice ve skleníku přestala zasypávat jámu; stáli vedle sebe, poslouchali a přejížděli očima temný svah. Skrčil jsem se mezi šalvějové křoví a stáhl Doris vedle sebe. Po dlouhé napjaté minutě se lidé ve skleníku vrátili ke své práci. Vypadalo to jako práce hrobníků.

„Viděla jstc, co tam zakopali, Doris?“

„Ne, neviděla. Když jsem se sem dostala, už to bylo přikryté hlínou.“

„Co vás sem přivedlo?“

„Viděla jsem, že se ve skleníku svítí; pak jsem sešla sem dolů a uviděla jsem tu velkou hromadu hlíny. Myslíte, že pohřbívají nějakou mrtvolu?“

V hlase jí zaznívala úzkost. Zaznívalo tam také jakési poznání, jako by se konečně vyplňovaly její noční můry.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

Přešli jsme podél svahu k rohu drátěného plotu a podle něj k příjezdové cestě jejích rodičů. Nahoře na nás čekala Ruth Biemeyerová.

„Co myslíte, že bychom měli dělat?“ zeptala se.

„Zavolám kapitánovi Mackendrickovi.“

Nechala mě jít de kuchyně. Oknem jsem neustále pozoroval skleník, ale neviděl jsem nic než skvrnu světla, přes kterou se občas pohybovaly stíny.

Mackendrick nebyl v kanceláři a policista na ústředně ho nemohl hned najít. Měl jsem čas připomenout si, že když začínal u policie, znal Chantryho, a přemýšlet, jestli ho brzy neuvidí zase.

Sehnal jsem Mackendricka doma. Telefon zdvihla nějaká žena s poloúředním hlasem, který zněl netrpělivě a zároveň rezignovaně. Po chvíli vysvětlování jsem ji přesvědčil, aby mě nechala promluvit si s jejím manželem. Vylíčil jsem mu, co se děje ve skleníku.

„Kopat ve vlastním skleníku není žádný zločin,“ odpověděl. „Oficiálně s tím nemůžu nic dělat; mohli by dokonce zažalovat městskou správu.“

„Jestli tam zakopali mrtvolu, tak ne.“

„Viděl jste je nějakou mrtvolu zakopávat?“

„Ne.“

„Tak co chcete, abych dělal?“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl jsem. „Lidé nevykopávají jámy veliké jako hrob a pak je zase nezasypávají jen tak pro nic za nic.“

„To byste koukal, co všechno lidé dělají. Třeba něco hledali.“

„Co třeba?“

„Poškozené vodovodní potrubí. Viděl jsem už lidi, jak si rozkopali celý dvůr, když hledali děravou vodovodní trubku.“

„Lidi, jako je paní Chantryová?“

Trvalo dlouho, než odpověděl. „Myslím, že bychom raději měli tenhle rozhovor skončit. Jestli se rozhodnete něco podniknout, nechci o tom nic vědět.“

„Ještě je něco jiného, o čem nechcete nic vědět,“ pokračoval jsem, „ale já vám o tom chci říct.“

Mackendrick si povzdechl nebo spíš zavrčel. „Tak si ale pospěšte. Mám hodně věcí na práci a je už pozdě.“

„Znáte mladou ženu, která se jmenuje Betty Siddonová?“

„To tedy znám, pěkně mě otravuje.“

„Neviděl jste ji náhodou dneska večer?“

„Ne.“

„Zdá se, že se ztratila.“

„Co tím myslíte?“

„Někam zmizela; nemůžu ji najít.“

„Jak je to dlouho?“

„Už několik hodin.“

Mackendrick na mě zařval hlasem, který byl napůl vzteklý a napůl posměšný. „Kristepane, to přece vůbec nic neznamená. Kdyby byla pryč týden nebo dva, mohl byste tvrdit, že se ztratila.“

„Proč nepočkat dvacet let?“ odsekl jsem. „To už budeme všichni po smrti.“

Vlastní hlas mi v uších zněl jako hlas někoho cizího – vysoký a rozčilený.

Mackendrick promluvil tiše, jako by mi chtěl jít příkladem. „Co se děje, Archere, vy jste se do toho děvčete zakoukal nebo co?“

„Mám o ni strach.“

„Tak dobře. Řeknu svým lidem, aby se po ní podívali. Dobrou noc.“

Seděl jsem s hluchým sluchátkem v ruce a cítil jsem zlostnou bolest, kterou jsem pociťoval už předtím. Žil jsem na křižovatce dvou světů. Jedním z nich byl skutečný svět, kde nebezpečí bylo jen málokdy daleko od lidských životů, kde jim realita hrozila svým nabroušeným ostřím. Druhým byl svět, kde musel pracovat Mackendrick v bludišti tradic a v síti předpisů – svět, kde se nic oficiálně nestalo, dokud to nebylo oznámeno příslušnými kanály.

Z místa, kde jsem seděl v tmavé kuchyni, jsem viděl, jak hrobníci dokončují svou práci na jámě, kterou zasypali. Zdálo se, že nabírají plné náruče posekaných rostlin a sypou je na čerstvou hlínu. Konečně Rico zdvihl jakýsi hnědý pytel, přehodil si ho přes rameno a odnesl ho ven k autu, které stálo ve dvoře. Otevřel kufr auta a hnědý pytel hodil dovnitř.

Paní Chantryová zhasla světlo ve skleníku a šla za Ricem do hlavní budovy.

Šel jsem ven ke svému autu, sjel jsem dolů z kopce a zaparkoval jsem hned za rohem ulice, vedoucí k paní Chantryové. Přestože se pohyby té noci a jejích lidí zdaleka vymykaly mému pochopení, začínal jsem se už vžívat do některých z jejich menších rytmů. Za necelých patnáct minut se ve směru od Chantryho domu objevila záře reflektorů. Auto paní Chantryové, v němž na předním sedadle seděl samotný Rico, mě minulo a zamířilo na dálnici.

Následoval jsem ho zpovzdálí, ale dost blízko na to, abych viděl, jak se zařadil do proudu směřujícího na sever. Na tuto večerní hodinu byl dost velký provoz – jako nekonečný světélkující červ se sunul do tunelu tmy. Projeli jsme kolem osvětlených věží univerzity, kolem přeplněných budov studentské čtvrti, kde jsem před několika dny poprvé potkal Doris, kolem úzkého vjezdu na tmavou pláž, kde se našlo tělo Jaka Whitmora.

Rico zůstal na dálnici a já za ním. Provoz začínal řídnout a omezoval se na vozidla, cestující mezi městy – nákladní auta, noční turisty a tak podobně. Dovolil jsem, aby se vzdálenost mezi námi prodloužila, a téměř jsem ho ztratil. Nečekaně zahnul z dálnice doprava, potom hned doleva podjezdem pod ni. Sjel jsem také z dálnice a chvíli jsem čekal mimo dohled; pak jsem ho následoval směrem k moři se zhasnutými reflektory.

Cílem jeho cesty bylo dřevěné přístaviště, které vybíhalo několik set metrů nad vodou do moře. Pět nebo šest kilometrů za koncem přístaviště zářila světla půltuctu naftařských plošin jako bezlisté vánoční stromky. A na severu hořel obrovský plynový plamen jako hrozivá socha svobody západního pobřeží.

Na pozadí těchto několika světel jsem viděl, jak se Rico přibližuje k začátku přístaviště, sehnutý pod tíhou pytle, který si přehodil přes rameno. Vystoupil jsem z auta a pěšky jsem ho následoval; šel jsem tiše a zmenšoval jsem vzdálenost mezi námi. Když Rico došel ke konci vybíhajícímu do moře, byl jsem už těsně za ním.

„Hoď to na zem, Rico,“ ozval jsem se, „a dej ruce vzhůru.“

Pokusil se přehodit pytel do vody; pytel narazil na torní zábradlí a spadl na prkna přístaviště. Rico se otočil ke mně, připravený k ráně. Skočil jsem mezi jeho rozmáchlé ruce, několikrát jsem ho udeřil do břicha a potom jednou do čelisti. Upadl a chvíli zůstal ležet. Prohledal jsem mu šaty; pistoli u sebe neměl.

Povolil jsem provaz, kterým byl pytel zavázaný, a vysypal jsem část jeho obsahu na prkna. Byly v něm lidské kosti obalené hlínou, poškozená lidská lebka a zrezivělé součástky motoru nějakého starého auta.

Rico vzdechl a převalil se na bok. Pak se vrhl na mě, těžký a silný, ale pomalý ve svých reakcích. Hlava se mu volně a nekrytě kývala. Už jsem ho neudeřil; ustoupil jsem dozadu, vytáhl jsem pistoli a přikázal jsem mu, aby se uklidnil.

Místo toho se otočil a vrávoravě se rozběhl na druhý konec přístaviště. Začal lézt přes zábradlí nebo se o to spíš pokoušel, protože nohy se mu neustále smekaly. Byl právě odliv a voda byla hluboko pod ním.

Z nějakého důvodu pro mě bylo náhle důležité, aby se Rico do té černé vody nedostal. Strčil jsem pistoli do kapsy a rukama jsem ho chytil kolem pasu. Stáhl jsem ho na přístaviště a pevně jsem ho držel.

Když jsem ho odváděl zpět ke svému autu a bezpečně jsem ho usazoval dovnitř, uvědomil jsem si jednu z příčin svého uspokojení. Přibližně před dvaceti lety jsem poblíž podobného, naftou znečištěného přístaviště zápasil ve vodě s mužem, který se jmenoval Puddler, a utopil jsem ho.

Ať už byly Ricovy hříchy jakékoliv, posloužil mi k odčinění jednoho z mých vlastních.

31. KAPITOLA

Kapitán Mackendrick byl také rád, že Rica vidí. Shromáždili jsme se všichni tři v Mackendrickově kanceláři spolu s policejním zapisovatelem, připraveným zaznamenat všechno, co bude řečeno. Rico neřekl ani slovo, dokud jsme nepřinesli pytel s kostmi a železem. Mackendrick mu ho přidržel před obličejem a zatřásl s ním; pytel podivně tlumeně zachřestil.

Mackendrick vytáhl rozbitou lebku a položil ji na stůl. Dívala se prázdnými očními důlky na Rica a Rico dlouhou dobu její pohled opětoval. Pokusil se navlhčit si rty suchým jazykem, pak se chtěl poškrábat na hlavě, ale prsty se mu zapletly do obvazů, kterými byl omotán.

„Bývals kdysi docela slušný mladý chlapík,“ oslovil ho Mackendrick. „Vzpomínám si na doby, kdys hrával na pláži volejbal; tehdys měl rád férovou hru. A měls taky rád férovou práci – stříhání trávy, mytí auta. Myslel sis, že pan Chantry je ten nejlepší šéf, jakého kdy takový mladý chlapík měl. Říkals mi to, pamatuješ?“

Z Ricových očí se začaly kutálet slzy a vytvářet dva potůčky, stékající po obou stranách jeho nosu.

„Je mi to líto,“ zašeptal.

„Co je ti líto, Rico? Zabils ho?“

Zavrtěl hlavou a slzy se mu rozstříkly z tváří. „Já ani nevím, kdo to je.“

„Tak proč jsi vykopal jeho kosti a proč ses jich chtěl zbavit?“

„Já nevím.“

„Chceš říct, že něco děláš a nevíš proč?“

„Někdy. Když mi to někdo přikáže.“

„A kdo ti přikázal, aby ses zbavil těch kostí, zatížil je starým železem a hodil je do moře? Kdo ti řekl, abys to udělal?“ naléhal Mackendrick.

„Nepamatuju se.“

„Přišels na to sám?“

Ta myšlenka ho vyděsila. „To ne.“

„Tak čí to byl nápad?“

Rico se díval do prázdných očních důlků lebky. Obličej mu ještě víc vystřízlivěl, jako by se díval do zrcadla a uvědomil si svou vlastní smrtelnost. Zdvihl ruce, dotkl se špičkami prstů tváří a ohmatával lebku pod nimi.

„Je to lebka pana Richarda Chantryho?“ zeptal se Mackendrick.

„Já nevím, doopravdy to nevím.“

„Co vlastně víš?“

Zahleděl se na podlahu. „Moc toho nevím. Vždycky jsem byl hloupý.“

„To je pravda, ale tak hloupý zase ne. Za starých časů jsi na sebe dával pozor, Rico. Běhals za děvčaty, ale nedovolils jim, aby tě vodila za nos. Neztratils hlavu a nespáchals žádný zločin jen proto, že před tebou nějaká ženská zakroutila zadkem. Na tos míval rozumu dost.“

Zapisovatelovy prsty tančily na klávesnici psacího stroje rychlý menuet. Rico je pozoroval, jako by předváděly tanec smrti, odhalovaly jeho minulost nebo snad předpovídaly jeho budoucnost. Několikrát otevřel a zase zavřel ústa ve snaze najít slova. Pak si začal šeptat sám pro sebe – tak tiše, že mu nebylo rozumět.

Mackendrick se naklonil dopředu a mírně se zeptal: „Cos říkal, Rico? Mluv nahlas, člověče, může to být důležité.“

Rico přikývl. „Je to důležité. Neměl jsem s tím nic společného.“

„Myslíš s tou vraždou?“

„Ano, s tou vraždou. To všechno udělala ona, moje svědomí je v tom čisté. Řekla mi, abych ho pohřbil, a já jsem to udělal. A pak mi o pětadvacet let později nařídila, abych ho vykopal. Nic víc jsem neudělal.“

Rico opět hleděl do prázdných očí lebky – zdálo se, že z jeho vlastních očí vysávají všechen život.

„Nic víc jsi neudělal,“ opakoval Mackendrick tiše a ironicky. „Jenom jsi zakopal zavražděného člověka, pak jsi ho zase vykopal a chtěls jeho kosti hodit do moře. Proč bys to dělal, jestlis ho nezabil?“

„Ona mi to nařídila.“

„Kdo ti to nařídil?“

„Paní Chantryová.“

„Nařídila ti, abys pohřbil tělo jejího manžela?“

Mackendrick se zdvihl a stál nad Ricem, který kýval hlavou ze strany na stranu a pokoušel se uniknout tíze jeho stínu.

„To není tělo jejího manžela.“

„Tak kdo to je?“

„To je jen nějaký chlápek, co k nám jednou přišel asi před pětadvaceti lety. Chtěl mluvit s panem Chantrym. Řekl jsem mu, že pan Chantry pracuje ve svém ateliéru a že stejně nikdy nepřijímá lidi, se kterými nemá dohodnutou schůzku. Ten chlápek ale prohlásil, že jeho pan Chantry určitě přijme, když mu řeknu, jak se jmenuje.“

„A jak se jmenoval?“ skočil mu do řeči Mackendrick.

„Je mi líto, ale už se nepamatuju.“

„Jak vypadal?“

„Vypadal tak docela obyčejně. Byl takový nějaký bledý a roztřesený, jako by mu nebylo dobře. Nejzvláštnější na něm bylo, že taky moc dobře nemluvil. Totiž mluvil, jako by byl po mrtvici nebo co. Měl hlas jako nějaký starý vandrák, jenže zase nebyl tak starý.“

„Jak byl starý?“

„Mohlo mu být třicet nebo víc. Určitě byl starší než já.“

„Jak byl oblečený?“

„Nijak zvlášť dobře. Měl na sobě takový hnědý oblek, který mu moc nepadl. Vzpomínám si, jak jsem si tehdy pomyslel, že vypadá, jako by ho dostal od Armády spásy.“

„Zavedls ho za panem Chantrym?“

„Ona ho tam zavedla. Všichni tři pak spolu dost dlouho v ateliéru mluvili.“

„O čem mluvili?“ ozval jsem se.

„Neposlouchal jsem je. Zavřeli dveře a to jsou pořádné dubové dveře, tlusté skoro deset centimetrů. Za chvíli s ním vyšla ven a poslala ho pryč.“

Mackendrick vydal pohrdavý zvuk podobný suchému odplivnutí. „Před minutou jsi tvrdil, žes ho pohřbil. Chceš snad to prohlášení odvolat?“

„Ne, pane. To bylo později ten samý týden, když se vrátil s tou ženskou a s tím malým klukem.“

„S jakou ženskou? S jakým malým klukem?“

„Řekl bych, že jí mohlo být tak kolem třiceti. Měla pěknou postavu, ale jinak to nebylo nic zvláštního – taková průměrná brunetka. Tomu jejímu klukovi bylo asi sedm nebo osm. Byl hrozně tichý, na nic se neptal, jak to děcka obyčejně dělají. Vlastně jsem ho za celou tu dobu, co tam byl, neslyšel říct ani slovo. Ani se nedivím, musel být přímo u toho, když se to stalo.“

„Co se stalo?“

Rico odpovídal jen pomalu. „Nevím to jistě. Neviděl jsem, jak se to stalo. Ale když bylo po všem, jeho tělo leželo ve skleníku nacpané do velkého starého pytle. Řekla mi, že měl záchvat, že upadl, uhodil se do hlavy a pak jí tam umřel. Řekla, že nechce mít žádné potíže, tak abych ho pohřbil. Řekla, že když na ni budu hodný a pohřbím ho, bude ona hodná na mě.“

„Takže těch posledních pětadvacet let jsi s ní strávil v posteli,“ poznamenal Mackendrick znechuceně. „A ten ubožák byl zatím v zemi a hnojil jí orchideje. Je to tak?“

Rico sklonil hlavu a upřel oči na poškrábanou podlahu mezi svýma nohama. „Ano, je. Ale já jsem ho nezabil.“

„Kryls toho, kdo to udělal. Kdo ho zabil?“

„Já nevím, neviděl jsem, jak se to stalo.“

„A za celých těch pětadvacet let v její posteli tě nenapadlo zeptat se, kdo ho zabil?“

„Ne, pane. To nebyla moje věc.“

„Teď to je tvoje věc. Už ti snad došlo, že v tom jedete všichni dohromady – ty, pan Chantry a paní Chantryová i ta bruneta s tím malým klukem.“ Mackendrick znovu zdvihl lebku a přidržel ji u Ricova obličeje jako memento mori. „Víš jistě, že tohle není pan Chantry?“

„Ne, pane. Totiž ano, pane. Vím jistě, že to není on.“

„Jak to, že to víš tak jistě? Pohřbívals ho přece v pytli.“

„Řekla mi, že je to ten druhý – ten chlápek v hnědém obleku.“

„Máš na to ale jenom její slovo?“

„Ano, pane.“

„Slovo paní Chantryové?“

„Ano, pane.“

Mackendrick se na lebku zadíval dlouhým smutným pohledem, který pak přenesl na mě. „Máte nějaké otázky, které byste mu chtěl položit?“

„Díky, kapitáne, mám.“ Obrátil jsem se k Ricovi. „Jestli předpokládáme, že tahle lebka není Richarda Chantryho, co si myslíš, že se s Richardem Chantrym stalo?“

„Vždycky jsem si myslel, že prostě odešel.“

„Proč?“

„Nevím proč.“

„Viděls ho pak ještě někdy nebo o sobě dal nějak vědět?“

„Ne, pane. Nechal po sobě ten dopis – asi jste ho viděl v uměleckém muzeu.“

„Viděl jsem ho. Kdy ho napsal?“

„To nevím.“

„Bylo to mezi tím, co zabil toho muže, a dnem, kdy odešel?“

„Nevím, kdy ho napsal. Po tom dni už jsem ho nikdy neviděl a nemluvil jsem s ním.“

„Paní Chantryová ti neřekla, kam odešel?“

„Ne, pane. Myslím, že to nevěděla.“

„Vzal si s sebou něco?“

„Pokud vím, tak ne. Když odešel, starala se o jeho věci ona.“

„Byla paní Chantryová z jeho odchodu nešťastná?“

„To nevím, nemluvila o tom se mnou.“

„Ani v posteli?“

Rico se začervenal. „Ne, pane.“

„A co ta tmavovlasá žena s tím malým chlapcem. Viděls je pak ještě někdy?“

„Ne, pane. A taky jsem je nijak nehledal. Nebyla to moje věc.“

„Co je vlastně tvoje věc, Rico?“

„Starat se o dům a o lidi v něm. Dělám, co můžu.“

„V domě je teď už jen jeden člověk, ne?“

„Ano. Paní Chantryová.“

Otočil jsem se k Mackendrickovi. „Myslíte, že bude odpovídat na otázky?“

„Nejsem ještě připraven jí nějaké otázky dávat,“ prohlásil Mackendrick vyčerpaným hlasem. „Musím si o tom promluvit s lidmi nahoře.“

Já sám jsem o tom chtěl i nadále mluvit s lidmi dole, ale potřeboval jsem Mackendrickovu spolupráci. Čekal jsem, dokud Rica neodvedli a nezavřeli do cely pro zadržené. Když jsme s Mackendrickem zůstali v jeho kanceláři sami s lebkou a kostmi, krátce jsem mu vylíčil, co se stalo – nebo co jsem si myslel, že se stalo – s Betty Siddonovou.

Mackendrick se u stolu neklidně vrtěl. Obličej mu zčervenal a znepřístupněl, jako by jeho vnitřní obvody byly přetížené.

Konečně mě přerušil. „Dneska večer s tou Siddonovou nemůžu nic podniknout. Nemohl bych nic dělat, i kdybych na to měl lidi. Ženské se pořád někam ztrácejí za svými záležitostmi. Je to hezká holka – nejspíš je někde v posteli se svým amantem.“

Málem bych byl Mackendricka udeřil. Seděl jsem a vstřebával svůj vztek, který se mi převaloval v hlavě chladným varem jako kapalný plyn. Říkal jsem si, že si musím dávat pozor. Kdybych se přestal ovládat, jak mi to hrozilo celý večer, mohlo se stát, že bych se ocitl úplně mimo případ nebo také možná zavřený v cele pro zadržené jako Rico.

Soustředil jsem se na lebku na stole a připomínal jsem si, že muži mají být teoreticky s přibývajícím věkem klidnější. Když jsem se zas ovládal, řekl jsem: „Dalo by se říct, že její amant jsem já.“

„Taky jsem si to myslel. Přesto ale nemám lidi na to, aby chodili po domech a klepali na dveře. Dejte na mě, nemusíte si o ni dělat žádné starosti. Je to chytré děvče a tohle je její město. Jestli se přes noc neobjeví, podíváme se na to ráno znova.“

Začínal mluvit jako policejní náčelník. Přistihl jsem se, jak doufám, že to tak vysoko nikdy nedotáhne. Zdálo se však, že jsem byl vybrán k tomu, abych mu pomohl.

„Mohl bych vám navrhnout pár věcí, kapitáne? A taky vás o pár věcí požádat?“

Netrpělivě se podíval na elektrické hodiny na stěně – ukazovaly pár minut před půlnocí. „Právo na to jste si zasloužil.“

„Měli bychom se snažit přesně určit datum smrti toho muže; pravděpodobně se shoduje s datem Chantryho zmizení. Mělo by se zjistit, jestli kolem toho data došlo ještě k dalším zmizením – tady a v celé oblasti jižní Kalifornie, především v nemocnicích a ústavech pro choromyslné. Zdá se, že ten člověk byl možná duševně nemocný.“ Vztáhl jsem ruku a dotkl jsem se ubohé rozbité lebky.

„To všechno je normální rutina,“ poznamenal Mackendrick.

„Jistě, ale tohle není rutinní situace. Myslím, že byste měl začít žhavit telefony.“

„Protože máte strach o svoje děvče?“

„Mám strach o ni a o několik dalších lidí. Máme co dělat nejen s minulou historií. Ke zločinům dochází i teď, dokonce k vraždám. A mám takový pocit, že to spolu všechno souvisí.“

„Jak?“

„Pravděpodobně přes ‚Chantryho zmizení‘. Zdá se, že to je ústřední událost celé téhle série.“ Stručně jsem mu rekapituloval všechny ostatní, počínaje zjevnou vraždou Williama Meada v Arizoně před dvaatřiceti lety a konče smrtí obchodníka s obrazy Paula Grimese a Jacoba Whitmora.

„Proč jste si tak jistý, že jsou ty vraždy nějak spojené?“

„Protože ti lidé byli spojení. Grimes byl Chantryho učitel a velice blízký přítel. Grimes koupil ten obraz Mildred Meadové od Whitmora. William Mead byl Chantryho nevlastní bratr a mimochodem taky syn Mildred Meadové. Mildred je v tomhle případě zřejmě jednou ze dvou klíčových žen. Tou druhou je samozřejmě paní Chantryová. Kdybychom se za těmi ženami dostali a přiměli je k řeči…“

„Paní Chantryová nepřichází v úvahu,“ odsekl Mackendrick, „aspoň teď ne. Nemůžu ji nechat předvolat k výslechu jen na základě Ricovy výpovědi.“ Podíval se na mě, jako by chtěl ještě něco říct, ale neřekl nic.

„A co Mildred Meadová?“

Mackendrick zrudl zlostí nebo rozpaky. „Kdo to je, ta Mildred Meadová? Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Ukázal jsem mu fotografii jejího obrazu a vyprávěl jsem mu všechno, co s ním souviselo. „Ví pravděpodobně o pozadí toho případu víc než kdokoliv jiný. Snad jen s výjimkou paní Chantryové.“

„Kde můžeme tu Mildred Meadovou najít? Bydlí tady ve městě?“

„Až donedávna tady bydlela. Pravděpodobně je pořád ještě tady někde v některém sanatoriu. Je to ta žena, po které pátrala Betty Sid– donová.“

Mackendrick seděl a pozoroval mě. Jeho obličej prošel jako měsíc několika fázemi – od zlosti a znechucení až k rezignaci podbarvené těžkopádným humorem.

„Tak dobře,“ povzdechl si, „vyhrál jste. Objedeme všechna sanatoria a podíváme se, jestli ty dvě ženy nenajdeme.“

„Můžu jet taky?“

„Ne. Tohle pátrání povedu osobně.“

32. KAPITOLA

Řekl jsem si, že je načase, abych si zase pohovořil s Fredem. Ve skutečnosti bych byl raději mluvil s paní Chantryovou, ale Mackendrick nad ní držel ochrannou ruku a já jsem se mu nechtěl protivit právě ve chvíli, kdy začínal spolupracovat.

Projel jsem městem a zaparkoval jsem v Olivě Street. Stíny pod stromy byly husté a tmavé jako zaschlá krev. Vysoký šedivý dům s lomenicovou střechou, osvětlený na všech třech podlažích, vypadal ve srovnání s nimi vesele. Za předními dveřmi se ozývaly hlasy.

Moje zaklepání hlasy umlčelo. Ve dveřích se objevila paní Johnsonová ve své bílé uniformě. Oči jí svítily emocemi, v nichž jsem se nevyznal, obličej měla šedivý a povadlý. Vypadala jako žena, která se už dostala až na hranice svých možností a která by se pod jakýmkoliv dalším tlakem mohla zhroutit.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že se tady zastavím a podívám se, jak se daří Fredovi. Právě jsem slyšel, že ho pustili.“

„Díky panu Lacknerovi.“ Zvýšila hlas, jako by nemluvila jenom se mnou. „Znáte se s panem Lacknerem? Je s Fredem v předním pokoji.“

Vlasatý mladý právník mi podal ruku; zdálo se mi, že stisk jeho ruky v průběhu dne ještě zesílil. Usmál se, oslovil mě jménem a prohlásil, že je rád, že mě zase vidí. Usmál jsem se také a pogratuloval jsem mu k rychlé práci.

Dokonce i Fred se pro změnu usmíval, ale poněkud pochybovačně, jako by neměl doopravdy právo cítit se dobře. V celé místnosti vládla nejistá atmosféra jako na jevišti s kulisami naaranžovanými pro hru, která před dávnou dobou brzy po premiéře propadla. Starý divan a židle se stejným vzorkem byly prosezené skoro až k podlaze. Záclony na oknech byly trochu potrhané a na koberci byla prošlapaná místa, kde se téměř ukazovala dřevěná podlaha.

Jako duch, strašící v rozpadlém domě, se ve dveřích objevil pan

Johnson. Obličej – včetně očí – měl zarudlý a vlhký. Jeho dech se podobal poryvům větru, který zabloudil ve vinopalně. Díval se na mě bez záblesku poznání, ale s nelibostí, jako bych mu v minulosti, na niž se nepamatoval, nějak ukřivdil.

„Známe se spolu?“

„Jistě,“ odpověděla mu paní Johnsonová. „Samozřejmě se znáte. To je pan Archer.“

„Myslel jsem si to. Vy jste ten člověk, co dostal mého chlapce do vězení.“

Fred vyskočil; byl bledý a třásl se. „To není pravda, tatínku. Prosím, neříkej takové věci.“

„Budu je říkat, protože je to pravda. Chceš snad tvrdit, že jsem lhář?“

Lackner se postavil mezi otce a syna. „Teď není vhodná doba na rodinné hádky,“ prohlásil. „Jsme tady přece všichni šťastní – všichni pohromadě a všichni šťastní, nemám pravdu?“

„Já nejsem šťastný,“ odporoval Johnson. „Cítím se pěkně mizerně. A chcete vědět proč? Protože tady ten potměšilý hajzl –“ namířil na mě roztřesený ukazováček – „mi tady v pokoji zamořuje vzduch. A byl bych rád, abyste mi jasně rozuměli, že jestli tady zůstane třeba jen ještě minutu, tak ho kruci zabiju.“ Vrhnul se ke mně. „Rozumíš mně, ty hajzle? Ty hajzle, cos přivedl mého syna domů a strčils ho do kriminálu?“

„Domů jsem ho přivedl,“ přikývl jsem, „ale do kriminálu jsem ho nestrčil. To byl nápad někoho jiného.“

„Ale přivedls ho na to ty. To ty víš a já to vím taky.“

Obrátil jsem se k paní Johnsonové. „Myslím, že bude lepší, když půjdu.“

„Nechoďte, prosím.“ Stiskla si prsty těstovitou tvář. „Není dnes večer ve své kůži. Hrozně celý den pil. Je strašně senzitivní a nesnáší všechny tyhle problémy. Viď, drahoušku?“

„Přestaň fňukat,“ okřikl ji. „Celý život jenom fňukáš a někomu podlézáš; nevadí mi to, když jsme tady jenom my sami. Dávej si ale pozor, když je v domě tenhle chlap. Nemyslí to s námi dobře, to přece víš. A jestli odtud nevypadne, než napočítám do deseti, tak ho vlastnoručně vyhodím.“

Málem jsem se mu vysmál do obličeje. Byl to zavalitý nejistý muž, jehož řeč živila syntetická energie. Před mnoha lety snad existovala doba, kdy byl schopen svoje hrozby vyplnit. Teď však byl tlustý a ochablý, předčasně zestárlý působením alkoholu. Obličej a celé tělo měl tak obalené tukovou vrstvou, že jsem si nedokázal představit, jak asi vypadal zamlada.

Johnson začal počítat. Podívali jsme se s Lacknerem na sebe a odešli jsme společně z místnosti. Johnson nás klopýtavě následoval, stále ještě počítal a zabouchl za námi přední dveře.

„Panebože,“ vydechl Lackner. „Co člověka donutí, aby se takhle choval?“

„Moc pití. Je to pokročilý alkoholik.“

„To vidím. Ale proč tak pije?“

„Z bolesti,“ vysvětloval jsem. „Z bolesti nad tím, že je sám sebou. Bůh ví, kolik let už je zavřený v tom zchátralém domě. Pravděpodobně od doby, kdy byl Fred ještě malý. Snaží se uchlastat k smrti a nedaří se mu to.“

„Stejně tomu nerozumím.“

„Já vlastně taky ne. Každý opilec má svoje vlastní důvody. Všichni pak ale skončí stejně – se změklým mozkem a se ztvrdlými játry.“

Jako bychom oba hledali někoho, komu za to dát vinu, podívali jsme se s Lacknerem vzhůru k obloze. Nad tmavými olivovníky, jejichž zástup lemoval naši stranu ulice, byla obloha zamračená a hvězdy skryté.

„Abych řekl pravdu,“ ozval se Lackner, „nevím ani, co si mám myslet o tom chlapci.“

„Myslíte o Fredovi?“

„Ano. Já vím, že bych mu neměl říkat chlapec. Je mu určitě skoro tolik jako mně.“

„Myslím, že je mu dvaatřicet.“

„Vážně? Tak to je o rok starší než já. Vypadá na svůj věk strašně nedospěle.“

„Bydlení v tomhle domě taky zabrzdilo jeho duševní vývoj.“

„Co je s tím domem tak hrozně v nepořádku? Já myslím, že kdyby se trochu opravil, mohl by být docela elegantní. Kdysi nejspíš elegantní byl.“

„Lidé uvnitř jsou v nepořádku,“ řekl jsem. „Jsou určité rodiny, jejichž členové by měli každý bydlet v jiném městě nebo pokud možno v jiném státě a jednou ročně si navzájem psát. Mohl byste to Fredovi navrhnout, jestli ho dokážete udržet venku z vězení.“

„Myslím, že to dokážu. Paní Biemeyerová vůbec nemá chuť ho zažalovat. Je to vlastně docela příjemná žena, když s ní mluvíte mimo její rodinný kruh.“

„To je další z těch rodin, co by si jednou ročně měly psát dopisy,“ zavrčel jsem. „A zapomínat je odeslat. Vůbec to není náhoda, že se Fred a Doris dali dohromady. Domov ani jednoho z nich není úplně rozvrácený, ale oba jsou pořádně narušené. A Fred s Doris taky.“

Lackner zavrtěl vlasatou a vousatou hlavou. V matném a zastřeném měsíčním světle jsem měl na moment pocit, že se opakuje nějaký pradávný příběh, že jsme tady už všichni někdy byli. Nedokázal jsem si přesně vzpomenout, co to bylo za příběh ani jak skončil. Měl jsem však dojem, že rozuzlení nějak záleží na mně.

„Vysvětlil vám vlastně Fred, proč vůbec ten obraz vzal?“ zeptal jsem se Lacknera.

„Nevysvětlil, aspoň ne nějak uspokojivě. S vámi o tom mluvil?“

„Chtěl na něm demonstrovat svoje znalosti. Dokázat Biemeyerovým, že za něco stojí. To byly přinejmenším jeho vědomé důvody.“

„A jaké byly jeho podvědomé důvody?“

„To pořádně nevím. Chtělo by to komisi psychiatrů, aby na to odpověděli, a ti by nám to stejně neřekli. Zdá se ale, že jako spousta dalších lidí v tomhle městě Fred trpí fixací na Richarda Chantryho.“

„Myslíte, že ten obraz je opravdu Chantryho práce?“

„Fred si to myslí a odborník je on.“

„Neprohlašuje se za odborníka,“ odporoval Lackner. „Je to jen student.“

„Má ale právo na vlastní názor. A myslím, že podle jeho názoru Chantry ten obraz namaloval nedávno, možná někdy letos.“

„Jak to může vědět?“

„Tvrdí, že podle stáří barev.“

„Vy tomu věříte, pane Archere?“

„Až do dnešního večera jsem tomu nevěřil. Bral jsem za celkem jistě prokázané, že Richard Chantry je už dávno mrtvý.“

„Teď už si to ale nemyslíte?“

„Teď už si to nemyslím. Myslím, že Chantry je živý a velice aktivní.“

„Kde?“

„Možná tady ve městě,“ řekl jsem. „Na dojmy sice moc nevěřím, ale mám dnes večer takový zvláštní pocit, jako by mi Chantry dýchal na zátylek a díval se mi přes rameno.“

Nescházelo mnoho a byl bych Lacknerovi vyprávěl o lidských pozůstatcích, které paní Chantryová s Ricem vykopala ve svém skleníku. Nebylo to však ještě všeobecně známo a bylo by to porušení mého základního pravidla – nikdy nikomu neříkat víc, než potřebuje vědět, protože to řekne někomu dalšímu.

V tomto okamžiku vyšel Gerard Johnson na verandu a vrávoral dolů po nerovných schodech. Vypadal jako mrtvola kráčející poslepu, ale jeho oči nebo nos nebo snad jeho alkoholický radar mě zachytily a přitáhly ho plevelem směrem ke mně.

„Ty jsi ještě tady, ty hajzle?“

„Ještě jsem tady, pane Johnsone.“

„Neříkej mi ‚pane‘, já vím, co si o mně myslíš. Chováš se ke mně pohrdavě, myslíš si, že jsem starý smradlavý opilec. Ale přišel jsem sem, abych ti řekl svým posledním dechem, že jsem lepší chlap – tak, jak tady stojím, jsem lepší chlap, než jsi kdy byl ty, a jsem ochotný to dokázat.“

Neptal jsem se ho, jak to chce dokázat; nebylo to potřeba. Vrazil pravou rukou do vytahané kapsy kalhot, a když ji vytáhl, držel v ní revolver s poniklovanou pažbou, kterému poldové s oblibou říkají „Saturday-night speciál“. Slyšel jsem cvaknutí kohoutku a vrhl jsem se po Johnsonových nohou. Svalil se.

Rychle jsem se převalil na jeho ležící tělo a revolver jsem mu vytrhl. Byl prázdný. Ruce se mi třásly.

Gerard Johnson se vyškrábal na nohy a začal křičet. Křičel na mě i na svou ženu a syna, kteří vyšli na verandu. Slova, jichž používal, byla většinou obscénní. Zvýšil hlas a křičel na svůj dům. Křičel na domy na druhé straně ulice, napravo i nalevo.

V okolních domech se rozsvítila další světla, nikdo se však neobjevil v oknech ani neotevřel dveře. Snad kdyby se byl někdo objevil, mohl se Johnson cítit míň osaměle.

Komu se ho nakonec zželelo, byl jeho syn Fred. Sešel dolů z verandy a zezadu ho objal pažemi kolem namáhavě oddechujících prsou.

„Prosím tě, tatínku, chovej se jako člověk.“

Johnson s ním zápasil, škubal sebou a klel, ale postupně přestal křičet. Fredův obličej byl zmáčený slzami. Obloha se roztrhla jako síť a měsíc vyplul ven.

Noční počasí se náhle změnilo – bylo teplejší, jasnější a podivnější. Fred držel Johnsona kolem ramenou, vyvedl ho po schodech nahoru a zašel s ním do domu. Bylo smutné a dojemné pozorovat, jak ztracený syn pečuje o svého otce. Pro Johnsona už žádná opravdová naděje neexistovala, ale pro Freda ještě ano. Lackner se mnou souhlasil. Než odjel ve své toyotě, předal jsem mu Johnsonův revolver.

Fred nechal přední dveře otevřené; za okamžik z nich vyšla paní Johnsonová a sešla po schodech. Její tělo se pohybovalo bezcílně jako nějaké zatoulané zvíře. Světlo z oblohy jí zalévalo uniformu stříbrem.

„Chtěla bych se vám omluvit.“

„Za co?“

„Za všechno.“

Napřáhla ruku podivně pokřiveným gestem, které se dalo vykládat jako odmítnutí i jako objetí. Zdálo se, že zahrnuje dům s lomenicovou střechou a každého a všechno uvnitř, její rodinu a sousedy, ulici, husté tmavé olivovníky i jejich ještě tmavší stíny, měsíc, který ji zaléval svým studeným světlem a hluboce jí rozdíral obličej.

„Nemusíte se mi omlouvat,“ zarazil jsem ji. „Vybral jsem si tuhle práci nebo si možná tahle práce vybrala mě. Je v ní hodně lidské bolesti, ale žádnou jinou nehledám.“

„Já vím, jak to myslíte, jsem ošetřovatelka. Možná že zítra už budu nezaměstnaná ošetřovatelka. Prostě jsem musela jít domů, když Freda pustili, a utekla jsem ze služby. Je načase, abych se zase vrátila.“

„Můžu vás svézt?“

Rychle a podezřívavě na mě pohlédla, jako by se bála, že mám nějaké záměry s jejím zavalitým stárnoucím tělem. Řekla však: „To je od vás velice laskavé, pane. Fred nechal naše auto někde v Arizoně. Ani nevím, jestli stojí za to, abychom ho vozili zpátky.“

Otevřel jsem jí dveře. Reagovala, jako by se jí to už dlouho nestalo.

Když jsme oba seděli v autě, obrátil jsem se k ní. „Rád bych vám položil jednu otázku. Nemusíte mi na ni odpovídat, ale jestli mi odpovíte, nebudu o tom mluvit s nikým jiným.“

Zavrtěla se na sedadle a podívala se na mě. „Někdo mě pomlouval?“

„Jde o ty drogy, co chyběly v nemocnici. Chcete si o tom ještě promluvit?“

„Přiznávám, že jsem vzala pár pilulek jako vzorky,“ zabručela. „Ale nevzala jsem je pro sebe a nic špatného jsem s nimi neprovedla. Chtěla jsem je vyzkoušet na Gerardovi a přesvědčit se, jestli bych ho nedokázala přinutit, aby omezil to svoje pití. Předpokládám, že by mě mohli dostat na obvinění, že předepisuju léky a nejsem doktorka. Ale to dělá skoro každá ošetřovatelka, kterou znám.“ Vylekaně na mě pohlédla. „Chtějí mě zažalovat?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Tak co vás k tomu vlastně přivedlo?“

„Zmínila se o tom jedna ošetřovatelka v nemocnici. Vysvětlovala mi, proč jste dostala výpověď.“

„To byla jenom jejich záminka. Ale já vám povím, proč jsem dostala výpověď. V té nemocnici byli lidé, kterým jsem se nelíbila.“ Projížděli jsme kolem nemocnice; ukázala na velkou osvětlenou budovu obviňujícím prstem. „Možná že nejsem člověk, se kterým by se zrovna nejlíp vycházelo, ale jsem dobrá ošetřovatelka a neměli právo mě vyhodit. A vy jste neměl právo o tom s nimi mluvit.“

„Myslím, že ano, paní Johnsonová.“

„Co vám to právo dává?“

„Vyšetřuju několik vražd a kromě toho i ztrátu obrazu. To přece víte.“

„A vy si myslíte, že vím, kde ten obraz je? Nevím to a Fred to taky neví. Nejsme zloději. Možná že máme v rodině problémy, ale takoví zase nejsme.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jste. Lidé se ale můžou změnit, když se zapletou s drogami. Druhým lidem to dává možnost s nimi manipulovat.“

„Se mnou nikdo takhle manipulovat nemůže. Přiznávám, že jsem vzala pár pilulek. Dala jsem je Gerardovi a teď za to platím. Zbytek doby, kdy budu zaměstnaná, strávím v sanatoriích, kde mají nedostatek personálu. Jestli totiž budu vůbec mít tolik štěstí, abych si nějakou práci udržela.“

Upadla do zasmušilého mlčení, které jí vydrželo skoro celý zbytek cesty k La Palomě. Než vystoupila z auta, řekl jsemji o ženách, které hledám – o Mildred Meadové a Betty Siddonové.

Vážně mě poslouchala. „Udělám, co bude v mých silách. Na téhle noční službě už moc času na telefonování mít nebudu. Dám ale vědět některým ošetřovatelkám, které znám v jiných sanatoriích.“ Dodala zdráhavě, jako by ji stálo velké morální úsilí přiznat jakýkoliv dluh: „Fred mi říkal, jak jste s ním v Arizoně zacházel. Jsem vám za to vděčná. Koneckonců jsem jeho matka,“ prohlásila jaksi překvapeně.

Vystoupila na asfalt a těžce se přibližovala k poloosvětlené budově. Za zdí, která obklopovala parkoviště, projížděla auta v nekonečném útěku a pronásledování na skřípajících pneumatikách. Když paní Johnsonová došla ke dveřím, otočila se a pokynula mi rukou.

Okamžik poté, co vešla dovnitř, zase ze dveří vycouvala. V těsné blízkosti ji následovali dva policisté. Jeden byl v uniformě a druhý byl kapitán Mackendrick. Když jsem k nim přicházel, slyšel jsem, jak si paní Johnsonová stěžuje, že nemají právo vyskakovat na ni ze tmy, že je nevinná žena na cestě do práce.

Mackendrick si prohlížel její zlostný a vystrašený obličej. „Vy jste paní Johnsonová, ne? Matka Freda Johnsona?“

„Ano, jsem,“ odpověděla chladně. „To vám ale nedává právo k smrti mě vyděsit.“

„To jsem nechtěl udělat, paní. Omlouvám se.“

„Máte se za co omlouvat,“ využívala paní Johnsonová své výhody. „Nemáte žádné právo mě obtěžovat a šikanovat. Pracuje pro nás dobrý právník, a jestli si nedáte pozor, budete mít co dělat s ním.“

Mackendrick bezmocně otočil oči k nebesům a potom ke mně. „Podívejte, udělal jsem něco špatného? Náhodou jsem do té ženy ve tmě vrazil. Omluvil jsem se jí. To před ní musím padnout na kolena?“

„Paní Johnsonová je dnes večer trochu nervózní.“

Souhlasně přikývla mým směrem. „To tedy jsem. A co tady vlastně děláte, kapitáne?“

„Pátráme po jedné ženě.“

„Po slečně Siddonové?“

„Přesně tak, paní.“ Mackendrick se na ni pronikavě tázavě zadíval. „Kdo vám řekl o slečně Siddonové?“

„Tady pan Archer. Požádal mě, abych zatelefonovala některým svým přítelkyním v jiných sanatoriích. Slíbila jsem, že to udělám, jestli budu mít čas, a taky to udělám. Můžu už jít?“

„Jen jděte, prosím,“ vyzval ji Mackendrick. „Nikdo vám ani pírkem nebrání. S tím telefonováním do ostatních sanatorií to ale možná nebude nejlepší nápad. Rádi bychom je překvapili.“

Paní Johnsonová vešla do budovy podruhé a už se neobjevila.

„To je pěkně tvrdá ženská,“ oddechl si Mackendrick.

„Má za sebou pár tvrdých dní. Mohli bychom si promluvit někde v soukromí, kapitáne?“

Trhl hlavou směrem k muži v uniformě, který nastoupil do policejního vozu. Došli jsme do vzdáleného kouta parkoviště, co možná nejdál od budovy i od dálnice. Domorodý dub, který se nějak zachoval při životě v této pláni chodníků, nás zakryl nezřetelným měsíčním stínem.

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal jsem se.

„Anonymní udání. Někdo nám telefonoval a prohlašoval, že bychom měli slečnu Siddonovou hledat tady. Proto jsem taky přijel osobně. Pořádně jsme to tady pročesali a nenašli jsme po ní ani po nikom podobném žádnou stopu.“

„Kdo vám to volal?“

„Bylo to anonymní – zřejmě nějaká ženská, co chtěla nadělat potíže. Paní Johnsonová je ten typ, která si dělá nepřátele. Víte, že ji vyhodili z nemocnice?“

„Říkala mi o tom. Nepotřebujete můj názor, kapitáne, ale stejně vám ho řeknu. Mám dojem, že jsem vás s tím prohledáváním sanatorií zavedl na falešnou stopu. Netvrdím, že byste ho měl úplně odvolat, ale myslím si, že je načase, abyste vlastní energii soustředil na něco jiného.“

Mackendrick odpověděl až po dlouhé pomlce. „Myslíte paní Chantryovou?“

„Zdá se, že je v ohnisku celého případu.“

„To nevíme jistě.“

„Já myslím, že víme.“

„Co si myslíte, to mi nestačí, Archere. Nemůžu proti té ženě nic podniknout, dokud nebudu mít dost důkazů, abych ji potopil.“

33. KAPITOLA

Zaparkoval jsem na vrcholu ulice paní Chantryové a sešel jsem k jejímu domu. V rokli za ním se převalovala mlha. Nahoře na kopci byl Biemeyerův dům plný chladného světla. Dům paní Chantryové byl však temný a tichý.

Zaklepal jsem na přední dveře. Asi jsem napůl čekal, že ji najdu mrtvou nebo že bude pryč, protože mě její okamžitá odpověď překvapila.

Jako by tam čekala celou noc, ozvala se skrz dveře. „Kdo je to? Rico?“

Neodpověděl jsem jí. Stáli jsme na opačných stranách dveří v dlouhém napjatém tichu, nepravidelně vyplňovaném hlukem vln, které narážely na pláž jako obrovské nejisté kroky a zase klouzaly zpátky.

„Kdo je to?“ opakovala vyšším hlasem.

„Archer.“

„Jděte pryč.“

„Mám jít pro kapitána Mackendricka?“

Následovalo další ticho, odměřované hlasitými, burácivými kroky moře. Potom odemkla dveře a otevřela je.

V hale se nesvítilo a pokud jsem viděl, nesvítilo se ani nikde v domě. Na pozadí tmy uvnitř měly její vlasy i obličej stejnou stříbřitou barvu. Měla na sobě tmavé šaty s vysokým límcem, které připomínaly, že je vdova, a zároveň ve mně vzbuzovaly pochybnosti, jestli tomu tak doopravdy je.

„Tak pojďte dál, když to musí být,“ vyzvala mě tiše a chladně.

Šel jsem za ní do hlavního pokoje, kde se před několika dny konal večírek. Rozsvítila stojací lampu nad křeslem, stála vedle ní a čekala.

Dívali jsme se na sebe v mrtvém tichu. Po večírku už v pokoji nebylo ani stopy.

Konečně promluvila. „Já už lidi vašeho druhu znám. Jste jeden z těch samozvaných odborníků, co se nemůžou udržet, aby nestrkali svůj zvědavý nos do záležitostí druhých. Nedokážete se prostě dívat, jak si žijou svým životem, a nezamíchat se do toho, není to tak?“

Začervenala se – snad částečně zlostí. Zdálo se mi však, že za tím, co říká, jsou ještě další emoce.

„A vy tomuhle říkáte život?“ ušklíbl jsem se. „Zatajovat vraždu kvůli muži, kterého jste už pětadvacet let neviděla? Spát s takovým dětinou, jako je Rico, aby mlčel?“

Jako kdyby se osvětlení v pokoji náhle úplně změnilo, vytratila se jí z obličeje barva a oči jí ztmavly.

„Takhle se mnou nesmí nikdo mluvit.“

„Měla byste si na to asi začít zvykat. Až budou prokurátorovi lidé předkládat svůj případ nejvyššímu soudu, taky si nebudou vybírat slova.“

„Tenhle případ se nikdy k soudu nedostane. Žádný případ vlastně ani neexistuje.“ Oči však měla napjaté a tázavé, jako by chtěla nahlédnout za ostrou hranu přítomnosti.

„Tak už dost, paní Chantryová. Před pětadvaceti lety byl tady v domě zabit nějaký člověk. Nevím, kdo to byl, ale vy to pravděpodobně víte. Rico ho zakopal ve skleníku. Dneska večer s vaší pomocí vykopal jeho kosti a dal je do zatíženého pytle. Naneštěstí pro vás oba jsem ho chytil dřív, než je stačil hodit do moře. Chcete vědět, kde jsou teď?“

Odvrátila obličej; nechtěla to vědět. Náhle se posadila do křesla, jako by se jí podlomily nohy. Zakryla si obličej rukama a zdálo se, že pláče.

Stál jsem a naslouchal jejím bolestným vzlykům. Přestože byla hezká a přestože byla ve velkém maléru, nedokázal jsem k ní v sobě vzbudit žádný soucit. Vybudovala si život na kostech mrtvého muže a smrt už se jí částečně zmocnila.

Jako kdyby naše myšlenky sledovaly stejnou stopu, zeptala se: „Kde jsou ty kosti teď?“

„Máje kapitán Mackendrick. A má taky vašeho přítele Rica. A Rico mluvil.“

Seděla a vstřebávala to, co jsem jí řekl. Zdálo se, jako by se mi před očima zmenšovala. Drsná inteligence v jejích očích však zůstávala stejná.

„Myslím, že s Mackendrickem si nějak dokážu poradit, má velké ambice. Vámi si už tak jistá nejsem. Vy ale přece pracujete pro peníze, ne?“

„Mám tolik peněz, kolik potřebuju.“

Naklonila se kupředu, zaťaté pěsti položené na kolenou. „Mám na mysli pořádně velikou částku. Víc, než byste mohl kdy v životě dát dohromady. Dost peněz, abyste navždy mohl nechat téhle práce.“

„Mám svou práci rád.“

Zašklebila se a podařilo se jí vypadat úplně ošklivě. Udeřila se pěstmi do kolenou. „Nehrajte si se mnou. Myslím to vážně.“

„Já taky. Nechci vaše peníze. Ale mohla byste mě zkusit podplatit informacemi.“

„Podplatit vás, abyste udělal co?“

„Abych vám dal šanci, jestli si ji zasloužíte.“

„Vy si prostě chcete jen hrát na boha, viďte?“

„To zrovna ne. Jenom bych rád pochopil, co může přimět ženu, jako jste vy, které vůbec nic nechybí, aby kryla nějakou mizernou vraždu.“

„To nebyla vražda, byla to nehoda.“

„A kdo tu nehodu spáchal?“

„Vy mi nevěříte, viďte?“

„Zatím jste mi neřekla nic, čemu bych mohl věřit nebo nevěřit. Vím jenom to, že jste spolu s Ricem vykopali kosti nějakého mrtvého muže a že jste pak Rica poslala, aby je hodil do moře. To byla od vás hloupost, paní Chantryová. Měla jste je nechat pod zemí ve skleníku.“

„Myslím, že ne. Udělala jsem chybu, když jsem nechala Rica, aby to vyřídil. Měla jsem se toho těla zbavit sama.“

„Čí to bylo tělo, paní Chantryová?“

Zavrtěla hlavou, jako kdyby ji minulost zahalila jako roj včel. „Neznala jsem ho. Přišel do našeho domu a chtěl mluvit s mým manželem. Richard ho vůbec neměl přijímat a za normálních okolností by ho taky nepřijal. Jenomže jméno toho člověka mu evidentně něco říkalo. Nařídil Ricovi, aby ho poslal do jeho ateliéru. A když jsem toho člověka viděla znova, byl už mrtvý.“

„Jak se ten mrtvý jmenoval?“

„Na to se nepamatuju.“

„Byla jste u toho, když s ním Rico mluvil?“

„Chvíli ano.“

„A později, když Rico pohřbíval mrtvolu?“

„Věděla jsem, co se děje. Přímo jsem se toho ale nezúčastnila.“

„Rico tvrdí, že jste mu to nařídila vy.“

„V jistém smyslu jsem to asi udělala. Tlumočila jsem jen přání svého manžela.“

„Kde byl váš manžel v době toho pohřbu?“

„Byl v ateliéru a psal svůj dopis na rozloučenou. Je to zvláštní,“ dodala po chvíli. „Často o tom mluvil, že by mohl takhle zmizet. Všeho nechat a začít nový, ničím nezatížený život. A když se mu ta příležitost naskytla, přesně to taky udělal.“

„Víte, kam šel?“

„Ne. Od té doby jsem o něm neslyšela. A pokud vím, neslyšel o něm ani nikdo jiný.“

„Myslíte, že je mrtvý?“

„Doufám, že není. Koneckonců to byl… to je velký člověk.“

Trochu se zase rozplakala. Zdálo se, že se pokouší získat zpět ztracené emocionální pozice, vybudovat znovu Chantryho legendu z materiálu, který byl po ruce – částečně starého a částečně nového.

„Proč zabil toho muže v hnědém obleku?“

„Nevím určitě, že ho zabil. Mohla to být nehoda.“

„Váš manžel tvrdil, že to byla nehoda?“

„Já nevím, nemluvili jsme o tom. Napsal ten dopis a odešel.“

„Takže vy vůbec nevíte, jak nebo proč byl ten muž zabit?“

„Vůbec ne.“

„Váš manžel vám to nijak nevysvětlil?“

„Ne. Richard odešel tak narychlo, že na nějaké vysvětlování nebyl čas.“

„Já jsem to slyšel trochu jinak, paní Chantryová. Podle Rica jste vy, váš manžel a ten muž v hnědém obleku o něčem mluvili v ateliéru. O čem jste mluvili?“

„To už si nepamatuj u,“ zavrtěla hlavou.

„Ale Rico si to pamatuje.“

„Je to lhář.“

„Většina mužů lže, když se dostanou do opravdového maléru. A většina žen taky.“

Začala ztrácet sebejistotu a zdálo se, že její místo opět zaujímá vztek. „Byl byste tak laskav a ušetřil mě svých zevšeobecnění? Posledních čtyřiadvacet hodin mě dost vyčerpalo a nemám sílu poslouchat morální poučky nějakého laciného soukromého fízla.“

Hlas měla vysoký a vypadala zmučeně.

„Dost vás vyčerpalo posledních pětadvacet let,“ opravil jsem ji. „A jestli něco neuděláte, abyste s tím skoncovala, půjde to tak pořád dál a bude to ještě horší.“

Chvíli tiše seděla s pohledem zaměřeným dovnitř, na svou odhalenou minulost. „Jak s tím mám skoncovat?“ zeptala se konečně.

„Říct mi, co se doopravdy stalo a proč.“

„Už jsem vám to řekla.“

„Ne doopravdy, paní Chantryová. Některé nejdůležitější věci jste vynechala. Kdo byl ten muž v hnědém obleku a proč sem přišel. Skutečnost, že sem přišel dvakrát a že když sem přišel podruhé – to bylo tehdy, když byl zabit – přivedl s sebou nějakou ženu a nějakého malého chlapce. Skutečnost, že jste Ricovi řekla, že ten muž měl záchvat a zemřel víceméně nešťastnou náhodou.“

Seděla a vstřebávala i tohle jako někdo, kdo prodělává rychlý proces stárnutí. Nepokoušela se tomu vyhnout ani to od sebe odstrčit. V jistém smyslu se zdálo, že to bylo to, na co čekala.

„Tak Rico toho napovídal spoustu,“ povzdechla si.

„Všechno, na co měl čas. Vybrala jste si mizerného spojence.“

„Nevybrala jsem si ho, prostě byl náhodou po ruce.“ Pozorně si mě prohlížela, jako by si myslela, že by mě snad mohla využít k vyplnění prázdného místa po Ricovi ve svém životě. „Neměla jsem na vybranou.“

„Lidé mají vždycky nějak na vybranou.“

Svěsila svou hezkou hlavu a přejela si po ní rukou v jakémsi zoufalém pokřiveném gestu. „To se snadno říká, ale míň snadno se to provozuje v praxi.“

„Máte na vybranou teď,“ pokračoval jsem. „Můžete se mnou spolupracovat.“

„Myslela jsem, že to dělám.“

„Do jisté míry. Ale některé věci si necháváte pro sebe. Můžete mi pomoct vyřešit tenhle případ, a jestli to uděláte, vynasnažím se, abych vám to co nejvíc ulehčil.“

„Jen se kvůli mně neobtěžujte.“ Zkoumala však můj obličej a snažila se odhadnout pravý smysl toho, co jsem říkal.

„Nebylo by rozumné,“ přesvědčoval jsem ji, „kdybyste se i dál snažila svého manžela krýt. Mohlo by to skončit tak, že by vás obvinili ze spoluúčasti na vraždě.“

„To nebyla žádná vražda, byla to nehoda. Ten člověk byl v ubohém stavu. Manžel ho možná uhodil nebo do něj strčil, ale rozhodně ho nechtěl zabít.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to. Nelhal.“

„A řekl vám, co to bylo za člověka?“

„Ano.“

„Jak se jmenoval?“

Rychlým roztržitým pohybem zavrtěla hlavou. „Nepamatuju se. Byl to prostě nějaký člověk, se kterým se manžel znal z armády. Ten člověk byl v Tichomoří zraněný a strávil několik let v nemocnici pro veterány. Když ho konečně pustili, přišel sem a chtěl se setkat s mým manželem. Zřejmě se doslechl, že měl Richard jako malíř úspěch, a přišel sem, aby se přiživil na jeho slávě.“

„A kdo byla ta žena a ten malý chlapec?“

„To byla jeho manželka a jeho syn. Když sem přišel podruhé, přivedl je manželovi ukázat.“

„Věděli o tom, že váš manžel toho muže zabil?“

„To nevím. Nejsem si ani jistá, jestli se to tak doopravdy stalo.“

„Ale předpokládala jste, že ano.“

„Ano. Musela jsem to předpokládat. Pořád jsem čekala, jestli se mi ta žena neozve. Celé týdny jsem skoro nespala. Ale nikdy jsem už o ní neslyšela. Někdy mám takový dojem, že se mi to všechno jenom zdálo.“

„Ty kosti, co Rico vykopal, nejsou žádný sen.“

„To já vím. Myslela jsem tu ženu a toho chlapce.“

„Co se s nimi stalo?“

„Prostě odešli – nevím kam. A já jsem žila dál, jak jsem nejlíp uměla.“

V hlase jí zaznívala sebelítost, ale pozorovala mě chladně a spekulativně. Zdálo se, jako by obrysy jejího těla reagovaly na mou přítomnost – spíš rezignací než čím jiným.

Dole pod budovou dunělo moře, převalovalo se a klouzalo jako mrtvý člověk, neohrabaně se snažící vyškrábat se zpátky do života. Zachvěl jsem se. Dotkla se ostrými prsty mého kolena.

„Je vám zima?“

„Asi ano.“

„Snad bych tady mohla udělat větší teplo.“

Úsměv, kterým svou nabídku doprovázela, jí dodával dvojí smysl, ale vypadal nuceně.

„Já už půjdu, paní Chantryová.“

„Zůstanu tady úplně sama.“

Svůdně si povzdechla, ale její vzdech skončil tónem nefalšované bezútěšnosti. Zdálo se, že si uvědomuje, jak dokonale je sama.

„Nebude to dlouho trvat a budete mít nějaké návštěvníky.“

Křečovitě sepjala ruce. „To myslíte policii, ne?“

„Kapitána Mackendricka můžete pravděpodobně čekat ráno, jestli ne ještě dřív.“

„Myslela jsem, že mi pomůžete,“ vyhrkla postrašeně.

„Pomůžu vám, když mi to sama dovolíte. Zatím jste mi toho řekla málo. A některé věci, které jste mi řekla, nejsou pravda.“

Vrhla na mě zlostný pohled, který však byl vykalkulovaný a přesně odměřený. „Nelhala jsem vám.“

„Možná ne vědomě. Když žijete pětadvacet let falešný život, lehce sklouznete trochu mimo realitu.“

„Chcete tím říct, že jsem blázen?“

„Spíš prostě lžete sama sobě stejně jako mně.“

„Co jsem vám řekla, co není pravda?“

„Tvrdila jste, že ten mrtvý muž byl starý známý vašeho manžela z armády. Náhodou vím, že Chantry nikdy v armádě nebyl. Tenhle jeden rozpor vrhá podezření na celou vaši historku.“

Začervenala se a zadívala se na mě jako přistižený zloděj. „To jsem se prostě nevyjádřila přesně. Chtěla jsem tím říct, že ten mrtvý byl v armádě, když se seznámili. Richard ale samozřejmě ne.“

„Nechcete v tom svém vyprávění opravit ještě něco?“

„Jestli mi řeknete, kde je co špatně.“

Projel mnou záchvěv vzteku. „Tohle není tak velká legrace, paní Chantryová. Bylo už zabito několik lidí a další jsou v nebezpečí.“

„Z mé strany ne. Já jsem v životě nikomu neublížila.“

„Vy jste jenom přihlížela a dovolila jste, aby se to stalo.“

„Neměla jsem na vybranou.“ Pokusila se vykouzlit upřímný pohled a nepodařilo se jí to. „Nevím, co se mezi Richardem a tím mrtvým stalo. Nemám ani tušení, jaký byl vlastně jejich vztah.“

„Slyšel jsem, že váš manžel byl bisexuál.“

„Opravdu? O tom slyším poprvé.“

„Chcete říct, že nebyl?“

„Nikdy na to nepřišla řeč. Proč vám na tom tak záleží?“

„Může to mít pro tenhle případ zásadní důležitost.“

„To bych pochybovala. Richard vůbec nebyl nijak zvlášť sexuálně založený. Jeho práce ho vzrušovala víc, než jsem ho kdy dokázala vzrušit já.“

Žalostně zkřivila ústa a podívala se na mě, aby odhadla, jaký to má účinek. Z jakéhosi důvodu můj vztek ještě vzrostl. Měl jsem už dost té ženy a jejích lží a koneckonců i jejích pravd. Zatímco jsem seděl a vyměňoval si s ní slova, byla žena, na které mi záleželo, ztracená v nebezpečné noci.

„Víte, kde je Betty Siddonová?“

Zavrtěla stříbrnou hlavou. „To bohužel nevím. Betty Jo se něco stalo?“

„Hledala Mildred Meadovou a ztratila se. Nevíte, kde bych mohl Mildred Meadovou najít?“

„Ne, to nevím. Před několika měsíci mi telefonovala; bylo to těsně potom, co se přistěhovala sem do města. Nechtěla jsem se s ní ale vidět, nechtěla jsem rozvířit všechny ty staré vzpomínky.“

„V tom případě jste neměla nikdy vykopávat ty kosti,“ poznamenal jsem.

Zuřivě zaklela a poslala mě do horoucích pekel. Její přání se však vrátilo jako bumerang, téměř jako by bylo v prvé řadě namířeno na ni samotnou. Tvář jí jako závoj zastřel šedivý výraz sebenenávisti. Zakryla si ji rukama.

„Proč jste je vykopala?“

Chvíli bylo ticho. Pak promluvila s obličejem schovaným za rukama. „Prostě jsem ztratila hlavu.“

„Proč?“

„Bála jsem se, že to tady budou prohledávat a že mi budou dávat smrt toho muže za vinu.“

Pozorovala mě mezi prsty jako žena za mřížemi.

„Hrozil vám někdo, že vás prozradí?“

Neodpovídala a já jsem si její mlčení vyložil jako přitakání. „Kdo to byl, paní Chantryová?“

„Nevím to jistě, nepřišla sem. Včera večer mi telefonovala a hrozila mi, že řekne policii všechno, co ví. Myslím, že to byla ta žena, co sem přišla s tím malým chlapcem tehdy, když byl zabit ten muž.“

„Co od vás chtěla?“

„Peníze.“ Spustila ruce dolů; ústa měla zkřivená a v očích tvrdý pohled.

„Kolik?“

„To přesně neřekla. Počítám, že hodně.“

„Kdy je chce?“

„Zítra. Řekla, že mi zítra zase zavolá a že mám do té doby sehnat co nejvíc.“

„Uděláte to?“

„Chtěla jsem to udělat. Teď už to ale nemá smysl, ne? Pokud se vy a já nějak nedohodneme.“

Vjela si rukama do vlasů a přidržovala si mezi nimi hlavu bradou vzhůru jako nějaké umělecké dílo, které nabízela k zapůjčení nebo přímo ke koupi.

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil jsem. „Ale Mackendricka z toho vynechat nemůžete. Jestli mu pomůžete případ uzavřít, bude vám vděčný. Myslím, že byste se s ním měla spojit hned teď.“

„Ne. Potřebuju čas na rozmyšlenou. Necháte mi čas do rána?“

„Nechám – pod jednou podmínkou; že totiž neuděláte žádnou nepředloženost.“

„Myslíte, abych třeba neutekla?“

„Abyste se třeba nezabila.“

Krátce a rozzlobeně zavrtěla hlavou. „Zůstanu tady a budu bojovat. Doufám, že budete na mé straně.“

Nic jsem jí neslíbil. Když jsem se zdvihal k odchodu, zdálo se, že mě oči Chantryho portrétů pozorují ze zastíněných stěn.

Paní Chantryová se mnou došla ke dveřím. „Prosím vás, neposuzujte mě moc přísně. Já vím, že vám připadám zkažená. Ale doopravdy jsem neměla velkou možnost volby ohledně těch věcí, které jsem udělala nebo nechala neudělané. A od té doby to bylo jen takové ubožácké peklo.“

„S Ricem.“

„Ano. S Ricem. Říkala jsem, že jsem doopravdy neměla na vybranou.“

Stála blízko mě, oči sklopené a vypočítavé, jako by se snad připravovala na další nešťastnou volbu.

„Před více než třiceti lety,“ řekl jsem, „byl v Arizoně zavražděn mladý voják, který se jmenoval William Mead. Byl to nemanželský syn Felixe Chantryho a Mildred Meadové – nevlastní bratr vašeho manžela.“

Zareagovala, jako bych ji udeřil a jako by se chtěla rozplakat. Zdvihla obočí a ohrnula spodní ret. Obličej měla na okamžik úplně nekontrolovaný, ale nevydala ani hlásek.

„Váš manžel odjel z Arizony bezprostředně potom. Někteří tamní lidé ho podezřívali, že Williama Meada zabil on. Bylo to tak?“

„Samozřejmě ne. Jaký by pro to měl důvod?“

„Doufal jsem, že byste mi to mohla říct vy. Nebyli jste si s Williamem jednu dobu dost blízcí?“

„Ne, to rozhodně ne.“

Její popření postrádalo jakoukoliv přesvědčivost.

34. KAPITOLA

Nechal jsem ji být a odjel jsem po nábřeží na jih. Provoz byl stále ještě dost hustý. Nebylo ani příliš pozdě, ale já jsem byl unaven – dlouhá a neurčitá konverzace s paní Chantryovou odčerpala mou energii. Stavil jsem se ve svém motelu v naději, že mi tam Betty možná nechala nějaký vzkaz.

Nenechala. Byl tam však vzkaz od Paoly Grimesové, která chtěla, abych jí zavolal do hotelu Monte Cristo. Po troše obtíží jsem se dovolal do recepce.

Paola zdvihla telefon ve svém pokoji po prvním zazvonění. „Haló?“

„Tady je Archer.“

„To je dost, že voláte.“ Hlas měla bezvýrazný a zlostný. „Matka mi říkala, že vám pro mě dala nějaké peníze. Padesát dolarů. Potřebuji je. Bez nich se nedostanu tady z té blešárny a kromě toho mi nestartuje dodávka.“

„Hned vám tu padesátku přinesu; už jsem tam s ní jednou byl.“

„Mohl jste ji nechat v recepci.“

„V téhle recepci ne. Za chvíli jsem u vás, Paolo.“

Našel jsem ji, jak na mě čeká v hale Monte Crista. Evidentně se učesala, umyla si obličej a namalovala rty. Mezi nočními děvčaty a jejich společníky však vypadala smutně a nepatřičně.

Podal jsem jí jejích padesát dolarů. Přepočítala bankovky, stočila je do ruličky a zastrčila si je do podprsenky.

„Bude to stačit na účet za hotel?“ zeptal jsem se.

„Až dodneška asi ano. Jestli to stačí i na zítřek, to nevím. Policie chce, abych tady zůstala, ale nechce mi dát nic z otcových peněz. Měl jich dost u sebe.“

„Dostanete je buď vy, nebo vaše matka.“

„Nebo taky moje pravnoučata,“ ušklíbla se hořce. „Nevěřím poldům a tohle město se mi nelíbí. Nelíbí se mi zdejší lidé. Zabili mi otce a já se bojím, že mě zabijou taky.“

Její strach byl nakažlivý. Sledoval jsem pohled jejích očí a začal jsem okolí vidět tak, jak ho viděla ona – předpokoj, kde chtějí ztracené duše přečkat jednodenní čekání, které nikdy neskončí.

„Kdo zabil vašeho otce?“

Zavrtěla hlavou a černé vlasy se jí rozprostřely kolem obličeje jako noc. „Nechci o tom mluvit, aspoň ne tady.“

„Můžeme si promluvit ve vašem pokoji.“

„Ne, díky.“ Upřela na mě pronikavý, nevlídný a paranoidní pohled jako vyděšené zvíře vykukující z krytu svých vlasů.

„Pokoj možná odposlouchávají. To je jeden z důvodů, proč tam nemůžu zůstat.“

„Kdo by ho odposlouchával?“

„Třeba poldové a třeba ti vrazi. Jaký je v tom rozdíl? Stejně v tom všichni jedou společně.“

„Pojďte si sednout ke mně do auta.“

„Ne, díky.“

„Tak se pojďte projít, Paolo.“

K mému překvapení souhlasila. Vyšli jsme ven a přidali jsme se k lidem na chodníku. Řada palem na druhé straně ulice rozprostírala koruny nad prázdnými stánky týdenní umělecké výstavy. Za nimi se zdvihaly, lámaly a ustupovaly fosforeskující bílé vlny, jako by jejich věčným úkolem bylo odměřovat čas a prostor.

Jak jsme spolu šli po chodníku, začala se Paola postupně zbavovat svého napětí. Zdálo se, jako by se naše pohyby řídily přirozenými rytmy moře. Nad námi se rozevřela obloha, matně osvětlená zapadajícím měsícem na obzoru.

Paola se dotkla mé paže. „Ptal jste se mě, kdo zabil mého otce.“

„Ano.“

„Chcete vědět, co si o tom myslím?“

„Řekněte mi to.“

„Tak tedy, hodně jsem přemýšlela o tom všem, co otec říkal. Víte, myslel si, že Richard Chantry je naživu a že bydlí někde tady ve městě pod jiným jménem. A taky si myslel, že Chantry doopravdy namaloval ten obraz Mildred Meadové. Já jsem si to taky myslela, když jsem ho viděla. Netvrdím o sobě, že bych tomu rozuměla tak jako otec, ale podle mě to vypadalo jako Chantry.“

„Víte jistě, že byl názor vašeho otce upřímný, Paolo? Kdyby to byl opravdu Chantry, byl by ten obraz pro něj mnohem cennější.“

„To vím a on to věděl taky. Proto se tak snažil, aby ho autentizoval. Poslední dny života strávil tím, že se snažil najít Chantryho a dokázat, že ten obraz namaloval. Šel dokonce za Mildred Meadovou, která bydlí tady ve městě. Byla to Chantryho oblíbená modelka, i když samozřejmě pro tenhle portrét mu přímo modelem neseděla. Je už stará.“

„Viděla jste ji?“

Přikývla. „Otec mě za ní vzal několik dní předtím, než ho zabili. Mildred byla přítelkyně mé matky v Arizoně a já jsem ji znala už od doby, kdy jsem byla ještě malá. Otec si asi myslel, že ji přiměje k řeči, když mě tam přivede. Jenže Mildred toho moc nenapovídala, když jsme ji tehdy navštívili.“

„Kde to vlastně bylo?“

„Má takový malý domek; právě se do něj stěhovala. Myslím, že se to tam jmenuje Magnolia Court. Uprostřed dvora roste velká magnólie.“

„Tady ve městě?“

„Ano, je to blízko centra. Říkala, že se tam usadila, protože už toho moc nenachodí. A taky toho moc nenamluvila.“

„Proč ne?“

„Myslím, že měla strach. Otec na ni pořád naléhal a ptal se na Richarda Chantryho. Je živý nebo mrtvý? Namaloval ten obraz? Ona o něm ale nechtěla mluvit. Říkala, že už ho přes třicet let neviděla, že je pravděpodobně mrtvý a že doufá, že to tak je. Mluvila hrozně zatrpkle.“

„To mě nepřekvapuje. Chantry možná zabil jejího syna Williama.“

„A možná že taky zabil mého otce. Otec třeba ten obraz vystopoval až k němu a za všechnu tu námahu byl potom zavražděn.“

Hlas měla tlumený a vystrašený. Podezřívavě se dívala kolem sebe na palmy a zapadající měsíc, jako by to byly součásti ošumělých jevištních kulis, skrývající skutečný život v džungli světa. Sepjala ruce a prudce jimi trhla.

„Musím z tohohle města vypadnout. Policie říká, že tady musím zůstat; prý mě potřebují jako svědka. Jenže mě ani nechrání.“

„Nechrání vás před kým?“ zeptal jsem se, protože jsem znal odpověď.

„Před Chantrym, před kým jiným? Zabil mého otce – cítím to v kostech. Nevím ale, kdo to je a kde je. Dokonce už ani nevím, jak vypadá. Chantry může být kdokoliv, koho potkám na ulici.“

Zvyšovala hlas a lidé na chodníku si nás začínali všímat. Přicházeli jsme k barové restauraci, z jejíchž otevřených předních dveří zazníval jazz. Strčil jsem ji dovnitř a posadil jsem ji ke stolu. Místnost byla úzká a dlouhá jako tunel a kapela na vzdáleném konci připomínala přijíždějící vlak.

„Ta hudba se mi nelíbí,“ zamumlala.

„To nevadí. Potřebujete se něčeho napít.“

Zavrtěla tmavou hlavou. „Nemůžu pít, alkohol mě připravuje o rozum. S otcem to bylo stejné; říkal mi, že proto se dal na drogy.“ Zakryla si rukama uši a zavřela oči. „Musím odtud vypadnout.“

Vzal jsem ji za ruku a postavil jsem ji na nohy. Trhala a škubala sebou zcela nesynchronizované s mými pohyby, ale následovala mě ven. Na lidi na ulici pohlížela s hlubokou nedůvěrou, připravená vykřiknout, kdyby se na ni někdo podíval dvakrát. Byla na samém pokraji hysterie nebo ještě něčeho horšího.

Uchopil jsem ji za paži a rychle jsem ji odváděl směrem k hotelu.

Vzpírala se. „Nechci tam jít zpátky, nelíbí se mi to tam. Celou noc jsem byla vzhůru, protože mi klepali na dveře, chodili kolem a šeptali. Myslí si, že jim každá žena patří.“

„Tak se odtamtud odstěhujte.“

„Nevěděla bych, kam jít. Asi bych se mohla vrátit do galerie, mám tam vzadu malý pokoj. Jenže se tam bojím.“

„Protože tam není váš otec?“

„Ne.“ Chytila se rukama kolem ramen a zatřásla se. „Protože by se mohl vrátit.“

Přeběhl mi mráz po zádech. Nevěřil jsem, že by Paola ztrácela rozum, ale rozhodně se o to úporně snažila. A kdyby takhle pokračovala, mohlo se jí to do rána podařit.

Z různých důvodů jsem se za ni cítil odpovědný. Uzavřel jsem jakousi pověrčivou dohodu se silami, ovládajícími svět, pokud vůbec nějaké existují. Když se budu snažit starat o Paolu, postará se snad někdo o Betty.

Zavedl jsem Paolu do Monte Crista, zaplatil jsem její účet, pomohl jí sbalit kufr a zanesl jsem ho do svého auta.

Vyšla za mnou. „Kam jedeme?“

„Seženu vám pokoj ve svém motelu. Je to naproti jachtařskému přístavu a je tam větší klid. Jestli máte hlad, na rohu je restaurace s celonočním provozem.“

„Teď už mám hlad,“ přiznala se. „Vůbec jsem nejedla.“

Vzal jsem ji do restaurace na sendvič a pak jsem ji ubytoval v motelu. Jako svědkovi jí za pokoj mohl zaplatit Biemeyer.

Odešel jsem z motelu, aniž jsem se podíval do svého pokoje. Když jsem však na parkovišti nasedal do auta, přepadla mě náhlá divoká naděje, že na mě v pokoji možná čeká Betty. Šel jsem tam a podíval jsem se. Pokoj byl prázdný a v posteli nikdo nespal.

Zbývala mi jediná věc: sledovat svůj případ, dokud mě k ní nezavede. A ne příliš pozdě. Prosím.

35. KAPITOLA

Magnólie nad dvorem, kterému dala své jméno, visela jako připoutaný oblak. Pouze v jednom z malých domků se svítilo a světlo nezřetelně pronikalo zataženými žaluziemi. Zaklepal jsem na síťové dveře.

Slyšel jsem za nimi nějaký pohyb a pak ticho, přerušované dýcháním. Konečně se ozval ženský hlas: „Kdo je to?“

„Jmenuju se Archer. Jsem soukromý detektiv a pracuju pro Jacka Biemeyera.“

„Tak to můžete jít rovnou k čertu,“ odpověděla klidně. „Ale než tam půjdete, mohl byste se vrátit a říct Jacku Biemeyerovi, aby udělal totéž.“

„To rád udělám, slečno Meadová. Mně se ten parchant taky nelíbí.“

Otevřela vnitřní dveře – malá a úpravná postava, rýsující se proti světlu. „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Lew Archer.“

„Poslal vás sem Jack Biemeyer?“

„Ne tak docela. Ukradli mu obraz – váš portrét. Myslel jsem, že byste mi ho třeba pomohla najít.“

„Jak Jack věděl, že jsem tady? Nikomu jsem o tom neřekla.“

„Poslala mě Paola Grimesová.“

„Ach tak. Mohla jsem vědět, že ji vůbec nemám pouštět do domu.“ Tělo jí ztuhlo, jako by se chystala přibouchnout mi dveře před nosem. „Nosí smůlu; celá její rodina nosí smůlu.“

„Mluvil jsem dneska ráno v Copper City s její matkou, s Juanitou. Nechává vás pozdravovat.“

„Opravdu? To je od ní hezké.“

Řekl jsem tu správnou věc. Pohnula se a odklopila závoru vnitřních dveří. Až do té chvíle nebylo vidět, jak je stará. Kulhala a špatně se pohybovala v bocích; připomínala mi některé mořské ptáky, kteří se snadno pohybují ve vzduchu nebo na moři, ale chůze jim dělá potíže.

I její bílá hlava vypadala jako hlava ptáka. Byla hubená a elegantní s propadlými tvářemi, úzkým rovným nosem a očima, v nichž byla ještě hloubka a divokost. Přistihla mě, jak si ji prohlížím, a usmála se. Jeden chybějící přední zub jí dodával uličnický vzhled.

„Líbím se vám? Nemůžu říct, že by mě stáří nějak vylepšilo.“

„To je pravda.“

Pořád se usmívala. „Není taky o co stát. To, jak jsem vypadala, mě jen dostávalo do malérů. Ale nechci si stěžovat; ženská nemůže mít v životě všechno. Hodně jsem cestovala a většinou první třídou. Znala jsem dost talentovaných a slavných lidí.“

„S jedním z nich jsem včera mluvil v Tucsonu.“

„S Lashmanem?“

„Ano.“

„Jak se mu vede?“

„Stárne. Ale pořád ještě maluje. Když jsem od něj odcházel, pracoval dokonce na dalším vašem portrétu.“

Chvíli bylo ticho. Hlavu měla nakloněnou na stranu a oči prázdné. „Tak, jak vypadám teď, nebo tak, jak jsem vypadala dřív?“

„Tak, jak jste vypadala dřív.“

„Samozřejmě, jinak by to ani nešlo. Od té doby, co jsem doopravdy zestárla, mě už neviděl.“ Mluvila o sobě jako o nějakém uměleckém předmětu, který bohužel nebyl vyroben v trvalé formě-japonská květinová úprava nebo píseň od skladatele, který neznal způsob notového zápisu. „Ale to už o mně stačí. Povídejte mi o Juanitě.“

Posadila se do křesla pod stojací lampu a já jsem si sedl proti ní. Krátce jsem jí vyprávěl o Juanitě Grimesové, pak o Juanitině bývalém manželovi Paulovi a o jeho smrti.

Zdálo se, že jí moje informace otřásly. „Nemůžu tomu uvěřit, že je Paul Grimes mrtvý. Je to jen pár dnů, co tady byl i s dcerou.“

„Říkala mi to. Pokud vím, chtěl po vás, abyste autentizovala jeden svůj portrét.“

„Ano, o to mu hlavně šlo. Bohužel jsem si ale nemohla vzpomenout. Měl jenom malou fotografii toho portrétu a mě už malovali tolikrát, že jsem dávno ztratila přehled. Abych řekla pravdu, obrazy mě hrozně nudí a zvlášť obrazy mého vlastního obličeje. Od té doby, co jsem se sem nastěhovala, jsem si tady nepověsila ani jeden obraz, i když jich mám v zadním pokoji nejmíň tunu.“ Ukázala prstem na holé stěny. „Není to žádná radost, připomínat si to, o co už člověk přišel.“

„Já vím. Byla byste ale tak hodná a podívala se ještě jednou na fotografii toho obrazu?“

„Mého portrétu?“

„Myslím, že ano. Je to tentýž obraz, o který se zajímal Paul Grimes.“

Vytáhl jsem svůj snímek obrazu a podal jsem ji ho. Přidržela si ho na světle a prohlížela ho. Poznala ho a tiše a nesrozumitelně zabručela.

„Už jste ho někdy viděla, slečno Meadová?“

„Tohle je už potřetí, co ho vidím, a dneska večer podruhé. Stejně ale nemůžu určitě říct, kdo ho namaloval a kdy. Vypadá to jako Chantry, to je pravda, ale nepamatuju se, že by ho maloval.“

„Vyskytl se názor, že je to obraz zpaměti, pro který jste vůbec modelem neseděla a který byl možná namalovaný někdy docela nedávno.“

„To je totéž, co dnes večer říkala ta mladá žena.“

„Jaká mladá žena?“

„To děvče ze zdejších novin. Řekla jsem jí, že žádná interview neposkytuju, jenže byla hrozně neodbytná a tak jsem jí nakonec dovolila přijít. Musím uznat, že byla docela milá. Stejně jsem jí ale moc nepomohla.“

„Jmenovala se Betty Siddonová?“

„Správně, Betty Siddonová. Vy ji znáte?“

„Pokouším se ji najít. Když odcházela, řekla vám, kam jde?“

„Říkala něco o pobřeží – Sycamore Beach?“

„Sycamore Point?“

„Ano, to bude ono. Je to tam, co se onehdy utopil v moři ten člověk, co prodal ten obraz Paulu Grimesovi. Jak že se to jmenoval?“

„Jake Whitmore. Jenomže se neutopil v moři. Utopili ho ve sladké vodě, nejspíš v něčí vaně.“

Aniž jsem chtěl, podařilo se mi ji vyděsit. Z obličeje se jí vytratila barva i život. Díky stavbě kostí byl pořád ještě hezký, přestože její oči zmrtvěly jako oči sochy.

Její bledá nafialovělá ústa se pohnula. „Ten Whitmore byl taky zavražděn?“

„Policie a koroner si to myslí.“

„Kristepane.“ Dýchala jako závodník.

„Mám vám přinést trochu vody, slečno Meadová?“

„Mám něco lepšího než vodu.“ Ukázala na skříňku u zdi. „Je tam láhev Jacka Danielse. A skleničky. Nalejte si taky. Já ji piju neředěnou, dvojitou.“

Vytáhl jsem whisky, nalil jsem jí dvojitou dávku a sobě normální. Vypila svou skleničku jedním douškem a požádala o další dvojitou dávku. Nalil jsem ji a ona ji vypila. Viděl jsem, jak se jí do tváří vrací barva.

„Vypijte tu svou,“ vybídla mě. „Hrozně nerada piju sama.“

Přemýšlel jsem, jestli není alkoholička, a došel jsem k závěru, že pravděpodobně je.

„Proč se na mě tak díváte?“ zeptala se. „Vypadám divně? Vypadají moje oči divně?“

„Ne, vypadají v pořádku.“

„Tak si mě přestaňte takhle prohlížet.“

„Promiňte. Stejně už musím jít.“

„Vy se zajímáte o to Siddonovic děvče, viďte?“

„Ano, zajímám. Jste čtenářka myšlenek.“

„Znám muže,“ poznamenala. „Není pro vás trochu mladá?“

„Možná. Jak je to dlouho, co tady byla?“

„Nedívala jsem se na hodinky. Bylo to brzo večer.“

„Jak vás našla?“

„Zavolala do…“ Stařenina ústa se náhle pevně zavřela. Po krátké odmlce napjatého ticha prohlásila: „Nemám tušení.“

„Chtěla jste říct, že někam zavolala.“

„To že jsem chtěla říct? To tedy asi víte víc než já. Nejspíš jsem myslela na něco jiného. Nenechte se zdržovat – říkáte, že musíte jít. Jenom nechte tu láhev někde, kde bych na ni dosáhla.“

Dotkla se vrásčitou bílou rukou stolu vedle své židle.

„Ještě neodcházím,“ řekl jsem.

„Byla bych ráda, kdybyste už šel, jsem strašně unavená. Stejně jsem vám už řekla všechno, co vím.“

„O tom vážně pochybuju, slečno Meadová. Když jsem byl v Arizoně, narazil jsem tam na některé moc zajímavé skutečnosti. Začátkem čtyřicátých let někdo zabil vašeho syna Williama a tělo nechal v poušti.“

Obličej jí zbledl a protáhl se. „Juanita Grimesová vždycky hodně mluvila.“

„Nedověděl jsem se to jen od ní. Vražda vašeho syna byla a je všeobecně známá. Mluvil jsem s člověkem, který našel jeho tělo a vyšetřoval jeho smrt. Se šerifem Brothertonem.“

„No a?“

„Vás nezajímá, kdo zabil vašeho syna?“

„Na tom už teď nezáleží,“ prohlásila. „Co se tím vším může změnit? Je mrtvý. Je mrtvý už víc než dvaatřicet let.“

„Já si ale myslím, že ten člověk, co ho zabil, je ještě naživu.“

„Jak to můžete vědět?“

„Cítím to v kostech. Ne že by ovšem neexistovala spousta důkazů. Došlo k dalším vraždám – Paul Grimes, Jacob Whitmore. A ten muž, jehož pozůstatky byly dnes večer vykopány ve skleníku Richarda Chantryho.“

Pokusila se promluvit, ale podařilo se jí to až na druhý pokus. „Jaký muž?“

„Ještě jsme ho neidentifikovali, ale uděláme to. Přišel do Chantryho domu asi před pětadvaceti lety s nějakou ženou a s malým chlapcem. Mezi ním a Chantrym došlo k hádce a ke rvačce. Podle toho, co jsem slyšel, ten muž upadl, udeřil se do hlavy a zemřel. Chantryovi ho pohřbili.“

„To vám řekla paní Chantryová?“ zeptala se.

„Částečně.“

Oči se jí rozšířily, zatímco zbytek obličeje se stáhl a zúžil. Vypadala jako poštolka nebo nějaký jiný malý dravý pták.

„Co ještě vám paní Chantryová řekla?“

„To je v podstatě všechno. Co jiného mi měla říct?“

„Na to se ptám já vás,“ odsekla.

„Jenže já si myslím, že odpověď znáte vy. Proč vám Jack Biemeyer koupil ten dům v Chantryho kaňonu?“

„Protože jsem si o něj řekla.“

„Jack Biemeyer není takhle štědrý.“

„Ke mně v té době byl.“ Do tváří se jí vrátilo trochu barvy a soustředila se na lícních kostech. „Přiznávám, že léta mu nijak nepřidala. Mně ale taky ne.“

„Řekl bych, že když vám Biemeyer ten dům kupoval, zastupoval vlastně rodinu Chantryových. Nebo vám ho jeho prostřednictvím dali zadarmo.“

„Proč by to dělali?“

„Abyste mlčela o vraždě svého syna Williama.“

„Williamova smrt byla všeobecně známá, tak o čem bych měla mlčet?“

„O tom, kdo ho zabil. Myslím, si, že to byl Richard Chantry. Odjel z Arizony do Kalifornie hned po té vraždě a nikdy se tam nevrátil. Vyšetřování se ututlalo nebo vůbec nezahájilo. A pokud jste vy měla nějaké podezření, nechala jste si ho pro sebe.“

Zavrtěla hlavou. „Vy mě neznáte, já jsem svého syna milovala. Když mi ukázali Williamovo tělo, málem jsem taky umřela. A nezapomínejte, že to byl taky Chantry, jeho otcem byl Felix Chantry. A mezi Williamem a Richardem nebyly žádné spory.“

„Tak proč Richard hned po Williamově smrti odjel z Arizony?“

„To nevím. Třeba měl strach, že by byl taky zavražděn.“

„To vám řekl?“

„Nikdy jsem s ním o tom nemluvila. Vlastně jsem Richarda od té doby neviděla.“

„Od Williamovy smrti?“

„Přesně tak. Dvaatřicet let jsem se s Richardem vůbec neviděla. Za posledních pětadvacet let ho neviděl nikdo. A proč to tak bylo, to jsem se dozvěděla až dneska večer od vás.“ Neklidně se zavrtěla a pohlédla na láhev vedle sebe. „Jestli tady chcete ještě chvíli zůstat, mohl byste mi nalít ještě jednu. A sobě taky.“

„Ne, děkuju. Mám ještě pár otázek a to by mělo být všechno. Slyšel jsem, že když byl váš syn William zabit, nechal po sobě ženu a malého syna.“

Pohled v jejích očích se změnil, jako by se dívala někam dovnitř a nazpět do minulosti. „Myslím, že ano.“

„Chcete říct, že to nevíte jistě?“

„Říkali mi o nich. Sama jsem je nikdy neviděla.“

„Proč ne?“

„Nebyla to moje vina, prostě se někam ztratili. Slyšela jsem, že se ta žena – Williamova vdova – provdala za někoho jiného a změnila chlapcovo jméno na jeho.“

„Znáte to jméno?“

„To bohužel neznám. Nikdy se mi neozvali.“

„Myslíte, že se ozvali Richardovi Chantrymu?“

Podívala se stranou. „O tom nic nevím.“

„Ta žena a ten malý chlapec, co přišli před pětadvaceti lety do Chantryho domu – mohla to být Williamova vdova a jeho syn?“

„To nevím. Mám takový dojem, že to už jenom hádáte.“

„Nic jiného mi nezbývá. Je to všechno už hodně dávno. Nenapadá vás, kdo mohl být ten muž – ten, co ho zabili a pochovali ve skleníku?“

„Vůbec ne.“

„Nemohl to být váš syn William?“

„Vy jste blázen. William byl zavražděn v Arizoně roku 1943 – sedm let předtím.“

„Viděla jste jeho tělo?“

„Ano.“

„Slyšel jsem, že ho šeredně potloukli. Dokázala jste ho úplně jasně identifikovat?“

„Ano, dokázala. Můj syn William zemřel před dvaatřiceti lety.“

„Co se stalo s jeho tělem, potom co jste ho identifikovala?“

„To přesně nevím.“

„To mě překvapuje.“

„Opravdu?“ Měl přece v Kalifornii manželku. Chtěla, aby tělo poslali a pohřbili tam, a já jsem proti tomu nic nenamítala. Když je jednou člověk mrtvý, je mrtvý. Nezáleží na tom, kde skončí.“

Hlas měla hrubý a bezstarostný a já jsem měl dojem, že násilím přemáhá své city.

Jako kdyby si to uvědomila, dodala: „Chci, aby moje vlastní tělo spálili – teď už to nebude dlouho trvat – a popel rozprášili na poušti poblíž Tucsonu.“

„Poblíž Lashmanova domu?“

Podrážděně a s novým zájmem se na mě podívala. „Víte toho zatraceně moc.“

„A vy mi toho říkáte zatraceně málo, Mildred. Kde byl váš syn William pohřben?“

„Řekli mi, že někde v Kalifornii.“

„Navštívila jste někdy jeho hrob?“

„Ne, nevím, kde je.“

„Víte, kde teď bydlí jeho vdova?“

„Nevím, rodina mě nikdy nijak zvlášť nezajímala. Vlastní rodinu jsem nechala v Denveru, když mi bylo čtrnáct, a nikdy jsem se nevrátila. Nikdy jsem na ni taky nevzpomínala.“

Její oči se však dívaly někam dozadu a pohlížely zpět přes kontinent jejího života. Možná že cítila to, co jsem cítil já-podzemní otřes, jak se můj případ znovu pohnul se silou dostatečnou na to, aby vyhodila mrtvého ven z hrobu.

36. KAPITOLA

Když jsem dojel k Sycamore Pointu, byly už podle hodin v mém autě skoro tři. U kraje pláže ze spánku pokašlávalo moře. Mé vlastní síly byly také v odlivu a měl jsem chuť uložit se k spánku na předním sedadle.

V domku Jacoba Whitmora se však svítilo. Na minutu jsem se nechal ovládnout nadějí, že je tam Betty, ale ukázalo se, že Jessie Gablová je sama.

Všiml jsem si, že Jessie vypadá jinak, jakmile mě pustila do osvětleného pokoje. Pohybovala se sebejistěji a oči měla soustředěnější. Z jejího dechu bylo cítit víno, ale nezdálo se, že by byla opilá.

Nabídla mi židli a prohlásila: „Dlužíte mi sto dolarů. Zjistila jsem jméno té ženy, co prodala Jakovi ten obraz.“

„Kdo to byl?“

Natáhla se přes stůl a položila mi ruku na paži. „Jenom chviličku počkejte, nespěchejte na mě tolik. Jak mám vědět, že vůbec těch sto dolarů máte?“

Vysázel jsem peníze na stůl. Sáhla po kupičce bankovek, ale než je mohla sebrat, vzal jsem si je zase zpátky.

„Co je?“ zeptala se. „To jsou moje peníze.“

„Ještě jste mi neřekla jméno té ženy.“

Pohodila světlými vlasy. Spadly jí na ramena jako špinavá hedvábná šála. „Vy mi nevěříte?“

„Věřil jsem vám, dokud jste nezačala nedůvěřovat vy mně.“

„Jste jako Jake. Ten taky obracel naruby všechno, co jsem řekla.“

„Kdo Jakovi prodal ten obraz?“

„Povím vám to, až mi dáte ty peníze.“

Vysázel jsem na stůl padesátku. „Tady je polovina. Druhou polovinu vám dám, až mi řeknete, kdo je ta žena.“

„Stojí to za víc. Tohle je důležitý případ. Říkali mi, že bych měla dostat velkou odměnu.“

Seděl jsem a prohlížel jsem si její obličej. Když jsem sem před dvěma dny přišel poprvé, zdálo se, že Jessie Gablové na penězích nezáleží.

„Kdo vám tu odměnu zaplatí?“ zajímal jsem se.

„Noviny.“

„To vám řekla Betty Siddonová?“

„Víceméně ano. Řekla, že za své informace dostanu dobře zaplaceno.“

„Prozradila jste Betty, kdo je ta žena?“

Odpoutala své oči od mých a zadívala se stranou do zastíněného kouta pokoje. „Říkala, že je to důležité, a já jsem nevěděla, jestli ještě přijdete nebo ne. Víte, jak to chodí. Ty peníze jsem fakt potřebovala.“

Věděl jsem, jak to chodí. Prodávala kosti Jaka Whitmora, jak to pozůstalí často dělávají, a já jsem je kupoval. Položil jsem na desku stolu zbytek peněz.

Jessie po bankovkách sáhla, ale ruka jí dopadla na stůl kousek od nich. Dívala se na mě, jako by se bála, že je zase vezmu nebo že ji snad udeřím.

Už mě ta hra nebavila. „No tak, vemte si je.“

Zdvihla desetidolarovky a dvacetidolarovky a zastrčila si je za košili na ňadra. Provinile se na mě podívala a málem se rozplakala.

„Tak už nebudeme marnit čas, Jessie,“ pokračoval jsem. „Kdo byla ta žena?“

Tiše a váhavě odpověděla: „Jmenuje se paní Johnsonová.“

„Fredova matka?“

„Nevím, čí to je matka.“

„Jak se jmenuje křestním jménem?“

„To nevím. Stanley Meyer mi řekl jenom její příjmení.“

„Kdo je to Stanley Meyer?“

„Jeden zřízenec z nemocnice, který ve volném čase maluje. Prodává své věci při uměleckých výstavách na pláži, má stánek hned vedle Jakova stánku. Byl tam, když od ní Jake ten obraz kupoval.“

„Myslíte ten portrét ženy, co potom Jake prodal Paulu Grimesovi?“

Přikývla. „O ten vám přece jde, ne?“

„Ano. Popsal vám váš informátor Stanley Meyer tu ženu?“

„Tak trochu. Říkal, že to byla žena ve středních letech, možná kolem padesátky. Velká a široká v bocích. Tmavé a trochu prošedivělé vlasy.“

„Řekl vám, co měla na sobě?“

„Ne.“

„Jak to, že věděl, jak se jmenuje?“

„Znal ji z nemocnice. Ta paní Johnsonová tam pracovala jako ošetřovatelka, než ji vyhodili.“

„Proč ji vyhodili?“

„Meyer říkal, že neví. Tvrdil, že když o ní naposledy slyšel, pracovala v sanatoriu La Paloma.“

„Co vám ještě o paní Johnsonové říkal?“

„To je tak všechno, na co si vzpomínám.“

„A to všechno jste řekla Betty Siddonové?“

„Ano.“

„Jak je to dlouho?“

„To vážně nevím. Jake nebyl zastánce hodin. Myslel si, že bychom měli umět určovat čas podle slunce jako Indiáni.“

„Byla tady Betty Siddonová před západem slunce nebo až po něm?“

„Po západu slunce. Už si vzpomínám – bylo to hned potom, co jste tady byl vy.“

„Řekla jste jí, že jsem tady byl?“

„Ne.“

„A řekla vám, kam jde, když odcházela?“

„Výslovně to neřekla, ale ptala se mě na sanatorium La Paloma. Chtěla se ujistit, že mi správně rozuměla a že tam teď paní Johnsonová pracuje.“

Jel jsem zpátky po dálnici, která byla prázdná až na pár dálkových nákladních aut. Zdálo se mi, že už jsem překročil hranici mezi pozdní nocí a mrazivým časným ránem. Kdyby bylo potřeba, mohl jsem teď už pokračovat třeba celý další den.

Zastavil jsem na parkovišti La Palomy a zazvonil jsem u služebního vchodu. V odpověď někdo uvnitř zasténal a zamumlal. Zazvonil jsem znovu a slyšel jsem tiché rychlé kroky. Dveře zajištěné řetězem se otevřely asi na padesát centimetrů a zevnitř na mě vykoukla mladá černá ošetřovatelka.

„Byl jsem tady onehdy večer,“ připomněl jsem jí.

„Pamatuju se na vás. Jestli sháníte paní Johnsonovou, tak ta tady není. Je to dneska večer už podruhé, co mi to tady nechala všechno na krku. Jsem už teď skoro vyřízená a mám před sebou ještě spoustu hodin. A to, že tady s vámi mluvím, mně s prací taky nijak nepohne.“

„Chápu, jak vám je. Taky jsem pracoval celou noc.“

Nevěřícně se na mě podívala. „Na čem?“

„Jsem detektiv. Můžu jít dál a chviličku si s vámi promluvit, slečno?“

„Paní – paní Holmanová.“ Povzdechla si a uvolnila řetěz. „Tak dobře, ale pospěšte si, prosím vás.“

Opřeli jsme se o stěnu v tmavé předsíni. Dýchání a sténání pacientů spolu s nepravidelnými zvuky přicházejícími z dálnice vytvářelo pozdně noční zvukovou kulisu. Obličej jí splýval s temnotou, takže se zdálo, jako by její oči byly zářícíma očima samotné noci.

„Co chcete vědět?“ zeptala se.

„Proč šla paní Johnsonová domů.“

„Volal jí Fred – to je její syn. Říkal, že její manžel už zase vyvádí. Je to příšerný opilec a ona je jediná, kdo ho zvládne, když to na něj přijde. Takže si zavolala taxíka a jela domů. Nezazlívám jí to, protože co se musí udělat, to se prostě musí.“ Zhluboka se nadechla a zase vydechla; cítil jsem ve tmě její teplý dech. „Nechci paní Johnsonové dělat žádné potíže, máme v rodině taky opilce.“

„Byla jste někdy u Johnsonových na návštěvě?“

„Ne,“ řekla úsečně. „Jestli nechcete vědět nic jiného, tak jen maříte můj čas.“

„Ale ano, chci. Tohle je velice důležité, paní Holmanová – otázka života a smrti.“

„Čího života?“ zeptala se. „A čí smrti?“

„Ženy, která se jmenuje Betty Siddonová. Pracuje pro zdejší noviny.“

Slyšel jsem, jak se hvízdavě nadechla.

„Říká vám to jméno něco?“

„Jo, říká. Volala sem z redakce těsně potom, co jsem nastoupila službu. Chtěla vědět, jestli tady máme pacientku, která by se jmenovala Mildred Meadová. Řekla jsem jí, že jsme ji tady měli, ale že už tady není; slečna Meadová od nás odešla a přestěhovala se do Magnolia Courtu. Jediným důvodem, proč k nám vlastně vůbec přišla, bylo její spojení s paní Johnsonovou.“

„Jaké spojení?“

„Její… slečna Meadová a paní Johnsonová jsou spolu příbuzné.“

„Jak příbuzné?“

„To jsem nikdy přesně nepochopila.“

„Zmínila jste se o telefonátu slečny Siddonové před paní Johnsonovou?“

„Nezmínila, nechtěla jsem ji rozrušit. Víte, neměla z toho vůbec radost, když se odtud slečna Meadová odstěhovala. Dalo by se říct, že si to brala osobně. Pěkně se pohádaly, když slečna Meadová odcházela. Jestli mám říct pravdu, tak moc nescházelo, aby se popraly. Podle mého názoru mají obě pořádně vzteklou povahu.“

Začínal jsem mít dojem, že je paní Holmanová až příliš upovídaná, že vytváří kouřovou clonu slov mezi mnou a tím, co chci vědět.

„Byla slečna Siddonová dneska večer tady?“ přerušil jsem ji.

„Ne.“ Její odpověď byla pevná, ale zdálo se mi, že se jí maličko zablýsklo v očích, jako by se za nimi pohybovala nějaká jiná myšlenka.

„Jestli tady byla, tak mi to raději řekněte. Je možná ve vážném nebezpečí.“

„To je mi líto, ale já jsem ji neviděla.“

„Je to skutečně pravda, paní Holmanová?“

„Proč mě nepřestanete otravovat?“ vybuchla. „Je mi líto, že ve vzduchu visí malér a že je v maléru i vaše přítelkyně. Já za to ale nemůžu. A jestli vy nemáte žádnou práci, já jí mám dost.“

Jen nerad jsem ji nechal být; měl jsem pocit, že ví víc, než je mi ochotná prozradit. Atmosféra sanatoria, složená ze stáří, nemocí a otupené bolesti, mě pronásledovala přes celé město až k domu Johnsonových.

37. KAPITOLA

Vysoký starý dům byl úplně tmavý. Zdálo se mi, že nade mnou visí jako zasmušilá minulost, kterou generace po generaci kupily ke hvězdám. Zaklepal jsem na přední dveře; klepal jsem několikrát, ale nikdo se neozval.

Měl jsem chuť na dům zakřičet, jako to dělal Gerard Johnson, a napadlo mě, jestli taky neztrácím rozum. Opřel jsem se o zeď a pozoroval jsem tichou ulici. Auto jsem zaparkoval za rohem, takže vozovka byla prázdná. Nad hustými korunami olivovníků začínala obloha pomalu světlat.

V kostech se mi rozlézal ranní chlad. Setřásl jsem ze sebe letargii, zabušil jsem na dveře a odřel jsme si kotníky; stál jsem v šedivé temnotě a vysával si oděrky.

Za dveřmi se ozval Gerard Johnson. „Kdo je to?“

„Archer. Otevřte.“

„To nemůžu. Odešla a zamkla mě tady.“ Hlas měl chraptivý a lítostivý.

„Kam šla?“

„Nejspíš do La Palomy – to je sanatorium. Má mít dneska noční službu.“

„Právě jsem odtamtud přišel. Paní Johnsonová už zase odešla z práce.“

„To by neměla, takhle přijde i o tohle místo a budeme muset žít z podpory. Nevím, co s námi bude.“

„Kde je Fred?“

„Nevím.“

Byl bych mu rád položil ještě další otázky o jeho ženě a o ztraceném obrazu, ale vzdal jsem se naděje, že by mi mohl dát nějaké užitečné odpovědi. Dal jsem Johnsonovi skrz dveře stručně dobrou noc a odjel jsem k policejní stanici.

Mackendrick byl ve své kanceláři a vypadal prakticky stejně jako před sedmi nebo osmi hodinami. Pod očima měl promodralé skvrny únavy, ale oči samotné byly přísné a pevné a byl čerstvě oholený.

„Vypadáte, jako byste se moc nevyspal,“ přivítal mě.

„Nespal jsem vůbec. Snažil jsem se najít slečnu Siddonovou.“

Mackendrick se dlouze nadechl, až pod ním zaskřípala židle, a unaveně vydechl.

„Proč je to tak důležité? Nemůžeme držet každého reportéra ve městě čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem.“

„Já vím, jenže tohle je zvláštní případ. Myslím, že by se měl prohledat dům Johnsonových.“

„Máte nějaký důvod předpokládat, že je slečna Siddonová tam?“

„Ne, nic konkrétního. Je tady ale možnost, dokonce víc než možnost, že je tam v domě schovaný ten ztracený obraz. Paní Johnsonová už ho jednou dřív měla v rukou a potom i její syn Fred.“

Připomněl jsem Mackendrickovi fakta případu: to, jak Fred Johnson ukradl nebo si vypůjčil obraz z Biemeyerová domu, jeho následnou krádež z uměleckého muzea nebo – podle Fredova původního tvrzení – z domu Johnsonových. Dodal jsem to, co mi říkala Jessie Gablová – že totiž Whitmore ten obraz původně koupil od paní Johnsonové.

„To je všechno hrozně zajímavé,“ poznamenal Mackendrick bezvýrazně, „jenže já zrovna teď nemám čas slečnu Siddonovou hledat. A taky nemám čas hledat nějaký ztracený, ukradený nebo zašantročený obraz, který stejně nejspíš za moc nestojí.“

„Ale to děvče ano. A ten obraz je klíčem k celému tomuhle zatracenému případu.“

Mackendrick se těžce naklonil dopředu přes stůl. „Je to vaše děvče, že?“

„To ještě nevím.“

„Ale máte o ni zájem?“

„Velký zájem,“ přiznal jsem.

„A ten obraz je ten, kvůli kterému vás najali, abyste ho našel?“

„Ano, je.“

„A kvůli tomu je klíčem k celému případu, nemám pravdu?“

„To jsem neřekl, kapitáne. Moje osobní vztahy k té dívce a k tomu obrazu nejsou důvodem, proč jim přikládám takovou důležitost.“

„To si možná myslíte vy. Chtěl bych, abyste si zašel ke mně do umývárny a pořádně se na sebe podíval do zrcadla. Mimochodem, když už tam budete, můžete si půjčit můj holicí strojek – je ve skříňce za zrcadlem. Vypínač je uvnitř nalevo od dveří.“

Zašel jsem do malé místnosti a podíval jsem se na svůj obličej. Byl napjatý a bledý. Zašklebil jsem se, abych ho přivedl k životu, ale v očích se to neprojevilo. Byly zároveň matné i lesklé.

Oholil jsem se a umyl. Mému vzhledu to trochu prospělo, ale nijak se to nedotklo napětí a únavy, zahnízděné v mé hlavě a v těle.

Když jsem se vrátil k Mackendrickovi do kanceláře, zkoumavě se na mě zadíval.

„Už je vám líp?“

„Trochu.“

„Jak je to dlouho, co jste naposledy jedl?“

Podíval jsem se na hodinky; bylo za deset minut sedm. „Asi tak devět nebo deset hodin.“

„A nespal jste?“

„Ne.“

„Tak dobře, dáme si snídani. U Joea se otevírá v sedm.“

U Joea byla dělnická restaurace, jejíž boxy i výčep už začali zaplňovat zákazníci. V zakouřené atmosféře visela jakási tlumená a jen napolo vážná naděje, jako by se mohlo stát, že nadcházející den přece jen nebude tak úplně špatný.

Posadili jsme se s Mackendrickem naproti sobě do jednoho boxu. Nad kávou jsme se bavili o případu a čekali jsme, až nám přinesou snídani. Čím dál intenzivněji jsem si uvědomoval, že jsem ještě Mackendrickovi neřekl o svém rozhovoru s paní Chantryovou. Musel jsem mu to prozradit dřív, než by to zjistil sám, pokud už se tak nestalo. Musel jsem mu to prozradit hodně brzo. Odložil jsem to však, dokud jsem se neposílil trochou pořádného jídla.

Oba jsme si dali šunku s vejci, smažené brambůrky a topinky. Mackendrick si kromě toho objednal jablkový koláč a vanilkovou zmrzlinu.

Když dojedl a poručil si další šálek kávy, ozval jsem se: „Šel jsem včera za paní Chantryovou.“

Obličej mu ztuhl a v koutcích očí a úst se objevily vrásky. „Žádal jsem vás, abyste to nedělal.“

„Připadalo mi to nutné. Pracujeme každý podle jiných pravidel, kapitáne.“

„To tedy ano.“

Myslel jsem tím, že musí pracovat za podmínek zvláštních politických omezení. Byl železnou pěstí města, ztělesňující veškerou jeho údernou sílu, ale musel se řídit tím, co mu město řeklo, jak s ní má naložit. Zdálo se, že i nyní naslouchá četným hlasům města; některé z nich zaznívaly i ve velké zakouřené místnosti, v níž jsme seděli.

Jeho obličej se postupně vyjasnil a přestal se podobat popraskanému cementu. Oči zůstaly netečné.

„Co jste u paní Chantryové zjistil?“

Podrobně jsem mu to vyprávěl se zvláštním důrazem na muže v hnědém obleku, jehož kosti paní Chantryová s Ricem vykopali. Když jsem k tomu došel, Mackendrickův obličej byl zrudlý zájmem.

„Řekla vám, odkud ten muž přišel?“

„Byl zřejmě v nějaké nemocnici pro válečné vysloužilce.“

Mackendrick udeřil rukou do stolu, takže nádobí poskočilo a zarachotilo. Všichni lidé na naší straně restaurace si toho pravděpodobně všimli, ale nikdo se neotočil a nepodíval.

„Zatraceně mě štve,“ prohlásil, „že jste mi o tom neřekl dřív. Jestli ten muž někdy byl v nemocnici pro válečné vysloužilce, měli bychom ho podle těch kostí identifikovat.“

Položil na stůl tři dolarové bankovky, vstal a odešel.

Zaplatil jsem také a vyšel jsem ven. Bylo už osm pryč a město se probouzelo k životu. Šel jsem po hlavní ulici, doufal jsem, že se probudím k životu spolu s ním a skončil jsem u budovy redakce.

Nikdo ji neviděl a nikdo o ní neslyšel.

Šel jsem zpátky na parkoviště, našel jsem své auto a odjel jsem na nábřeží. Nechával jsem se vést napůl vědomou a napůl podvědomou fantazií: když se vrátím do pokoje, kde jsme s Betty začínali, bude tam.

Nebyla tam. Hodil jsem sebou na postel a pokoušel jsem se na nic nemyslet. Útočily však na mě sny o rozzlobených mrtvých. Vzbudil jsem se s jasnou myslí za plného denního světla; podle mých hodinek bylo skoro dvanáct. Podíval jsem se z okna na přístav, rozřezaný částečně zavřenými žaluziemi na dlouhé, jasné a horké pruhy. V mírném poledním větříku vyplouvalo několik námořníků se svými čluny. A moje paměť uvolnila vzpomínku, kterou jsem potřeboval.

Když jsem byl v Arizoně, vyprávěl mi šerif Brotherton o jakémsi vojákovi, který se jmenoval „nějak jako Wilson nebo Jackson“ a který byl přítelem zavražděného syna Mildred Meadové Williama. Šerif od toho vojáka dostal po válce pohlednici, odeslanou z nějaké nemocnice pro válečné vysloužilce v Kalifornii.

Zdvihl jsem hotelový telefon a objednal jsem si hovor s kanceláří šerifa Brothertona v Copper City. Po chvíli čekání se na druhé straně ozval sám Brotherton.

„Jsem rád, že jste mě zastihl, Archere, právě jsem chtěl jít na oběd. Jak se vede tomu Biemeyerovic děvčeti? Doufám, že je v bezpečí doma s rodinou.“

„Doma je. Jestli je v bezpečí, to nevím.“

„Není snad u vlastní rodiny v bezpečí?“ Zdálo se, že se Brothertonovi nelíbí myšlenka, že by Dorisina záchrana nebyla trvalá – něco jako nanebevstoupení.

„Má hodně problémů a s otcem není zrovna nejšťastnější. Promiňte mi, jestli jsem se na to už jednou ptal, ale když už o něm mluvím, měl Biemeyer něco společného s uzavřením vyšetřování smrti Williama Meada?“

„Už jste se na to ptal. Řekl jsem vám, že nevím.“

„A jak je to pravděpodobné?“

„Nemělo by smysl, aby Biemeyer něco takového dělal. Byli si v té době velice blízcí s matkou Williama Meada. To vám neříkám nic, co by nebylo všeobecně známé.“

„Naléhala Mildred Meadová na to, aby se ve vyšetřování pokračovalo?“

„Nevím, jestli naléhala nebo ne. Mluvila s lidmi na vyšších místech.“ Brothertonův hlas byl formální a hrozilo, že zamrzne úplně.

„Chtěla Mildred, aby byl Richard Chantry přiveden z Kalifornie zpátky k výslechu?“

„Nevzpomínám si, že by to chtěla. Co vlastně hledáte, Archere?“

„To se možná nedozvím, dokud to nenajdu. Jedna z těch věcí, co jste mi říkal o Meadově případu, ale může být důležitá. Zmínil jste se o tom, že nějaký Meadův přítel z armády přijel do Arizony a mluvil s vámi o jeho smrti.“

„To je pravda. Abych se přiznal, právě jsem na něj myslel. Víte, ozval se mi ještě po válce. Poslal mi pohlednici z nějaké nemocnice pro válečné vysloužilce v Los Angeles. Chtěl vědět, jestli je v Meadově případu něco nového. Odepsal jsem mu, že není.“

„Pamatujete se, jak tu pohlednici podepsal?“

Šerif zaváhal a potom prohlásil: „Myslím, že Jackson, Jerry Jack– son. Písmo bylo dost nečitelné.“

„Nemohl to být Jerry Johnson?“

Šerif byl chvíli ticho. Někde na drátě jsem slyšel slabě hovořit hlasy jako napůl zapomenuté vzpomínky, vracející se jako bumerang.

„Možná že ano,“ připustil. „Možná tu pohlednici mám ještě někde ve spisech. Doufal jsem, že někdy budu moct napsat a tomu chudákovi Meadovu kamarádovi dát kladnou odpověď. Nikdy jsem to ale neudělal.“

„Třeba to ještě uděláte.“

„Každopádně pořád ještě doufám.“

„Máte nějakého podezřelého, šerife?“

„A máte ho vy?“

„Ne. Ale nebyl to můj případ.“

Dotkl jsem se citlivého místa. „Můj taky ne,“ prohlásil poněkud zahořkle. „Vzali mi ho.“

„Kdo?“

„Mocní tohoto světa – jmenovat nikoho nebudu.“

„Byl Richard Chantry podezřelý z vraždy svého nevlastního bratra?“

„To není žádné tajemství. Říkal jsem vám, jak Richarda narychlo vystěhovali ze státu. Pokud vím, nikdy se sem nevrátil.“

„Byly mezi oběma bratry nějaké spory?“

„Nevím, jestli by se tomu dalo říkat spory. Rozhodně ale zdravá rivalita, konkurence. Oba se chtěli stát malíři. Oba se chtěli oženit se stejnou dívkou. Dalo by se asi říct, že Richard vyhrál v obou směrech. Dokonce skončil i s rodinnými penězi.“

„Jenže jeho štěstí trvalo jen sedm let.“

„To jsem slyšel.“

„Máte nějakou představu o tom, co se s ním stalo?“

„Ne, to nemám, je to pořádný kus od mého revíru. A mimochodem si musím promluvit s nějakými lidmi a kvůli vám přijdu pozdě. Sbohem.“

Šerif náhle zavěsil. Prošel jsem chodbou a zaklepal jsem na dveře Paolina pokoje. Slyšel jsem, jak se uvnitř tiše pohybuje.

„Kdo je to?“ zeptala se skrz dveře.

Řekl jsem jí to a ona otevřela. Vypadala, jako by stejně jako já měla špatné sny a jako by se z nich ještě úplně neprobudila.

„Co chcete?“

„Ještě nějaké informace.“

„Už jsem vám řekla všechno.“

„O tom pochybuju.“

Pokusila se přibouchnout dveře, ale přidržel jsem je otevřené. Oba jsme cítili váhu toho druhého a přítomnost protichůdné vůle.

„Nezajímá vás, kdo zabil vašeho otce, Paolo?“

Její tmavé oči si pátravě a nepříliš nadějně prohlížely můj obličej. „Vy už to víte určitě?“

„Pracuju na tom, ale potřebuju vaši pomoc. Můžu jít dál?“

„Já půjdu ven.“

Posadili jsme se do dvou proutěných židlí u okna na konci chodby. Paola si svou židli posunula stranou od okna.

„Čeho se bojíte, Paolo?“

„To je pitomá otázka. Onehdy večer mi zabili otce a já jsem pořád tady v tomhle mizerném městě.“

„Z koho máte strach?“

„Z Richarda Chantryho, z koho jiného. Zdá se, že tady z něj udělali hrdinu. To proto, že lidé nevědí, jaký to byl parchant.“

„Vy jste ho znala?“

„Vlastně ani ne, já jsem ho už nezažila. Ale můj otec ho znal moc dobře a moje matka taky. V Copper City se o něm povídaly všelijaké divné historky. O něm a o jeho nevlastním bratrovi Williamu Meadovi.“

„Jaké historky?“

Mezi černým obočím se jí objevily dvě hluboké rýhy. „Podle toho, co jsem slyšela, ukradl Richard Chantry práce svého bratra. Oba se vážně zajímali o malířství, ale William byl ten, kdo měl opravdový talent. Richard ho napodoboval, a když Williama odvedli do armády, Richard se zmocnil jeho kreseb a některých jeho obrazů a vydával je za své. Zmocnil se taky Williamova děvčete.“

„To je dnešní paní Chantryová?“

„Asi ano.“

Postupně se nakláněla k oknu jako heliotropní rostlina, milující světlo. Její oči zůstávaly chmurné a vystrašené. Stáhla hlavu zpátky, jako by na ulici zpozorovala ostřelovače.

Šla za mnou do mého pokoje a zůstala stát těsně za dveřmi, zatímco jsem volal Mackendrickovi. Řekl jsem mu dvě hlavní věci, které jsem se toho rána dozvěděl: Richard Chantry ukradl a vydával za vlastní některé práce svého nevlastního bratra Williama a po Williamově smrti se v Arizoně objevil jeho přítel z armády, který si říkal Jerry Johnson.

Mackendrick mě zarazil., Johnson je dost obvyklé jméno, ale nijak by mě nepřekvapilo, kdyby to byl náš Gerard Johnson z Olivě Street.“

„Mě taky ne. Jestli byl Gerard ve válce zraněn a strávil nějakou dobu v nemocnici, vysvětlovalo by to některé jeho zvláštnosti.“

„Rozhodně aspoň některé. Můžeme udělat jen to, že se ho zeptáme osobně. Nejdřív chci ale rozeslat jeden dodatečný dotaz do nemocnic pro válečné vysloužilce.“

„Dodatečný dotaz?“

„Přesně tak. Váš přítel Purvis zkoumal ty kosti, co jste sem včera přinesl. Našel stopy něčeho, co vypadá jako rány po šrapnelu, které byly očividně odborně ošetřeny. Takže se Purvis spojil s nemocnicemi z vlastní iniciativy.“

„Co podnikáte ohledně Betty Siddonové?“

„Ona se ještě neobjevila?“

Mackendrickův hlas zněl znuděně. Praštil jsem sluchátkem. Pak jsem seděl, litoval jsem svého návalu vzteku a přemýšlel jsem, co podniknout dál.

38. KAPITOLA

Jel jsem do redakce – o Betty nikdo nic nevěděl. Její přítelkyně Fay Brightonová měla zarudlé oči. Řekla mi, že měla jeden podezřelý telefonát, ale žena, která volala, neprozradila své jméno ani číslo.

„Byl to výhrůžný telefonát?“

„To bych zrovna netvrdila. Zdálo se mi, že mluvila nějak ustaraně. Chtěla vědět, jestli je Betty v pořádku, a když jsem se jí zeptala, proč to chce vědět, zavěsila.“

„Kdy ten hovor přišel?“

„Dneska ráno asi v deset hodin. Neměla jsem ji nechat, aby mě vyvedla z míry. Kdybych s ní byla jednala opatrněji, mohla mi toho prozradit víc.“

„Měla jste dojem, že něco ví?“

Zamyslela se nad mou otázkou. „Ano, měla. Mluvila vystrašeně – možná i provinile.“

„Co to mohlo být za ženu?“

„Už jsem o tom uvažovala. Mluvila inteligentně jako vzdělaná žena, ale hlas měla trochu jiný.“ Zaváhala s hlavou nakloněnou, jako by poslouchala. „Možná to byla černoška, nějaká vzdělaná.“

Asi minutu mi trvalo, než jsem si vzpomněl na jméno černé ošetřovatelky z La Palomy. Půjčil jsem si telefonní seznam slečny Brightonové a hledal jsem jméno Holman, ale nebylo tam.

Potřeboval jsem se poradit s nějakým černochem. Jediný, na koho jsem si v celém městě vzpomínal, byl majitel obchodu s lihovinami, kde jsem koupil dvě půlpintové láhve whisky pro Jerryho Johnsona. Jel jsem tam a našel jsem ho stát za pultem.

„Tennesseeskou whisky?“ zeptal se.

„Troška se vždycky hodí.“

„Dvě půlpintovky?“ usmál se shovívavě mé výstřednosti.

„Tentokrát zkusím celou pintu.“

Zatímco mi dával láhev do sáčku, zeptal jsem se, jestli nezná ošetřovatelku, která se jmenuje paní Holmanová. Se zájmem na mě pohlédl, ale dával si záležet na tom, aby se na mě nedíval moc dlouho.

„Možná jsem o ní slyšel, ale neřekl bych, že ji znám. Znám jejího manžela.“

„Starala se o jednoho mého přítele,“ vysvětloval jsem. „V sanatoriu La Paloma. Myslel jsem, že bych jí dal nějaký malý dáreček.“

„Jestli myslíte tohle,“ zvedl láhev, „můžu jí to doručit sám.“

„Raději bych to udělal osobně.“

„Jak myslíte. Paní Holmanová bydlí kousek od rohu Nopal Street a Martinezovy. Třetí dům od rohu – roste před ním velký starý pepřovník. Je to pět bloků na jih odtud a potom jeden blok směrem k moři.“

Poděkoval jsem mu, zaplatil jsem za whisky a odjel jsem na jih. Pepřovník byl jedinou oázou zeleně v celém bloku přízemních dřevěných domků. V jeho cípatém stínu si hrálo několik malých černých dětí v chevroletu z roku 1946, kterému chyběla kola.

Z verandy je pozorovala paní Holmanová. Když mě uviděla, trhla sebou a mimoděk se pohnula směrem ke dveřím. Pak zůstala stát zády k nim a pokusila se na mě usmát její oči však zůstaly zachmuřené.

„Dobré ráno,“ oslovil jsem ji.

„Dobré ráno.“

„To jsou vaše děti?“

„Jen jedno z nich.“ Neřekla mi, které. „Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Pořád ještě hledám slečnu Siddonovou. Dělám si o ni starosti a myslel jsem si, že vy třeba taky.“

„Nevím, kde jste na ten nápad přišel,“ prohlásila bezvýrazně.

„Nevolala jste dneska ráno do redakce novin?“

Zadívala se mi přes rameno na děti. Byly tiché a nehybné, jako by je roztřepený stín pepřovníku náhle začal tížit.

„A co když ano?“ zeptala se.

„Jestli jste dokázala udělat tohle, můžete si taky promluvit se mnou. Nechci vám nic hodit na krk, chci jen najít slečnu Siddonovou. Myslím si, že je možná v nebezpečí, a vy si to zřejmě myslíte taky.“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Ani to nemusíte říkat. Viděla jste včera večer slečnu Siddonovou v La Palomě?“

Váhavě přikývla. „Viděla jsem ji.“

„Kdy to bylo?“

„Bylo to ještě dost brzo večer. Přišla navštívit paní Johnsonovou a obě si pak něco povídaly v jednom z prázdných pokojů. Nevím, o čem mluvily, ale skončilo to tím, že spolu odešly. Odjely v autě slečny Siddonové a mně neřekly ani slovo.“

„Takže paní Johnsonová šla včera večer domů dvakrát?“

„Asi ano.“

„A když se paní Johnsonová vrátila do La Palomy, byla tam policie. Není to tak?“

„Asi tam byla.“

„Moc dobře víte, paní Holmanová, že tam byla. A určitě vám řekli, co hledají.“

„Možná mi to řekli, nepamatuju se.“ Mluvila tiše a byla velice rozpačitá.

„Určitě si to pamatujete, paní Holmanová. Ti poldové hledali Mildred Meadovou a Betty Siddonovou. Museli se vás na ně ptát.“

„Možná že se mě ptali. Jsem unavená. Mám spoustu starostí a za sebou mám těžkou noc.“

„Mohla byste mít před sebou ještě těžší den.“

„Neopovažujte se mi vyhrožovat!“ vyjela na mě.

Děti v chevroletu byly tiché a vystrašené. Jedno z nich – malá holčička, o níž jsem se domyslel, že patří paní Holmanové – si složilo hlavu do dlaní a začalo tiše plakat.

Řekl jsem matce děvčátka: „A vy se mi neopovažujte lhát. Nic proti vám nemám a nechci vás dostat do basy. Jestli mi ale neřeknete pravdu, skončíte tam.“

Podívala se přese mě na plačící dítě. „Tak dobře,“ vzdechla, „tak dobře. Paní Johnsonová mě prosila, abych policii neříkala ani o jedné z nich, že tam byly – o slečně Meadové ani o slečně Siddonové. Věděla jsem, že z toho bude nějaký malér, a mohla jsem taky vědět, že skončí u mě doma.“

Hbitě proklouzla kolem mě a vlezla do chevroletu. Nechal jsem ji tam s dcerou na klíně a s ostatními, náhle ztichlými dětmi kolem ní.

39. KAPITOLA

Jel jsem zpátky do Olivě Street. V plném bílém poledním žáru vypadal dům Johnsonových ponuře a zvláštně jako protáhlý starý obličej udivený přítomností.

Zaparkoval jsem na druhé straně ulice a pokoušel jsem se představit si, co se uvnitř toho domu stalo a co se tam děje právě teď. Kdyby tam Betty byla, mohlo být dost nesnadné ji najít. Johnsonovic dům byl starý a rozsáhlý a já jsem se v něm z větší části nevyznal.

Po ulici kolem mě projela malá toyota a zamířila k nemocnici. Řidič za volantem vypadal jako právní zástupce Freda Johnsona Lackner. Zastavil o blok dál nedaleko místa, kde byl zavražděn Paul Grimes. Slyšel jsem, jak se jedny dveře toyoty tiše otevřely a zavřely, ale pokud někdo vystoupil, schovaly ho stromy.

Vytáhl jsem z přihrádky pod volantem pintovou láhev whisky a pistoli a obojí jsem strčil do kapes saka. Pak jsem přešel ulici a zaklepal jsem na přední dveře domu Johnsonových.

Na rohu domu se ozval nějaký tlumený zvuk. Přitiskl jsem se ke zdi a pistoli jsem si přichystal ke střelbě. Na konci verandy zašustily přerostlé keře a ozval se z nich tichý hlas Freda Johnsona. „Pan Archer?“

„Ano.“

Fred přeskočil přes zábradlí. Pohyboval se jako člověk, který strávil dětství tím, že utíkal před maléry. Obličej měl bledý.

„Kdes byl, Frede?“

„V kanceláři pana Lacknera. Právě mě tady vyložil.“

„Myslíš, že ještě potřebuješ obhájce?“

Sklonil hlavu, abych mu neviděl do obličeje. „Nejspíš ano“

„Na co?“

„Pan Lackner mi řekl, abych o tom s nikým nemluvil.“

„Budeš muset, Frede.“

„Já vím, pan Lackner mi to říkal. Ale až o tom budu mluvit, chce být u toho.“

„Kam jel?“

„Promluvit si s kapitánem Mackendrickem.“

„O čem?“

Ztlumil hlas, jako by ho dům mohl slyšet. „Nemám o tom mluvit.“

„Něco mi dlužíš, Frede. Pomohl jsem ti, abys nešel do vězení. Teď jsi mohl být v cele v Copper City.“

„Taky něco dlužím rodičům.“

Uchopil jsem ho za ramena, třásl se. Knír mu visel přes ústa jako symbol jeho povadlého a zraněného mužství.

Zeptal jsem se tak jemně, jak jsem to jen dokázal: „Co to tvoji rodiče provádějí, Frede?“

„Já nevím.“ Namáhavě polkl a jazyk se mu mezi rty pohyboval jako nějaké malé slepé zvíře hledající cestu ven.

„Mají tam v domě nějakou ženu?“

Zdrceně přikývl. „Nějakou ženu jsem slyšel na půdě.“

„Co tam dělala?“

„To nevím. Myslím, že tam s ní nahoře byl můj otec.“

„Kdy to bylo?“

„Dneska brzy ráno. Ještě před svítáním. Byla tam nahoře asi celou noc.“

Zatřásl jsem s ním. Hlava mu poskakovala nahoru a dolů v nesmyslném přitakávání. Přestal jsem ze strachu, že mu zlomím vaz.

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Nevěděl jsem, co se tam nahoře děje. Měl jsem dojem, že ji poznávám podle hlasu. Nevěděl jsem ale jistě, že je to slečna Siddonová, dokud jsem před chvilkou nešel dozadu a nenašel tam její auto.“

„Kdo sis myslel, že to je?“

„Prostě nějaká ženská, kterou si přitáhl z ulice, nebo možná někdo z nemocnice. Lákal je vždycky do domu a pak je nutil, aby se před ním svlékaly. Tehdy ho matka začala zamykat.“

„Nakolik to má v hlavě v nepořádku?“

„Nevím.“ Fredovy oči se zalily slzami a zadívaly se stranou od mého obličeje. „Pan Lackner si myslí, že je doopravdy nebezpečný. Myslí si, že by ho policie měla zavřít na nějaké bezpečné místo.“

Myslel jsem si to taky, ale nedůvěřoval jsem policii, že by to provedla s minimálním nebezpečím pro ostatní. Chtěl jsem, aby Betty – pokud byla ještě naživu – svoje vysvobození přežila.

„Máš klíč od domu, Frede?“

„Ano, nechal jsem si ho udělat.“

„Tak mě pusť dovnitř.“

„To bych neměl. Mám tady počkat na pana Lacknera a na policii.“

„Klidně si na ně čekej, jen mi dej ten klíč.“

Vytáhl ho z kapsy a neochotně mi ho podal, jako by se vzdával nějaké podstatné části sebe samého. Když znovu promluvil, měl hlubší hlas, jako by ztráta této podstatné části byla zároveň jakýmsi přínosem.

„Půjdu s vámi dovnitř. Nevyznáte se tam tak jako já.“

Vrátil jsem mu klíč a on ho zastrčil do zámku. Paní Johnsonová na nás čekala hned za nimi – stála u paty schodiště. Věnovala mi smrtelně bledý rozpačitý úsměv, jaký je možno vidět na mrtvých tvářích, než si je vezmou do práce zřízenci pohřebních ústavů.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete mi uhnout z cesty. Chci vašeho manžela.“

Její falešný úsměv se stáhl v zuřivou grimasu, kterou zaměřila na Freda. „Cos tomu člověku říkal?“

„Musíme ho zadržet, mami.“

Obličej se jí změnil – hledal výraz, který by se hodil k dvojakosti jejího života. Měl jsem dojem, že na Freda plivne, začne ho proklínat nebo snad propukne v pláč.

„Nikdy jsem toho blázna nedokázala zvládnout.“

„Půjdete se mnou nahoru a promluvíte si s ním?“ zeptal jsem se.

„Už jsem to v noci zkoušela. Řekl, že jestli je nenechám na pokoji, zastřelí ji a potom sebe.“

„Má tam nahoře další pistoli?“

„Vždycky tam nějakou měl a myslím, že víc než jednu. Všude jsem to tam prohledala, když se zpil do bezvědomí, ale nikde jsem ji nenašla.“

„Už ji někdy proti někomu použil?“

„Ne, umí jen vyhrožovat.“ Ve tváři se jí objevil vyděšený a pátravý pohled.

„Jak přiměl slečnu Siddonovou, aby s ním šla nahoru?“

Její černé unavené oči se zadívaly stranou. „To nevím.“

„Odvedla jste ji tam vy?“

„Ne, to bych neudělala.“

„Ale ano, udělalas to,“ ozval se její syn.

„No a co? Sama si o to říkala. Tvrdila, že si s ním chce promluvit, a on byl tam nahoře. Nejsem odpovědná za každou novinářku, která se mi vetře do domu.“

Odstrčil jsem ji stranou a vyběhl jsem kolem ní nahoru, Fred mi byl v patách. V temné horní chodbě jsem se zarazil a snažil jsem se zorientovat. Fred se protáhl kolem mě a rozsvítil. Na dveřích vedoucích na půdu byl visací zámek.

„Tvoje matka ho tam zamkla?“

„Asi ano. Trpí fobií, že od ní uteče, jako když odjel do Britské Kolumbie.“

„Běž dolů a přines od ní klíč.“

Fred seběhl ze schodů.

Dveřmi půdy se ozval Johnsonův hlas. „Kdo je to tam?“ Zněl chraptivě a vylekaně.

„Archer. Jsem váš přítel.“

„Já žádné přátele nemám.“

„Onehdy jsem vám přinesl tu tennesseeskou whisky.“

Chvíli bylo ticho. „Ta by mi teď přišla vhod, byl jsem celou noc vzhůru.“

Fred vyběhl nahoru, schody bral po dvou a v ruce jako nějakou trofej držel malý klíček.

„Kdo je to?“ zeptal se Johnson.

Fred mi pohledem naznačil, abych odpověděl sám, a zároveň mi podal klíč k visacímu zámku. Vzbuzovalo to ve mně pocit, že veškerá autorita, která v domě zůstala, se teď předává mně.

„To je váš syn Fred,“ odpověděl jsem.

„Řekněte mu, ať jde pryč,“ poručil Johnson. „A kdybyste mě nechal loknout té whisky, byl bych vám moc vděčný.“

Na podobné zdvořilosti však už bylo příliš pozdě. V dálce zakvílela siréna a teď jsem slyšel, jak utichá venku na ulici. Podlehl jsem neodolatelnému impulsu, odemkl jsem visací zámek, vytáhl pistoli a odjištěnou jsem ji držel před sebou.

„Co to tam děláte?“ zeptal se Johnson.

„Nesu vám tu whisky.“

Venku na verandě dupaly těžké kroky. Levou rukou jsem vytáhl zámek a rozrazil jsem dveře.

Johnson seděl u paty schodiště vedoucího na půdu. Na dřevěném schodu vedle něj ležel malý revolver – další Saturday night speciál. Sáhl po něm příliš pomalu.

Dupl jsem mu na ruku a sebral jsem revolver, který mu z ní vyklouzl. Strčil si poraněné prsty do úst a díval se na mě, jako bych ho zradil.

Odstrčil jsem ho z cesty a vyběhl jsem kolem něj do jeho improvizovaného ateliéru na půdě. Betty Siddonová seděla na židli a na sobě neměla nic kromě kusu hladké prádelní šňůry, která ji přidržovala zpříma. Tvář měla bledou a ochablou a oči zavřené. Na okamžik jsem se domníval, že je mrtvá. Svět se pode mnou zakymácel jako káča, která ztratila rotaci.

Když jsem si k ní však klekl a přeřezal provazy, Betty mi v náručí oživla. Přitiskl jsem ji k sobě. Po chvíli se zavrtěla a promluvila.

„Trvalo ti dlouho, než jsi mě našel.“

„Byl jsem hlupák.“

„Ba ne, hloupá jsem byla já,“ prohlásila. „Vůbec jsem sem neměla sama chodit. Mířil na mě pistolí a donutil mě, abych se svlékla. Pak mě přivázal k židli a maloval můj obraz.“

Nedokončený obraz stál na barvou zastříkaném stojanu proti nám. Připomínal mi ostatní obrazy, které jsem v posledních několika dnech viděl v uměleckém muzeu, v domě paní Chantryové a u Mildred Meadové. Přestože mi to připadalo neuvěřitelné, veškeré důkazy zřejmě nasvědčovaly tomu, že ten hlasitě protestující opilec, kterého Mackendrick právě zatýkal pod půdním schodištěm, je ztracený malíř Chantry.

Zatímco se Betty oblékala, prohledal jsem půdu. Nalezl jsem další obrazy – většinou obrazy žen – v různých fázích rozpracovanosti. Poslední, který jsem objevil zabalený do kusu konopného plátna a přikrytý matrací, byl portrét Mildred Meadové, kvůli kterému mě Jack Biemeyer najal, abych ho našel. Pod plátěným obalem byl svazek klíčů, který potvrzoval, že Johnsonovo uvěznění v domě nebylo dokonalé.

Odnesl jsem obraz dolů po půdních schodech a našel jsem tam postávat Freda.

„Kde je tvůj otec?“

„Jestli myslíte Gerarda, kapitán Mackendrick ho odvedl dolů. Ale myslím, že to není můj otec.“

„Tak kdo je to?“

„To jsem se právě snažil zjistit. Vzal jsem… vypůjčil jsem si ten obraz od Biemeyerových, protože jsem měl podezření, že ho maloval Gerard. Chtěl jsem se pokusit určit jeho stáří a taky ho porovnat s dalšími Chantryovými obrazy v muzeu.“

„Nebyl ukraden z muzea, že ne?“

„Ne, pane. To jsem vám lhal. Vzal ho z mého pokoje tady v domě. Tehdy mě poprvé napadlo, že ho snad Gerard namaloval. A pak jsem ho začal podezřívat, že je to ve skutečnosti Richard Chantry a ne můj otec.“

„Tak proč ses ho snažil chránit? Protože sis myslel, že je do toho zapletená tvoje matka?“

Fred se nervózně pohnul a zadíval se mi přes rameno nahoru na schody. Seděla tam Betty Siddonová, na koleně držela zápisník a tužkou si dělala poznámky. Srdce mi poskočilo. Byla neuvěřitelná. Celou noc byla vzhůru, vyhrožoval a ubližoval jí člověk podezřelý z vraždy a teď nemyslela na nic jiného než na to, aby zachytila celý příběh, který se blížil k rozuzlení.

„Kde máš matku, Frede?“

„Je dole v předním pokoji s panem Lacknerem a s kapitánem Mackendrickem.“

Šli jsme všichni tři dolů. Betty jednou klopýtla a já jsem cítil na paži její váhu. Nabídl jsem se, že ji zavezu domů. Prohlásila, že by mě raději viděla v pekle.

Ve zchátralém obývacím pokoji se nic zvláštního nedělo. Výslech dospěl prakticky do mrtvého bodu, protože jak Gerard, tak paní Johnsonová odmítali odpovídat na Mackendrickovy otázky a právník Lackner je poučoval o jejich právech. Mluvili – nebo spíš odmítali mluvit – o vraždě Paula Grimese.

„Mám svou teorii,“ přidal jsem se, „a teď už je to víc než jenom teorie. Grimes i Jacob Whitmore byli zabiti proto, že objevili autora Biemeyerová ztraceného obrazu. Který už mimochodem není ztracený.“ Ukázal jsem jim ho. „Právě jsem ho našel na půdě, kde ho Johnson pravděpodobně původně taky namaloval“

Johnson seděl se skloněnou hlavou. Paní Johnsonová se na něj zahořkle podívala – vystrašeně a pomstychtivě zároveň.

Mackendrick se obrátil ke mně. „Nechápu, proč je ten obraz tak důležitý.“

„Zdá se, že je to Chantry, kapitáne. A namaloval ho Johnson.“

Mackendrick pochopil smysl mých slov postupně jako člověk, který si začíná uvědomovat, že je nemocný. Otočil se, zadíval se na Gerarda Johnsona a oči se mu pomalu rozšiřovaly.

Gerard kapitánův pohled opětoval s tupým strachem a sklíčeností. Pokoušel jsem se proniknout pod naběhlé a nezdravě zbarvené maso, překrývající původní rysy jeho obličeje. Bylo nesnadné představit si, že mohl někdy vypadat docela pohledně nebo že mysl skrytá za tupýma zarudlýma očima vytvořila svět jeho obrazů. Napadlo mě, že většina jeho života nejspíš přešla do tohoto světa a on sám zůstal prázdný.

V obličeji mu však zřejmě musely přetrvat nějaké zbytky jeho mladší podoby, protože Mackendrick vyhrkl: „Vy jste Richard Chantry, viďte? Poznávám vás.“

„Ne. Jmenuju se Gerard Johnson.“

To bylo všechno, co byl ochoten říct. Stál nehybně, když ho Mackendrick poučoval o jeho právech a zatýkal.

Fred s paní Johnsonovou zatčeni nebyli, Mackendrick je však požádal, aby s ním jeli na stanici k výslechu. Nacpali se do jeho služebního vozu sledováni mladým detektivním seržantem, který držel ruku na pažbě pistole.

Betty a já jsme zůstali stát na chodníku před prázdným domem. Strčil jsem obraz Bicmeyerových do kufru auta a otevřel jsem jí přední dveře.

Zůstala stát. „Nevíš, kde je moje auto?“

„Za domem. Jen ho tam teď nech, zavezu tě domů.“

„Nejedu domů, musím napsat článek.“

Podíval jsem se jí zblízka do obličeje. Vypadal nepřirozeně čile jako vlákno žárovky těsně před přepálením.

„Pojď se trochu projít. Mám taky práci, ale to může počkat.“

Šla se mnou pod stromy a s pečlivě odměřenou lehkostí se mi opírala o paži. Stará ulice vypadala v ranním světle překrásně a slavnostně.

Vyprávěl jsem jí jeden příběh, který jsem si pamatoval z dětství. Říkalo se v něm, že kdysi byla doba, kdy si muži a ženy byli bližší než dvojčata a sdíleli totéž smrtelné tělo. Řekl jsem jí, že když jsme se my dva sešli v mém motelovém pokoji, cítil jsem se k ní přesně tak blízko. A když se pak ztratila, cítil jsem ztrátu části sama sebe.

Stiskla mi paži. „Věděla jsem, že mě najdeš.“

Pomalu jsme šli kolem bloku, jako bychom zdědili dnešní ráno a hledali nějaké místo, kde bychom ho strávili. Později jsem ji odvezl do centra a naobědvali jsme se spolu U čajové konvice. Byli jsme spokojení a vážní jako dva lidé provádějící nějaký obřad. Viděl jsem, jak se jí do tváří a do těla vrací život.

Vysadil jsem ji u budovy redakce. Vyběhla po schodech ke svému psacímu stroji.

40. KAPITOLA

Jel jsem zpět k policejní stanici. Na parkovišti stála koronerova dodávka a potkal jsem Purvise, který vycházel z Mackendrickovy kanceláře. Mladý náměstek koronera byl zčervenalý vzrušením.

„Získal jsem pozitivní identifikaci těch kostí.“

„Kde?“

„V nemocnici pro válečné vysloužilce Skyhill ve Valley. Několik let po válce tam byl jako pacient. Jmenoval se Gerard Johnson.“

„Opakujte mi to, prosím vás.“

„Gerard Johnson. Byl těžce raněný v Tichomoří, prakticky ho museli dát kompletně znova dohromady. Ze Skyhillu ho propustili asi před pětadvaceti lety. Měl tam pravidelně chodit na kontroly, ale už tam nikdy nepřišel. Teď víme proč.“ Purvis se zhluboka spokojeně nadechl. „Mimochodem, musím vám poděkovat, že jste mi pomohl a dal mi tip. Připomeňte mi někdy, abych vám to nějak oplatil.“

„Něco pro mě můžete udělat hned teď.“

Purvis vypadal trochu polekaně. „Tak dobře. Řekněte co.“

„Raději byste si to měl zapsat.“

Vytáhl služební zápisník a propisovací tužku. „Tak spusťte.“

Spustil jsem a byla to rána na vzdálený cíl. „Gerard Johnson měl v armádě přítele, který se jmenoval William Mead. Mead byl v létě roku 1943 zavražděn v Arizoně. Šerif Brotherton z Copper City je s tím případem obeznámen. Právě on našel Meadovo tělo v poušti a nechal ho poslat domů do Kalifornie kvůli pohřbu. Rád bych věděl, kam ho poslali a kde ho pochovali. Stálo by možná za to ho vykopat a prozkoumat.“

Purvis na mě od zápisníku vzhlédl a přimhouřil oči ve slunci. „A co bychom měli hledat?“

„Příčinu smrti. Totožnost. Prostě všechno. A Mead měl taky manželku; pomohlo by, kdybychom ji našli.“

„To je pořádně velká objednávka.“

„Taky je to pořádně velký případ.“

Mackendricka jsem našel samotného v jeho kanceláři; vypadal zachmuřeně a otřeseně.

„Kde je váš vězeň, kapitáne?“

„Prokurátor si ho odvedl k soudu. Lackner mu poradil, aby mlčel, a zbytek rodiny taky nechce nic říct. Doufal jsem, že to za dnešek skončím.“

„Třeba to ještě stihneme. Kde je Fred s matkou?“

„Musel jsem je pustit domů. Prokurátor na ně nechtěl podat žalobu, aspoň zatím ne. Je v téhle profesi dost nový a bojí se, aby neudělal nějakou chybu. Podle něj proti té Johnsonové nemáme nic jiného než to, že žila s Richardem Chantrym a vydávala ho za svého manžela, a to není zločin.“

„Jestli mu pomáhala krýt vraždu, tak je.“

„Myslíte vraždu pravého Gerarda Johnsona?“

„Přesně tak, kapitáne. Jak víte, Purvis zjistil, že skutečný Johnson byl ten muž v hnědém obleku, jehož tělo bylo zakopáno v Chantryho skleníku. Vypadá to, že Chantry zavraždil Johnsona, přivlastnil si jeho totožnost a nastěhoval se k Johnsonově ženě a synovi.“

Mackendrick těžkopádně a smutně zavrtěl hlavou. „Přesně to jsem si taky myslel. Jenže zrovna před chvílí jsem si Johnsona prověřoval u prokurátora a u personálu v nemocnici Skyhill. Johnson nebyl ženatý a neměl syna. Celá ta zatracená rodina je podvod.“

„Včetně Freda?“

„Včetně Freda.“ Mackendrick si musel všimnout bolesti v mém obličeji, protože dodal: „Já vím, že jste se na Fredovi citově zainteresoval. Aspoň budete mít nějakou představu o tom, co cítím já ohledně Chantryho. Když jsem byl ještě mladý pochůzkář, úplně jsem toho člověka zbožňoval. Celé město na tom bylo stejně, i když ho nikdy neviděli. A teď jim musím říct, že je z něj napolo šílený kořala a ještě k tomu vrah.“

„Jste si naprosto jistý, že Johnson je Chantry?“

„Naprosto. Nezapomínejte, že jsem ho znal osobně. Byl jsem jeden z mála lidí, kteří ho znali. Samozřejmě, že se změnil, zatraceně moc se změnil. Ale je to on. Poznal jsem ho a on ví, že jsem ho poznal. Stejně ale vůbec nic nepřiznává.“

„Uvažoval jste o tom, že byste ho konfrontoval s jeho skutečnou manželkou?“

„Pochopitelně. Šel jsem za ní domů, abych si s ní promluvil, hned dneska ráno. Jenže se už vypařila a pravděpodobně nadobro. Vybrala si svou bezpečnostní schránku a naposledy ji viděli, jak jede po dálnici na jih.“ Mackendrick se na mě rozzlobeně podíval. „Částečně za to můžete i vy, když jste ji tak svévolně předčasně zpovídal.“

„Možná. Taky částečně můžu za to, že jsem ten případ vyřešil.“

„Ještě není vyřešený. Samozřejmě, máme Chantryho. Aleještě toho spousta zůstává nevysvětlená. Proč si dal jméno Johnson, jméno člověka, kterého zabil?“

„Aby utajil skutečnost, že pravý Johnson zmizel.“

Mackendrick zavrtěl hlavou. „To zrovna nedává smysl.“

„Johnsonová vražda taky ne. Přesto jí ale spáchal a ta žena to věděla. Využila toho, aby ho dokonale ovládla. Byl v tom domě v Olivě Street doslova jako vězeň.“

„Ale proč ho chtěla?“

Přiznal jsem, že to nevím. „Možná že mezi nimi něco bylo už dřív. Na tuhle možnost bychom se měli podívat.“

„To se líp řekne než udělá. Johnson je mrtvý pětadvacet let, ta ženská nemluví a Chantry taky ne.“

„Můžu to s ním zkusit já?“

„To už nezáleží na mně, Archere. Tohle je velký případ a prokurátor ho chce celý pro sebe. Chantry je nejslavnější člověk, jakého jsme tady ve městě kdy měli.“ Zabušil pěstí do desky stolu – těžce, opakovaně a pomalu, jako by bubnoval pohřební pochod. „Kristepane, jak ten člověk zchátral.“

Vyšel jsem ven, nasedl do auta a odjel jsem přes několik bloků k okresnímu soudu. Jeho hranatá bílá věž s hodinami byla nejvyšší stavbou v centru města. Nad obrovskými čtyřstrannými hodinami byla vyhlídková plošina, ohrazená černým zábradlím z tepaného železa.

Na plošině byla rodina turistů a nějaký malý chlapec se o zábradlí z tepaného železa opíral bradou a usmíval se dolů na mě. Usmál jsem se na něj taky.

Byl to prakticky můj poslední úsměv toho dopoledne. Téměř dvě hodiny jsem čekal ve vnějších prostorách prokurátorova křídla. Nakonec jsem se s ním viděl, ale nemluvili jsme spolu. Prošel čekárnou ven – mladý muž se smělýma očima a mohutným tmavým knírem, který jako by ho nadnášel jako křídla jeho ambicí.

Pokoušel jsem se někoho přemluvit, aby mě pustili za některým z jeho asistentů, ale nepodařilo se mi prorazit vnější kruh asistentů asistentů. Nakonec jsem se vzdal a sešel jsem po schodech do kanceláře koronera.

Purvis stále ještě čekal odpověď na svůj telefonát z Copper City. Posadil jsem se a pomáhal jsem mu čekat. Hovor přišel, když se odpoledne chýlilo ke konci.

Vzal si ho u svého stolu a zatímco poslouchal, dělal si poznámky. Snažil jsem se mu je přes rameno přečíst, ale byly naprosto nečitelné.

„Tak co?“ zeptal jsem se, když konečně zavěsil.

„Armáda na sebe vzala odpovědnost a výlohy za přepravu Meadova těla roku 1943 z Arizony domů. Mrtvola se přepravovala v zapečetěné rakvi, protože byla ve špatném stavu a nevhodná k tomu, aby ji někdo viděl. Pohřbili ho na místním hřbitově.“

„Na místním hřbitově kde?“

„Přímo tady v Santa Terese,“ odpověděl Purvis. „Mead tady bydlel se svou manželkou. Když ho odvedli do armády, byla jejich adresa Los Bagnos Street 2136. Když budeme mít velké štěstí, mohla by tam pořád ještě bydlet.“

Když jsem jel za Purvisovou dodávkou přes město do oblasti poblíž nemocnice, cítil jsem, jak třicet dva let starý případ dokončuje dlouhý kruh zpátky ke svému počátku. Jeli jsme po Olivě Street, minuli jsme dům Johnsonových a pak místo, kde jsem našel umírajícího Paula Grimese.

Los Bagnos Street byla souběžná s Olive Street, o jeden blok dál na sever od dálnice. Starý zděný clům s číslem 2136 byl už dávno vystěhovaný a přestavěný na lékařské ordinace. Na východní straně byl zastíněn vysokým nově postaveným zdravotnickým komplexem. Na západní straně však stál předválečný dřevěný domek; v jednom z předních oken byla lepenková cedule s nápisem: Pokoje k pronajmutí.

Purvis vystoupil z dodávky a zabušil pěstí na zrezavělé síťové dveře domu. Na jeho zaklepání se objevil jakýsi starý muž a zadíval se na nás. Zdálo se, že svrasklý a uzlinovatý krk, vyčnívající z jeho košile bez límce, pulsuje podezřením.

„Co se děje?“

„Jmenuju se Purvis. Jsem náměstek koronera.“

„Tady nikdo neumřel, aspoň ne od té doby, co umřela moje žena.“

„A co pan William Mead? Nebyl to váš soused?“

„To ano, nějakou dobu byl. Ten taky umřel; to už je dávno, za války. Meada zavraždili v Arizoně. Slyšel jsem o tom od jeho ženy. Místní noviny si nekupuju, nikdy jsem si je nekupoval. Netisknou v nich nic než špatné zprávy.“ Pošilhával po nás sítí, jako bychom i my byli poslové přinášející špatné zprávy. „To jste chtěli vědět?“

„Velice jste nám pomohl,“ ujistil ho Purvis. „Nevíte náhodou, co se stalo s Meadovou ženou?“

„Nikam daleko nešla. Za nějaký čas se znova provdala a odstěhovala se do jednoho domu támhle v Olivě Street. Nijak si ale nepolepšila.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Purvis.

„Na druhý pokus se provdala za ožralu. Nikde mě ale necitujte. Od té doby pracuje, aby mohla zaplatit to jeho pití.“

„Kde pracuje?“

„V nemocnici. Je to ošetřovatelka.“

„Nejmenuje se její manžel Johnson?“

„Jmenuje. Když to víte, proč se ptáte?“

41. KAPITOLA

Projížděli jsme mezi hustými řadami stromů, které v Olivě Street stály už celé století nebo ještě déle. Když jsme s Purvisem vyšli po cestě do odpoledního stínu domu, pocítil jsem tíhu minulosti jako atmosféru, bránící mi v dýchání.

Žena, která si říkala paní Johnsonová, otevřela dveře okamžitě, jako by nás očekávala. Cítil jsem její chmurný pohled na tváři jako hmatatelný tlak.

„Co chcete?“

„Můžeme jít dál? Tohle je náměstek koronera Purvis.“

„Já vím.“ Otočila se k Purvisovi. „Viděla jsem vás v nemocnici. Nechápu, proč chcete chodit dovnitř. Doma není nikdo kromě mě a všechno, co se mělo stát, se už stalo.“ Spíš než jako konstatování skutečnosti to znělo jako pochybovačná naděje.

„Chceme si promluvit o některých z těch věcí, co už se staly v minulosti,“ řekl jsem. „Jednou z nich je smrt Williama Meada.“

Ani nezamrkala a odpověděla: „Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Dovolte mi, abych vám trochu osvěžil paměť,“ ozval se Purvis klidně a formálně. „Podle mých informací byl William Mead váš manžel. Když byl roku 1943 v Arizoně zavražděn, bylo jeho tělo přepraveno kvůli pohřbu zpátky sem. Jsou snad moje informace mylné?“

Její černý pohled nezakolísal. „Nejspíš jsem na to všechno tak nějak zapomněla. Vždycky jsem uměla dobře zapomínat a všechny ty hrozné věci, co jsem prožila, nějak vymazaly všechno ostatní, chápete?“

„Můžeme jít dál, sednout si s vámi,“ přerušil ji Purvis, „a promluvit si o tom?“

„Tak dobře.“

Ustoupila stranou a nechala nás vejít od úzké chodby. U paty schodiště stál velký odřený plátěný kufr. Zdvihl jsem ho, byl těžký.

„Nechte to být,“ okřikla mě.

Postavil jsem ho zpátky. „Chcete odjet z města?“

„A co má být? Neudělala jsem nic špatného a pořád ještě jsem na svobodě. Můžu si jít, kam chci, a bude nejlíp, když to udělám. Už jsem tady stejně zbyla sama. Manžel je pryč a Fred se stěhuje.“

„Kam Fred jde?“

„Nechce to říct ani mně. Nejspíš někam s tou svou holkou. Po vší té práci, co jsem do tohohle domu dala, po pětadvaceti letech dřiny, v něm tady skončím sama. Jsem sama, nemám ani cent a ještě dlužím peníze. Tak proč bych neměla jít pryč?“

„Protože jste v podezření,“ odpověděl jsem. „Jakmile se někam pohnete, bude to mít pravděpodobně za následek vaše zatčení.“

„Z čeho jsem v podezření? Já jsem Williama Meada nezabila. Stalo se to v Arizoně a já jsem v té době pracovala tady v Santa Terese jako ošetřovatelka. Když mi řekli, že je mrtvý, byla to pro mě největší rána mého života. Ještě jsem se z ní nevzpamatovala a nikdy se z ní nevzpamatuju. Když ho na hřbitově pochovávali, chtělo se mi vlézt tam za ním.“

Pocítil jsem s tou ženou záchvěv soucitu, ale držel jsem ho na uzdě. „Mead není jediný, kdo byl zabit. Je tady ještě Paul Grimes a Jacob Whitmore – muži, s nimiž jste vy a váš manžel obchodovali. Grimes byl zabit ve vaší ulici. A Whitmore byl možná utopen ve vaší vaně.“

Překvapeně a polekaně se na mě podívala. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Rád vám to vysvětlím, ale bude to možná chvíli trvat. Mohli bychom jít do pokoje a posadit se?“

„Ne,“ odmítla, „to nechci. Skoro celý den mi dávali nějaké otázky. Pan Lackner mi poradil, abych už o ničem nemluvila.“

Purvis se nerozhodně ozval: „Asi bych ji měl poučit o jejích právech, nemyslíte, Archere?“

Jeho nervozita ji povzbudila a otočila se na něj. „Já svoje práva znám. Nemusím mluvit s vámi ani s nikým jiným. A když už mluvíme o právech, vy nemáte právo takhle se mi vnutit do domu.“

„Nikdo vás k ničemu nenutil, paní. Pozvala jste nás dovnitř.“

„To jsem vás tedy rozhodně nepozvala. Pozvali jste se sami. Vecpali jste se mi sem.“

Purvis se obrátil ke mně. Zbledl byrokratickou hrůzou z toho, že se dopustil omylu.

„Raději bychom toho zatím měli nechat, Archere. Vyslýchání svědků stejně není můj obor. A kromě toho nevím, jestli jí třeba prokurátor nebude chtít udělit imunitu. Nechtěl bych mu zničit případ tím, že bych se v tak pokročilé fázi dopustil nějakého omylu.“

„Jaký případ?“ ozvala se s novým důrazem. „Žádný případ neexistuje. A vy nemáte žádné právo sem chodit, sekýrovat mě a pronásledovat. Jenom proto, že jsem ubohá ženská bez přátel s duševně nemocným manželem, který ani sám neví, kdo vlastně je, tak je to s ním zlé.“

„A kdo vlastně je?“ zeptal jsem se.

Vylekaně se na mě podívala a zmlkla.

„Mimochodem,“ pokračoval jsem, „proč si vlastně říkáte paní Johnsonová? Byla jste někdy provdaná za Gerarda Johnsona nebo prostě Chantry přijal jméno Johnson, když pravého Gerarda zavraždil?“

„Nic vám neřeknu,“ opakovala. „A teď odtud oba vypadněte.“

Purvis už byl venku na verandě, aby se distancoval od mého neortodoxního výslechu. Vyšel jsem za ním a na chodníku jsme se rozloučili.

Seděl jsem v dohasínajícím odpoledni v autě a snažil jsem se srovnat si celý případ v hlavě. Začal hádkou mezi dvěma bratry – Richardem Chantrym a jeho nemanželským nevlastním bratrem Williamem Meadem. Podle všeho Richard ukradl Williamovu práci i Williamovo děvče a nakonec ho zavraždil a jeho tělo nechal v Arizonské poušti.

Richard i s děvčetem přijel do Santa Teresy a přesto, že vražda je dostatečným důvodem k vydání podezřelého z jednoho státu do druhého, nikdy nebyl převezen zpět do Arizony k výslechu. V Kalifornii se mu dařilo a jako by jeho talent Williamovou smrtí získal, za pouhých sedm let se z něj stal významný malíř. Pak se jeho svět zhroutil. Gerard Johnson, Williamův přítel z armády, byl propuštěn z nemocnice pro válečné vysloužilce a přišel Richarda navštívit.

Gerard navštívil Richarda dvakrát; při druhé návštěvě ho doprovázela Williamova vdova a jeho syn. Pro Gerarda to byla poslední návštěva u kohokoliv. Richard ho zabil a zakopal ho ve vlastním skleníku. Pak – jako by snad činil pokání – opustil Richard své vlastní místo ve světě, přijal Gerardovo jméno a zaujal jeho místo. Přišel do tohoto domu v Olivě Street a žil tam jako opilecký samotář pětadvacet let.

V prvních letech, než se skryl za maskou stáří a alkoholismu, musel zřejmě žít v naprosté izolaci na půdě jako nějaký šílený příbuzný z devatenáctého století. Malování se však nedokázal vzdát a nakonec to byl právě jeho přetrvávající talent, který ho pomohl zničit.

Fred si zřejmě povšiml otcova tajného malířského života a podvědomě tak učinil první krok k tomu, aby ho identifikoval jako ztraceného malíře Chantryho. To by vysvětlovalo Fredův obrovský zájem o Chantryho práci, který vyvrcholil tím, že ukradl nebo si vypůjčil Biemeyerovic obraz. Když si Fred obraz přinesl domů k prostudování, vzal mu ho otec z pokoje a schoval ho ve svém – na půdě, kde ho také původně namaloval.

Ztracený obraz ležel v kufru mého auta. Chantry byl ve vězení. Byl bych měl pociťovat štěstí a spokojenost, ale nebylo tomu tak. Cítil jsem mrtvou váhu případu ve svých rukou i v duši. Nutila mě k tomu, abych v pomalu skomírajícím odpoledni zůstal sedět pod olivovníky.

Říkal jsem si, že čekám, až paní Johnsonová vyjde ven, ale pochyboval jsem, že to udělá, dokud tam budu parkovat. Dvakrát jsem v okně obývacího pokoje zahlédl její obličej. Poprvé vypadala vylekaně, podruhé se rozčílila a zahrozila mi pěstí. Povzbudivě jsem se na ni usmál, zatáhla oprýskané žaluzie.

Seděl jsem tam a pokoušel jsem se představit si život těch dvou lidí, kteří v domě s lomenicovou střechou žili pětadvacet let. Chantry byl vězněn nejen fyzicky, ale i morálně. Žena, která s ním žila pod jménem paní Johnsonová, musela vědět, že původního Johnsona zavraždil. Věděla pravděpodobně i to, že zavraždil jejího legálního manžela, Meada. Jejich soužití se spíš než manželství podobalo vězeňskému trestu.

Jejich tajemství, tajemství jejich mnohonásobné viny, bylo střeženo dalšími zločiny. Paul Grimes byl na ulici ubit k smrti a Jacob Whitmore byl pravděpodobně utopen v jejich domě – jen proto, aby byl zachován v tajnosti Chantryho úkryt. Nebylo pro mě snadné uvědomovat si to a klidně sedět. Měl jsem však pocit, že musím čekat.

Slunce se ukrylo za vrcholky střech na západě a zalilo oblohu rudou září. Teď už pohasínala i ta a připlížilo se první šedivé zamrazení noci.

Za mým autem zastavil žlutý taxík. Vystoupila z něj Betty Siddonová. Když platila řidiči, zeptala se: „Počkal byste tady chvilku? Chci se podívat, jestli je moje auto tam, kde by mělo být.“

Řidič prohlásil, že počká, pokud to nebude trvat moc dlouho. Aniž by si mě všimla nebo se podívala mým směrem, začala se prodírat plevelem dozadu za dům. Zdálo se mi, že má trochu nejistou chůzi. Pokud jsem věděl, vůbec nespala od té doby, co spala se mnou. Ta vzpomínka mě zasáhla jako šíp, který byl celou tu dobu ve vzduchu.

Šel jsem za ní dozadu kolem domu. Skláněla se nad dvířky svého auta a pokoušela se je odemknout. Paní Johnsonová ji pozorovala z okna kuchyně.

Betty se narovnala a opřela se o dveře auta. Bez nadšení mě pozdravila. „Ahoj, Lewe.“

„Jak se vede, Betty?“

„Jsem utahaná. Celý den jsem psala a nebylo to k ničemu. Šéf chtěl můj článek úplně seškrtat, prý z právních důvodů. Tak jsem vypadla.“

„A kam jedeš teď?“

„Za jistým posláním,“ prohlásila trochu ironicky. „Ale vypadá to, že nemůžu otevřít dveře od auta.“

Vzal jsem jí klíče z niky a dveře jsem otevřel. „Strkalas tam špatný klíč.“

Z jakéhosi důvodu mě potěšilo, že jsem ji v tomhle ohledu mohl opravit.

Betty to ještě víc unavilo. Obličej, napůl se ztrácející v přítmí, měla bledý a oči ospalé.

„Za jakým posláním?“ zeptal jsem se.

„Promiň, Lewe, ale je to přísně tajné.“

Paní Johnsonová otevřela zadní dveře a vyšla ven. Její hlas skřípal jak bouřlivý vítr. „Vypadněte odtud, vy dva. Nemáte žádné právo mě sekýrovat. Jsem nevinná ženská, která si prostě vybrala špatného chlapa. Měla jsem od něj odejít už před léty a taky bych to byla udělala, kdyby nebylo toho chlapce. Pětadvacet let jsem žila s bláznivým kořalou. Jestli si myslíte, že je to legrace, tak to někdy zkuste.“

Betty jí skočila do řeči. „Držte zobák. Věděla jste včera večer, že jsem u vás na půdě. Sama jste mě přesvědčila, abych tam nahoru šla. Nechala jste mě tam s ním celou noc a nehnula jste ani prstem, abyste mi pomohla. Tak držte zobák.“

Obličej paní Johnsonové se začal kroutit a měnit, podoben nějakému amorfnímu mořskému tvorovi, který se snaží vyhnout nepříteli nebo snad samotné realitě. Otočila se, zašla zpátky do kuchyně a pečlivě za sebou zavřela dveře.

Betty široce zazívala a z očí jí vyhrkly slzy.

Položil jsem jí paži kolem ramen. „Jsi v pořádku?“

„Za chvíli budu.“ Znovu zívla, chvíli počkala a zívla ještě jednou. „Udělalo mi dobře, že jsem té ženské řekla, co si o ní myslím. Je to jedna z těch manželek, co se můžou dívat, jak jejich muž vraždí, a vůbec nic přitom necítí. Nic než svou vlastní morální nadřazenost. Celý život věnovala tomu, že něco skrývala. Její motto je zachraň fasádu a zachráníš všechno. Jenže se nezachránilo vůbec nic. Všechno to shnilo a vraždili se lidi, zatímco ona stála stranou a dopustila, aby k tomu došlo. Mě málem zabili taky.“

„Chantry?“

Přikývla. „Ta ženská nemá odvahu k tomu, aby uskutečnila svoje vlastní představy. Staví se stranou a nechává muže, aby to udělal za ni a aby ona mohla mít svoje ubohé malé sadistické orgasmy.“

„Ty ji pořádn nenávidíš, vid?“

„Ano, nenávidím. Protože jsem taky žena.“

„Ale k Chantrymu nenávist necítíš – po tom, co ti udělal?“

Zavrtěla hlavou a krátké vlasy se jí v přítmí nejasně zatřásly. „To je tím, že to neudělal. Myslel na to, že mě zabije, dokonce o tom i mluvil. Pak si to ale rozmyslel. Místo toho namaloval můj portrét. Jsem mu za to vděčná – za to, že mě nezabil a že namaloval můj portrét.“

„To já taky.“

Chtěl jsem ji obejmout oběma rukama, ale nebyla na to připravená.

„Víš, proč se nade mnou slitoval? Samozřejmě to nevíš. Vzpomínáš si, jak jsem ti vyprávěla, že mě otec vzal k Chantrymu na návštěvu? Když jsem ještě byla malá holka?“

„Vzpomínám.“

„Vidíš, on si na to taky vzpomněl. Ani jsem mu to nemusela připomínat. Vážně si mě pamatoval z doby, kdy jsem byla ještě dítě. Říkal, že moje oči se od té doby vůbec nezměnily.“

„Bojím se, že on se ale změnil.“

„Aby ne. Neboj se, Lewe, nezačnu být kvůli Chantrymu sentimentální. Prostě jsem ráda, že jsem naživu. Hrozně ráda.“

Řekl jsem, že jsem taky rád, že je naživu.

„Je mi líto jenom jedné věci,“ dodala. „Celou tu dobu jsem pořád doufala, že se nakonec ukáže, že to není Chantry. Rozumíš? Že to všechno byl nějaký strašlivý omyl. Ale nebyl to omyl. Ten člověk, co namaloval ty obrazy, je vrah.“

„Já vím.“

42. KAPITOLA

Na rohu domu se objevil utrápeně vypadající Bettin taxíkář. „Nechala jste mě čekat pěkně dlouho, slečno. Budu vám to muset napočítat.“

Betty mu zaplatila. Když však nastoupila do svého auta, nenastartovalo. Zkusil jsem to také, ale motor se neotočil ani mně. Zdvihl jsem kapotu. Baterie byla pryč.

„Co teď budu dělat? Musím jet něco zařídit.“

„Já tě klidně odvezu.“

„Jenže já musím jet sama. Slíbila jsem to.“

„Komu?“

„Nezlob se, ale to ti nemůžu říct.“

Zdálo se mi, že se ode mě odtahuje. Přistoupil jsem blíž a zadíval se jí do obličeje. Teď už nebylo vidět nic než světlý ovál s tmavýma očima a tmavými ústy. Noc plynula mezi starými domy jako rozbouřená řeka. Měl jsem strach, že ji odnese pryč a tentokrát mimo můj dosah.

Dotkla se mé paže. „Půjčíš mi svoje auto, Lewe?“

„Na jak dlouho?“

„Přes noc.“

„K čemu?“

„Nemusíš na mě hned spustit křížový výslech. Prostě řekni ano nebo ne.“

„Tak dobře. Říkám ne.“

„Prosím. Je to pro mě důležité.“

„Pořád ještě říkám ne. Nechci už zažít další noc, jako byla ta včerejší, a nevědět, co se ti stalo.“

„No dobře. Najdu si někoho, kdo mi bude ochotný pomoct.“

Vykročila směrem k ulici, mezi plevelem trochu klopýtala. Byl jsem otřesen představou, že bych ji mohl ztratit, a šel jsem za ní.

Na chodníku se otočila. „Tak půjčíš mi to auto?“

„Ne. A nepustím tě z dohledu. Jestli si nějaké auto najmeš nebo půjčíš, budu tě sledovat.“

„Nesneseš, abych před tebou měla náskok, není to tak?“

„Ne. Včera večer jsi měla pořádný náskok a dostala ses do ošklivé situace. Nechci, aby se to opakovalo. Příliš mnoho odvahy může být někdy na škodu.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Odpočinula sis vůbec dneska?“

„Ani nevím,“ odpověděla vyhýbavě.

„To znamená, že ne. Nemůžeš se pustit do dlouhé noční jízdy úplně beze spánku. Bůhví, na co bys mohla na konci narazit.“

„Bůh a Archer,“ ušklíbla se hořce, „ti vědí všechno. Copak se ty a bůh nikdy nespletete?“

„Bůh jednou ano. Zapomněl dát Evě varlata.“

Betty vyjekla nefalšovanou ženskou zuřivostí, která se jakýmsi způsobem ztlumila v pobavení. Smířila se nakonec s autem i se mnou pod podmínkou, že jí dovolím, aby aspoň polovinu cesty řídila. Přihlásil jsem se na první směnu.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se, když jsem startoval.

„Do Long Beache. Předpokládám, že víš, kde to je.“

„Měl bych to vědět, narodil jsem se tam. Co je v Long Beachi?“

„Slíbila jsem, že to nikomu neřeknu.“

„Slíbilas to komu?“ naléhal jsem. „Paní Chantryové?“

„Vzhledem k tomu, že víš všechno,“ pronesla Betty pečlivě a zřetelně, „zdá se, že je zbytečné, abych ti na tvoje otázky odpovídala.“

„Takže je to Francine Chantryová. Co dělá v Long Beachi?“

„Zřejmě měla autonehodu.“

„Je v nemocnici?“

„Ne. Je někde, kde se to jmenuje Zlatá galeona.“

„To je jeden bar na nábřeží. Co tam dělá?“

„Myslím, že pije. Pokud vím, nikdy moc nepila, ale vypadá to, že se úplně sesypala.“

„Proč ti volala?“

„Říkala, že potřebuje mou radu a pomoc. Nejsme zrovna důvěrné přítelkyně, jsem s ní právě tak důvěrná jako kdokoliv jiný. Tvrdila, že chce mou radu jako odborníka na styk s veřejností. Což pravděpodobně znamená, že chce, abych jí pomohla z té kaše, do které se dostala, když utekla.“

„Řekla, proč to udělala?“

„Prostě ztratila hlavu.“

Když jsem odbočoval na dálnici, pomyslel jsem si, že Francine Chantryová měla proč ztratit hlavu. Provinila se tím, že věděla o smrti Gerarda Johnsona a možná i o smrti Williama Meada.

Jel jsem rychle a Betty spala s hlavou na mém rameni. Kombinace uhánějícího auta a spící ženy způsobila, že jsem si připadal téměř mladě; jako by můj život přece jen mohl ještě mít nový začátek.

Přestože provoz byl na počátku večera hustý, byli jsme v Long Beachi za dvě hodiny. Jak jsem řekl, bylo to moje domovské území a světla podél nábřeží zářila povědomým příslibem, i když nevedla nikam jinam než do přítomnosti.

Na Galeonu jsem se pamatoval z doby, kdy se mi rozpadalo manželství a já jsem hledal nějaký způsob, jak trávit dlouhé noci. Bar se od té doby změnil překvapivě málo – mnohem míň než já sám. Byl to podnik toho druhu, kterému se říká rodinná hospoda, což znamenalo, že obsluhuje opilce bez rozdílu věku nebo pohlaví. Zůstal jsem stát hned za dveřmi, omýván vlnami lidských zvuků, zatímco Betty prošla kolem baru ve tvaru podkovy. Zdálo se, že všichni včetně číšnic mluví najednou. Chápal jsem, proč je asi hlasitá, umělá rodinná atmosféra přitažlivá pro ženu tak osamělou, jako byla pravděpodobně Francine Chantryová.

Zpozoroval jsem ji, jak sedí na druhém konci baru se stříbrnou hlavou skloněnou nad prázdnou sklenicí. Zdálo se, že jí trvá dlouhou dobu, než Betty poznala. Potom ji objala a Betty její gesto opětovala. Přestože jsem s paní Chantryovou pociťoval určitý soucit a měl jsem i radost z Bettiny vřelosti, nerad jsem se díval, jak se obě ženy objímají. Betty byla mladá a čistá. Francine Chantryová celá desetiletí žila hluboko zabředlá ve vědomí vraždy.

Začínalo se to projevovat i v jejím obličeji a těle, stahovalo ji to k zemi jako gravitace. Než ke mně došla, klopýtla a mladší žena ji musela podepřít. Na čele měla tržnou ránu. Bradu měla ochablou a zasmušilou a oči matné. Brašnu však svírala pevně jako útočící zadák míč.

„Kde máte auto, paní Chantryová?“

Vytrhla se z apatie. „Zřízenec v garáži říkal, že je odepsané. Počítám, že to znamená, že už nestojí za opravu. A já už nejspíš taky ne.“

„Měla jste nehodu?“

„Vlastně ani nevím, co se stalo. Chtěla jsem sjet z dálnice a najednou se mi všechno vymklo z rukou. Zdá se, že je to stejné jako celý příběh mého života.“ Její smích zněl jako suchý neovladatelný kašel.

„Příběh vašeho života mě zajímá.“

„Já vím, že ano.“ Obrátila se k Betty. „Proč jste s sebou musela přivést zrovna jeho? Myslela jsem, že bychom si mohly konstruktivně promluvit o budoucnosti. Myslela jsem, že my dvě jsme dobré přítelkyně.“

„Doufám, že jsme,“ odpověděla Betty. „Ale já zase myslela, že bych to sama nezvládla.“

„Nezvládla co? Já přece nejsem žádný problém.“

V hlase Francine Chantryové však zazníval podtón strachu. Zněl jako hlas ženy, která překročila okraj světa a příliš pozdě zjistila, že už se nikdy nemůže vrátit zpátky.

Když jsme si sedli do mého auta a vyjeli na dálnici, přetrvával ve mně pocit pohybu prázdným prostorem. Zdálo se mi, jako bychom letěli nad střechami činžáků, které dálnici po obou stranách lemovaly.

Betty řídila a jela příliš rychle, ale nechal jsem ji, aby odvedla svůj díl. Měla za sebou přece jen trochu nedávného spánku a já jsem si chtěl promluvit s Francine Chantryovou.

„Když už mluvíme o vaší budoucnosti,“ poznamenal jsem, „váš manžel se možná bude těžko usvědčovat.“

„Můj manžel?“ Hlas jí zněl zmateně.

„Richard Chantry alias Gerard nebo Jerry Johnson. Přišít mu ty vraždy možná nebude tak docela snadné. Počítám, že nebude mluvit. A značná část toho všeho se stala už hodně dávno. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby byl prokurátor ochotný se s vámi nějak dohodnout. Pochybuju, že by proti vám chtěl vznést nějaké vážnější obvinění. Záleží na něm a na tom, co mu můžete nabídnout.“

Otřásla se dalším záchvatem suchého smíchu. „Svoje mrtvé tělo? Přijal by moje mrtvé tělo?“

„Bude chtít, abyste žila a mluvila. Víte o tom případu víc než kdokoliv jiný.“

Okamžik byla ticho. „Jestli ano, já si to tak nevybrala.“

„To jste mi říkala už onehdy večer. Jenže ve skutečnosti jste si už dávno vybrala. Když jste nechala Williama Meada a dala se dohromady s jeho nevlastním bratrem Chantrym. Když jste s Chantrym odjela z Arizony, přestože jste musela vědět, že je hlavním podezřelým v případě vraždy Williama Meada. A o sedm let později jste si vybrala definitivně, když jste se rozhodla krýt vraždu Gerarda Johnsona.“

„Koho?“

„Gerarda Johnsona. Toho muže v hnědém obleku. Ukázalo se, že to byl přítel Williama Meada. Když přišel do Santa Teresy navštívit vašeho manžela, právě ho propustili po pěti letech z nemocnice pro válečné vysloužilce. Myslím, že měl důkazy spojující Chantryho se smrtí Williama Meada.“

„Jaké?“

„Možná že Chantry Williamu Meadovi vyhrožoval a pohádali se kvůli vám nebo kvůli Meadovým obrazům, které Chantry ukradl. A Mead o tom svému kamarádovi z armády Gerardovi vyprávěl někdy předtím, než ho Chantry zabil. Když se Gerard Johnson objevil v Santa Terese s Williamovou vdovou a malým synem, znamenalo to konec Chantryho svobody. Ve snaze zůstat svobodný Gerarda zabil, ale výsledkem bylo, že byl ještě nesvobodnější. Byla to definitivní volba pro Chantryho i pro vás.“

„Já jsem se na té volbě nijak nepodílela,“ odporovala.

„Přizpůsobila jste se jí. Dopustila jste, aby byl ve vašem domě zavražděn a pohřben člověk, a mlčela jste. Byla to pro vás i pro vašeho manžela špatná volba; její důsledky musel nést celý život. Po vraždě Gerarda Johnsona se ocitl v rukou vdovy po Williamu Meadovi – ženy, která si říká paní Johnsonová. Nevím, proč ho vlastně chtěla. Možná mezi nimi v minulosti něco bylo. A nebo možná ta Johnsonová měla prostě zájem o to, aby s Chantrym prosadila tvrdý a primitivní obchod. Zabil jejího manžela, a proto teď musel nastoupit na jeho místo. Nevím, proč Chantry na takový obchod přistoupil. Vy to víte?“

Trvalo dlouho, než Francine Chantryová odpověděla. Konečně prohlásila: „Nic o tom nevím. Neměla jsem ani tušení, že Richard bydlí ve městě. Dokonce jsem ani nevěděla, jestli je naživu. Za těch pětadvacet let o sobě nedal ani jednou vědět.“

„Viděla jste ho v poslední době?“

„Ne. Nijak jsem netoužila ho vidět.“

„Budete ale muset. Budou po vás chtít, abyste ho identifikovala. Ne že by byly nějaké pochybnosti o tom, kdo to je. Zchátral fyzicky i duševně. Myslím, že se musel emocionálně zhroutit, po tom co zavraždil Johnsona a možná dokonce už předtím. Ale malovat pořád ještě umí. Jeho obrazy možná nejsou tak dobré, jako byly kdysi, ale nikdo jiný je namalovat nemohl.“

„Kromě detektiva jste zřejmě navíc i umělecký kritik,“ ozvala se s jistou dávkou ironie.

„To sotva. Mám ale jeden z jeho posledních obrazů v kufru auta a nejsem sám, kdo si o něm myslí, že je to Chantry.“

„To myslíte ten obraz Mildred Meadové?“

„Ano. Našel jsem ho dneska ráno na Johnsonově půdě, kde původně vzniknul, Kde vzniknul celý tenhle případ. Zdá se, že ten obraz má pro případ zásadní důležitost. Rozhodně do něj přivedl mě. A byl to taky ten obraz, který Chantryho dostal do jeho současných potíží a vedl k tomu, že spáchal tyhle nové vraždy.“

„Tomu tak docela nerozumím,“ prohlásila Francine Chantryová. Zdálo se však, že ji to zajímá, jako by na ni rozmluva o práci jejího manžela zapůsobila jako stimul.

„Je to poměrně složitý řetěz událostí,“ vysvětloval jsem. „Ta žena, se kterou bydlel v Olivě Street – říkejme jí paní Johnsonová – prodala ten obraz malíři a obchodníkovi Jacobu Whitmorovi. Tím se Chantryho úkryt prozradil. Whitmore obraz prodal Paulu Grimesovi a tím Chantryho tajemství utrpělo ještě víc.

Grimes v obraze poznal Chantryho práci a evidentně téhle informace využíval k tomu, že vydíral paní Johnsonovou, aby pro něj kradla drogy. Pravděpodobně taky požadoval další Chantryho obrazy. Grimes ten obraz Mildred Meadové prodal Ruth Biemeyerové, která měla své vlastní důvody, proč se o Mildred zajímala. Jak asi víte, Mildred byla milenkou Jacka Biemeyera.“

„To věděl v Arizoně každý,“ přisvědčila Francine Chantryová. „Co se ovšem tak všeobecně nevědělo, to byl fakt, že Ruth Biemeyerová byla do Richarda zakoukaná, když byli ještě oba mladí. Myslím, že to byl hlavní důvod, proč Jacka přemluvila, aby se přestěhovali do Santa Teresy.“

„Biemeyer každopádně tvrdí totéž. Byla z toho pěkné napjatá rodinná situace, která se napjala ještě víc, když Mildred Meadová přišla do města. Myslím, že Chantry možná Mildred někdy v posledních několika měsících viděl a to ho přimělo, aby namaloval její portrét zpaměti.“

„O tom já nic nevím.“

„Neviděla jste ho v poslední době?“

„Ne, to rozhodně ne.“ Nepodívala se na mě. Vyhlížela předním sklem do roztříštěné temnoty. „Neviděla jsem Richarda ani jsem o něm neslyšela pětadvacet let. Neměla jsem ani tušení, že žije ve městě.“

„Ani tehdy, když vám telefonovala žena, se kterou žil?“

„Nezmínila se o něm. Říkala něco o tom… o t3m pohřbu ve skleníku a pak mi dala na srozuměnou, že potřebuje peníze. Tvrdila, že když jí pomůžu, zachová i nadále celou tu věc v tajnosti. Jinak že řekne celému světu pravou příčinu, proč můj manžel zmizel.“

„Dala jste jí ty peníze?“

„Ne. Teď lituju, že jsem to neudělala. A hrozně bych si přála, aby nebyl nikdy namaloval ten obraz Mildred Meadové. Člověk by skoro myslel, že chtěl, aby ho našli.“

„Možná že to podvědomě chtěl,“ přemítal jsem. „Fred se rozhodně snažil ze všech sil, aby ho našel. Není pochyb, že si Fred ten obraz od Biemeyerových vypůjčil částečně z profesionálních důvodů. Chtěl určit, jestli by to skutečně mohl být Chantry. Ale měl taky osobní důvody. Myslím, že si ho možná dal do souvislosti s obrazy, které v minulosti viděl v Johnsonově domě v Olivě Street. Nedokázal však vědomě přijít na konečnou souvislost mezi svým nevlastním otcem Johnsonem a malířem Chantrym. Než se mu to mohlo podařit, Johnson-Chantry obraz z Fredovy ložnice vzal. A Biemeyerovi mě najali, abych jim ho našel.“

Betty zmáčkla klakson. Sjížděli jsme po protáhlém svahu, spadajícím do vnitrozemí za Camarillem. Bezprostředně před námi nebyla žádná auta. Podíval jsem se na ni a ona se podívala na mě. Zdvihla pravou ruku z volantu a sáhla si na ústa. Pochopil jsem, co chce říct. Mluvil jsem už víc než dost a tak jsem se odmlčel.

O několik minut později paní Chantryová promluvila. „Nebyl to jeho první obraz Mildred zpaměti. Namaloval několik dalších – kdysi dávno, když jsme ještě byli spolu. Jeden z nich byla pieta.“

Dlouhou dobu byla ticho, dokud jsme nedojeli na předměstí Santa Teresy. Pak jsem ji zaslechl tiše plakat. Nebylo možné říct, jestli pláče pro Chantryho nebo pro sebe nebo snad pro dávno mrtvé partnerství, které drželo jejich mladé životy pohromadě a inspirovalo jeho práci. Když jsem koutkem oka pohlédl na její obličej, viděl jsem na něm lesklé slzy.

„Kam pojedeme teď?“ zeptala se Betty.

„Na policii.“

Francine Chantryová ze sebe vydala výkřik, který se ztlumil v zasténání. „To ani nemůžu strávit noc ve vlastním domě?“

„Jestli chcete, můžete se tam vrátit a sbalit si nějaké věci. Pak myslím, že byste měla jít se svým právníkem na policii.“

Mnohem později jsem se v chladu předcházejícím svítání probudil v temné posteli. Cítil jsem Bettino srdce a slyšel jsem její dech jako tiché šumění letního oceánu.

V mysli se mi vynořila drsnější postelová scéna. Francine Chantryovou jsem naposledy viděl v nemocničním pokoji se speciálně zamřížovanými okny a s ozbrojenou stráží za dveřmi. A hned za napůl otevřenými dveřmi se mé částečně spící mysli zdálo, že čeká další žena – malá chromá žena s bílými vlasy, která byla kdysi krásná.

Znovu se mi v mysli vynořilo slovo pieta. Vzbudil jsem Betty tím, že jsem položil ruku na křivku jejího boku. Vzdechla a obrátila se.

„Lewe?“

„Co je to pieta?“

Zhluboka zazívala. „Dovedeš se ptát v nejpitomější dobu na ty nejpitomější věci.“

„Znamená to, že to nevíš?“

„Samozřejmě, že vím, co je to pieta. Je to tradiční zobrazení Panny Marie, truchlící nad tělem svého syna. Proč?“

„Francine Chantryová říkala, že její manžel jednu namaloval podle Mildred Meadové. Předpokládám, že představovala Marii.“

„Ano, ten obraz jsem viděla. Mají ho ve zdejší galerii, ale pro veřejnost ho nevystavují. Je tak trochu problematický, nebo si to aspoň někteří lidé myslí. Chantry toho mrtvého namaloval jako autoportrét.“

Betty zívla a zase usnula. Zůstal jsem vzhůru, ležel jsem a díval jsem se, jak se její tvář vynořuje v pomalém svítání. Po chvíli jsem viděl neustálý modrý tep v jejím spánku, tlukot tichého kladiva, který znamenal, že je naživu. Doufal jsem, že se to modré kladivo nikdy nezastaví.

43. KAPITOLA

Když jsem se probudil podruhé, Betty už byla pryč. Na stole v kuchyňce mi nechala čtyři věci: krabici instantního kakaa, láhev mléka, holicí strojek a záhadný vzkaz, v němž stálo: „Měla jsem zvláštní sen – Mildred Meadová Chantryho matka – je to možné?“

Spořádal jsem snídani a odjel jsem přes město do Magnolia Courtu. Mildred Meadová se neozvala, ani když jsem několikrát zaklepal na její dveře. Z vedlejšího domku vyšel jakýsi starý muž a pozoroval mě ze vzdálenosti celé generace. Nakonec mi poskytl informaci, že paní Meadová, jak jí říkal, šla ven.

„Nevíte, kam šla?“

„Říkala taxíkaři, aby ji odvezl k soudu.“

Jel jsem tam za ní, ale najít ji nebylo nijak snadné. Soudní budova se svým členitým pozemkem zabírala celý jeden městský blok. Brzy jsem dospěl k závěru, že jen marním čas, když chodím sem a tam po štěrkovaných cestičkách a dlaždičkovaných chodbách a hledám jednu malou starou kulhající ženu.

Zastavil jsem se v koronerově oddělení a našel jsem tam Henryho Purvise. Mildred byla v jeho kanceláři před půl hodinou.

„Co od vás chtěla?“

„Informace o Williamu Meadovi. Zřejmě to byl její vlastní syn. Řekl jsem jí, že byl pohřben na hřbitově v Santa Terese, a nabídl jsem se, že ji tam na návštěvu jeho hrobu zavedu. Zdálo se, že o to nemá zájem. Změnila téma a ptala se na Richarda Chantryho. Tvrdila, že jeden čas byla jeho modelkou, a chtěla se na něj jít podívat. Řekl jsem jí, že to prostě není možné.“

„Kde je Chantry zavřený?“

„Prokurátor Lansing ho má tady ve zvláštní cele, která je hlídaná Čtyřiadvacet hodin denně. Nedostal bych se tam ani já sám – ne že bych po tom nějak zvlášť toužil. Zřejmě už mu úplně přeskočilo. Museli mu dát sedativa, aby ho udrželi v klidu.“

„Co se stalo s Mildred?“

„Šla pryč. Nějak se mi nelíbilo, že ji musím nechat jít. Vypadala dost rozrušeně a taky pila. Ale neměl jsem žádný důvod ji tady držet.“

Vyšel jsem ven a ještě jednou jsem prošel zahrady a dvory. Mildred nikde. Začínal jsem být nervózní. Ať už byl Bettin sen pravdivý nebo ne, měl jsem pocit, že Mildred je nějakým způsobem klíčem k případu. Teď jsem ji ale ztrácel a ztrácel jsem celé ráno.

Podíval jsem se nahoru na čtyřstranné hodiny na věži soudní budovy. Bylo deset hodin. Na vyhlídkové plošině bylo vidět jen jedinou osobu – bělovlasou ženu, jejíž poněkud neohrabané pohyby přilákaly moji pozornost. Mildred. Zastavila se, otočila a uchopila černé železné zábradlí; dosahovalo jí skoro až po bradu. Dívala se přes něj dolů do dlážděného dvora.

Stála neobyčejně nehybně. Vypadala jako žena, která se dívá dolů do svého hrobu. Zdálo se, jako by kolem ní život města zamrzl v soustředných kruzích.

Byl jsem téměř sto metrů daleko a třicet metrů pod ní. Kdybych vyvolal poplach, mohl jsem jen uspíšit čin, o němž zřejmě přemýšlela. Došel jsem k nejbližším dveřím a vyjel jsem věžním výtahem nahoru.

Když jsem vyšel na vyhlídkovou plošinu, otočila se tváří ke mně a zády k železnému zábradlí. Otočila se znovu a pokusila se přelézt přes zábradlí do prázdna. Její chromé staré tělo při tomto pokusu selhalo.

Objal jsem ji pažemi a pevně jsem ji držel. Oddechovala, jako by se vlastnoručně vyšplhala po věžní zdi. Zmrazený život města ožil a já jsem zase začal vnímat jeho zvuky.

Zmítala se mi v rukou. „Nechte mě být.“

„Raději ne, Mildred. Ty dlažební kameny jsou zatraceně hluboko a já bych nechtěl, abyste na ně spadla. Jste příliš hezká.“

„Jsem největší čarodějnice na světě.“ Polichoceně se však na mě zezdola zadívala – automatický návyk ženy, která kdysi byla mladá a krásná a která pořád ještě byla pěkná. „Uděláte pro mě něco?“

„Jestli to půjde.“

„Jen mě vemte dolů a nechte mě jít. Nic neprovedu – ani sobě, ani nikomu jinému.“

„To nemůžu riskovat.“

Cítil jsem přes šaty teplo jejího těla. Na horním rtu a v modrých dutinách jejích očí jí vyvstávaly kapky potu.

„Vyprávějte mi o svém synu Williamovi.“

Neodpověděla mi. Líčidlo se jí začalo rozpouštět a její šedý obličej na mě skrz ně pohlížel jako posmrtná maska.

„Vyměnila jste mrtvé tělo svého syna za ten velký dům v Chantryho kaňonu? Nebo to bylo mrtvé tělo někoho jiného?“

Plivla mi do obličeje a potom ji přemohl záchvat vášnivého pláče. Pak se uklidnila. Nemluvila, když jsem ji odvážel výtahem dolů, ani když jsem ji předával prokurátorovým zaměstnancům a zaměstnankyním.

Řekl jsem jim, že by ji měli pečlivě prohledat a držet pod dozorem, protože je patrně odhodlaná spáchat sebevraždu. Bylo dobře, že jsem to udělal. Prokurátor Lansing mi později řekl, že žena, která ji prohledávala, našla ostře nabroušenou dýku, zabalenou do hedvábné punčochy a zastrčenou do podvazkového pásu.

„Zjistili, proč ji měla u sebe?“

Prokurátor zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně,“ prohlásil, „ji chtěla použít na Chantryho.“

„Jaký měla motiv?“

Lansing střídavě popotahoval za oba konce svého kníru podobného řídítkům, jako by jeho pomocí navigoval svou mysl složitými zákoutími případu. „Tohle ještě není všeobecně známo, takže vás budu muset požádat, abyste si to nechal pro sebe. Podle všeho Chantry před třiceti lety v Arizoně zavraždil syna slečny Meadové. Abych ale přiznal zásluhu tomu, komu patří, tohle jsem se dozvěděl od kapitána Mackendricka. Odvedl v tomhle případě vynikající kus práce. Myslím, že z něj bude náš příští policejní náčelník.“

„To má štěstí. Jak se ale tahle teorie pomsty shoduje s jejím pokusem o sebevraždu?“

„Jste si jistý, že to byl skutečný pokus?“

„Podle mě vypadal dost skutečně. Mildred chtěla se vším skoncovat a jediná věc, která ji zastavila, bylo to železné zábradlí. To a taky okolnost, že jsemji tam nahoře náhodou uviděl.“

„No dobrá, to ale ještě nevylučuje motiv pomsty. Její pokus o pomstu se jí nepodařil a proto obrátila svůj vztek proti sobě.“

„Tomu tak docela nerozumím, pane prokurátore.“

„Ne? Pravděpodobně nejste tak dobře seznámen s nejnovějšími poznatky kriminální psychologie jako někteří z nás.“ V jeho úsměvu byl náznak pohrdání.

Odpověděl jsem klidně, protože jsem od něj něco chtěl. „Je pravda, že jsem nikdy nestudoval práva.“

„Přesto jste nám ale opravdu pomohl,“ ujistil mě povzbudivě. „A rozhodně jsme vám velice vděční za vaše návrhy.“ Oči se mu zamlžily, když se vztyčil za svým stolem. Vstal jsem také. Jako noční můra se přede mnou vynořila představa, jak mi můj případ nezadržitelně uniká.

„Bylo by možné, abych si na minutku promluvil s vaším vězněm, pane prokurátore?“

„Se kterým?“

„S Chantrym. Chci mu položit několik otázek.“

„Na žádné otázky neodpovídá, poradil mu to tak veřejný obhájce.“

„Otázky, které mám na mysli já, s těmi vraždami nesouvisejí, aspoň ne přímo.“

„Jaké jsou to otázky?“ zajímal se Lansing.

„Chci se ho zeptat, jaké je jeho pravé jméno, a podívat se, jak na to zareaguje. A taky se ho chci zeptat, proč se Mildred Meadová chtěla zabít.“

„Nevíme, jestli se doopravdy chtěla zabít.“

„Já vím, že chtěla, a chci vědět proč.“

„Proč jste si tak jistý, že Chantry tyhle informace má?“

„Myslím, že Chantry a Mildred jsou si velice blízcí. A mimochodem jsem si jistý, že to bude zajímat Jacka Biemeyera. Já pro Biemeyera pracuju, víte?“

Když Lansing promluvil, zdálo se, že zkouší pevnost vlastního hlasu. „Jestli má pan Biemeyer nějaké otázky nebo nějaké návrhy, myslím, že by mi je měl říct přímo.“

„Řeknu mu to.“

Biemeyerův dům vypadal opuštěně jako nějaká veřejná budova, evakuovaná při poplachu. Vytáhl jsem obraz Mildred Meadové z kufru svého auta a odnesl jsem ho po dlážděném chodníku k přednímu vchodu. Právě než jsem k němu došel, vyšla Ruth Biemeyerová ven. Přiložila si prst ke rtům.

„Manžel je hrozně unavený. Snažila jsem se ho přimět, aby si odpočinul.“

„Obávám se, že si s ním budu muset promluvit, paní Biemeyerová.“

Otočila se ke dveřím, ale pouze je k sobě přitáhla a zavřela. „Můžete si klidně promluvit se mnou. V tomhle případě vás vlastně zaměstnávám já. Ten obraz, co byl ukraden, patří mně. To je můj obraz, co tam máte, ne?“

„Ano, ale neřekl bych, že byl ukraden. Řekněme, že si ho Fred vypůjčil pro vědecké a biografické účely. Chtěl zjistit, kdo a kdy ho namaloval a koho představuje. Je pravda, že odpovědi na tyhle otázky měly pro Freda osobní význam. To z něj ale ještě nedělá zločince.“

Přikývla. Vlasy se jí ve větru rozevlály, takže náhle vypadala hezčí, jako by se jí do hlavy vlilo světlo.

„Dokážu pochopit, proč Fred udělal to, co udělal.“

„Měla byste to umět pochopit. Vy jste měla své vlastní osobní důvody, proč jste ten obraz koupila. Mildred Meadová se přistěhovala do města a váš manžel se s ní zase stýkal. Nemělo to něco společného s tím, že jste si ve svém domě pověsila její obraz? Neměla to být vůči němu výčitka nebo snad nějaká hrozba?“

Zamračila se. Světlo v jejích očích se pohnulo a obrátilo se dovnitř jako kapesní svítilna, prohledávající temnou místnost.

„Nevím, proč jsem ho koupila. Ani jsem si v tu chvíli neuvědomovala, že je to Mildred.“

„Váš manžel si to určitě uvědomil.“

Zavládlo mezi námi ticho. Slyšel jsem, jak hluboko dole na úpatí pahorku moře odměřuje čas.

„Manželovi není zrovna dobře. Za těch posledních několik dní zestárnul. Kdyby se tohle všechno provalilo, zničilo by to jeho pověst. A možná že by to zničilo i jeho samotného.“

„Tohle riziko na sebe vzal už dávno, když udělal to, co udělal.“

„A co vlastně udělal?“

„Myslím, že umožnil ten podvod s Chantrym.“

„Podvod s Chantrym? Co tím myslíte?“

„Myslím, že víte co. Ale raději bych si o tom promluvil s vaším manželem.“

Skousla si spodní ret. S obnaženými řezáky trochu připomínala hlídacího psa u dveří. Potom zdvihla obraz a zavedla mě domem do pracovny svého manžela.

Seděl před fotografií svého měděného dolu a obličej měl úplně ztr– haný. Pak se vzpamatoval a nejisté se usmál koutkem úst.

„Co ode mě chcete? Další peníze?“

„Další informace. Tenhle případ začal v roce 1943. Je načase, aby byl uzavřen.“

Ruth Biemeyerová se ke mně otočila. „Co se vlastně roku 1943 stalo?“

„Všechno vám to říct nemůžu. Myslím, že to začalo, když William Mead přijel domů do Arizony na dovolenou z armády. I když domů není patrně to správné slovo. Mead měl mladou ženu a malého syna, kteří na něj čekali tady v Santa Terese. Jeho matka však ještě žila v Arizoně. Kde přesně Mildred bydlela, pane Biemeyere?“

Předstíral, že mě neslyší. Jeho žena odpověděla místo něj. „Bydlela v Tucsonu, ale víkendy trávila v horách s mým manželem.“

Biemeyer na ni pohlédl tak šokované, že mě napadlo, že se pravděpodobně o jeho poměru s Mildred až do té doby nikdy tak otevřeně nemluvilo. Pokračoval jsem:

„To patrně nebylo pro Williama žádné zvláštní překvapení. Jeho matka už předtím žila s jinými muži, například s malířem Lashmanem. Lashman se o něj staral jako o vlastního syna a naučil ho malovat. Když se William vrátil na dovolenou domů do Arizony, zjistil, že jeho takzvaný nevlastní bratr Richard vzal část jeho prací a prohlásil se za jejich autora. Takže ten podvod s Chantrym začal vlastně u samotného Richarda Chantryho, když ukradl Williamovy obrazy a kresby a mimochodem se taky oženil s Williamovou dívkou Francine.

Mezi oběma mladíky došlo kvůli těmhle záležitostem ke rvačce. Porvali se až na smrt. William Richarda zabil a jeho tělo nechal v poušti oblečené do své vlastní vojenské uniformy. Byl nemanželským synem, který pravděpodobně celý život snil o tom, že by mohl zaujmout Richardovo místo. Teď měl příležitost to udělat a kromě toho se dostat z armády a z vynuceného manželství.

Nebylo by se mu to však podařilo bez pomoci dalších lidí, tří dalších lidí, abych byl přesný. Za prvé mu pomohla Francine Chantryová. Byla do něj očividně zamilovaná, přestože byl ženatý se Sarah a přestože jí zabil manžela. Možná že k té vraždě dokonce dala sama popud. V každém případě jí vražda nezabránila, aby s ním neodjela do Santa Teresy a nežila s ním tady sedm let jako jeho žena.

Nevím, proč na sebe bral takové riziko a vracel se sem. Možná myslel na to, že bude mít na očích svého syna. Pokud ale vím, za celou tu dobu Freda neviděl. Možná také skutečnost, že bydlel tady, tak blízko své ženě a synovi a přitom pro ně neviditelný, byla součástí té dvojaké hry, kterou hrál. Možná tenhle druh napětí potřeboval, aby se udržel v oběhu, zachoval iluzi Chantryho a své umění.

Nejdůležitější bylo dostat se bezpečně a svobodně pryč z Arizony a to mu umožnila jeho matka. To, co udělala Mildred, byla pravděpodobně věc ze všeho nejtěžší. Podívala se na mrtvé tělo mladého Richarda Chantryho a identifikovala ho jako tělo svého vlastního syna Williama. Byl to odvážný čin a z její strany ne poslední. Milovala svého nemanželského syna bez ohledu na to, čím se provinil. Byla to ale zuřivá a tragická láska. Dneska ráno se k němu chtěla dostat s dýkou.“

„Aby ho zabila?“ zeptala se Ruth Biemeyerová.

„Nebo aby ho nechala, aby se zabil sám. Nemyslím, že už by na tom Mildred tak moc záleželo. Její život je už vlastně taky u konce.“

Jack Biemeyer si mimoděk vzdechl.

Jeho žena se otočila ke mně. „Říkal jste, že Williamovi pomáhali tři lidé.“

„Nejmíň tři.“

„Kdo byl ten třetí?“

„Myslím, že to víte. William Mead by se nikdy nemohl dostat pryč, kdyby mu někdo nepomohl, ani by se mu nepodařilo udržet se venku z Arizony. Někdo musel zastavit vyšetřování šerifa Brothertona a dohlédnout na to, aby se ten případ uzavřel.“

Ruth Biemeyerová i já jsme pohlédli na jejího manžela. Zdvihl své těžké ruce, jako bychom místo očí měli pistole.

„Něco takového bych neudělal.“

„Kdyby tě o to prosila, tak bys to udělal,“ prohlásila jeho žena. „Co se pamatuju, vždycky ti říkala, co máš dělat. Za chvíli za ní poběžíš do okresního vězení a budeš se jí ptát, co máš dělat. A ona ti řekne, abys utratil celé jmění na obhajobu toho jejího vražedného synáčka, a ty to pro ni uděláš.“

„Možná že to udělám.“

Pozoroval její obličej. Dívala se na něj překvapeně a s náhlým strachem.

Biemeyer pomalu vstal, jako kdyby na svých ramenou zdvihal nějakou obrovskou váhu. „Odvezete mě tam, Archere? Jsem nějaký trochu roztřesený.“

Řekl jsem, že ho odvezu. Biemeyer vykročil z pokoje přede mnou. U otevřených dveří se zastavil a obrátil se ke své ženě.

„Je tady něco, co bys měla vědět, Ruth. William je taky můj syn. Můj nemanželský syn s Mildred. Byl jsem ještě kluk, když se narodil, nebylo mi ani dvacet.“

Do tváře se jí vkradlo zoufalství. „Proč jsi mi to neřekl dřív? Teď už je pozdě.“

Podívala se na svého manžela, jako kdyby ho viděla naposled. Vyvedl mě ven prázdnými rezonujícími prostorami domu. Šel nejisté a trochu se potácel. Pomohl jsem mu do svého auta a rozjel jsem se dolů z kopce.

„Byla to nehoda,“ prohlásil. „Prostě jedna z těch nehod, co se lidem stávají. Seznámil jsem se s Mildred po jednom fotbalovém zápase na střední škole. Starý Felix Chantry pořádal ve svém domě v horách večírek. Pozval mě tam, protože moje matka byla jeho sestřenice. Chudý příbuzný, znáte to.“

Chvíli seděl se skloněnou hlavou a potom promluvil silnějším hlasem.

„Dal jsem toho dne tři góly, vlastně čtyři, když počítáte Mildred. Bylo mi sedmnáct, když byl William počat, a osmnáct, když se narodil. Nebylo toho moc, co jsem pro něj mohl udělat. Peníze jsem neměl a snažil jsem se protlouct fakultou. Mildred řekla Felixovi Chantrymu, že je dítě jeho, a on jí věřil. Dovolil, aby chlapec užíval jeho jméno, a dával jí na něj peníze až do té doby, kdy se s ním rozešla a šla k Simonu Lashmanovi.

Pro mě taky udělala, co mohla. Pomohla mi získat fotbalové stipendium, a když jsem odpromoval, dohlédla na to, aby mi Felix dal místo v tavírně. Pomohla mi dostat se nahoru, hodněji dlužím.“

V jeho hlase však nebyl sebemenší náznak tepla vděčnosti. Snad cítil, že když byl mladý, vymkl se mu život z rukou a ani teď ve svém věku ho pevně nesvírá. Zahleděl se ven na město, kterým jsme projížděli, jako by jeho stinné ulice byly něčím cizím.

I já jsem pociťoval ten dojem cizoty. Chodby soudní budovy se podobaly katakombám. Po složité proceduře, která mi připomínala za– svěcovací rituál kmene australských domorodců, nás prokurátorovi lidé uvedli do společnosti muže, kterého jsem zatkl.

Nevypadal jako hromadný vrah, přestože po obou jeho stranách stály ozbrojené stráže. Vypadal bledě, vyčerpaně a ustaraně, jako vypadají násilníci často, když je po všem.

„William?“ zeptal jsem se.

Krátce jednou přikývl. V očích se mu začaly objevovat slzy a stékaly mu pomalu dolů po tvářích jako řídká krev z ran stiletem.

Jack Biemeyer pokročil kupředu a dotkl se mokré tváře svého syna.

POKŘIVENÝ SVĚT ROSSE MACDONALDA

V době, kdy literární kritikové a teoretici detektivního žánru předpovídají často zánik instituce Velkého detektiva jako takové, v době přechodu od tradičního detektivního románu k románu policejnímu („police procedural story“) a od individuálního protagonisty ke kolektivnímu hrdinovi, jako je tomu například v příbězích Ed McBaina či švédské dvojice Sjowallová – Wahloo, zůstává Ross Macdonald (vlastním jménem Kenneth Millar) v detektivní literatuře zjevem do jisté míry ojedinělým. Neboť v jeho díle, v dlouhé řadě románů, jejichž ústřední postavou a vyprávěčem je soukromý vyšetřovatel Lew Archer, Velký detektiv nesporně je. Ponechme stranou již častokrát popisované a rozebírané rozdíly mezi tradičními holmesovskými či poirotovskými detektivními šarádami a Hammetovou a Chandlerovou „drsnou školou“, v níž má své kořeny i Macdonaldovo dílo, a podívejme se blíže na toto dílo samotné.

Ross Macdonald a jeho detektiv Lew Archer jsou už českému čtenáři velice dobře známí. Macdonald v letech 1946 až 1976 publikoval celkem 24 romány (z tohoto počtu vystupuje Archcr v devatenácti) a jednu knihu povídek s názvem Jmenuji se Archer (The Name is Archer). Do češtiny byly přeloženy Mrtvý úsměv (The Ivory Grin), Honba za Phoebe (The Wycherly Wo– man), Smrt v bazénu (Tlie Drowning Pool), Bíle pruhovaný pohřební vůz (The Zebra-Striped Hearse), Zamrazení (The Chill), Rub dolaru (The FarSide of the Dollar), Pohřešovaný (The Underground Man) a Šípková Růženka (Sleeping Beauty). V tomto svazku se k nim přidávají tři další příběhy, které svým způsobem reprezentují všechna období autorovy tvorby a dokumentují její vývoj.

Ve svých prvních knihách a zejména od roku 1949, kdy vyšel první Archerův příběh Pohyblivý terč (The Moving Target), Macdonald zcela zřetelně a nepokrytě navázal na Raymonda Chandiera. Podle názoru kritiků byl tehdy Archer „prakticky přesnou kopií Marlowa“ a , jeho příběhy ze záplavy průměrných a poměrně dobře napsaných příběhů drsné školy vyčleňovalo jen vynalézavé užívání metafor a přirovnání“ (Julian Symons), které ostatně jeho knihám zůstalo dodnes. (Zajímavé je, že právě pro přemíru květnatých metafor je kritizoval Chandler.) Šlo většinou o vcelku přímočaré dějové příběhy bez odboček do minulosti a bez složitých psychologických a psychopatických motivací, které jsou doménou pozdější tvorby. Veterán korejské války a bývalý policista Lew Archer v nich bojoval proti zločineckým gangům a pašerákům drog – Pohyblivý terč, Jak lidé umírají (The Way Some People Die) – i proti policii, zkorumpované a často přímo zapletené do zločinu (jako šerif Church v románu Najít oběť nebo poručík Knudson ve Smrti v bazénu), a tam, kde obvyklé vyšetřovací metody nestačily, pomáhal si naprosto v duchu „drsné školy“ pistolí i pěstmi. V našem svazku je toto rané Macdonaldovo období zastoupeno příběhem Najít oběť.

S postupem času se však Macdonaldovy romány mění. Ubývá pěstních zápasů i střelby, ze zápletek mizí profesionální zabijáci a gangsteři. Neznamená to však, že by z nich mizel zločin; naopak se rozrůstá a zlo je v příbězích

Lewu Archerovi doslova všudypřítomné. Zapouští své kořeny do „nejlepších“ rodin, objevuje se v minulosti i v přítomnosti, je neoddělitelnou součástí amerického způsobu života. Neurotické rozvrácené rodiny, navenek držené pohromadě silou peněz, ale uvnitř zkažené a plné zla – to je hlavní téma Macdonaldovy pozdější tvorby. Stejně jako podle Chandlerových slov Hammet kdysi „vzal vraždu z benátských váz a vynesl ji na ulici“, Macdonald ve svém díle postupně tutéž vraždu vrací z ulice zpátky do elegantních salónů a domů americké smetánky. Zločin u něj není záležitostí pouze profesionálů (kde by ho rády viděly americké oficiální kruhy), prolíná životem „bezúhonných“ amerických občanů, jejichž bezúhonnost je vlastně jen jiný výraz pro balík peněz. Nejde o salónní vraždy Agathy Christieové, je to vpád drsného chandlerovského světa do vyšších kruhů, poznamenán je prakticky každý, a když uměle udržovanou, poklidnou hladinu života rozvíří vražda, jen málokdo projde sítem Archerova vyšetřování bez poskvrny. Rozřešení případu není triumfem, ale pouze definitivní tečkou za příběhem, který otřásl všemi účastníky a vynesl na povrch zapomenutou minulost.

Právě určující vliv minulosti na přítomné události je jedním z rysů charakteristických pro Macdonaldovu pozdější tvorbu. Motivy jeho zločinů jsou obvykle zasuty hluboko v minulých letech, často v zážitcích z dětství, ukrytých v podvědomí, nebo jsou logickými důsledky jiných zločinů, spáchaných před dávnou dobou. Proto také ve většině těchto příběhů vede vyšetřování vraždy k odhalení dalších, dávno zapomenutých vražd, jako je tomu v Pohledu zpátky i v Modrém kladivu. Minulost na sebe nikdy nedá zapomenout, staré hříchy nutí k páchání nových zločinů a pravda – jak tomu v detektivce nakonec musí být – dříve nebo později vyjde najevo. Tím vším je určována zvláštní dusivá atmosféra, která je pro Macdonaldovy detektivky tak příznačná. Svět moderní Ameriky, kde mít vlastního psychoanalytika je zčásti módou, ale právě lak často nutností, svět neuróz, psychóz a schizofrenie v nich našel působivé a přesvědčivé zobrazení. Macdonaldovi vrazi snad nejsou úplní šílenci, ale rozhodně jsou to lidé duševně vyšinutí, jak ukazují i postavy Larryho Chalmerse a Williama Meada. A stejně hluboké psychopatické a podvědomé motivy určují i jednání většiny dalších osob.

Snad nejhroznější je tento pokřivený svět tam, kde se dotýká dětí a mladých lidí, kde do svého středu zatahuje ty, kdo do něj ještě nepatří, ale nemají také sílu z něj uprchnout. Ať svůj problém řeší trpnou rezignací jako Doris Biemeyerová nebo pokusem o sebevraždu jako Nick Chalmers, vždy je to otřesný obrázek, který Macdonald líčí zaujatě a soucitně.

Někteří kritikové vyčítají Macdonaldovi určitou jednotvárnost a poukazují na často se opakující schéma: krádež či jiný menší zločin – Archerův příchod – vražda – souvislosti s dalšími vraždami v minulosti – vyřešení. Je pravda, že toto základní schéma je do jisté míry vždy stejné, pokaždé je však na jeho základě rozpracován nový příběh s důmyslnou zápletkou a překvapivým rozuzlením a každou novou knihu může čtenář brát do ruky se stejným zájmem a napětím jako tu předchozí.

A konečně Macdonaldův detektiv Lew Archer. V jistém smyslu je snad z celého jeho díla „nejchandlerovštější“ –jako by vznikl na objednávku přesně podle popisu, který Chandler uvedl ve svém známém eseji Prosté umění vraždy. Je to – a ani jinak být nemůže – hrdina, který uspěje tam, kde si policie neví rady, a který vždycky dojde k cíli, je to však Velký detektiv, na němž není nic velkého, jakýsi Malý Velký detektiv. Hlavní jeho hybnou silou je až fanatická touha po spravedlnosti a ještě častěji snad jen touha dozvědět se pravdu. Je to soucitný člověk, který s přibývajícími lety každou další tragédii stále více pociťuje jako svou vlastní, stále více se s každým případem ztotožňuje. Přesto však není v Macdonaldových románech tím nejpodstatnějším. Macdonald sám v jednom svém článku napsal: „Můj vypravěč Archer rozhodně není hlavním předmětem mého zájmu ani postavou, jejíž osud má pro mě největší důležitost.“ Archer je vypravěčem, ale hlavním a smutným hrdinou jeho příběhů je sama Amerika – v převážné většině případů Kalifornie, na niž se autor dívá jako na krásné místo zkažené lidským zlem. Snad i to je jeden z důvodů, proč má Macdonaldova série románů o Lewu Archerovi u čtenářů takový úspěch.

Pavel Medek

Předchozí vydání překladu povídky Pohled zpátky vyšlo pod jménem Zdeňka Kirschnera, který laskavě propůjčil své jméno Jiřině a Karlovi Kynclovým v době, kdy měli zakázanou publikační činnost.

OBSAH

Najít oběť / 5

Jarmila Košíková

Pohled zpátky / 167

Jiřina a Karel Kynclovi

Modré kladivo / 347

Pavel Medek

Pokřivený svět

Rosse Macdonalda / 572

Pavel Medek

Ross Macdonald/

TŘIKRÁT SOUKROMÝ DETEKTIV LEW ARCHER

Z anglických originálů Find a Victim, The Goodbye Look a The Blue Hammer přeložili Jarmila Rosíková, Jiřina a Karel Kynclovi a Pavel Medek. Doslov napsal Pavel Medek. Podle osnovy Libora Fáry graficky upravil Vladimír Nárožník. Vydal Grafoprint-Neubert, Grafická 1, Praha 5. Vytiskla Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín. Vydání třetí, v nakladatelství Grafoprint-Neubert první. Praha 1995. ISBN 80-85785-31-5

MACDONALD, Ross

Třikrát soukromý detektiv Lew Archer / Ross Macdonald; Z angličtiny přeložili Jarmila Rosíková, Jiřina a Karel Kynclovi a Pavel Medek; Doslov napsal Pavel Medek. – 3. vyd., v nakl. Grafoprint-Neubert 1. vyd. Praha: Grafoprint-Neubert, 1995 (ČeskýTěšín: Těšínská tiskárna). – 575 s. Orig.: Find a Victim; The Goodbye Look; The Blue Hammer. ISBN 80-85785-31-5 820 (73) –31

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai