3x soukromý detektiv Lew Archer

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje tři příběhy : Zamrazení – Rub dolaru – Pohřešovaný

PŘELOŽILI TOMÁŠ KORBAŘ

JARMILA ROSlKOVÁ

A HELENA NEBELOVÁ 677/656

The Chill:

Copyright © 1963 by Ross Macdonald

The Far Side of the Dollar:

Copyright © 1964 by Ross Macdonald

The Underground Man:

Copyright © 1971 by Ross Macdonald

/ZAMRAZENÍ/

/I/

Těžké, rudě vzorované závěsy, visící před okny soudní síně, nebyly úplně zataženy. Žlutavé denní světlo, pronikající dovnitř, rozptylovalo zář elektrických žárovek na vysokém stropě a namátkou vypichovalo několik detailů: skleněnou nádobu s chlazenou vodou před táflovanou stěnou proti lavici porotců, rudými nehty zakončené prsty soudní zapisovatelky, přelétávající po stenografickém stroji, zkušené oči paní Perrinové upírající se na mne přes obhájcův stůl.

Bylo krátce před polednem druhého a závěrečného dne jejího procesu. Byl jsem posledním svědkem obhajoby. Advokát paní Perrinové mi právě položil poslední otázku. Náměstek státního návladního se vzdal křížového výslechu a někteří porotci na něho nechápavě a rozmrzele pohlédli. Soudce řekl, že mohu odejít.

Už z místa na lavici svědků jsem si všiml mladíka sedícího v první řadě diváků. Nepatřil mezi obvyklé návštěvníky soudních procesů, mezi ty ženy z domácnosti a penzisty, co vyplňují svá prázdná dopoledne maléry druhých. Tenhle měl vlastní. Zadumaným, smutným pohledem mi spočinul na tváři a mě přepadlo neblahé tušení, že se o svůj malér asi bude chtít podělit se mnou.

Vstal ze židle ve chvíli, kdy jsem sestoupil z křesla pro svědky, a u dveří mě zastavil. „Pane Archere, mohu si s vámi promluvit?“

„Prosím.“

Soudní sluha otevřel dveře a důrazně na nás kývl. „Venku, pánové. Soud ještě zasedá.“

Vyšli jsme na chodbu. Mladík se zamračil na automaticky se zavírající dveře. „Nesnáším, když mě někdo komanduje.“

„No, tomuhle bych zrovna komandování neříkal. Co vás hryže, příteli?“

Neměl jsem se ho ptát. Měl jsem odejít rovnou k vozu a vrátit se zpátky do Los Angeles. Jenže měl takovou poctivou, typicky americkou mladičkou tvář a oči mu zatemňovala bolest.

„Právě mě vyhodili z šerifovy kanceláře. To jen dalo všemu korunu, předtím mě totiž odbyly i jiné místní úřady, a já nejsem na takové zacházení zvyklý.“

„Nesmíte si to brát nějak osobně.“

„Vy jste zkušený detektiv, že? Vycházím totiž z toho, jak jste svědčil. Mimochodem, odvedl jste pro paní Perrinovou báječný kus práce. Porota ji určitě zprostí viny.“

„Uvidíme. Na porotu nikdy nesázejte.“ Jeho kompliment ve mně vyvolal nedůvěru: chtěl asi na mně něco závažného. Proces, v němž jsem právě vypovídal, byl vyvrcholením dlouhého nezajímavého případu a já jsem měl v úmyslu odjet do La Pazu a zarybařit si tam. „To je všechno, co jste měl na srdci?“

„Mám toho na srdci moc, pokud ovšem budete ochoten mě vyslechnout. Víte, mám problém s manželkou. Opustila mě.“

„Normálně se rozvodovými záležitostmi nezabývám, jestli jste snad měl tohle na mysli.“

„Rozvod?“ zkřivil obličej a dutě, aniž co bylo slyšet, se zasmál. „Byl jsem ženatý pouze jediný den – vlastně ani ne celý den. Všichni včetně otce do mě pořád hučí, že mám to manželství dát prohlásit za neplatné. Jenže já nechci ani anulaci, ani rozvod. Chci ji zpátky.“

„Kde je teď vaše žena?“

„Nevím.“ Chvějícíma se rukama si zapálil cigaretu. „Dolly mě opustila den po naší svatbě, o víkendu, který jsme trávili na líbánkách. Třeba se jí přihodilo něco zlého.“

„Nebo třeba usoudila, že nechce být vdaná, nebo alespoň ne s vámi. Tyhle věci jsou na denním pořádku.“

„Zrovna tohle mi taky pořád tvrdí na policii: tyhle věci jsou na denním pořádku. Jako by to byla útěcha. Stejně vím, že v tom to nevězí. Dolly mě milovala a já miloval – totiž miluju ji.“

Řekl to velmi horoucně a za těmi slovy stála všechna váha jeho charakteru. Neznal jsem jeho charakter, ale byla v něm senzitivita a cit, víc citu, než dokázal bez nesnází zvládnout.

„Neřekl jste mi, jak se jmenujete.“

„Promiňte. Jmenuji se Kincaid. Alex Kincaid.“

„Co děláte?“

„Od té doby, co Dolly – co se to stalo, jsem toho moc nenadělal. Teoreticky pracuju pro firmu Channel Oil Corporation. Můj otec vede její longbeachskou pobočku. Možná že jste o něm slyšel. Frederick Kincaid?“

Neslyšel jsem. Soudní sluha otevřel dveře soudní síně a přidržel je. Porotci prošli kolem něho – soud byl odročen na odpoledne. Kráčeli důstojně, jak odpovídalo procesnímu rituálu. Alex Kincaid na ně hleděl, jako by se odebírali soudit jeho.

„Tady se nedá mluvit,“ prohlásil. „Dovolte mi, abych vás pozval na oběd.“

„Můžeme se spolu naobědvat, ale každý za své.“ Nechtěl jsem mu být ničím zavázán, alespoň dokud nevyslechnu jeho příběh.

Přes ulici byla restaurace. Jídelna byla plná kouře a hlučných hlasů. Všechny stoly s červeně kostkovanými ubrusy byly obsazeny; byli tu zejména soudní úředníci, advokáti, lidé z šerifova úřadu a soudní dohližitelé. I když Pacific Point ležel dobrých osmdesát kilometrů na jih od mého obvyklého působiště, zaregistroval jsem mezi nimi dobrých deset až dvanáct známých tváří.

Vešel jsem s Alexem do výčepu a ve zšeřelém koutě jsme našli dvě stoličky. Alex si objednal dvojitou skotskou s ledem. Dal jsem si totéž. Alex do sebe hodil drink, jako by to byl lék, a chtěl rovnou objednat další rundu.

„Jdete na to nějak zostra. Zvolněte tempo.“

„Chcete mi snad nařizovat, co mám dělat?“ ozval se důrazně a nevrle Alex.

„Jsem ochoten si ten váš příběh vyslechnout. Chci, abyste byl schopen mi ho povědět.“

„Myslíte si snad, že jsem alkoholik či co?“

„Myslím, že máte nervy v kýblu. Nalejte na ně alkohol a obvykle se změní v plechovku s červy. Podumejte o tom, co vám povídám, a třeba si hned shoďte ten hřebínek, co vám narostl. Jinak vám ho srazí někdo jiný a přitom vám sedře pořádný kus kůže z těla.“

Chvíli seděl se sklopenou hlavou. Obličej mu téměř světélkoval bledostí a tělem mu prochvíval slabý, přerývaný třas.

„Nejsem ve své kůži, připouštím. Nevěděl jsem, že to dokáže s člověkem takhle zamávat.“

„Je načase, abyste mi řekl, co se stalo. Začněte nejraději od samého začátku.“

„Jako když odešla z hotelu?“

„Prosím. Začněte s hotelem.“

„Ubytovali jsme se v hotelu Surf House,“ spustil, „přímo tady v Pacific Pointu. Vlastně jsem si to nemohl dovolit, ale Dolly toužila se tam ubytovat – ještě nikdy tam nebyla. Řekl jsem si, že mě třídenní víkend nemůže přivést na mizinu. Na ten víkend totiž navazoval Svátek práce. Dovolenou jsem už měl vyčerpanou a brali jsme se v sobotu, abychom mohli mít aspoň třídenní líbánky.“

„Kde jste měli svatbu?“

„V Long Beachi, před smírčím soudcem.“

„Že by láska na první pohled a hned svatba?“

„Tak nějak to vlastně bylo. Neznali jsme se ani příliš dlouho. Dolly chtěla, abychom se rovnou vzali. Nemyslete si, že jsem se do toho nehrnul. Hrnul. Ale rodiče se domnívali, že bychom měli chvíli počkat, než najdeme dům a dáme si ho zařídit a tak dál. Byli by uvítali svatbu v kostele. Ale Dolly chtěla, aby nás oddal smírčí soudce.“

„A co její rodiče?“

„Nežijí. Také ostatní příbuzní jsou po smrti.“ Pomalu otočil hlavu a pohlédl mi do očí. „To alespoň tvrdí.“

„Pochybujete snad o tom?“

„Ani ne. Jenom že byla strašně rozrušená, když jsem se jí zeptal na rodiče. Chtěl jsem se s nimi pochopitelně seznámit, ale ona pokládala mou prosbu za vyzvídání. Nakonec mi řekla, že její rodiče jsou mrtví, že zahynuli při automobilové nehodě.“

„Kde?“

„Nevím kde. Když tak o tom uvažuju, vlastně toho o své ženě ani moc nevím. Leda že je báječné děvče,“ dodal v záchvatu loajality, slabě okořeněné sklenkou whisky. „Je krásná a inteligentní a hodná a já vím, že mě miluje.“ Téměř zpíval, jako by nevysloveným přáním nebo pouhým vzýváním mohl realitu přeměnit tak, aby odpovídala jeho tužbám.

„Jak se jmenovala za svobodna?“

„Dolly McGeeová. Její pravé jméno je Dorothy. Pracovala v universitní knihovně a já jsem se účastnil letního kursu obchodní administrativy.“

„Letos v létě?“

„Správně.“ Polkl a Adamovo jablko se mu zachvělo v hrdle jako zármutek. „Seznámili jsme se teprve šest týdnů – šest a půl týdne před svatbou. Ale v těch šesti a půl týdnech jsme se vídali každý den.“

„Co jste spolu dělali?“

„Na tom snad nezáleží!“

„Mohlo by. Snažím se udělat si obrázek o jejích osobních návycích.“

„Neměla žádné špatné návyky, jestli snad pátráte po tomhle. Nikdy mi nedovolila ani se napít, když jsme si vyšli. Nechodila ráda ani do kaváren, ani do kin. Byla – je velmi seriózní dívka. Většinu času jsme si povídali – povídali a procházeli se. Museli jsme snad projít křížem krážem celé západní Los Angeles.“

„O čem jste si povídali?“

„O smyslu života,“ řekl, jako by to bylo samozřejmé. „Pokoušeli jsme si vypracovat plán svého budoucího života a stanovit si zásady pro naše manželství a naše děti. Pro Dolly byly to nejhlavnější děti. Chtěla je vychovat tak, aby z nich byli opravdoví lidé. Podle jejího názoru je důležitější být poctivý člověk než mít zabezpečeni a majetek a tak dál. Ale s tím vším vás nechci nudit.“

„Nenudíte. Předpokládám, že byla zcela upřímná?“

„Nepoznal jsem nikoho upřímnějšího. Opravdu. Dokonce chtěla, abych se vzdal místa, vrátil se na universitu a dokončil studia. Nepokládala za správné, aby mě naši finančně podporovali. Byla ochotná pracovat dál, aby mě na škole udržela. Ale když jsme se rozhodli, že se vezmeme, tak jsme od tohoto plánu upustili.“

„Nebyl to sňatek z nutnosti?“

Chladně na mne pohlédl. „Nic takového mezi námi nebylo. Dokonce jsme ani spolu – víte, o naší svatební noci jsem se jí ani nedotkl. Surf House a Pacific Point jí zřejmě šly na nervy, ačkoli to byla ona, kdo si tam přál jet. Proto jsme se rozhodli, že tu fyzickou záležitost necháme na později. Řada dvojic to tak dneska dělá.“

„Jaký má Dolly vztah k sexu?“

„Normální. Hovořili jsme o všem velmi otevřeně. Jestli si myslíte, že mě opustila, protože má před tím strach, tak jste úplně vedle. Je to žena s temperamentem.“

„Proč vás tedy opustila, Alexi?“

Oči se mu zamlžily bolestí, která z nich vůbec neodcházela. „Doteď si to neumím vysvětlit. Nemělo to nic společného s naším vztahem, tím jsem si jist. Musel v tom mít prsty ten vousatý chlapík.“

„Co ten s tím má co dělat?“

„Přišel do hotelu odpoledne toho dne, kdy Dolly odjela. Byl jsem dole na pláži si zaplavat a pak jsem usnul na slunci. Když jsem se vrátil, byla pryč a s ní všechny její saky paky. Recepční mi řekl, že ji před odchodem někdo navštívil, nějaký chlapík s krátkou šedou bradkou, a zůstal u ní v pokoji asi hodinu.“

„Jak se jmenoval?“

„To recepčnímu neřekl.“

„Odešli vaše žena a on spolu?“

„Recepční řekl, že ne. Ten muž odešel první. Pak odjela Dolly taxíkem na autobusové nádraží, ale pokud se mi podařilo zjistit, žádnou jízdenku si nekoupila. Nekoupila si ani jízdenku na vlak, ani letenku. Vlastní auto neměla. Z toho všeho vyvozuju, že je pořád tady v Pacific Pointu. Přece se nemohla pustit pěšky po dálnici!“

„Mohla by jet stopem.“

„Stopem nejezdí!“

„Kde žila, než jste se vzali?“

„Ve Westwoodu, v podnájmu. Tam dala výpověď a tu sobotu ráno jsme ještě před obřadem přestěhovali její psací stroj a věci do mého bytu. Všechny ty krámy tam pořád jsou a právě to je jedna z věcí, které mi vrtají hlavou. Přepečlivě jsem všechno prohledal, abych našel nějakou stopu, ale žádnou nezanechala – na nic jsem nepřišel.“

„Domníváte se, že měla v úmyslu se za vás provdat a pak vás opustit?“

„Ne, nedomnívám. Jaký by to mělo význam?“

„Je tu několik možností. Máte například vysokou životní pojistku?“

„Celkem slušnou. Táta mě dal pojistit, když jsem se narodil. Jenže pojistná suma připadne jemu.“

„Má vaše rodina hodně peněz?“

„Tolik zase ne. Táta si slušně vydělává, ale taky se pěkně nadře. Ale to, na co narážíte, nepřichází stejně v úvahu. Dolly je absolutně poctivý člověk a na penězích jí vůbec nezáleží.“

„Na čem jí záleží?“

„Myslel jsem, že jí záleží na mně,“ řekl se sklopenou hlavou. „A myslím si to i teď. Něco se jí muselo přihodit. Třeba se pomátla.“

„Je psychicky nevyrovnaná?“

Alex zvažoval otázku i odpověď. „Neřekl bych. Jistě, občas ji napadaly černé myšlenky, ale ty snad mívá každý. Jak vidím, plácám tu nesmysly.“

„Klidně si je plácejte dál. Člověk nikdy neví, co může být důležité. Pochopitelně jste po ní pátral, že?“

„Pokud mi stačily síly. Jenže všechno nemůžu zvládnout sám, bez spolupráce ze strany policie. Tam jenom zapíšou, co jim řeknu, na malé kousky papíru, ty odloží do zásuvky a obdařují mě soucitnými pohledy. Snad se domnívají, že na mně Dolly o svatební noci zjistila něco hanebného.“

„A nemůže v tom třeba být kus pravdy?“

„Ne! Jsme do sebe úplně zbláznění. Dnes ráno jsem se to pokoušel šerifovi vysvětlit. Hodil po mně takovým poťouchle chápavým pohledem a prohlásil, že nemůže nic podniknout, dokud nebude mít indicie, že došlo k porušení veřejného pořádku. Zeptal jsem se ho, jestli zmizelá žena není dostatečnou indicií, a on řekl, že ne. Je svobodný člověk, je jí jedenadvacet a odešla z vlastní vůle a já nemám žádné zákonné právo ji nutit k návratu. Poradil mi, abych zažádal o uznání manželství za neplatné. Pověděl jsem mu, co si s tou svou radou může udělat, a on nařídil svým dvěma chlapům, aby mě vyhodili z kanceláře. Zjistil jsem si, kde je právě náměstek státního návladního, totiž u soudu, a čekal jsem tam na něho, abych podal stížnost. Ale pak jsem vás viděl svědčit.“

„Takže vás nikdo za mnou neposlal?“

„Ne, ale můžu vám dát reference. Můj otec…“

„Už jste mi o svém otci pověděl. Taky si myslí, že byste měl zažádat o uznání manželství za neplatné?“

Alex zkormouceně přikývl. „Táta si myslí, že marním čas kvůli děvčeti, které za to nestojí.“

„Může mít pravdu.“

„Nemůže se víc mýlit. Dolly je jediná dívka, kterou jsem kdy miloval, a jediná, kterou kdy budu milovat. Jestli mi nebudete chtít pomoct vy, najdu si někoho jiného.“

Jeho houževnatost se mi zamlouvala. „Má sazba je vysoká. Stovka denně a výlohy.“

„Mám dost peněz, abych si vás mohl platit alespoň týden.“

Vytáhl náprsní tašku a tak prudce jí bouchl o pult, že výčepní na něho vrhl podezíravý pohled. „Chcete nějakou zálohu v hotovosti?“

„Žádný spěch,“ odpověděl jsem. „Máte Dollyinu fotku?“

Vytáhl z náprsní tašky složený kus novin a podal mi ho s určitým zdráháním, jako by byl cennější než peníze. Byla to už mnohokrát rozložená a složená novinová fotka.

„Mezi šťastnými novomanželi v Surf House,“ hlásal podtitulek, „jsou i pán a paní Kincaidovi z Long Beache.“ V pošmourném světle se na mě usmívali Alex a jeho nevěsta; Dolly měla oválný, osobitě půvabný obličej s očima, v nichž se tajila inteligence, a s ústy, z nichž vanula hořkosladká příchuť temperamentu.

„Kdy vás to vyfotografovali?“

„V sobotu před třemi týdny, když jsme přijeli do Surf House. Dělají to u každého. Fotka vyšla v nedělních ranních novinách a já jsem si ji vystřihl. Jsem rád, že jsem to udělal. Je to její jediný obrázek, co vůbec mám.“

„Můžete si opatřit další.“

„Kde?“

„U toho, kdo ten snímek dělal.“

„Vidíte, to jsem si ani neuvědomil. Zajdu si za tím hotelovým fotografem. Kolik kopií bych podle vás měl objednat?“

„Rozhodně dva nebo tři tucty. Raději víc než míň.“

„To bude stát dost peněz.“

„Jasně, a já vás taky přijdu na dost.“

„Chcete se snad vyzout z téhle prácičky?“

„Nepotřebuju ji a odpočinek by mi přišel vhod.“

„Tak jděte do háje!“

Alex chňapl po vetchém výstřižku, který jsem držel mezi prsty. Obrázek se vpůli přetrhl. Měřili jsme se nepřátelsky a oba jsme svírali v ruce útržek šťastných novomanželů.

Alex se rozplakal.

/II/

Při obědě jsem slíbil, že mu pomůžu najít manželku. To a dušené kuře ho uklidnilo. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy jedl, a hltavě polykal.

Do Surf House jsme jeli každý ve svém autě. Hotel stál u moře na rezidenčním konci města; vypadal jako španělská vesnička s domky za sto dolarů na den, rozmístěnými v zahradě. Terasy před hlavní budovou sestupovaly v širokých, zelených stupních dolů k vlastnímu přístavišti, kde se u můstků houpaly jachty a bárky. Dál na hladině, až za obloukovitým výběžkem, podle něhož byl Pacific Point pojmenován, opíraly se o dlouhou šedou hradbu mlhy bílé plachty.

Elegantně oblečený recepční byl velmi zdvořilý, jenže to nebyl ten, který měl službu v neděli, o kterou šlo. Tehdy tam byl brigádník, vysokoškolák, a ten se už vrátil do školy na východ. Sám, jak s omluvou prohlásil, neví nic o vousatém návštěvníku paní Kincaidové ani o jejím odjezdu.

„Rád bych si promluvil s hotelovým fotografem. Je tu dneska?“

„Ano. Myslím, že je venku u bazénu.“

Našli jsme ho, hubeného, čilého mužíka, jemuž kolem krku visel jako albatros těžký fotoaparát. Ve svém tmavém pracovním obleku se mezi pestrobarevnými plážovými šaty vyjímal jako majitel pohřebního ústavu. Zrovna bral velmi odvážné snímky jakési čtyřicátnice v bikinách, do nichž vůbec nepatřila. Její pupek zíral na kameru jako oční důlek bez oka.

Když tu ohavnou práci dokončil, obrátil se s úsměvem na Alexe. „Nazdárek! Jak se daří paničce?“

„Poslední dobou jsem ji neviděl,“ zabručel Alex.

„Byli jste tu přece před dvěma třema týdny na svatební cestě, že? Nefotil jsem vás?“

Alex mu neodpověděl. Jako duch pokoušející se rozpomenout, jaké to bylo, když ještě byl člověkem, rozhlížel se po lidech usazených kolem bazénu. Řekl jsem:

„Rádi bychom nějaké kopie té fotky, co jste udělal. Paní Kincaidová je nezvěstná a já jsem soukromý detektiv. Jmenuji se Archer.“

„Fargo. Simmy Fargo.“ Obdařil mě rychlým stiskem ruky a pohledem, jaký na člověka vrhne fotografický přístroj v okamžiku, kdy ho zachytí pro budoucnost. „V jakém smyslu nezvěstná?“

„To nevíme. Odjela odsud taxíkem druhého září odpoledne. Od té doby ji Kincaid hledá.“

„To je mizérie,“ prohodil Fargo. „Ty kopie chcete nejspíš dát do oběhu. Kolik jich asi budete potřebovat?“

„Tři tucty?“

Hvízdl a plácl se do nízkého vrásčitého čela „Mám před sebou rušný víkend a dneska už vlastně začal. To víte, pátek. Mohli byste je mít v pondělí, jenže vy jste je zřejmě chtěli včera, co?“

„Dnešek postačí.“

„Je mi líto.“ Lehce pokrčil rameny a fotoaparát mu poskočil na hrudi.

„Ono by nám to možná pomohlo, Fargo. Co kdybychom se tedy dohodli na tuctu, za dvě hodiny?“

„Rád bych vám vyhověl. Ale mám práci.“ Pomalu, jakoby proti vlastní vůli, se otočil a pohlédl na Alexe. „Víte, co udělám? Přiberu manželku a můžete ty fotky mít. Jenom mě pak nevypečte jako tamten.“

„Jaký tamten?“ podivil jsem se.

„Takový statný vousatý chlapík. Objednal si kopii stejné fotky a dodnes si pro ni nepřišel. Tu kopii vám můžu přenechat rovnou, jestli chcete.“

Alex se probral z hlubokého transu. Oběma rukama uchopil Farga za paži a zatřásl jí. „Vy jste ho tedy viděl! Kdo je to?“

„Myslel jsem, že váš známý.“ Fargo se vyprostil a couvl. „Když o tom tak přemýšlím, byl povědomý i mně. Přísahal bych, že už jsem ho někdy fotil. Ale nevěděl jsem, kam ten obličej umístit. Vidím jich až příliš moc.“

„Řekl vám, jak se jmenuje?“

„To určitě musel. Objednávky bez jména nepřebírám. Pokusím se vám ji najít, ano?“

Následovali jsme ho do hotelu a spletí chodeb do jeho malé přecpané kanceláře bez oken. Zatelefonoval manželce, pak se hrabal v hromadě papírů na psacím stole a vytáhl velkou obálku. Mezi dvěma listy vlnité lepenky ležela lesklá fotografie novomanželů. Na obálce bylo napsáno tužkou: Chuck Begley, Vinný sklep.

„Už vím,“ rozpomněl se Fargo. „Řekl mi, že pracuje ve Vinném sklepě. To je obchod s lihovinami nedaleko odsud. Když si Begley nešel pro obrázek, zatelefonoval jsem tam. Řekli mi, že Begley už u nich nedělá.“ Fargo se ode mne odvrátil a pohlédl na Alexe. „Říká vám něco jméno Begley?“ Oba jsme prohlásili, že nic. „Můžete nám ho popsat, pane Fargo?“

„Můžu vám z něho popsat tu část, co nebyla pokrytá chaluhami, totiž vousem. Má šedivé vlasy, stejně tak vousy, hodně husté a vlnité. Šedé obočí, šedé oči, normální rovný nos, který se mu, jak jsem si všiml, loupal od opálení. Na staršího mužského nevypadá špatně, až na zuby, které nejsou nejlepší. A vypadá, jako by byl v životě párkrát dostal pořádně do těla. Osobně bych si s ním nechtěl nic začít. Je to velký chlap a vypadá dost neurvale.“

„Jak velký?“

„Bude o deset až patnáct centimetrů vyšší než já, takže může měřit asi metr osmdesát až osmdesát pět. Měl na sobě sportovní košili s krátkým rukávem, takže jsem si povšiml svalnatých paží.“

„Jak mluvil?“

„Normálně. Ani jako by byl z Harvardu, ani nářečím.“

„Řekl vám nějaký důvod, proč tu fotku chce?“

„Prý ze sentimentality. Uviděl ji v novinách a někoho mu připomněla. Tehdy mě, jak si vzpomínám, napadlo, že sem musel okamžitě nacválat. Noviny s fotkou vyšly v neděli ráno a on tu byl už kolem dvanácté.“

„Určitě zašel hned nato za vaší ženou,“ řekl jsem Alexovi. A k Fargovi: „Jak to, že noviny otiskly zrovna tuhle fotku?“

„Vybrali ji z várky, kterou jsem jim poslal. Press často otiskuje moje fotky, kdysi jsem dokonce u nich pracoval. Proč ovšem vybrali tuhle a ne jinou, to nevím.“ Napřáhl ruku s fotkou pod mžikající světlo a pak mi ji podal. „Dopadla dobře a pan Kincaid s manželkou tvoří rozkošný páreček.“

„Moc vám děkuju,“ ušklíbl se Alex.

„Složil jsem vám poklonu, kamaráde.“

„To tedy ano.“

Vzal jsem fotku od Farga a odtáhl Alexe z místnosti, než mu v ní začne být těsno, černý žal v něm kypěl dál, a jakmile pronikl na povrch, měnil se ve vztek. Nebyl to jen žal nad jednodenním manželstvím, ale i žal nad sebou samým. Snad ani nevěděl, jestli je mužský nebo není.

Nemohl jsem mu vyčítat jeho pocity, ale pro práci, kterou jsem se snažil odvést, mi nebyl k ničemu. Když jsem o několik ulic dál našel mezi řadou motelů Vinný sklep, nechal jsem ho venku v jeho malém červeném sporťáku.

V obchodě s lihovinami byl příjemný chládek. Byl jsem jediný možný zákazník a zpoza pultu vyšel chlápek v kostkované vestě, aby mě přivítal.

„Čím vám mohu posloužit, pane?“

Měl lehce ochraptělý hlas, lesklé oči a matnou pleť člověka, který popíjí přes celý den až hluboko do noci.

„Rád bych mluvil s Chuckem Begleym.“

Zatvářil se tak trochu dotčeně a do hlasu se mu vloudil mírně naříkavý tón. „Musil jsem Chucka propustit. Když jsem ho někam poslal se zbožím, někdy ho doručil včas, a někdy vůbec ne.“

„Jak je to asi dlouho, co jste ho propustil?“

„Dva tři týdny. A pro mě pracoval jen několik týdnů. Takováhle práce je pod jeho úroveň, to jsem mu řekl nejednou. Dokázal by mnohem víc. Chuck Begley je moc šikovný chlápek, jen kdyby šel do sebe, víte.“

„To nevím.“

„Myslel jsem, že jste jeho známý.“

Ukázal jsem mu svůj průkaz.

Vyfoukl mi do obličeje závan máty peprné. „Hledá ho policie?“

„Možná že jo. Proč?“

„Když sem poprvé přišel, bylo mi divné, proč chlápek jako on chce vzít půldenní zaměstnání coby poslíček. Co udělal?“

„To nevím. Můžete mi říct, kde bydlí?“

„V tomhle případě můžu.“ Pohladil si žilkovaný nos a pohlédl na mne přes prsty. „Ale neříkejte mu, že jsem to na něho píchl. Nerad bych, aby mi sem přišel vynadat.“

„Neřeknu.“

„Tráví spoustu času v bytě jedné mé zákaznice. Je jaksi jejím neplatícím podnájemníkem. Rozhodně bych ji nechtěl dostat do maléru, ale jestli po Begleym jdou,“ zauvažoval, „pak ji vlastně prokážu službu, když se postarám, aby ho lízli. Nemám pravdu?“

„Nejspíš ano. Kde bydlí?“

„Na Shearwater Beachi, vilka číslo sedmnáct. Jmenuje se Madge Gerhardiová. Jeďte dálnicí na jih a po třech kilometrech narazíte na odbočku do Shearwateru. Jenom neříkejte ani jednomu z nich, že jsem vás poslal já. Jo?“

„Jo.“ A nechal jsem ho tam i s jeho lahvemi.

/III/

Zaparkovali jsme na začátku příjezdové cesty a Alexe jsem přesvědčil, aby zůstal v autě, mimo dohled. Ukázalo se, že Shearwater Beach je jakási nóbl periférie, kde v řadě vedle sebe stálo několik desítek domků. V úzkých mezerách mezi nimi prosvítal měnivě modrý odraz moře. Daleko za špičatými střechami kroužila nad hladinou mořská vlaštovka a v třepotavém letu pátrala po rybách.

Sedmnáctka volala po novém nátěru a opírala se o své piloty jako muž o berly. Zaklepal jsem na odřené šedé dveře. Z druhé strany se k nim blížily šouravé kroky, jako by přivlékaly nějaké tělo. Otevřel ten vousáč.

Mohlo mu být takových padesát a na sobě měl černou rozhalenku, z níž mu čouhala hlava jako zvětralý kámen. Sluneční paprsky se mu odrážely od očí jako od slídy. Nehty prstů, jimiž držel hranu dveří, byly okousány až do živého masa. Všiml si, že jsem se na ně podíval, a sbalil je v pěst.

„Hledám jednu pohřešovanou dívku, pane Begley.“ Rozhodl jsem se jít rovnou k věci. „Možná že se jí přihodilo něco zlého, a v tom případě jste byl asi jeden z posledních lidí, co ji viděli ještě naživu.“

Přejel si po obličeji klouby sevřené ruky. Jeho tvář byla poznamenána stopami starých malérů, způsobených leckdy tvrdou rukou: slabě opuchlé skvrny kolem očí, tenká jizva na spánku, rozdělená jednotlivými stehy jako miniaturní pravítko. Staré maléry a příslib malérů budoucích.

„To jste se snad zbláznili! Já ani žádný dívky neznám!“

„Znáš mě,“ ozvala se žena za ním.

Objevila se vedle něho a opřela se mu o rameno, očekávajíc, že jí tu lichotku, kterou se sama obdarovala, někdo potvrdí. Mohlo jí být asi stejně jako Begleymu nebo možná i víc. Podprsenka a šortky zdůrazňovaly její postavu. Žluté vlasy, poničené častým barvením a odbarvováním, se jí ježily na hlavě jako strašákovi. Oči pod modrými umělými stíny měly barvu džinu.

„Jste určitě na omylu, jak se bohužel obávám,“ prohlásila kultivovaným přízvukem, ale vzápětí od něho upustila. „Přísahám při všem, co je mi svaté, že Chuck o žádnou holku ani nezavadil. Musí pečovat o mě chudinku a to mu zabírá všechen čas.“ Buclatou paží ho vzala kolem krku. „Viď, zlato?“

Begley se nemohl ani hnout, jak stál mezi ženou a mnou. Ukázal jsem mu Fargovu lesklou fotku novomanželů.

„Tuhle dívku přece znáte, že? Teď, když je vdaná, se jmenuje Dolly Kincaidová.“

„V životě jsem o ní neslyšel.“

„Svědkové tvrdí něco opačného. Říkají, že jste ji v neděli před Svátkem práce navštívil v hotelu Surf House. V novinách jste uviděl její obrázek a u fotografa v Surf House jste si tuhletu fotku objednal.“

Žena ho pevněji objala kolem krku, spíš jako soupeř v zápase než jako milenka. „Kdo je to, Chucku?“

„Nemám ponětí.“ Ale tiše si pro sebe zamumlal. „Tak už to teda zase všechno znova začíná.“

„Co všechno zase začíná znova?“

Ta ženská mi brala slova z úst. „Mohl bych si prosím promluvit s panem Begleym o samotě?“

„Chuck nemá přede mnou žádné tajnosti.“ Hrdě k němu vzhlédla, ale v té hrdosti se chvěl zvadlý nádech úzkosti. „Nebo máš, zlato? Budeme se přece brát, viď, zlato?“

„Mohla bys mi přestat říkat zlato? Alespoň na pět minut? Prosím.“

Odtrhla se od něho, slzy na krajíčku, a svěšené koutky rudých úst připomínaly obličej smutného klauna.

„Jdi prosím dovnitř,“ vyzval ji. „Nech mě s tím člověkem promluvit.“

„Tohle je můj dům. Mám právo vědět, co se v mém domě děje.“

„Ovšemže máš, Madge. Ale nějaký právo tady snad mám i já. Jdi dovnitř a vypij si kafe.“

„Nadrobil sis něco?“

„Ne. To víš, že ne.“ Ale v hlase mu zazněla rezignovanost. „Tak už jdi, holka, buď hodná.“ Poslední slova ji zřejmě udobřila. Pomalu mizela chodbou, otálejíc a otáčejíc se. Begley zavřel dveře a opřel se o ně.

„Teď mi můžete povědět pravdu,“ řekl jsem.

„Dobrá, tak jsem ji teda v tom hotelu navštívil. Byl to posedlej nápad. To ještě neznamená, že jsem vrah.“

„Tohle ještě nikdo netvrdil, leda vy.“

„Myslel jsem, že vám ušetřím námahu.“ Roztáhl paže, jakoby pro okamžité ukřižování. „Vy jste od místních poldů, co?“

„Spolupracuji s nimi,“ řekl jsem s nadějí v hlase. „Jmenuji se Archer. Ještě jste mi nevysvětlil, proč jste navštívil paní Kincaidovou. Jak dobře jste ji znal?“

„Neznal jsem ji vůbec.“ Důrazně spustil natažené paže. Citlivá místa kolem úst mu pokrýval vous, takže jsem nemohl poznat, jak reagují. Z šedých očí se nedalo nic vyčíst. „Myslel jsem, že ji znám, ale neznal jsem ji.“

„Jak to myslíte?“

„Myslel jsem, že by to mohla bejt má dcera. Na tom novinovým obrázku jí byla dost podobná, ale ve skutečnosti už ne tolik. Můj omyl je pochopitelnej. Moc dlouho jsem svou dceru neviděl.“

„Jak se jmenuje vaše dcera?“

Zaváhal. „Mary. Mary Begleyová. Naposledy jsem ji viděl před víc než deseti lety. Byl jsem v cizině, na druhým konci světa.“ Vyslovil to, jako by to bylo tak daleko jako odvrácená strana Měsíce.

„Vaše dcera musela být ještě dítě, když jste odjel.“

„Jo. Deset nebo jedenáct.“

„A vy ji jistě máte pořád moc rád,“ pokračoval jsem, „když jste si objednal fotku jen proto, že vám ji připomínala.“

„Měl jsem ji moc rád.“

„Proč jste si tedy tu fotku nevyzvedl?“

Na dlouhou chvíli zmlkl. Uvědomil jsem si, že je v něm něco imponujícího, jakási nedotknutelná klidná ušlechtilost stárnoucího zvířete.

„Bál jsem se, že Madge bude žárlit,“ řekl. „Madge mě totiž živí.“

Podezíral jsem ho, že mě tímto otevřeným prohlášením hodlal obelhat. Mohlo ovšem vytrysknout i z nějakého hlubšího pramene. Jsou lidé, kteří tráví celý život tím, že hledají způsob, jak se potrestal za lo, že se narodili; a Begley měl stigmata průšviháře. Řekl:

„Co se podle vás mohlo stát paní Kincaidový?“ Jeho otázka zněla studeně a formálně, jako by ho odpověď ani v nejmenším nezajímala.

„Doufal jsem, že mi o tom budete moct něco říct vy. Pohřešujeme ji už skoro tři týdny. Nelíbí se mi to. Jistě, pořád se nějaké dívky ztrácejí, ale ne na svatební cestě – a už vůbec ne, když milují své manžely.“

„Ona toho svýho miluje, co?“

„On si to myslí. Jak jí bylo, když jste se s ní setkal? Byla deprimovaná?“

„Ani bych neřekl. Byla udivená, že mě vidí.“

„Protože vás už tak dlouho neviděla?“

„Nenamáhejte se mě nachytat,“ zavrčel na mne naježeně. „Řekl jsem vám, že to není moje dcera. Vůbec mě neznala.“

„O čem jste tedy spolu mluvili?“

„Nemluvili jsme spolu.“ Odmlčel se. „No, na pár věcí jsem se jí teda zeptal.“

„Například?“

„Kdo je její táta? Kdo je její máma? Odkud pochází? Řekla, že je z Los Angeles. Za svobodna se jmenovala Dolly – příjmení jsem zapomněl. Oba rodiče jsou mrtví. To bylo asi tak všechno.“

„Trvalo vám pěkně dlouho, než jste tuhle trošku z ní vymáčkl.“

„Byl jsem tam pět nebo deset minut, možná patnáct.“

„Recepční řekl, že hodinu.“

„To se mejlí.“

„Anebo vy, pane Begley. Čas někdy utíká velmi rychle.“ Zachytil se téhle pochybné vytáčky. „Třeba jsem zůstal dýl, než jsem si uvědomoval. Už si vzpomínám, chtěla, abych zůstal a seznámil se s jejím manželem.“ Oči mu neuhýbaly, ale povlékly se slabým nádechem lži. „Jenže on ne a ne přijít, a tak jsem odešel.“

„Navrhl jste jí, že za ní zase zajdete?“

„Ne. Do tý míry ji můj příběh nezaujal.“

„To jste jí vylíčil svůj příběh?“

„Povídal jsem jí o svý dceři, pochopitelně. Totéž, co jsem vyprávěl vám.“

„Tomu nerozumím. Říkáte, že jste byl deset let v cizině. Kde?“

„Většinou v Nový Kaledonii. Pracoval jsem tam v dole na chromovou rudu. Loni na jaře ho zavřeli a poslali nás domů.“

„A teď pátráte po své dceři?“

„To víte, že bych ji rád našel.“

„Aby vám mohla jít za drůžičku na svatbu?“ Chtěl jsem vědět, jak hluboké píchnutí špendlíkem vydrží.

Tohle vydržel bez mrknutí.

„Co se stalo s vaší ženou?“

„Zemřela.“ Oči mu uhnuly. „Poslyšte, musíme se o tomhle všem vůbec bavit? Je už samo o sobě dost zlý, když člověk přijde o ty, co miluje, ale ještě se v tom šťourat a házet to člověku do ksichtu!“ Nepoznal jsem, jestli ta jeho sebelítost je falešná: sebelítost je ovšem vždycky do jisté míry falešná.

„To je moc smutné, že jste přišel o celou rodinu,“ politoval jsem ho. „Jenže co jste čekal, když jste byl deset let mimo Státy?“

„Neměl jsem na vybranou. Jak by se vám zamlouvalo, kdyby vás násilím naverbovali a nemohl byste se vrátit?“

„Tohle je ten váš příběh? Nezní zrovna příliš pravděpodobně.“

„Můj příběh je ještě neuvěřitelnější, ale o tom se šířit nebudeme. Stejně byste mi nevěřil. Tak jako všichni ostatní.“

„Přesto to můžete se mnou zkusit.“

„Na to by padl celej den. Máte důležitější věci na práci než se se mnou bavit.“

„Například co?“

„Řekl jste, že se pohřešuje jedna mladá panička. Běžte a najděte ji.“

„Doufal jsem, že mi v tom můžete pomoct. A stále ještě doufám, pane Begley.“

Sklopil oči dolů k nohám. Měl na nich opánky. „Pověděl jsem vám všechno, co o ní vím. V první řadě jsem nikdy neměl jít do toho hotelu. Prosím, zmejlil jsem se. Nemůžete pověsit člověka za mylnej úsudek.“

„Jednou jste se zmínil o vraždě a teď zase o pověšení. Rád bych věděl proč.“

„To je jen takovej slovní obrat.“ Ale sebedůvěra z něho začala vyprchávat dírkama, které do něho napíchal můj špendlík. Zajíkavě se zeptal: „Vy si myslíte, že jsem ji zavraždil?“

„Ne. Myslím si něco jiného. Mezi vámi dvěma buď k něčemu došlo, nebo se něco řeklo, co by mohlo vysvětlit, proč tak znenadání odjela. Nechte si to projít hlavou, ano?“ Pomalu, snad bezděčně pozdvihl hlavu a vzhlédl k slunci. Krk pod zvednutým vousem měl bílý a zvrásněný. Vyvolávalo to dojem, že má na sobě masku, jakou nosívali řečtí herci a ve které byl dokonale chráněn před mýma očima.

„Ne. Nic takovýho nebylo řečeno.“

„Nepohodli jste se nějak?“

„Ne.“

„Proč dovolila, abyste za ni přišel do pokoje?“

„Počítám, že se zajímala o můj příběh. Mluvil jsem s ní domácím telefonem a řekl jsem jí, že se podobá mý dceři. Byl to jenom takovej bláhovej nápad. Hned jak jsem ji spatřil, bylo mi jasný, že to není ona.“

„Dohodl jste si s ní další schůzku?“

„Ne. Škoda že jsem to neudělal!“

„Čekal jste na ni před hotelem, nebo jste se dohodli, že se setkáte na stanici autobusu?“

„Nic takovýho. Co se mi snažíte hodit na krk? Co vůbec chcete?“

„Jenom pravdu. Nepřipadá mi, že bych ji byl z vás dostal.“ V náhlém záchvatu vzteku vyhrkl: „Dostal jste ze mě tolik, co…“ Svého výbuchu však začal litovat dřív, než dozněl, a zbytek slov spolkl.

Obrátil se pak ke mně zády, vešel do domku a zabouchl za sebou dveře. Vrátil jsem se písčitou příjezdovou cestou k našim autům.

Ta blondýnka, Madge Gerhardiová, seděla vedle Alexe v jeho červeném porschi. Vzhlédl ke mně s rozzářenýma očima.

„Paní Gerhardová ji viděla. Viděla Dolly.“

„S Begleym?“

„Ne, s ním ne.“ Otevřela dvířka a vyprostila se z malého auta. „Bylo to v té autosprávkárně, co se specializuj na opravy cizích vozů. Sama jezdím s MG a právě mi vyměňovali olej. Ta dívka tam byla s nějakou starou ženskou. Odjely spolu ve starém hnědém rolls roycu. To děvče řídilo.“

„Jste si jista, že je to ona?“ Ukázal jsem jí znovu fotku.

Důrazně nad ní přikývla. „Určitě, ledaže by měla dvojče. Všimla jsem si jí, protože vypadala tak báječně.“

„Víte, kdo byla ta stará ženská?“

„Nevím, ale jistě by vám to mohl říct ten automechanik.“ Poradila nám, kudy máme jet, a měla se k odchodu. „Už se raději vrátím do domu. Stačí, abych se vytratila na pláž, a Chuck se diví, kde jsem.“

/IV/

Mechanik ležící na lehátku obličejem vzhůru se vysunul zpod nadzdviženého předku velkého jaguáru. Vztyčil se a přede mnou stál zavalitý chlapík zřejmě italského původu s vyšitým jménem „Mario“ na montérkách. Zeptal jsem se ho na ten starý rolls royce a na tu starou dámu, a on horlivě přikývl.

„Patří paní Bradshawové. O jejího rollse se starám už dvanáct let, od tý doby, co ho koupila. Jezdí teď zrovna tak dobře jako ten den, co si ho pořídila.“ Pohlédl s určitým zadostiučiněním na své zamaštěné ruce, asi jako chirurg, který si vzpomněl na řadu těžkých, ale úspěšných operací. „Některé z těch holek, co si je najímá za řidičky, ani nevědí, jak zacházet s dobrým vozem.“

„Znáte tu dívku, která s ní teďka jezdí?“

„Nevím, jak se jmenuje. Ty holky se u ní dost střídají. Většinou si je opatřuje z university. Její syn je tam děkanem a nechce dovolit, aby stará paní řídila sama. Je celá zkroucená od revma a podle mýho se kdysi nabourala.“

Přerušil jsem Mariovy složité výklady a ukázal mu fotku. „Je to ona?“

„Jo. Byla tu onehdy s paní Bradshawovou. Je nová. Jak jsem řekl, ty holky se u paní Bradshawové dost střídají. Paní je umanutá a těmhle studentkám zrovna moc nevoní, když jim někdo poroučí. Já osobně to s paní Bradshawovou moc dobře umím…“

„Kde bydlí paní Bradshawová?“ zeptal se Alex naléhavě, jenže právě tohle Maria trochu zarazilo. „Co od ní chcete?“

„O ni mi nejde. To děvče je má žena.“

„Krachlo to mezi váma?“

„Možná. Musím s ní mluvit.“

Mario vzhlédl k vysoké střeše garáže z vlnitého plechu. „Má žena se se mnou rozvedla před dvěma roky. Od tý doby tloustnu. Na mužskýho působí všechno jinak.“

„Kde bydlí paní Bradshawová?“ zeptal jsem se.

„Na Foothill Dříve, nedaleko odsud. Zahněte první ulicí doprava a ta vás tam dovede. Číslo domu si můžete najít v telefonním seznamu tady na stole. Telefon je na jejího syna, Roye Bradshawa.“

Poděkoval jsem mu. Ulehl zpátky na lehátko a vsoukal se zase pod jaguára. Telefonní seznam ležel pod telefonem na oprýskaném psacím stole v koutě. Našel jsem adresu: Roy Bradshaw, Foothill Drive 3.

„Mohli bychom telefonovat odsud,“ navrhl Alex.

„Tyhle věci se líp vyřizují osobně.“

Vzdor sídlištím a kouře prostým průmyslovým podnikům, vyrůstajícím kolem Pacific Pointu ze země jako houby po dešti, si město zachovalo původní tvářnost. Foothill Drive byl lemován stromy a čpěla z něho prašná, neměnná tradice. Rodiny starousedlíků tu stále ještě žily za roubenými zdmi, které odolaly zemětřesením, nebo za živými ploty, které přežily generace zahradníků.

Dům číslo 3 byl od ulice úplně zakryt vysokým živým plotem z cypřišů. Zabočil jsem dovnitř otevřenými železnými vraty, následován Alexem. Projeli jsme kolem malé bílé vrátnice se zelenými dveřmi a zelenými žaluziemi, zahnuli na příjezdovou cestu a před námi se objevil bílý dům v koloniálním stylu.

Před domem klečela mezi květinami, sahajícími jí až po ramena, žena s širokým slamákem uvázaným pod bradou. V rukou navlečených do rukavic svírala zahradnické nůžky. Naše motory zmlkly a nůžky zacvakaly do ticha.

Neohrabaně se vztyčila a vyšla nám vstříc, zastrkávajíc si prameny šedivých vlasů pod klobouk. Byla to sice jen stará paní ve špinavých teniskách, ale její tělo, ukryté pod volnými modrými šaty, se neslo s důraznou autoritou, jako by si uvědomovalo, že kdysi bylo silné nebo krásné. Struktura jejího obličeje se zbortila pod tíhou masa a let. Pouze černé oči byly ve střehu jako oči zvířat či ptáků, na které člověk nečekaně narazí v troskách domů.

„Paní Bradshawová?“ zeptal se Alex dychtivě.

„Ano, to jsem já. Co si pánové přejí? Mám hodně práce, jak jistě vidíte.“ Máchla zahradnickými nůžkami. „Růže si musím ostříhat sama, nikomu jinému je nesvěřím. Ale přesto umírají, chudinky.“ V hlase jí zašelestila lítost.

„Připadají mi velmi krásné,“ prohlásil jsem povzbudivě. „Pan Kincaid a já vás neradi obtěžujeme. Jenže panu Kincaidovi se zatoulala manželka a máme všechny důvody se domnívat, že je zaměstnaná u vás.“

„U mne? Nezaměstnávám tu nikoho kromě těch španělských manželů. Můj syn,“ dodala s nádechem pýchy, „mě s financemi drží dost zkrátka.“

„Copak nemáte vlastní řidičku?“

Usmála se. „Vidíte, na ni jsem úplně zapomněla. Pracuje pouze na částečný úvazek. Jakže se jmenuje? Molly? Dolly? Já si jména těch děvčat nikdy nedokážu zapamatovat.“

„Dolly,“ řekl jsem a ukázal jí fotku. „Je tohle Dolly?“

Stáhla si jednu zahradnickou rukavici a vzala si fotku. Ruku měla naběhlou od dny.

„Myslím, že ano. Nic mi ovšem neřekla o tom, že by byla vdaná. Vědět to, nikdy bych ji nebyla najala; plynou z toho nejrůznější závazky. Ráda jezdím podle předem stanoveného programu.“

Alex přerušil její poněkud užvaněné povídání. „Kde je teď?“

„Nevím. Dnešní jízdu už má za sebou. Možná že šla na fakultu nebo bude třeba ve vrátnici. Přenechávám ten domek svým děvčatům. Někdy tuhle výsadu zneužívají, ale tahle to zatím neudělala.“ Vrhla na Alexe ostrý, temný pohled. „Doufám, že s tím nezačne teď, když jste se tu objevil!“

„Nečekám, že bude dál…“

Vpadl jsem mu rychle do řeči. „Běžte se podívat do vrátnice, jestli tam není.“ Pak jsem se obrátil na paní Bradshawovou. „Jak dlouho je už u vás?“

„Asi dva týdny. Semestr začal před dvěma týdny.“

„Studuje na universitě?“

„Ano. Mám všechny dívky odtamtud, leda když musím mít stálého šoféra, jako například když byl syn minulé léto v cizině. O Dolly bych nerada přišla. Je inteligentnější než většina ostatních. Pokud však odejde, stejně se najde nějaká jiná.

Až budete žít tak dlouho jako já, pochopíte, že mládí opouští stáří.“

Obrátila se k svým růžím, rudě a žlutě zářícím ve slunečních paprscích. Zřejmě uvažovala, jak dovést myšlenku ke konci. Nic ji však nenapadlo. Řekl jsem: „Jakého jména používá? Jakého příjmení?“

„Bohužel si nevzpomínám. Nazývám je křestními jmény. Mohl by vám to říci můj syn.“

„Je tady?“

„Roy je na fakultě. Víte, je tam děkanem.“

„Je to odsud daleko?“

„Z místa, kde stojíte, to můžete vidět.“

Sevřela mi loket rukou zkroucenou dnou a lehce mě otočila. V mezeře mezi stromy jsem zahlédl kovovou kupoli malé observatoře. Stará dáma mi tak trochu klevetivě pošeptala do ucha: „Co se vlastně stalo mezi vaším mladým přítelem a jeho ženou?“

„Přijeli sem na svatební cestu a ona ho opustila. Pokouší se zjistit důvody.“

„To je opravdu podivné jednání,“ prohlásila. „Já bych se na naší svatební cestě nebyla nikdy takhle zachovala, příliš jsem si manžela vážila. Ale dnešní dívky jsou jiné, že? Loajálnost a úcta pro ně nic neznamená. Jste ženatý, mladý muži?“

„Byl jsem.“

„Ach tak. Jste otec toho mládence?“

„Ne. Jmenuji se Archer. Jsem soukromý detektiv.“

„Opravdu? A co si o tom všem myslíte?“ Lehce ukázala nůžkami k vrátnici.

„Zatím ještě nic určitého. Třeba ho opustila z nějakého dívčího rozmaru. Anebo mohla mít nějaké vážné, záhadné důvody. Jediné, co mohu udělat, je zeptat se jí. Mimochodem, paní Bradshawová, nezaslechla jste ji, že by se byla někdy zmínila o jakémsi Begleym?“

„Begleym?“

„Je to velký chlapík s šedivou bradou. Navštívil ji v hotelu Surf House toho dne, kdy opustila manžela. Možná že je to její otec.“

Rudou špičkou jazyka si přejela přes pevně sevřené rty. „Nezmínila se mi o něm. Neponoukám své dívky, aby mi vylévaly srdce. Snad bych měla.“

„Jakou náladu mívala Dolly poslední dobou?“

„Těžko říci. Je pořád stejná. Tichá. Své myšlenky si nechává pro sebe.“

Objevil se Alex a rychle se blížil ohybem příjezdové cesty. Obličej měl rozzářený.

„Je to zaručeně ona. Našel jsem ve skříni její věci.“

„Nikdo vám nedal povolení vejít dovnitř,“ ohradila se paní Bradshawová.

„Je to její domek, ne?“

„Náhodou patří mně!“

„Ale ona ho užívá, ne?“

„Ona ano. Ne vy!“

Spor s Dollyinou zaměstnavatelkou byl to poslední, co Alexovi chybělo. Vkročil jsem mezi ně, vzal Alexe za ramena, obrátil ho a podruhé ho vytáhl ze šlamastiky.

„Zmizte odsud!“ řekl jsem mu, když seděl ve svém voze. „Překážíte mi.“

„Musím ji přece vidět.“

„Však ji uvidíte. Jeďte do motelu Mariner’s Rest a objednejte tam pro každého z nás pokoj. Najdete ho při dálnici na cestě k Surf House.“

„Vím, kde je. Ale co s Dolly?“

„Pojedu na fakultu a tam si s ní promluvím. Jestli bude chtít, přivezu ji zpátky.“

„Proč nemůžu jet s vámi na fakultu?“ zeptal se jako zpovykané dítě.

„Protože vás tam nechci. Dolly si žije vlastním samostatným životem. I když se vám to nezamlouvá, nemáte právo jí do něho strkat nos a bořit jí ho. Setkáme se v motelu.“

Rychle a rozzlobeně nastartoval, kola se prudce roztočila a odjel. Paní Bradshawová se vrátila k svým růžím. Velmi zdvořile jsem ji požádal o svolení prohlédnout si Dollyiny věci. Prohlásila, že o tom si bude muset rozhodnout Dolly sama.

/V/

Universitní městečko se rozprostíralo pod zářijovými hnědě zbarvenými svahy jako svěže zelená oáza. Budovy byly většinou nové a zcela moderní a prostranství mezi nimi bylo vyzdobeno prolamovanými betonovými zídkami a záhony se subtropickými rostlinami. Bosý chlapec sedící pod palmou vedle silnice zdvihl hlavu od svého Salingera a ukázal mi cestu ke správní budově.

Zaparkoval jsem na prostranství za ní, mezi porůznu stojícími polovraky s fakultními štítky. Nový černý thunderbird, kabriolet, se mezi nimi vyjímal jako pěst na oko. Byl pátek, schylovalo se k večeru a začínal dlouhý studentský víkend. Zasklená vrátnice vedle vchodu zela prázdnotou. Chodby byly zcela vylidněny.

Celkem bez obtíží jsem nalezl děkanovou kancelář. Táflovaný předpokoj byl zařízen dánským sektorovým nábytkem a plavovlasou sekretářkou, která seděla u psacího stroje a střežila zavřené dveře do další místnosti. Měla bledý, úzký obličej, modré unavené oči, které už příliš dlouho pracovaly v umělém světle, a podezíravý hlas.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?“

„Rád bych mluvil s děkanem.“

„Děkan Bradshaw je bohužel velmi zaneprázdněn. Třeba bych vám mohla pomoci sama?“

„Třeba. Snažím se najít jednu vaši studentku. Jmenuje se Dolly McGeeová nebo Dolly Kincaidová.“

„Jak tedy?“ vyhrkla poněkud podrážděně.

„Její dívčí jméno je McGeeová, provdaná Kincaidová. Nevím, kterého používá.“

„Jste rodič?“ zeptala se nedůtklivě.

„Ne. Nejsem její otec. Ale mám pádný důvod, abych si ji přál vidět.“

Pohlédla na mne, jako bych se přiznal ke kápovství v obchodu bílým masem. „Naší zásadou je neposkytovat informace o studentech nikomu jinému než rodičům.“

„A co manželům?“

„Jste její manžel?“

„Zastupuju jejího manžela. Raději mě nechte o ní promluvit s panem děkanem.“

„To nemohu udělat,“ prohlásila s konečnou platností. „Pan děkan má poradu s vedoucími kateder. Kvůli čemu chcete mluvit se slečnou McGeeovou?“

„Jde o soukromou záležitost.“

„Ach tak.“

Dospěli jsme do slepé uličky. V naději, že ji přiměju k úsměvu, řekl jsem: „Naší zásadou je neposkytovat informace.“

Zatvářila se dotčeně a opět se věnovala psacímu stroji. Zůstal jsem stát a vyčkával. Za dveřmi děkanovy kanceláře sílily a slábly hlasy. Slovo, které jsem zaslechl nejčastěji, bylo „rozpočet“. Za chvíli pravila sekretářka: „Snad byste se mohl pokusit zeptat paní profesorky Sutherlandové, pokud je tady. Má na starosti studentky. Její kancelář je přímo proti nám na druhé straně haly.“

Dveře kanceláře byly otevřené. Uvnitř seděla žena neurčitého věku, onen pečlivě vymydlený typ, který ve dvaceti vypadá staře a ve čtyřiceti mladě. Hnědé vlasy měla sčesané do uzlu. Jediným ústupkem módě byla úzká růžová čára rtěnky, zdůrazňující souměrná ústa.

Přesto to byla hezká žena s jemně modelovaným obličejem. Předek halenky se jí vydouval nad psací stůl jako trojúhelníková plachta, do níž se opírá vítr.

„Vstupte,“ vyzvala mě s přísností, na kterou jsem si již začínal zvykat. „Na co čekáte?“

Její krásné oči mi učarovaly. Dívat se do nich bylo jako pohledět do nádherného nitra ledovce – všude zelený led a mrazivá oslňující zář.

„Posaďte se,“ vyzvala mě. „Co máte na srdci?“

Sdělil jsem jí, kdo jsem a proč tu jsem.

„Ale my tu žádnou Dolly McGeeovou nebo Dolly Kincaidovou nemáme.“

„Pak zřejmě používá nějakého třetího jména. Vím, že tady studuje. Sehnala si práci jako řidička u matky děkana Bradshawa.“ Ukázal jsem jí fotku.

„To je přece Dorothy Smithová. Proč by se u nás zapsala pod falešným jménem?“

„To právě by chtěl její manžel vědět.“

„Ten muž, co je s ní na obrázku, je její manžel?“

„Ano.“

„Vypadá na celkem slušného mládence.“

„Jí tak zřejmě nepřipadal.“

„Ráda bych věděla proč.“ Oči jí hleděly mimo mne a já jsem si připadal ošizen. „Vlastně ani nechápu, jak se vůbec mohla zapsat pod falešným jménem, pokud ovšem k nám nepřišla s padělanými doklady.“ Prudce vstala. „Omluvte mě na okamžik, pane Archere.“

Vešla do vedlejší místnosti, kde stály vedle sebe kartotéky jako na výšku postavené kovové rakve, vrátila se se složkou a na psacím stole ji rozevřela. Moc toho v ní nebylo.

„Už to chápu,“ řekla víceméně pro sebe. „Byla přijata jen prozatímně. Je zde poznámka, že opisy dokladů jsou na cestě.“

„Na jak dlouhou dobu platí takové prozatímní přijetí?“

„Do konce září.“ Pohlédla na kalendář na psacím stole. „Zbývá jí tedy devět dní, aby nám ty opisy předložila. Měla by nám to ovšem co nejdřív vysvětlit. Na takovéto podvody se nedíváme příliš blahosklonně. A mně připadala jako upřímná dívka.“ Koutky úst jí poklesly.

„Znáte ji osobně, paní profesorko?“

„Dávám si záležet na tom, abych se osobně seznámila se všemi našimi přírůstky. Dokonce jsem se pokusila slečně či paní Smithové-Kincaidové pomoci, což nemívám ve zvyku. Obstarala jsem jí totiž částečný úvazek v knihovně.“

„A zaměstnání u staré paní Bradshawové?“

Přikývla. „Doslechla se, že je tam volné místo; doporučila jsem ji.“ Pohlédla na hodinky. „Teď tam možná je.“

„Není. Právě jsem od paní Bradshawové přijel. Mimochodem, ten váš děkan si žije hezky přepychově. Myslel jsem, že vysokoškolské platy jsou dost nízké.“

„To jsou. Děkan Bradshaw pochází ze zámožné staré rodiny. Jak na to reagovala jeho matka?“ Udělala netrpělivý pohyb, který jaksi zahrnoval i mne.

„Připadalo mi, že to bere sportovně. Je to bystrá stará paní.“

„Jsem ráda, že na vás tak působí,“ řekla, jako by s paní Bradshawovou měla jiné zkušenosti. „No, asi bych se měla jít podívat, jestli je paní Smithová-Kincaidová v knihovně.“

„Mohl bych tam zajít sám a poptat se.“

„Raději ne. Bude lépe, když si s ní pohovořím napřed já a pokusím se zjistit, co se to v té její hlavičce děje.“

„Neměl jsem v úmyslu dostat ji do nesnází.“

„To vám věřím, taky jste ji nedostal. Ty nesnáze tu byly a jsou. Vy jste je pouze odhalil. Jsem vám za to vděčna.“

„Nemohla by se třeba vaše vděčnost,“ nadhodil jsem opatrně, „projevit v tom, že byste mě nechala promluvit s ní první?“

„Bohužel nikoli.“

„Mám spoustu zkušeností, jak dostat z lidí pravdu.“

To jsem neměl říkat. Koutky úst jí opět poklesly. Dříve slibné poprsí se teď výhružně vzedmulo.

„I já mám zkušenosti, a dlouholeté, a jsem školená konzultantka. Počkejte laskavě venku, pokusím se jí zatelefonovat do knihovny.“ Jak jsem vycházel, vystřelila na mne poslední šíp: „A nepokoušejte se ji zadržet, až sem půjde!“

„To by mě ani ve snu nenapadlo, slečno Sutherlandová.“

„Doktor Sutherlandová, prosím.“

Vyšel jsem a četl si vývěsky na tabuli vedle vrátnice. Radostné přísliby studentských zábav, tancovaček, slezin, básnických klubů a snídaní, kde se mluví francouzský, mě jen zarmoutily. Částečně proto, že mé vlastní studium na universitě nevzalo dobrý konec, částečně proto, že jsem právě pořádně ohrozil Dollyino studium.

Zvenčí vešla dívka v brýlích s rohovými obroučky a s ní vysoký mládenec v klubovém svetru a opřeli se o zeď. Něco mu vykládala, cosi o Achillovi a želvě. Achilles snad honil želvu, ale podle Zénóna ji nikdy nemohl chytit. Prostor mezi nimi se dal rozdělit v nekonečné množství dílů; proto by Achillovi trvalo nekonečně dlouho, než by ho překonal. Do té doby by želva byla už úplně jinde.

Mládenec přikývl: „Chápu.“

„Ale tak to přece není!“ vykřikla dívka. „Nekonečná dělitelnost prostoru je pouze teoretická, nijak neovlivňuje skutečný pohyb prostorem.“

„Tomu nerozumím, Heidi.“

„Ale ano. Představ si, že jsi na fotbalovém hřišti. Stojíš v druhém pásmu a želva leze od tebe pryč do třetího pásma.“

Přestal jsem poslouchat. Dolly vystupovala zvenku po schodech ke skleněným dveřím, tmavovlasá dívka v kostkované sukni a vlněné vestě. Na okamžik se opřela o dveře a pak je otevřela. Vypadala, jako by to s ní od doby, kdy ji Fargo vyfotografoval, šlo z kopce. Pleť měla zažloutlou, vlasy delší dobu nekartáčované. Sklouzla po mně temným, nejistým pohledem, aniž mě zaregistrovala.

Před kanceláří profesorky Sutherlandové se zarazila. Prudce se otočila a zamířila zpátky k hlavnímu vchodu. Mezi mnou a těmi dvěma filosofy se opět zastavila, pohroužena v myšlenkách. Zarazila mě její lehce zasmušilá krása i tmavé, přemítáním nevidomé oči. Znovu se otočila a loudala se chodbou zpátky, vstříc svému osudu.

Dveře kanceláře se za ní zavřely. Za chvíli jsem zvolna přešel kolem nich a zevnitř jsem zaslechl šum ženských hlasů, ale nebylo ničemu rozumět. Z kanceláře děkana Bradshawa na druhé straně haly se najednou vyhrnuli vedoucí kateder. Přestože měli brýle, vysoká čela a věda jim nahrbila záda, vypadali tak trochu jako školáci, vypuštění o přestávce na chodbu.

Do budovy vešla žena s nakrátko ostříhaným klukovským účesem a zraky všech se k ní obrátily. Popelavě plavé vlasy se zářivě odrážely od temné hnědi obličeje. Přistoupila k muži, který stál sám ve dveřích děkanovy kanceláře.

Nezdálo se, že o ni projevuje takový zájem, jaký ona projevovala o něj. Byl pohledný, ale vyzařovala z něj spíš vlídnost a melancholičnost, tedy vlastnosti, které v ženách vyvolávají mateřské pocity. Ačkoli měl hnědé vlnité vlasy na spáncích prošedivělé, vypadal spíše jako student, který dvacet let po promoci vzhlédne od knih a shledá, že už je mužem středního věku.

Profesorka Sutherlandová otevřela dveře své kanceláře a kývla na něj. „Můžete mi věnovat minutku, doktore Bradshawe? Mám tu vážný problém.“ Byla bledá a zachmuřená, jako otálející popravčí.

Doktor Bradshaw se omluvil a oba se uzavřeli s Dolly. Žena s krátkým zářivým účesem se zamračila na zavřené dveře. Pak mi věnovala oceňující pohled, jako by hledala náhražku za Bradshawa. Měla slibná ústa, hezké nohy a dravě těkavý vzhled. Oblečena byla elegantně.

„Hledáte někoho?“ zeptala se.

„Jenom tu čekám.“

„Na Godota nebo jen chytáte lelky? To je rozdíl.“

„Čekám na Godota, co chytá lelky.“

„Toho, co je chytá v žitě?“

„Ne, toho, co dává přednost pálence z kukuřice.“

„Já taky,“ prohlásila. „Připadáte mi jako antiintelektuál, pane…“

„Archer. Neobstál jsem v tom testu?“

„To záleží na tom, kdo známkuje.“

„Tak si říkám, jestli bych se snad zase neměl vrátit zpátky na školu. Vzhledem k vám mě to láká a kromě toho si připadám úplně ztracený, když mí intelektuálští přátelé rozprávějí o Jacku Kerouackovi a Eugenu Burdickovi a jiných velkých spisovatelích a já jim nerozumím. Vážně, kdybych se zabýval myšlenkou vrátit se na universitu, doporučila byste mi tuhle školu?“

Věnovala mi další ze svých oceňujících pohledů. „Tohle není nic pro vás, pane Archere. Podle mého byste byl spokojenější na některé významnější velkoměstské universitě jako v Berkeley nebo Chicagu. Sama jsem studovala v Chicagu.

Tahleta škola je něco zcela jiného.“

„V jakém směru?“

„V nekonečně mnoha směrech. Například tu vládne ještě značný puritanismus. Kdysi to totiž bývala kolej pouze pro protestanty a morální ovzduší je tu stále ještě prodchnuto viktoriánstvím.“ Jakoby na důkaz toho, že na ni se to nevztahuje, se mírně prohnula v bocích. „Tvrdí se, že když tu přednášel Dylan Thomas – ale do toho se raději ani nebudeme pouštět. De mortuis nil nisi bonum.“

„Učíte latinu?“

„Ne. Latinu znám málo a řečtinu ještě míň. Snažím se vyučovat cizím jazykům. Mimochodem, jmenuji se Helena Haggertyová. Jak jsem řekla, opravdu bych vám Pacific Point nedoporučovala. Úroveň se sice rok od roku zvyšuje, ale ještě je tady toho stále více než dost obrostlého mechem. Něco z toho můžete vidět rovnou odsud.“

Vrhla sžíravý pohled směrem ke vchodu, kde pět či šest jejích kolegů profesorů rozpitvávalo poradu s děkanem.

„To byl děkan Bradshaw, s nímž jste mluvila, že?“

„Ano. Jdete za ním?“

„Kromě jiného.“

„Nedejte se odradit jeho poněkud nepřístupným vzezřením. Je skvělý vědec – jediný na fakultě, kdo promoval na Harvardu, a může vám poradit mnohem líp než já. Ale povězte mi poctivě – opravdu zamýšlíte vrátit se na školu? Neutahujete si ze mě tak trochu?“

„Tak trochu snad.“

„Účinněji byste si mohl ze mě utahovat při alkoholu. A mně by alkohol bodnul, nejraději bourbon.“

„To je milá nabídka.“ A náhlá, pomyslil jsem si. „Můžu si ji schovat na později? Teď totiž musím čekat na chytajícího Godota.“

Zatvářila se zklamaněji, než jak měla právo. Rozešli jsme se s celkem přátelskými a vzájemně podezíravými pocity.

Osudné dveře, které jsem pozoroval, se konečně otevřely. Dolly vycouvávala, obšírně oběma děkovala a dělala přitom prakticky pukrlátka. Když se však otočila a zamířila k východu, postřehl jsem, že tvář měla bílou a strnulou.

Šel jsem za ní a připadal jsem si trochu pošetile. Vzpomněl jsem si přitom na dívku, kterou jsem jako středoškolák sledovával domů. Nikdy jsem nesebral dost odvahy požádat ji o výsadu, abych jí směl nést knihy. A tak jsem začal ztotožňovat Dolly s onou nedostupnou dívkou, na jejíž jméno jsem se už nedokázal upamatovat.

Dolly pospíchala alejí, která dělila universitní městečko na dvě části, a začala stoupat po schodišti vedoucím do knihovny. Dostihl jsem ji.

„Paní Kincaidová?“

Zastavila se, jako bych po ní vystřelil. Bezděčně jsem ji uchopil za paži. Odstrčila mou ruku a otevřela ústa, jako by snad chtěla volat o pomoc. Žádný zvuk z nich nevyšel. Ostatní studenti kolem nás, procházející se po široké aleji nebo klábosící na schodech, nevěnovali jejímu neslyšnému výkřiku sebemenší pozornost.

„Moc rád bych si s vámi promluvil, paní Kincaidová.“

Hodila si vlasy dozadu tak prudce, až se jí jedno oko zúžilo a vypadala jako Euroasijka. „Kdo jste?“

„Přítel vašeho manžela. Kvůli vám prožil Alex zlé tři týdny.“

„Asi ano,“ řekla, jako by si to uvědomovala teprve teď.

„Sama jste taky musela prožít zlé tři týdny, pokud ho ovšem máte vůbec ráda. Máte?“

„Jestli mám co?“ Byla jako v mátohách.

„Ráda Alexe.“

„Nevím. Neměla jsem čas o tom přemýšlet. A nechci se o tom dohadovat ani s vámi, ani s nikým jiným. Jste opravdu Alexův přítel?“

„Myslím, že to mohu o sobě tvrdit. Nechápe, co mu to provádíte. Je z toho moc smutný.“

„Nejspíš se ode mě nakazil. Šířit zkázu je má specialita.“

„To ale snad nemusíte. Co kdybyste nechala všeho, co právě teď provádíte, a zkusila to znova s Alexem? Je zrovna tady ve městě a čeká na vás.“

„Může čekat do soudného dne. Nevrátím se k němu.“

Mladý hlas jí zněl překvapivě pevně, téměř drsně. V jejích očích se mi cosi nezamlouvalo. Byly široce rozevřené, suché a nehybné – oči, které zapomněly plakat.

„Ublížil vám Alex nějak?“

„Alex by neublížil ani mouše. Jestli jste jeho přítel, tak to přece víte. Je to milý, neškodný chlapec a já nechci ublížit jemu.“ A teatrálně zdůraznila: „Vyřiďte mu, ať si gratuluje, že o vlásek unikl.“

„Jiný vzkaz pro svého manžela nemáte?“

„Alex není můj manžel, ne doopravdický. Vyřiďte mu, aby dal prohlásit manželství za neplatné. Vyřiďte mu, že nejsem ještě připravena se usadit. Vyřiďte mu, že jsem se rozhodla dostudovat.“

Vyznělo to, jako by chtěla sama letět na Měsíc a už se nevrátit.

Zašel jsem zpátky k správní budově. Umělé dlažební kostky aleje byly rovné a hladké, ale mně připadalo, že se po kolena prodírám oranicí. Dveře profesorky Sutherlandové byly zavřené, a když jsem zaklepal, zaznělo její „vstupte“ trochu opožděně a poněkud tlumeně.

Děkan Bradshaw byl ještě u ní a víc než jindy vypadal jako studentík, na něhož v noci padla slabá jinovatka.

Profesorka Sutherlandová byla rudá a v očích jí tkvěl smaragdově zelený třpyt. „To je pan Archer, Brade, ten detektiv, o kterém jsem vám pověděla.“

Stiskli jsme si ruce pevně jako soupeři. „Těší mě, že vás poznávám, pane Archere,“ prohlásil s pokusem o úsměv. „Za daných okolností mám ovšem smíšené pocity. Hluboce lituji, že jste se musel obtěžovat až sem na naši universitu.“

„To se nedá nic dělat, nějak svou práci odvést musím,“ řekl jsem tak trochu na obranu. „Paní Kincaidová odešla od manžela a dluží mu vysvětlení. Poskytla vám nějaké?“

Profesorka Sutherlandová nasadila přísný výraz. „Nevrátí se k němu. O svatební noci zjistila něco tak příšerného, že…“

Bradshaw pozdvihl ruku. „Počkejte okamžik, Lauro. Fakta, která vám sdělila, patří do oblasti úředního tajemství. Přece nechceme, aby tenhle chlapík běžel s nimi zpátky k jejímu manželovi. Ta ubohá dívka je už tak jak tak dost vyděšená.“

„Vyděšená ze svého manžela? To se mi nechce ani věřit.“ zapochyboval jsem.

„Vám své srdce nevylila!“ vyhrkla Laura Sutherlandová soucitně. „Proč si myslíte, že to ubohé dítě použilo falešného jména? Byla na smrt vystrašená, že ji najde.“

„Děláte z toho drama,“ vytkl jí Bradshaw shovívavým tónem. „Tak špatný ten chlapec přece jen být nemůže.“

„Vy jste ji neslyšel, Brade. Pověděla mi jako žena ženě věci, které jsem vám ani neřekla a ani říci nehodlám.“

Nadhodil jsem: „Třeba lhala.“

„Zcela určitě ne! Poznám pravdu, když ji slyším. A vám radím, abyste se vrátil k tomu jejímu manželovi, ať už je kdekoli, a pověděl mu, že jste ji nemohl najít. Jestli to uděláte, bude se Dolly cítit líp a bude šťastnější.“

„Neřekl bych, že by se cítila nějak špatně. Šťastná ovšem není. Chvíli jsme spolu venku mluvili.“

Bradshaw ke mně nachýlil hlavu. „Co řekla?“

„Nic mimořádného. Kincaida z ničeho nenařkla. Z rozchodu vlastně obvinila sebe. Tvrdí, že chce pokračovat ve studiích.“

„Dobře.“

„Dovolíte, aby vám tu zůstala dál?“

Bradshaw přikývl. „Rozhodli jsme se, že jí ten malý podvod promineme. Věříme, že mladým lidem je třeba poskytnout jistou svobodu, pokud tím neomezují práva druhých. Prozatím tu může zůstat, a pokud chce, používat i nadále svého pseudonymu.“ A se suchým kantorským humorem dodal: „Víte přece: ‚Copak je po jméně? Co růží zvou, i zváno jinak vonělo by stejně!‘“

„Příslušné doklady nám dá ihned poslat,“ dodala Laura Sutherlandová. „Zřejmě absolvovala dva roky přípravky a jeden semestr na univesitě.“

„Co má u vás v úmyslu studovat?“

„Chce si vzít psychologii jako hlavní obor. Podle profesorky Haggertyové k tomu má předpoklady.“

„A jak to profesorka Haggertyová může vědět?“

„Je Dollyinou studijní konzultantkou. Dolly má zřejmě hluboký zájem o kriminální psychologii a psychopatologii.“

Z jakéhosi důvodu jsem si vzpomněl na zarostlý obličej Chucka Begleyho, s očima neprůsvitnýma jako socha. „Když jste hovořili s Dolly, nezmínila se o jakémsi Begleym?“

„Begley?“ Pohlédli na sebe a pak na mne. „Kdo,“ zeptala se Laura Sutherlandová, „je Begley?“

„Snad její otec. Rozhodně měl něco společného s jejím odchodem od manžela. A mimochodem, jestli obviňuje manžela z nějakých orientálních zvráceností nebo něčeho jiného, nepřikládal bych tomu zrovna moc důležitosti. Je to slušný chlapec a váží si jí.“

„Nikdo vám váš názor nebere,“ řekla Laura Sutherlandová, jako by mi ho brala. „Nevyvozujte ovšem z něho unáhlené závěry. Dolly je citlivá mladá žena a něco se stalo, co jí hluboce otřáslo. Prokážete službu oběma, když je nedáte dohromady.“

„S tím mohu jenom souhlasit,“ prohlásil Bradshaw vážně.

„Potíž je, že jsem placen za to, abych je dal dohromady. Nechám si to ale projít hlavou a promluvím s Alexem.“

/VI/

Na parkovišti za správní budovou seděla profesorka Helena Haggertyová za volantem nového černého thunderbirdu. Zaparkovala ho otevřený vedle mého vozu; snad aby vynikl kontrast. Paprsky pozdního odpoledního slunce sklouzávaly po svazích kopců a třpytivě se jí odrážely od vlasů, očí a zubů. „Nazdárek podruhé.“

„Nazdárek podruhé,“ řekl jsem. „Čekáte na mě?“

„Jen když umíte chytat levačkou.“

„Jsem obojetník.“

„Na to vypadáte. Zrovna jste na mě nahrál faleš.“

„Ale jděte.“

„Vím, kdo jste.“ Popleskala noviny složené vedle ní na koženém sedadle. Bylo vidět titulek hlásající: „Paní Perrinová zproštěna viny.“ Helena Haggertyová dodala: „Podle mého to je úplná senzace. Zásluhu, že se z toho dostala, připisují noviny vám. Jenže není úplně jasné, jak jste toho docílil.“

„Jednoduše. Vypovídal jsem pouhou pravdu a porota mi, jak vidět, uvěřila. V době, kdy k té údajné krádeži tady v Pacific Pointu došlo, jsem měl paní Perrinovou pod přísným dohledem v Oaklandu.“

„Proč? Kvůli jiné krádeži?“

„To nemohu říct, nebylo by to fér.“

Heleně Haggertyové poklesly koutky úst v posměšně lítostivý úšklebek, který jejímu obličeji až příliš slušel. „Všechna zajímavá fakta jsou důvěrná. Jenže mě kdysi prověřili, že mohu znát úřední tajemství. Můj otec je totiž policista. Tak nastupte a povězte mi všechno o paní Perrinové.“

„To nemohu.“

„Nebo mám ještě lepší nápad,“ řekla s širokým nepřirozeným úsměvem. „Co kdybyste zajel na skleničku ke mně domů?“

„Bohužel mám nějakou práci.“

„Detektivní?“

„Dá se to tak nazvat.“

„No tak!“ K pozvání se jemným zavlněním přidalo i její tělo. „Člověk, co zná jen práci, je suchar. Přece nechcete být suchar a způsobit, že si budu připadat odmítnutá. Kromě toho bychom si měli o lecčems promluvit.“

„Případ Perrinová je ukončen. Mě už ani trochu nezajímá.“

„Měla jsem na mysli případ Dorothy Smithové. Proto jste sem přece přijel, ne?“

„Odkud to víte?“

„Šuškanda. Na universitách existuje ta nejdokonalejší šuškanda hned po trestnicích.“

„Jste obeznámená s trestnicemi?“

„Ne důvěrně. Ale nelhala jsem, když jsem vám řekla, že otec je policista.“ Obličejem se jí mihl zasmušile stísněný výraz. Překryla ho dalším úsměvem. „Máme leccos společného. Tak přece pojeďte.“

„Dobrá. Pojedu za vámi. Alespoň mě nebudete muset odvézt nazpátek.“

„Prima.“

Jela stejně rychle, jako jednala, s křečovitou nervozitou, a absolutně nedbala dopravních předpisů. Naštěstí nebyli v universitním městečku skoro žádní lidé ani auta. Budovy, krčící se pod horskými svahy a vrhající dlouhé stíny, se podobaly filmovým ateliérům, v nichž se na noc zastavila práce.

Helena Haggertyová bydlela na úbočí za Foothill Drive v domě z hliníku, skla a černě smaltované oceli. Nejbližší střecha čněla ze zakrslých dubů čtyři sta metrů níže po svahu. Když člověk stál v obýváku u hlavního krbu, viděl na jedné straně tyčit se modré hory a na druhé šedý oceán vytrácející se do daleka. Od pobřeží pronikala do vnitrozemí mlha.

„Líbí se vám mé malé dravčí hnízdo?“

„Moc.“

„Bohužel mi nepatří. Zatím ho mám pouze pronajaté, ale dělám si naděje. Posaďte se. Co chcete pít? Já si dám tonik.“

„To mi vyhovuje.“

Na lesknoucí se dlaždičkové podlaze nestál skoro žádný nábytek. Procházel jsem se po rozlehlém pokoji a u jedné ze skleněných stěn jsem se zastavil, abych vyhlédl ven. Na patiu ležel divoký holub se zlomeným, duhovými barvami hrajícím krčkem. Otisk roztažených křídel na zaprášeném skle prozrazoval, kde vletěl do stěny.

Usedl jsem do proutěného křesla, které zřejmě patřilo na patio. Helena Haggertyová přinesla sklenice a sama se posadila na plátěné lehátko, aby se jí slunce opět odráželo od vlasů a ozařovalo štíhlé snědé nohy.

„Vlastně tady zatím jenom tábořím,“ řekla. „Ani jsem si sem ještě nedala poslat nábytek; nevím totiž, jestli ho vůbec budu chtít mít kolem sebe. Třeba ho nechám ve skladišti a začnu nanovo a vykašlu se na minulost. Myslíte, že to je dobrý nápad, falešníku Lewe?“

„Říkejte mi, jak chcete, mně to nevadí. To bych tu vaši minulost musel znát.“

„Tudle! To nikdy nebudete.“ Chvilku na mne vážně hleděla a usrkávala ze sklenice. „Můžete mi klidně říkat Heleno.“

„Prosím, Heleno.“

„Říkáte to tak formálně. Nemám ráda formálnosti a vy taky ne. Proč bychom se měli k sobě tak chovat?“

„Například už proto, že bydlíte ve skleněném domě,“ pousmál jsem se. „Neřekl bych, že tu žijete dlouho.“

„Měsíc. Ani ne měsíc. Člověku to jenom připadá déle. Jste první skutečně zajímavý mužský, kterého jsem od svého příjezdu potkala.“

Na poklonu jsem nezareagoval.

„Kde jste žila předtím?“

„Semo tamo. Tamo semo. My vysokoškolská cháska jsme vlastně kočovníci. Mně to nevyhovuje. Ráda bych se usadila nastálo. Stárnu.“

„Vidět to není.“

„Jste galantní. Na ženu jsem stará, to jsem myslela. Muži nikdy nestárnou.“

Teď, když mě dostala tam, kde mě zřejmě chtěla mít, nešla sice už na věc tak zhurta, ale snažila se dál. Byl bych uvítal, kdyby toho nechala – líbila se mi totiž. Vyprázdnil jsem sklenku. Rychle a zručně jako barová číšnice mi přinesla druhý tonik. Nemohl jsem se zbavit nepříjemného pocitu, že tu oba sedíme jen proto, abychom jeden druhého využili.

Při druhém toniku mi dovolila, abych jí sklouzl pohledem za výstřih. Byla hlaďounká a snědá, až kam jsem viděl. Uvelebila se na lehátku a vystrčila bok tak, abych se mohl obdivovat jejím křivkám. Slunce, v posledním žlutém vzplanutí před západem, zalilo místnost.

„Mám zatáhnout záclony?“ zeptala se.

„Kvůli mně se neobtěžujte. Stejně brzy zapadne. Chtěla jste mi vyprávět o Dolly Kincaidové alias Dolly Smithové.“

„Opravdu?“

„Sama jste s tím vyrukovala. Pokud vím, jste její studijní konzultantkou.“

„A proto se o mě zajímáte, n’estce pas?“ podotkla výsměšně.

„Zajímal jsem se o vás ještě předtím, než jsem věděl o spojitosti mezi vámi a Dolly.“

„Skutečně?“

„Skutečně. Důkazem je, že jsem tady.“

„Jste tady, protože jsem vás sem vlákala kouzelnými slovy Dorothy Smithové. Co vlastně pohledává na téhle universitě?“ Vyznělo to, jako by snad na tu dívku žárlila.

„Tak nějak jsem doufal, že odpověď znáte vy.“

„Vy ji neznáte?“

„To, co tvrdí Dolly, si odporuje a má své kořeny zřejmě v romantických příbězích…“

„Neřekla bych,“ namítla Helena Haggertyová. „Jistě, Dolly je romantička – patří mezi ty romantické idealisty, kteří vždycky pokulhávají krok dva za svým podvědomím. Musím to vědět, sama jsem bývala taková. Ale domnívám se také, že ji něco tíží – strašně tíží.“

„Co vám napovídala?“

„Nic mi nenapovídala. Řekla mi jen hnusnou pravdu. Dostaneme se k tomu později, když budete hodný.“ Zavlnila se ve zmírajícím světle jako odaliska a znovu zkřížila štíhlé nohy. „Jste dost kurážný, pane Lewe?“

„Muži nehovoří o tom, jakou mají kuráž.“

„Mluvíte pořád jako učebnice,“ utrousila s nádechem uštěpačnosti. „Chci seriózní odpověď.“

„Můžete si mě kdykoli vyzkoušet.“

„To taky udělám. Mám zapotřebí – totiž potřebuju mužského.“

„Je to nabídka k sňatku či obchodní oferta nebo máte na mysli někoho jiného?“

„Myslím vás. Co řeknete tomu, když vám povím, že mě tenhle víkend někdo zabije?“

„Poradil bych vám, abyste na víkend odjela.“

Naklonila se ke mně. Ňadro jí téměř nepokleslo. „Ujmete se toho?“

„Jsem už zadán.“

„Jestli myslíte toho mladíčka Alexe Kincaida, tak vám můžu zaplatit líp než on. Nemluvě o vedlejších výhodách,“ neubránila se dodat.

„Universitní šuškanda pracuje přesčas. Nebo je snad zdrojem vašich informací Dolly?“

„Jedním z nich ano. Mohla bych vám o té dívce povědět věci, že by se vám zježily vlasy na hlavě.“

„Ven s tím. Odjakživa si přeju mít zježené vlasy.“

„Proč bych měla? Nenabízíte mi quid pro quo. Dokonce mě ani neberete vážně. Mimochodem, nejsem zvyklá, aby mi lidé takhle dávali košem.“

„Neberte to osobně. Jsem prostě flegmatik. Ostatně mě ani nepotřebujete. Silnice odsud vedou třemi směry – do Mexika, do pouště, do Los Angeles – a vy máte pěkný rychlý vůz.“

„Jsem příliš nervózní, abych mohla sama řídit, i kdybych jela sebeblíž.“

„Máte strach?“

Přikývla.

„Umíte to skrýt pod dobrou fasádu.“

„Dobrá fasáda je všechno, co mám.“

Obličej měla uzavřený a ztemnělý, snad proto, že sluneční světlo se již vytratilo z místnosti. Jen na vlasech jako by jí ještě zůstávalo několik paprsků. Na hory za úbočími jejího těla se snášel podvečer.

„Kdo vás chce zabít, Heleno?“

„Nevím přesně. Ale někdo mi vyhrožoval.“

„Jak?“

„Telefonicky. Ten hlas jsem nepoznala. Ani nemůžu říct, jestli to byl muž či žena nebo něco mezi.“ Zachvěla se.

„Proč by vám někdo vyhrožoval?“

„Sama nevím,“ řekla a vyhnula se mým očím.

„Učitelé dostávají čas od času výhružné telefonáty. Obvykle to není nic příliš vážného. Nestřetla jste se náhodou s nějakými místními cvoky?“

„Já tu vůbec žádné místní lidi neznám. Kromě lidí z university, pochopitelně.“

„Třeba máte v některé ze svých tříd nějakého psychoneurotika.“

Zavrtěla hlavou. „Nic takového to nebude. Tohle je vážná věc.“

„Jak to víte?“

„Vím, co vím.“

„Má to nějakou spojitost s Dolly Kincaidovou?“

„Možná. S určitostí to tvrdit nemůžu. Celá ta situace je moc komplikovaná.“

„Povězte mi o té komplikované situaci.“

„Má kořeny v dávné minulosti,“ řekla, „až kdesi v Bridgetonu.“

„V Bridgetonu?“

„Tam jsem se narodila a vyrostla. Tam se všechno událo. Utekla jsem, ale člověk nemůže utéct před krajinou svých snů. Mé noční můry se stále ještě odehrávají v ulicích Bridgetonu.

Ten hlas v telefonu, co mi vyhrožoval, že mě zabije, byl Bridgeton, který mě dostihl. Byl to hlas Bridgetonu, ozývající se z minulosti.“

V zajetí své živé noční můry ani nevnímala, co se kolem ní děje, ale v jejím líčení cosi skřípalo. Stále ještě jsem nevěděl, jestli ji mám brát vážně.

„Nenamlouváte si třeba něco jen proto, že na vás zapůsobilo, co se právě stalo?“

„Nic si nevymýšlím,“ řekla. „Bridgeton mě zabije. Vlastně to vím odjakživa.“

„Města nezabíjejí lidi.“

„Vy neznáte to pyšné město, kde jsem se narodila. V tomhle ohledu už dosáhlo pěkný rekord.“

„Kde leží?“

„Ve státě Illinois, jižně od Chicaga.“

„Říkáte, že tam se všechno událo. Co tím míníte?“

„Všechno významné – ostatně to skončilo dřív, než jsem si uvědomila, že to začalo. Ale už se o tom nechci víc šířit.“

„Pak ovšem vám nemůžu nijak pomoct.“

„Nevěřím, že máte vůbec v úmyslu mi pomoct. Vlastně se jenom pokoušíte ze mě ždímat informace.“

Měla pravdu. Nestál jsem o ni tak, jak si přála, aby o ni někdo stál. Nedůvěřoval jsem jí tak zcela. V jejím krásném těle jako by se střídaly dvě zcela odlišné osoby, jedna citlivá a upřímná, jedna tvrdá a vyhýbavá.

Vstala a přistoupila ke skleněné stěně, obrácené k horám. Zbarvily se do modrofialova, ve stržích a roklinách do temné noční modře. Celý večer, hory, obloha i město byly zality modří.

„Die blaue Stunde,“ prohodila víceméně sama k sobě. „Tuhle hodinu jsem zbožňovala. Teď mě z ní k smrti mrazí.“

Vstal jsem a postavil se za ni. „Vybičováváte zcela vědomě své emoce.“

„Vy toho tak o mně víte!“

„Vím, že jste inteligentní. Chovejte se podle toho. Jestli vás tenhle dům deprimuje, opusťte ho, anebo tu zůstaňte a udělejte preventivní opatření. Požádejte o policejní ochranu.“

„Rozdáváte velmi štědře skvělé rady, které vás nijak nezavazují. Včera, když jsem dostala po telefonu ten výhružný vzkaz, požádala jsem o ochranu. Šerif mi sem poslal jednoho chlápka. Ten mi řekl, že takové telefonáty nejsou nic neobvyklého a většinou pocházejí od mladistvých.“

„Mohl to být nějaký mladistvý?“

„Nevypadalo to tak. Ale šerifův zástupce řekl, že tihle mládenci občas mění hlasy. Prý si nemám dělat starosti.“

„Nedělejte si je tedy.“

„Nemůžu si pomoct. Bojím se, Lewe. Zůstanete se mnou?“

Obrátila se, opřela se mi o hruď a celým tělem se přitom ke mně vyzývavě přitiskla. Jediné, co jsem k ní opravdu cítil, byl soucit. Pokoušela se mě využít a k tomuto cíli používala sama sebe.

„Musím běžet,“ řekl jsem. „Hned zpočátku jsem vám řekl, že jsem už zadán. Ale stavím se tu zase.“

„Srdečné díky.“

Odtrhla se ode mne tak prudce, že narazila na skleněnou stěnu jako ten pták.

/VII/

Ujížděl jsem dolů po úbočí houstnoucím soumrakem k motelu Mariner’s Rest a v duchu jsem se různými tóny hlasu přesvědčoval, že jsem se zachoval správně. Potíž tkvěla jedině v tom, že ve výstupu, z něhož jsem právě odešel, se člověk správně zachovat nemohl – mohl se dopustit pouze hříchů vědomých či z opomenutí.

Vrátný se zlatem lemovanou námořnickou čapkou, který vypadal, jako by se jeho noha nikdy nedotkla ani mola, mi sdělil, že Alex Kincaid se ubytoval a hned nato někam odešel. Odejel jsem do Surf House na večeři. Fasáda velkého hotelu ozářená reflektory mi připomněla Farga a všechny ty zbytečné fotky, co jsem si u něho objednal.

Byl v temné komoře vedle své malé kanceláře. Když vyšel, měl nasazeny hranaté tmavé brýle proti světlu. Neviděl jsem mu do očí, ale ústa měl nasupená. Vzal se stolu velkou hnědou obálku a vrazil mi ji pod nos. „Myslel jsem, že na tyhle fotky pospícháte!“

„Taky jsem pospíchal. Něco jsme vyšťourali a našli jsme ji.“

„Takže je teďka nechcete, co? Moje žena pracovala v téhle sauně půlku odpoledne, aby vám je připravila.“

„Vezmu si je. Nebudu-li jich moct použít já, použije jich Kincaid. Kolik?“

„Pětadvacet dolarů i s daní. Přesně vzato je to 24,96 dolarů.“

Dal jsem mu dvě desetidolarovky a jednu pětidolarovku a ústa se mu na tři etapy obměkčila. „Dali se zase dohromady?“

„Ještě nevím.“

„Kde jste ji našli?“

„Studuje na zdejší universitě. A dělá řidičku jakési staré paní Bradshawové.“

„Té s rolls roycem?“

„Ano. Znáte ji?“

„To se nedá říct. V neděli chodívá obvykle se synem sem do jídelny na oběd. Je to svérázná ženská. Jednou jsem je vyfotil, aniž to věděli; myslil jsem, že si třeba objednají nějaké obrázky, a ona mi málem rozbila holí kameru. Měl jsem sto chutí té staré káče říct, že by k tomu stačil ten její ksicht.“

„Ale neřekl jste jí to?“

„Takový přepych si nemůžu dovolit.“ Rozpřáhl ruce potřísněné chemikáliemi. „Patří mezi místní honoraci a mohla by se mi postarat o padáka.“

„Má prý spoustu peněz.“

„Nejenom to. Její syn je velký machr v pedagogických kruzích. Přes ten harvardský flanc působí celkem příjemně. Byl to ostatně on, kdo ji uklidnil, když mi chtěla roztřískat leiku. Je to stejně podivné, když si člověk představí, že se takový dobře vypadající čtyřicátník stále ještě drží staré paní za sukně.“

„To se stává i v nejlepších rodinách.“

„Jo, zejména v těch nejlepších. Už jsem viděl hromadu takových chlapečků flákat se a čekat na peníze, a když je zdědili, bylo už pozdě. Bradshaw měl alespoň kuráž jít do světa a založit si vlastní kariéru.“ Fargo pohlédl na hodinky. „Když mluvíme o těch kariérách, mám už vlastně za sebou dvanáctihodinový pracovní den a čekají mě ještě dvě hodiny vyvolávání. Nashle.“

Vykročil jsem směrem k hotelové kavárně. Fargo se za mnou rozeběhl a dostihl mě ještě na chodbě. Jeho obličej s hranatými tmavými brýlemi vypadal nehybně jako obličej robota, s čímž směšně kontrastovaly pohyby jeho paží a nohou. „Málem jsem se vás zapomněl zeptat. Zjistil jste něco o tom Begleym?“

„Pěkně jsem si s ním popovídal. Moc mi toho nevyklopil. Žije s jednou ženskou na Shearwater Beachi.“

„Kdo je ta šťastná žena?“ zeptal se Fargo.

„Jmenuje se Madge Gerhardiová. Znáte ji?“

„Ne, ale mám tušení, kdo je on. Kdybych se na něj mohl ještě jednou podívat.“

„Tak tam teď zajeďme!“

„Nemůžu. Povím vám, kdo to podle mého pod všemi těmi chaluhami je, jestli mi slíbíte, že se mnou nebudete ohánět. Existují nahodilé podobnosti a žaloba pro urážku na cti je to poslední, co můžu potřebovat.“

„Slibuju, že se o vás nezmíním.“

„To bych prosil!“ Zhluboka se nadýchl jako potápěč, který se chystá sestoupit ke dnu. „Myslím, že je to jakýsi Thomas McGee, který zavraždil asi před deseti lety v Indian Springs manželku. Byl jsem v té době ještě nezkušený reportér a vyfotil jsem ho, ale noviny tu fotku nikdy nepoužily. Případům z Údolí smrti nikdy nedělají velkou publicitu.“

„Jste si jist, že tu manželku zavraždil?“

„Jo, byl to úplně jasný případ. Nemám čas na detaily, stejně si už na ně po tak dlouhé době vzpomínám jen docela mlhavě. Většina lidí od soudu byla přesvědčena, že měl být souzený pro vraždu, jenže Gil Stevens přesvědčil porotu, že její výrok má znít na zabití, a to vysvětluje, proč je tak rychle venku.“

Vzpomněl jsem si na to, co mi Begley povídal o deseti letech na druhém konci světa, na odvrácené straně Měsíce, a pomyslel jsem si, že mu těch deset let asi tak moc rychle neuteklo.

Na Shearwater Beachi panovala hustá mlha. Určitě byl zrovna příliv: slyšel jsem, jak se pod vilkami vzdouvá příboj a olizuje piloty. Chladný vzduch byl prosycen pachem jódu.

Dveře otevřela Mudge Gerhardiová a nejistě na mne pohlédla. Ani líčidlo nedokázalo zakrýt opuchlost očí.

„Vy jste ten detektiv, co?“

„Ano. Smím dál?“

„Pojďte dovnitř, jestli chcete. Stejně je to na nic. Odešel.“

To už jsem uhádl z jejího osiřelého vzezření. Následoval jsem ji zatuchlou předsíní do obývací místnosti s vysokým trámovým stropem. V koutech, plných pavučin a ztemnělých, jako by jimi dovnitř prosakovala mlha, se na koncích trámů pilně činili pavouci. Rákosový nábytek byl celý rozviklaný. Na stolcích a na podlaze stály porůznu sklenice a prázdné i poloprázdné láhve a podle nich se dalo soudit, že tu několik dní byla v běhu pijatika a že by mohla znovu propuknout, jestli si nedám pozor.

Cestou přes pokoj překotila žena prázdnou láhev a klesla na pohovku.

„Za to, že odešel, můžete vy,“ postěžovala si. „Začal pakovat věci hned po tom, co jste tu dnes odpoledne byl.“

Sedl jsem si proti ní na rákosovou židli. „Řekl Begley, kam půjde?“

„Mně teda ne. Řekl, ať na něho nečekám, že je po všem. Musel jste ho vůbec tak vystrašit? Chuck nikdy nikomu neublížil.“

„Ale vystrašit se dá moc snadno.“

„Chuck je citlivka. Už toho v životě moc prodělal, často mi řekl, že netouží po ničem jiném než po klidném koutě, kde by mohl psát o tom, co prožil. Píše o svých zkušenostech autobiografický román.“

„O svých zkušenostech v Nové Kaledonii?“

S překvapující otevřeností prohlásila: „Pochybuju, že Chuck v té Nové Kaledonii vůbec kdy byl. Tu historku o dolu na chrómovou rudu vyčetl ze starého čísla National Georgraphic Magazine. Pochybuju, že vůbec někdy odejel ze Spojených států.“

„Kde tedy byl?“

„V kriminále,“ řekla. „Vždyť to víte, jinak byste se mu nebyl pověsil na paty. Podle mého to je do nebe volající špinavá hanebnost, když už člověk splatil svůj dluh společnosti a dokázal, že se může napravit, a…“

Mluvil z ní Begley, tlumočila Begleyho rozhořčení, ale na další rozhořčení jí už nestačily síly anebo zapomněla konec věty. V matném úleku se rozhlédla po zpustošeném pokoji, jako by ji začalo jímat podezření, že Begleyho náprava není dokonalá.

„Řekl vám, kvůli čemu seděl, paní Gerhardiová?“

„Jen tak zběžně. Nedávno večer mi přečetl úryvek ze své knihy. Ten chlapík z knihy byl v kriminále a přemýšlí o minulosti a o tom, jak mu hodili na krk vraždu, kterou nespáchal. Zeptala jsem se ho, jestli to má být on. Nechtěl mi to říct a upadl zase do toho svého zatvrzelého a chmurného mlčení.“

Sama udělala totéž. Cítil jsem, jak se mi pod nohama chvěje podlaha. Moře se pod pilotami vzdouvalo jako rozjařené lhostejná zkázonosná síla. Žena se zeptala: „Seděl Chuck pro vraždu?“

„Dnes večer jsem se dozvěděl, že před deseti lety zavraždil manželku. Neověřoval jsem si to. Můžete si to ověřit vy?“

Zavrtěla hlavou. Obličej se jí možná vlastní vahou protáhl jako nedopečené těsto. „To je snad omyl.“

„Doufám. Taky jsem se dozvěděl, že jeho pravé jméno je Thomas McGee. Použil toho jména někdy?“

„Ne.“

„Je tu ovšem ještě jedna souvislost,“ přemýšlel jsem nahlas. „Ta dívka, co ji šel do Surf House navštívit, se před svatbou jmenovala stejně. Řekl, že se podobá jeho dceři. Podle mého to jeho dcera bude. Mluvil někdy o ní?“

„Nikdy.“

„Ani ji sem nikdy nezavedl?“

„Ne. Být jeho dcera, tak by ji sem nezavedl.“ Sáhla po prázdné láhvi, kterou předtím převrhla, postavila ji a sama se sesula na pohovku, jako by ji ta námaha psychicky vyčerpala.

„Jak dlouho tu s vámi Begley nebo McGee žil?“

„Vlastně jen pár týdnů. Měli jsme se brát. Člověku je smutno, když tu žije bez mužského.“

„To si umím představit.“

Ze sympatie v mém hlase načerpala trochu života. „Muži u mě prostě nevydrží. Snažím se jim zpříjemnit život, ale oni mě opouštějí. Neměla jsem odejít od svého prvního manžela.“ Očima zabloudila do dálek a dávné minulosti. „Zacházel se mnou jako s královnou, jenže já jsem byla mladá a hloupá. Nevěděla jsem nic chytřejšího než ho opustit.“

Naslouchali jsme vlnám pod domem.

„Myslíte, že Chuck odešel s tou dívkou, co o ní říkáte, že je jeho dcera?“

„Pochybuju,“ odpověděl jsem. „Čím odtud odjel, paní Gerhardiová? Autem?“

„Nedovolil, abych ho odvezla. Řekl, že půjde na roh a chytne autobus do Los Angeles. Na znamení vám tam zastaví. Šel s kufrem po silnici a zmizel mi z očí.“ Z hlasu jí zněly současně zármutek i úleva.

„Asi v kolik?“

„Okolo třetí.“

„Měl nějaké peníze?“

„Měl asi tak zrovna na jízdenku. Moc toho být nemohlo. Něco peněz jsem mu dávala, ale bral si ode mě jenom tolik, kolik potřeboval, a stejně to vždycky bylo jako půjčka. Kterou mi, jak řekl, splatí, až se ta jeho kniha o tom, co prožil, dostane na trh. Ale je mi jedno, jestli to nikdy nevrátí. Byl milý a bylo to tady s ním prima.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Chuck je prima mužský. Mně je jedno, co dělal dřív. Člověk se může změnit k lepšímu. Nikdy mi nic zlého neudělal.“ Podnikla další průlom do upřímnosti: „Zlá jsem na něho byla já. Příliš ráda piju. On se mnou pil jenom proto, aby se zachoval jako kamarád. Nechtěl mě nechávat pít samotnou.“ Zamrkala. Její oči měly barvu džinu. „Chcete skleničku?“

„Ne, díky. Musím už vyrazit.“ Vstal jsem a pohleděl na ni dolů. „Určitě vám neřekl, kam jede?“

„Vím jenom, že do Los Angeles. Slíbil mi, že napíše, ale nepočítám s tím. Je to za námi.“

„Kdyby vám napsal nebo zatelefonoval, dáte mi vědět?“

Přikývla. Dal jsem jí vizitku a řekl adresu hotelu. Když jsem vyšel, mlha se přesunula do vnitrozemí až k dálnici.

/VIII/

Cestou k domu Bradshawových jsem se znovu zastavil v motelu. Vrátný mi sdělil, že se Alex ještě nevrátil. Nepřekvapilo mě, že jsem našel červeného Porsche zaparkovaného při silnici pod Bradshawovým živým plotem.

Za stromy stoupal po obloze měsíc. S ním stoupaly i mé naděje a v duchu jsem si představoval Alexe, jak se smířil s manželkou, jak se oba k sobě tulí v domku a ulevují svým srdcím. Ale zvuk dívčího pláče tuhle nadějnou představu smazal. Byl úděsně pronikavý, téměř nelidský. Jeho křečovitý rytmus stoupal a klesal jako kvílení zraněné kočky.

Dveře domku byly mírně pootevřeny. Kolem nich se rozlévalo světlo, jako by je hluk uvnitř vytlačoval ven. Strčil jsem do dveří a otevřel je.

„Vypadněte odsud!“ osopil se na mne Alex.

Seděli na gauči v malinkatém obýváku. Sice ji objímal oběma pažemi, ale pohodou ten výjev neoplýval. Dolly se zřejmě bránila a pokoušela se mu vyprostit z objetí. Vypadalo to spíš jako scéna v psychiatrické léčebně, kde ošetřovatelé raději drží zuřící pacienty několik hodin, než aby je svázali do svěrací kazajky.

Halenku měla roztrženou, takže jedno ňadro bylo téměř obnažené. Trhla rozcuchanou hlavou a obrátila ji ke mně, že jsem jí viděl do obličeje. Byl šedivý a zmatený, a když na mne zaječela, nepohnul se v něm ani jediný rys. „Vypadněte!“

„Ba ne, raději tu zůstanu,“ prohlásil jsem oběma.

Zavřel jsem dveře a přešel přes pokoj. Rytmus Dollyina pláče skomíral. Nebyl to vlastně pláč. Oči měla suché a nehybné v šedivé tváři. Ukryla je na manželových prsou.

Ten měl obličej bílý jako křída.

„Co se stalo, Alexi?“

„Ani nevím. Čekal jsem na ni a před několika minutami dorazila domů. Nedokázal jsem z ní dostat jediné rozumné slovo. Něco ji strašně rozrušilo.“

„Je v šoku,“ řekl jsem v přesvědčení, že sám mu je také blízko. „Stala se jí nějaká nehoda?“

„Tak nějak.“

Hlas se mu vytratil v šepotu. Měl pohled obrácený do sebe, jako by tápal po síle, která by mu pomohla zvládnout tento nový problém.

„Je poraněná, Alexi?“

„Myslím, že není. Přiběhla po silnici a pak se pokusila znovu utéct. Podařilo se mi jí v tom zabránit. Rvala se jako divá.“

Dolly, jako by chtěla dokázat své zápasnické umění, vyprostila ruce a bušila Alexe do prsou. Na rukou měla krev. Zůstávaly mu po ní vpředu na košili rudé skvrny. „Pusť mě!“ naléhala. „Chci umřít. Zasluhuju si to.“

„Krvácí, Alexi?“

Zavrtěl hlavou. „Ta krev je někoho jiného. Jakási její přítelkyně přišla o život.“

„A za všechno můžu já,“ hlesla Dolly.

Alex ji uchopil za zápěstí a pevně ji sevřel. Viděl jsem, jak se mu do obličeje zahryzává mužnost. „Uklidni se, Dolly. Mluvíš nesmysly.“

„Opravdu? Ona tam leží ve vlastní krvi a zavinila jsem to já –“

„O kom mluví?“ zeptal jsem se Alexe.

„O nějaké Heleně. Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Zato já ano.

Dívka spustila tak rychle a nejasně slabým, monotónním hlasem, že jsem jí málem nerozuměl. Je prý netvor a stejný byl kdysi i její otec a stejně tak Helenin otec a obě je spojovalo pouto vraždy, takže byly pokrevní sestry a ona svou pokrevní sestru zradila a zahubila.

„Co jste udělala Heleně?“

„Měla jsem se jí vyhnout. Umírají, když se jim přiblížím.“

„To jsou bláznivé řeči,“ řekl Alex tiše. „Ty neublížíš ani mouše.“

„Co o mně vůbec víš?“.

„To, co vím, mi stačí. Miluju tě.“

„Tohle neříkej. Když to slyším, nejraději bych se zabila.“ Jak seděla vzpřímeně, v kruhu jeho paží, shlédla na své zkrvácené ruce a uronila další ze svých hrůzných suchých slz: „Jsem zločinec.“

Alex ke mně vzhlédl modročernýma očima: „Vyznáte se v tom?“

„Moc ne.“

„Nemůžete si přece vážně myslet, že tu Helenu zabila?“ Mluvili jsme před Dolly, jako by byla hluchá nebo pomatená, a ona nic nenamítala.

„Vždyť ani nevíme, jestli byl vůbec někdo zabit,“ řekl jsem. „Vaše žena trpí pocitem nějaké viny, jenže ten by třeba měl mít někdo jiný. Dnes večer jsem něco vyšťoural o jejím původu, anebo si to alespoň myslím.“ Posadil jsem se vedle nich na hnědý ošumělý gauč a zeptal se Dolly: „Jak se jmenuje váš otec?“

Zřejmě mě neslyšela.

„Thomas McGee?“

Prudce přikývla, jako by ji někdo zezadu praštil. „Je to prolhaný netvor. Udělal netvora i ze mě.“

„Jakým způsobem?“

Má otázka vyvolala další bezdechou větu. „Zastřelil ji,“ řekla s bradou na rameni, „a nechal ji ležet ve vlastní krvi, ale já jsem to pověděla tetě Alici a policii a soud se o něho postaral. A teď to udělal znovu.“

„Heleně?“

„Ano, a můžu za to já. Já jsem to zavinila.“ Zdálo se, že se přiznává ke své vině s přímo chorobným potěšením. Šedivý, strhaný výraz, pláč bez slzí, bezdeché chrlení slov a zámlky, to všechno byly příznaky výbušné emocionální krize. Cítil jsem, že pod bolestným dramatem jejího sebeobviňování se skrývá něco cenného a křehkého, něco, čemu hrozí nebezpečí trvalého zničení.

„Raději se jí už dál nebudeme na nic vyptávat,“ řekl jsem. „Stejně pochybuju, že v tomhle stavu dokáže rozeznat pravdu od lži.“

„Myslíte, že ne?“ ozvala se jízlivě. „Všechno, co si pamatuju, je pravda, a já si dovedu vzpomenout na všechno od samého začátku, na ty hádky a rány, a pak ji nakonec zastřelil, až zůstala ležet ve vlastní krvi…“

Přerušil jsem ji: „Přestaňte, Dolly, nebo obraťte desku. Potřebujete lékaře. Znáte tu ve městě nějakého?“

„Ne. Lékaře nepotřebuju. Zavolejte policii. Chci udělat přiznání.“

Zahrává si s námi i se svým rozumem, usoudil jsem, a přímo nad příkrým srázem reality provádí nebezpečné akrobatické kousky, riskujíc dlouhý, temný pád.

„Chcete se přiznat, že jste netvor,“ řekl jsem.

Nezabralo to. Odpověděla suše: „Jsem netvor.“

Nejhorší na tom bylo, že přímo před mýma očima nastala změna v její fyziognomii. Chaotické tlaky, které v ní působily, jí změnily tvar úst a brady. Zírala na mne tupě přes pramen vlasů. Stěží jsem v ní rozpoznával dívku, s níž jsem dnes mluvil na schodech knihovny.

Obrátil jsem se na Alexe. „Znáte tady ve městě nějaké lékaře?“

Zavrtěl hlavou. Krátké vlasy na hlavě se mu ježily, jako by fyzický kontakt s manželkou způsobil, že jimi probíhal elektrický proud. Neustále ji pevně svíral. „Mohl bych zatelefonovat tátovi do Long Beache.“

„To není špatný nápad, ale později.“

„A co ji odvézt do nemocnice?“

„Napřed jí ale musíme sehnat soukromého lékaře, aby ji ochránil.“

„Ochránil před čím?“

„Před policií nebo psychiatrickou klinikou. Nechci, aby odpovídala na jakékoli úřední otázky, dokud se nepřesvědčím, co se stalo Heleně.“

Dívka zafňukala. „Nechci na psychiatrickou kliniku. Kdysi jsem tady ve městě měla jednoho lékaře.“ Byla natolik příčetná, aby se bála, a bála se natolik, že nám vyšla vstříc.

„Jak se jmenuje?“

„Doktor Godwin. Doktor James Godwin. Je to psychiatr. Když jsem byla malá, chodívala jsem k němu do ordinace.“

„Máte tady ve vrátnici telefon?“

„Paní Bradshawová mě nechává telefonovat z domu.“

Nechal jsem je tam a šel příjezdovou cestou k hlavní budově. Teď už padala mlha i tady nahoře. Valila se dolů z hor, zakrývala měsíc a současně stoupala od moře.

Bílý velký dům byl tichý, ale v několika oknech svítilo světlo. Stiskl jsem tlačítko. Za bytelnými dveřmi se slabě rozezněly zvonky. Dveře otevřela velká snědá žena v bavlněných vzorovaných šatech. Přes zajizvené trudovité dolíčky nad lícními kostmi měla jakýsi obhroublý půvab. Než jsem stačil cokoli ‚ říct, prohlásila, že doktor Bradshaw je mimo dům a paní Bradshawová si jde právě lehnout.

„Potřebuji si jenom od vás zatelefonovat. Jsem přítel té mladé dámy z vrátnice.“

Pochybovačně si mě změřila. Zauvažoval jsem, jestli jsem snad nepochytil od Dolly ten její divoce nepříčetný výraz.

„Je to důležité,“ naléhal jsem. „Potřebuje doktora.“

„Je nemocná?“

„Dost.“

„Neměl jste ji teda nechat samotnou.“

„Není sama. Je s ní její manžel.“

„Vždyť není vdaná.“

„O tom se nebudeme bavit. Smím tedy zavolat lékaře?“

Zdráhavě couvla a zavedla mě kolem obloukovitého schodiště do pracovny se stěnami plnými knih, kde na psacím stole svítila lampa jako noční světlo. Ukázala mi na telefon vedle lampy a postavila se ke dveřím, jako by mě hlídala.

„Dopřála byste mi trochu soukromí, prosím? Můžete si mě prohledat, až odsud vyjdu.“

Odfrkla si a stáhla se z dohledu. Hodlal jsem zavolat také k Heleně, ale v telefonním seznamu nebylo její číslo. Číslo doktora Jamese Godwina tam naštěstí bylo. Vytočil jsem je. Hlas, který se po chvíli ozval, byl tak tichý a neutrální, že jsem nepoznal, zda je mužský či ženský.

„Mohu mluvit s doktorem Godwinem?“

„U telefonu.“ Znělo to, jako by ho vlastní identita už unavovala.

„Jmenuji se Lew Archer. Právě jsem mluvil s dívkou, která tvrdí, že bývala vaší pacientkou. Za svobodna se jmenovala Dolly nebo Dorothy McGeeová. Je na tom mizerně.“

„Dolly? Už jsem ji neviděl deset nebo jedenáct let. Co je s ní?“

„Lékař jste vy a asi bude lepší, když se na ni přijedete podívat. Má, mírně řečeno, hysterický záchvat, a pořád cosi nesouvisle vykládá o jakési vraždě.“

Zasténal. Druhým uchem jsem zaslechl, jak paní Bradshawová chraptivě volá shora: „Co se tam děje, Marie?“

„Říká, že ta mladá Dolly je nemocná.“

„Kdo to říká?“

„Nevím. Nějakej mužskej.“

„Proč jsi mi neřekla, že je nemocná?“

„Zrovna teď vám to povídám.“

Doktor Godwin se rozhovořil tichým, znaveným hlasem, který zněl jako přízračný šepot z minulosti: „Ani se nedivím, že to všechno zase vyplulo na povrch. Když byla ještě dítě, došlo v její rodině k násilné smrti a tohle násilí pochopitelně dopadlo i na ni. Byla právě v těsně předpubertálním období a už ve zranitelném stavu.“

Pokusil jsem se přerušit jeho lékařskou hantýrku: „Otec jí zabil matku, že ano?“

„Ano.“ Znělo to jako povzdech. „To ubohé dítě našlo mrtvolu. Pak ji přiměli, aby svědčila u soudu. Dovolujeme takové barbarské věci…“ Zarazil se a zeptal se zcela rozdílným tónem: „Odkud voláte?“

„Z domu Roye Bradshawa. Dolly je dole ve vrátnici se svým manželem. Je to na Foothill Drive…“

„Vím, kde to je. Dokonce jsem se právě vrátil s děkanem Bradshawem ze slavnostní večeře. Mám před sebou ještě jednu návštěvu a pak hned přijedu k vám.“

Zavěsil jsem a zůstal chvíli nehybně sedět v Bradshawově koženém otáčecím křesle. Stěny kolem s knihami naplněnými minulostí mě jakýmsi způsobem izolovaly od současného světa a jeho pohrom. Protivilo se mi vstát.

Paní Bradshawová čekala v hale. Maria zmizela. Stařena hlasitě oddychovala, jako by jí rozčilení zmáhalo srdce. Pevně tiskla cípy růžového županu k mírně se vzdouvajícím prsům.

„Co se stalo té dívce?“

„Povolily jí nervy.“

„Pohádala se s manželem? Je prchlivec, člověk se jí nemůže divit.“

„Její potíže mají trochu hlubší kořeny. Právě jsem zavolal doktora Godwina, toho psychiatra. Kdysi se u něho léčila.“

„Chcete snad říct, že ta dívka je…?“ A naběhlým kotníkem si zaťukala na žilkami protkaný spánek.

Na příjezdové cestě zastavil vůz, takže jsem jí už nemusel odpovědět. Hlavními dveřmi vešel Roy Bradshaw, mlhou zvlhlé a zvlněné vlasy se mu lepily na hlavu. Tvářil se spokojeně. Sotva nás však zahlédl stát spolu u paty schodiště, zachmuřil se.

„Zpozdil ses!“ vytkla mu paní Bradshawová. „Vyrazíš si na flám a mě tu necháš, abych si se vším poradila sama. Kde jsi vůbec byl?“

„Na banketu absolventů. Tos přece nemohla zapomenout! Víš, jak se takové večírky vlečou, a bohužel i já jsem přispěl svým dílem k všeobecné nudě.“ Vtom mu svitlo, že ve hře je něco vážnějšího než pouhá stařecká nedůtklivost. „Co se děje, máti?“

„Tenhle člověk tvrdí, že se ta dívenka z vrátnice pomátla. Proč jsi mi někoho takového vůbec poslal, pacientku z psychiatrie?“

„Já ti ji neposlal.“

„A kdo tedy?“

Pokoušel jsem se vpadnout do jejich pošetilé rozmluvy, ale ani jeden mě neslyšel. Byli zcela zaujati svým emocionálním ping-pongem, který zřejmě hráli od dob, kdy Roy Bradshaw byl chlapec.

„Buď Laura Sutherlandová nebo Helena Haggertyová,“ řekl. „Profesorka Haggertyová je její konzultantka, byla to tedy nejspíš ona.“

„Ať již to byl kdokoli, přeji si, abys jim přikázal, že příště musí být opatrnější. Jestli ti nezáleží na mém osobním bezpečí…“

„Na tvém bezpečí mi záleží. Hluboce mi na něm záleží.“ Hlas se mu třásl na pomezí zlosti a poslušnosti. „Neměl jsem sebemenší ponětí, že s tou dívkou něco není v pořádku.“

„Nejspíš ani nebylo,“ ozval jsem se. „Utrpěla šok. Právě jsem k ní zavolal lékaře. Doktora Godwina.“

Bradshaw se pomalu otočil ke mně. Obličej měl podivně měkký a bezvýrazný, jako obličej spícího chlapce.

„Doktora Godwina znám,“ řekl. „Jaký šok utrpěla?“

„To není jasné. Rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima.“

Paní Bradshawová oznámila chvějícím se hlasem: „To je můj dům, mladý muži.“

Sdělovala to mně, ale současně to připomínala Bradshawovi – švihla po něm ekonomickým karabáčem. Bradshaw ucítil jeho šleh. „Já tu žiji také. Mám povinnosti vůči tobě a snažím se jich zhostit, jak se sluší a patří. Mám však rovněž povinnosti vůči studentům.“

„Ty a tví drahocenní studenti!“ Z jiskrně černých očí jí šlehaly blesky. „Tak dobře. Tak si měj to své soukromí. Půjdu ven.“

Přitáhla si župan k obtloustlému tělu, jako by ji vyhazovali do sněhové vánice, a skutečně vykročila směrem k domovním dveřím. Bradshaw šel za ní. Nastalo tahání a cloumání a chlácholení a nakonec objetí na dobrou noc, od něhož jsem odvrátil oči. Potom se těžce vyšplhala vzhůru po schodech, podpírána Bradshawem.

„Nesmíte posuzovat máti příliš přísně,“ prohlásil, když se vrátil dolů. „Stárne a jen nesnadno se dokáže vyrovnávat s obtížemi. Ve skutečnosti je to šlechetná, dobrosrdečná duše, jak spolehlivě vím.“ Neodporoval jsem mu. Znal ji líp než já.

„Nuže, pane Archere, půjdeme do mé pracovny?“

„Uspoříme čas, promluvíme-li si při jízdě.“

„Při jízdě?“

„Chci, abyste mě zavezl k Heleně Haggertyové, pokud víte, kde to je. Nejsem si jist, jestli bych ve tmě ten dům našel.“

„Proboha proč? Přece neberete máti vážně? Mluvila prostě jen proto, aby se mohla poslouchat.“

„To vím. Jenže Dolly taky mluvila. Říká, že Helena Haggertyová je mrtvá. Jako důkaz má na rukou krev. Myslím, že bychom tam raději měli zajet a poohlédnout se, odkud ta krev pochází.“

Bradshaw polkl naprázdno. „Ano. Jistě. Není to odsud daleko. Lesní cestou to je vlastně jen několik minut pěšky. Ale v noci se tam autem dostaneme nejspíš rychleji.“

Šli jsme ven k jeho vozu. Požádal jsem ho, aby zastavil u vrátnice, a nahlédl jsem dovnitř. Dolly ležela na gauči s tváří obrácenou ke stěně. Alex ji přikryl dekou. Stál u gauče se svěšenýma rukama.

„Doktor Godwin je na cestě,“ oznámil jsem mu tiše. „Zdržte ho tady, dokud se nevrátím, ano?“

Přikývl, ale zřejmě mě sotva vnímal. Pohled měl stále ještě upřený do sebe a nahlížel do hloubek, o jakých se mu do dnešního večera ani ve snu nezdálo.

/ IX/

Bradshawovo malé auto bylo vybaveno bezpečnostními pásy a Bradshaw mě před odjezdem přiměl, abych se připnul. Cestou k Heleninu domu jsem mu o Dollyiných výlevech pověděl jen to, co z nich podle mého názoru měl vědět. Bylo znát, že je mu jí líto. Na můj návrh nechal vůz stát u poštovní schránky na začátku cesty vedoucí k Helenině domu. Když jsme vystoupili, dolehl k nám od moře výstražný signál – byl odliv.

O kousek níž na silnici byl zaparkován další vůz, tmavý kabriolet se zhasnutými reflektory; v mlhavém vzduchu jsem stěží mohl rozeznat, jak vypadá. Měl jsem si ho obhlédnout, ale hnala mě vlastní soukromá vina i přání zjistit, že Helena je přece jen naživu. Její dům trčel nahoře mezi stromy jako světlá, rozmazaná skvrna. Pustili jsme se vzhůru po úzké štěrkové příjezdové cestě. Nad hlavami nám přelétla sova, tichá jako putující cár mlhy. Zamířila kamsi do šedé temnoty, zavolala svého druha a dostalo se jí odpovědi. Oba neviditelní ptáci jako by se nám vysmívali vzdálenými, smutně varovnými hlasy.

Před sebou jsem zaslechl opakované zaskřípání. Přešlo v kroky blížící se po štěrku. Uchopil jsem Bradshawa za rukáv a zastavili jsme se. Nad námi se objevil muž. Měl na sobě svrchník a klobouk se sklopenou střechou. Do obličeje mu vidět nebylo.

„Hej!“

Neodpověděl mi. Byl zřejmě mladý a měl pro strach uděláno. Řítil se přímo na nás, vrazil do mne ramenem a Bradshawa odstrčil do křoví. Pokusil jsem se ho zadržet, ale hnal se příliš rychle, než aby se mi to podařilo.

Rozběhl jsem se za jeho prchajícími kroky k silnici a dorazil tam ještě včas, abych ho zahlédl, jak nasedá do tmavého auta. Než jsem k němu doběhl, zaburácel motor a rozsvítila se parkovací světla. Ještě než vyjel, postřehl jsem nevadskou poznávací značku a první čtyři čísla. Vrátil jsem se k Bradshawovu vozu a zapsal si je do notesu: FT 37.

Vydrápal jsem se podruhé příjezdovou cestou nahoru. Bradshaw už byl u domu. Seděl na prahu a bylo vidět, že mu je nanic. Z otevřených dveří se na něho linulo světlo a trhaně vrhalo na dlaždice jeho schýlený stín.

„Je opravdu mrtvá, pane Archere.“

Nahlédl jsem dovnitř. Helena ležela na boku za dveřmi. Z kulatého průstřelu na čele jí vytékala krev a slila se na dlaždičkách v kaluž. Na okrajích se už srážela, jako led na tmavé louži. Dotkl jsem se její smutné tváře. Už vychládala. Na mých hodinkách bylo devět hodin sedmnáct minut.

Mezi dveřmi a kaluží krve jsem našel zahnědlý otisk dlaně, na dotek ještě lepkavý. Byl asi tak velký jako Dollyina ruka. Mohla upadnout náhodou, ale hlavou mi bleskla myšlenka, že dělá, co může, jen aby byla postavena před soud pro vraždu. Což ovšem ještě nemuselo znamenat, že je nevinná.

Bradshaw se opíral o rám dveří, jako by se mu podlamovaly nohy. „Chudák Helena. To je strašné! Myslíte, že ten chlapík, co do nás vrazil…?“

„Řekl bych, že už je nejméně dvě hodiny po smrti. Mohl se ovšem vrátit pro revolver nebo aby smazal stopy. Choval se dost provinile.“

„To určitě.“

„Zmínila se Helena Haggertyová někdy o Nevadě?“

Zatvářil se překvapeně. „Myslím, že ne. Proč?“

„Auto, kterým náš kamarád zdrhnul, mělo nevadské číslo.“

„Ach tak! No, nejspíš budeme muset zavolat policii.“

„To musíme. Jinak by nám pořádně zavařili.“

„Zavoláte je sám? Dostal jsem z toho totiž menší šok.“

„Líp bude, jestli to uděláte vy, Bradshawe. Byla členkou vašeho profesorského sboru a můžete tak udržet ten skandál co nejlíp pod pokličkou.“

„Skandál? Na to jsem vlastně ani nepomyslel.“

S očividnou hrůzou prošel kolem ní k telefonu na druhém konci pokoje. Rychle jsem prohlédl ostatní místnosti. Jedna ložnice byla úplně nezařízená, až na kuchyňskou židli a obyčejný stůl, jehož používala jako psacího. Ležel na něm stoh testů s časováním francouzských nepravidelných sloves. Kolem něho byly hromádky knih – francouzské a německé slovníky, mluvnice a sbírky básní a prózy. Otevřel jsem jednu a na vakátu bylo fialové razítko: Profesorka Helena Haggertyová, Maple Park College, Maple Park, Illinois.

Druhá ložnice se vyznačovala poněkud honosnou elegancí – byl v ní nový francouzský selský nábytek, na lesklé dlaždičkové podlaze koberce z ovčí vlny a na obrovských oknech těžké, ručně tkané závěsy. Ve skříni visela řada šatů a sukní nejlepších značek a pod nimi byla řada k nim se hodících nových střevíčků. Prádelník byl nacpán svetry a osobním prádlem, ale nic skutečně osobního v něm nebylo. Žádné dopisy, žádné fotografie.

V koupelně byl koberec ode zdi ke zdi a do podlahy zapuštěná trojúhelníková vana. Lékárnička byla dobře zásobena kosmetickými prostředky, líčidly a prášky na spaní. Ty jí předepsal jakýsi dr. Otto Schrenk a vydal Thompsonův dragstór v Bridgetonu, stát Illinois, dne 17. června letošního roku.

Vysypal jsem na podlahu odpadový koš. Pod zmačkanými chuchvalci použité vaty jsem našel leteckou obálku, podanou před týdnem v Bridgetonu a adresovanou paní Heleně Haggertyové. List uvnitř byl podepsán „Matka“ a neuváděl zpáteční adresu.

Drahá Heleno,

bylo to od Tebe milé, žes mi poslala lístek ze slunné Kalifornie, kterou mám z celé Unie nejraději, i když jsem tam byla naposledy před kdovíkolika lety. Tvůj otec mi pořád slibuje, že si tam o dovolené vyjedeme, ale vždycky se něco stane, kvůli čemu se to musí odložit. Jeho krevní tlak se ale už zlepšil a chválabohu za to. Jsem ráda, že se Ti daří dobře. Mrzí mě, že sis to s tím rozvodem nerozmyslela, ale nejspíš se s tím nedalo nic dělat. Škoda že Ty a Bert jste nedokázali zůstat spolu. Svým způsobem to je hodný člověk. Inu, z dálky vypadá všechno krásně.

Tvůj otec se pochopitelně na Tebe pořád zlobí. Nesmím ani vyslovit Tvé jméno. Do dneška Ti vlastně ještě neodpustil, žes odešla z domova, a ani to myslím neodpustil sám sobě; vždyť ke každé hádce je zapotřebí dvou. Ale jsi přece jenom jeho dcera a neměla jsi s ním mluvit tak, jak jsi mluvila. Nechci Ti nic vyčítat, jenom doufám, že vy dva se usmíříte, ještě než zemře. Víš, že není nejmladší, a já taky ne, Heleno. Jsi chytré děvče, máš dobré vzdělání, a kdybys chtěla, mohla bys mu napsat; až by si Tvůj dopis přečetl, mohl by mít na „věci“ jiný názor. Jsi koneckonců jediná dcera a nikdy jsi neodvolala svůj výrok, že je úplatný esesák. Policista nemůže takové slovo strávit, ať mu ho řekne kdokoli, a ještě teď po více než dvaceti letech mu leží v žaludku. Prosím, napiš.

Dal jsem dopis zpátky do koše na odpadky spolu s ostatními vyhozenými papíry. Pak jsem si umyl ruce a vrátil se do obýváku. Bradshaw seděl v proutěném křesle, škrobeně formální, i když byl sám. Možná že to bylo dokonce jeho první setkání se smrtí. Mé zdaleka ne, ovšem tato smrt se mě dotkla zvlášť těžce. Mohl jsem jí zabránit.

Venku mlha houstla. Tiskla se ke skleněné stěně domu a vyvolávala ve mně přízračný pocit, že se svět vytratil a já s Bradshawem se vznášíme ve vesmíru jako nedobrovolní astronauti uzavření v kosmickém korábu s mrtvou ženou.

„Co jste řekl policii?“

„Mluvil jsem s šerifem osobně. Za chvíli tu bude. Sdělil jsem mu jen to nejnutnější. Nevěděl jsem, jestli mu mám říct něco o paní Kincaidové, nebo nemám.“

„Budeme muset vysvětlit, jak se stalo, že jsme mrtvolu našli. Nemusíte ovšem opakovat nic z toho, co paní Kincaidová řekla. Víte o tom přece jenom z druhé ruky.“

„Opravdu ji tady z tohohle podezíráte?“

„Ještě jsem si neudělal názor. Uvidíme, co nám doktor Godwin poví o jejím psychickém stavu. Doufám, že Godwin je machr.“

„Je nejlepší psychiatr v městě. Náhodou jsme se dnes večer setkali. Seděl se mnou na banketu absolventů za předsednickým stolem, dokud ho neodvolali.“

„Zmínil se mi, že vás viděl u večeře.“

„Ano, Jim Godwin a já jsme staří přátelé.“ Ta myšlenka jako by ho zahřála.

Rozhlédl jsem se, na co bych si mohl sednout, ale bylo tu pouze Helenino plátěné lehátko. Dřepl jsem si na paty. Kromě jiného mě v domě mátl nesoulad mezi marnotratným vydáváním peněz a naprostou chudobou, jako by se na jeho zařizování podílely dvě různé ženy. Princezna a chuďaska.

Upozornil jsem na to Bradshawa. Přikývl. „Mě to taky zarazilo, když jsem tu minule večer byl. Zřejmě utrácela peníze za zbytečnosti.“

„Odkud měla ty peníze?“

„Naznačila mi, že má soukromé příjmy. Tak, jak se šatila, se rozhodně nemohla šatit z docentského platu.“

„Znal jste ji dobře?“

„Ani ne. Doprovázel jsem ji při nějakých oficiálních universitních záležitostech a na zahajovací koncert podzimní sezóny. Objevili jsme společnou vášeň pro Hindemitha.“ Sepnul špičky prstů. „Je – byla to velmi pohledná žena. Ale nijak jsme si nebyli blízcí, v žádném ohledu. Nedělala nic pro to, aby se s ní lidé důvěrněji sblížili.“

Povytáhl jsem obočí. Bradshaw slabě zčervenal.

„Nemyslím sexuálně, proboha! Nebyla vůbec můj typ. Chtěl jsem tím říct, že o sobě téměř nic nenapovídala.“

„Kde se u vás vzala?“

„Přišla z nějaké malé středozápadní university, myslím že z Maple Parku. Nastoupila k nám v době, kdy už tam neměla úvazek a žila tady. Pro nás to bylo východisko z nouze, vyvolané koronární okluzí doktora Farranda. Naštěstí byla Helena volná. Vůbec nevím, co si teď, uprostřed semestru, naše katedra moderních jazyků počne.“

Z hlasu mu zněla slabá výčitka nad záškoláctvím mrtvé ženy. Bylo sice přirozené, že myslel na fakultu a její problémy, ale mně to vadilo. S úmyslným záměrem rýpnout do něho jsem řekl:

„Vás a vaši školu čekají nejspíš horší problémy, než jak za ni najít náhradu.“

„Jak to myslíte?“

„Nebyla to žádná obyčejná kantorka. Dnes odpoledne jsem s ní strávil asi hodinku. Mimo jiné mi sdělila, že jí někdo vyhrožoval zabitím.“

„To je strašné,“ řekl, jako by hrozba vraždou byla poněkud horší než fakt sám. „Kdo vůbec…?“

„Neměla ponětí, a nemám je ani já. Myslel jsem, že byste třeba o tom mohl něco vědět vy. Měla tady na universitě nějaké nepřátele?“

„O nikom takovém opravdu nevím. Pochopte, Helenu jsem nijak zvlášť dobře neznal.“

„Já jsem ji poznal dost dobře, jenže ve spěchu. Vyrozuměl jsem, že měla za sebou dost zkušeností, a všechny je nesesbírala v seminářích a na fakultních čajích. Ověřili jste si, co dělala předtím, než jste ji zaměstnali?“

„Jen zběžně. Byla pro nás východiskem z nouze, jak jsem řekl, a v žádném případě neležela odpovědnost na mně. Doporučení, která měla, vyvolala u vedoucího katedry doktora Geismana velmi dobrý dojem, a tak ji přijal.“

Jak vidět, Bradshaw se elegantně vyzouval z jakékoli odpovědnosti. Zapsal jsem si do notesu Geismanovo jméno.

„Měla by se prošetřit její minulost,“ řekl jsem. „Zřejmě byla vdaná a nedávno se rozvedla. Také bych se chtěl dozvědět víc o jejích stycích s Dolly. Jak to vypadá, byly důvěrné přítelkyně.“

„Snad tím nenaznačujete nějaký lesbický vztah? To už tady jednou…“ Rozhodl se raději větu nedokončit.

„Nenaznačuju nic. Jenom sbírám informace. Jak k tomu došlo, že se profesorka Haggertyová stala Dollyinou konzultantkou?“

„Obvyklým způsobem, předpokládám.“

„A jak se obvykle získá konzultant?“

„To je různé. Paní Kincaidová je z vyššího ročníku a takovým obvykle dovolujeme, aby si vybírali konzultanty sami. Ovšem za předpokladu, že dotyčný konzultant má přednášky v jeho či jejím učebním programu.“

„Takže si Dolly asi sama vybrala profesorku Haggertyovou a sama dala podnět k jejich přátelství?“

„Měla k tomu všechny možnosti. Mohla to ovšem být i čirá náhoda.“

Obrátili jsme se, jako by každý z nás přijal signál na společné vlnové délce, a pohlédli na tělo Heleny Haggertyové. Vypadalo tam na druhé straně místnosti drobné a opuštěné. Letěli jsme s ním zamlženým prostorem už drahnou chvíli. Pohlédl jsem na hodinky. Bylo teprve půl desáté a jedna minuta; od našeho příjezdu uplynulo čtrnáct minut. Čas jako by se zpomalil a rozštěpil v nesčíslné úseky jako Zénónův prostor či hodiny při marihuaně.

Bradshaw odpoutal se zjevným vypětím pohled od mrtvé. Chvíle, kdy s ní byl spjat, ho připravila o zbytek chlapeckého vzezření. Naklonil se ke mně a kolem očí i úst se mu vytvořily hluboké vrásky plné údivu.

„Co vám to vlastně paní Kincaidová řekla? Přece nechcete říct, že se k téhle – téhle vraždě vlastně přiznala?“

„Policajt nebo prokurátor by to asi tak vzal. Naštěstí při tom žádný z nich nebyl. Už jsem slyšel spoustu přiznání, pravých i falešných. To její bylo podle mého názoru falešné.“

„A co ta krev?“

„Třeba uklouzla a upadla do ní.“

„Podle vás bychom se tedy neměli o tom šerifovi vůbec zmínit?“

„Pokud to pro vás bude únosné.“

Na obličeji mu bylo vidět, že to nepokládá za únosné, ale po chvilce váhání řekl: „Pomlčíme o tom, alespoň prozatím. Koneckonců byla naší studentkou, i když jen krátce.“

Bradshaw si ani neuvědomil, že použil minulého času, zato já ano, a sklíčilo mě to. Soudím, že se nám oběma ulevilo, když jsme zaslechli šerifův vůz šplhat vzhůru do kopce. Provázela ho pojízdná laboratoř. Během několika minut opanovali místnost daktyloskop, zastupující koroner a fotograf a změnili její charakter. Stala se neosobní a ponurou jako každá jiná místnost, v níž byla spáchána vražda. Tím, jak tihle uniformovaní muži zevšednili tak trochu přepjaté prostředí Helenina domova a ji samu změnili v laboratorní materiál a soudní důkazy, provedli vlastně tu vraždu podruhé a s konečnou platností. Když kout oslnily fotoblesky, cukaly mi nervy, jako by byly obnažené.

Šerif Herman Crane byl rozložitý chlapík v hnědém gabardénovém obleku. Jediným náznakem uniformy byl klobouk s poněkud širší střechou a pleteným koženým řemínkem. Jeho hlas měl úřední říz a jeho vystupování se vyznačovalo těžkopádnou nenuceností, typickou pro politiky a pohybující se na rozhraní mezi vyhrůžkami a lichotkami. K Bradshawovi se choval s hlučnou uctivostí, jako by byl jemnou květinkou dosud neurčené ceny, ale značného významu.

Ke mně se choval tak, jak se ke mně policajti chovají vždycky, totiž s profesionální podezíravostí. Předhazují mi vážný přestupek – že myslím po svém. Podařilo se mi přimět šerifa Cranea, aby vyslal za kabrioletem s nevadskou poznávací značkou hlídkový vůz. Šerif si postěžoval, že jeho úřad má značný nedostatek lidí, a vyslovil názor, že v tomhle stadiu nepokládá postavení zátarasů za nutné. Rozhodl jsem se tedy v tomhle stadiu, že s ním nebudu plně spolupracovat.

Šerif a já jsme si sedli na lehátko a proutěné křeslo a promluvili jsme si. Jeden z šerifových zástupců, který znal těsnopis, si dělal poznámky. Řekl jsem mu, že Dolly Kincaidová, manželka mého klienta, objevila mrtvolu své konzultantky profesorky Heleny Haggertyové a o svém objevu mě informovala. Měla z toho vážný šok a je teď pod lékařským dohledem.

Než se na mne šerif mohl obrátit s dalšími dotazy, vylíčil jsem mu doslovně – anebo alespoň co nejdoslovněji jsem mohl – svůj rozhovor s Helenou o tom, že jí bylo vyhrožováno smrtí. Poznamenal jsem, že to oznámila jeho úřadu, a on to zřejmě pokládal za kritiku.

„Máme málo lidí, jak jsem už řekl. Zkušený lidi tu neudržím. Los Angeles mi je odláká; naslibuje jim vyšší platy a k tomu ještě hory doly.“ Věděl, že jsem z Los Angeles, a dával tím najevo, že vinu za to nějakým způsobem nesu i já. „Kdybych měl dát hlídat každej dům, kam zavolá nějakej cvok, nezůstal by mi v úřadě nikdo, kdo by pracoval.“

„To chápu.“

„To jsem rád. Ale něco nechápu – jak vůbec došlo k vaší rozmluvě se zesnulou?“

„Profesorka Haggertyová se na mě obrátila a požádala mě, abych s ní zajel sem nahoru.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Nevšiml jsem si. Bylo to krátce po západu slunce. Zůstal jsem tu asi hodinu.“

„O co jí šlo?“

„Chtěla, abych tu zůstal a chránil ji. Mrzí mě, že jsem to neudělal.“ Už jen to, že jsem měl příležitost tohle říct, mi poskytlo úlevu.

„Znamená to snad, že si vás chtěla najmout jako osobní stráž?“

„Ano. O to jí šlo.“ Nemělo smysl vylíčit mu složitou výměnu myšlenek, ke které došlo mezi mnou a Helenou a která vyzněla naprázdno.

„Jak věděla, že máte takovýhle řemeslo?“

„Takové přece nemám! Věděla ale, že jsem soukromý detektiv. Četla mé jméno v novinách.“

„No jo,“ řekl. „Dnes ráno jste svědčil v případě paní Perrinový. Asi bych vám měl gratulovat, vždyť Perrinová se z toho dostala.“

„Nechte na hlavě.“

„Taky že nechám. Ta Perrinová byla jasně vinná a víte to vy a vím to já.“

„Porota měla jiný názor,“ nadhodil jsem mírně.

„Poroty se dají obalamutit a svědkové koupit. Najednou jste nějak moc činnej ve zdejších zločineckejch kruzích, pane Archere.“ Jeho slova obsahovala skrytou vyhrůžku. Prudce mávl těžkou, lhostejnou rukou směrem k mrtvé. „Tahle žena tady, tahle profesorka Haggertyová, nebyla tedy určitě vaše přítelkyně?“

„Do jisté míry jsme se spřátelili.“

„Za hodinu?“

„K něčemu takovému může dojít i za hodinu. Ostatně jsme dnes už jednou spolu na fakultě mluvili.“

„A co přede dneškem? Nikdy jindy předtím jste spolu nemluvili?“

„Ne. Seznámili jsme se až dnes.“

Bradshaw, který se kolem nás ometal s nejrůznějšími úzkostnými výrazy, se ozval: „Mohu se vám zaručit, šerife, že to je pravda, jestli vám to uspoří čas.“

Šerif Crane mu poděkoval a obrátil se zpátky ke mně. „Takže mezi vámi dvěma šlo o čistě obchodní záležitost?“

„Bylo by šlo, kdybych o ni měl zájem.“ Neříkal jsem mu přesnou pravdu, ale jinak se to Craneovi říct nedalo, aby to neznělo hloupě.

„Neměl jste zájem. Proč?“

„Mám jinou práci.“

„Jakou jinou práci?“

„Panu Kincaidovi utekla manželka. Najal si mě, abych ji našel.“

„Dnes ráno jsem o tom něco zaslechl. Zjistil jste, proč od něho utekla?“

„Ne. Měl jsem za úkol ji najít. Našel jsem ji.“

„Kde?“

Pohlédl jsem na Bradshawa. Váhavě přikývl. Řekl jsem: „Studuje tady na universitě.“

„A teď je, říkáte, pod lékařským dohledem. U kterýho doktora?“

„U doktora Godwina.“

„Toho psychiatra, co?“ Šerif narovnal silné nohy a důvěrně se ke mně naklonil: „K čemu potřebujete psychiatra? Přeskočilo jí?“

„Měla hysterický záchvat. Proto jsme zavolali psychiatra.“

„Kde je teď?“

Pohlédl jsem znovu na Bradshawa. Řekl: „V mém domě. Dělá matce řidičku.“

Šerif se široce rozmáchl a vstal. „Tak si tam teda zajedeme a promluvíme si s ní.“

„To bohužel nepůjde,“ namítl Bradshaw.

„Kdo to tvrdí?“

„Já, a lékař bude určitě se mnou souhlasit.“

„Bodejť, Godwin vždycky řekne to, za co dostane od pacientů zaplaceno. Už jednou jsme na sebe narazili.“

„To vím.“ Bradshaw zbledl, ale hlas pevně ovládl. „Nemáte akademické vzdělání, šerife, a dost pochybuji, že chápete etické zásady doktora Godwina.“

Urážka vehnala šerifovi krev do tváře. Nevěděl, co na to říct. Bradshaw pokračoval:

„Velmi vážně pochybuji, že by paní Kincaidová mohla nebo měla být v současné době podrobena výslechu. Jaký by to mělo význam? Kdyby měla co skrývat, jistě by nebyla se svou hrůznou zprávou běžela k nejbližšímu detektivovi! Nechceme přece tu dívku krutě a zbytečně trestat jen proto, že dostála své občanské povinnosti.“

„Co myslíte tím krutě a zbytečně trestat? Copak ji snad budeme při výslechu mučit?“

„Pevně doufám, že nemáte v úmyslu dnes večer to dítě obtěžovat. Právě to bych pokládal za krutý a zbytečný trest, šerife, a věřím, že s mým názorem se ztotožní i veřejné mínění v našem okrese.“

Crane otevřel ústa, aby se ohradil, ale pravděpodobně si uvědomil, jak beznadějné by bylo pokoušet se Bradshawa umluvit, a raději je zase zavřel. Vyšli jsme s Bradshawem z domu sami. Když jsme byli mimo doslech, řekl jsem:

„Tedy šerifa jste setřel jaksepatří.“

„Tohohle vychloubačného náfuku nesnáším odjakživa. Naštěstí se mu člověk může dostat na kobylku. Při posledních volbách jen taktak získal většinu. Hodně lidí v tomhle okrese včetně doktora Godwina, mě nevyjímaje, by si přálo, aby ruka spravedlnosti byla u nás osvícenější a pádnější. A možná že toho ještě dosáhneme.“

Dole ve vrátnici nedošlo k žádné viditelné změně. Dolly dosud ležela na gauči s obličejem obráceným ke zdi. Zarazili jsme se s Bradshawem ve dveřích. Alex nám vyšel se sklopenou hlavou vstříc.

„Doktor Godwin odešel telefonovat nahoru do domu. Myslí si, že by měla nějakou dobu zůstat na soukromé klinice.“

Dolly promluvila hluchým hlasem: „Slyším, co říkáš. Zrovna tak dobře to můžeš říct nahlas. Chceš se mě zbavit.“

„Klid, miláčku.“ Bylo to statečné slovo.

Dívka opět zmlkla. Ani se nepohnula. Alex nás vytáhl ven, ale dveře nechal otevřené, aby na ni viděl. Tlumeným hlasem řekl:

„Doktor Godwin nechce riskovat sebevraždu.“

„To je to opravdu tak zlé?“ podivil jsem se.

„Nemyslím. Vlastně si to nemyslí ani doktor Godwin. Říká, že jde pouze o rozumné bezpečnostní opatření. Pověděl jsem mu, že ji můžu hlídat, ale podle jeho názoru bych to já dělat neměl.“

„Opravdu neměl,“ souhlasil Bradshaw. „Nesmíte si toho brát tolik. Je tu ještě zítřek.“

„Jo. Zítřek!“ Alex kopl do rezavé škrabky na boty, připevněné vedle prahu. „Asi bych měl zatelefonovat tátovi. Zítra je sobota. Mohl by sem přijet.“

Směrem od hlavní budovy se blížily kroky. Z mlhy se vynořil statný muž v koženém plášti a lysá lebka mu zazářila ve světle linoucím se z chodby.

„Nazdar, Royi. Tvůj proslov, tedy to, co jsem z něj stačil slyšet, se mi líbil. Ještě z nás uděláš Atény Západu. Bohužel mě uprostřed tvého projevu dala odvolat jedna pacientka. Chtěla vědět, jestli jí neuškodí, když se půjde bez doprovodu podívat na nějaký film od Tennessee Williamse. Ve skutečnosti ovšem chtěla, abych šel s ní a chránil ji před hříšnými myšlenkami.“ Obrátil se ke mně. „Pan Archer? Já jsem doktor Godwin.“

Potřásli jsme si rukama. Dlouze se mi zahleděl do obličeje, jako by hodlal namalovat zpaměti můj portrét. Měl masitou, výraznou tvář s očima, které přecházely z jasu do temna jako pohasínající lampy. Vyzařovala z něj autorita, ale pečlivě se střežil, aby ji uplatňoval.

„Jsem rád, že jste mě zavolal. Slečna McGeeová – paní Kincaidová potřebovala něco na uklidnění.“ Pohlédl do otevřených dveří. „Doufám, že se teď cítí líp.“

„Je mnohem klidnější,“ řekl Alex. „Myslíte, že by se jí nic nestalo, kdyby tady se mnou zůstala?“

Godwin se zatvářil soucitně. Měl velmi tvárná ústa, jako herec. „Nebylo by to rozumné, pane Kincaide. Už jsem jí objednal lůžko na soukromé klinice, kam umisťují své pacienty. Nechcete si přece zahrávat s jejím životem.“

„Ale proč by se měla pokoušet o sebevraždu?“

„Moc ji toho tíží, chuděru. A na vyhrůžky sebevraždou, ba dokonce i na sebemenší náznaky musí člověk vždycky dávat pozor.“

„Zjistil jste, co ji vlastně tíží?“ zeptal se Bradshaw.

„Moc mluvit nechtěla. Je velice unavená. To může počkat do zítřka.“

„Doufám,“ řekl Bradshaw. „Šerif ji chce vyslechnout kvůli zastřelení Heleny Haggertyové. Dělal jsem, co bylo v mých silách, abych mu v tom zabránil.“

Godwinův tvárný obličej zvážněl. „Opravdu tedy došlo k vraždě? K další vraždě?“

„Jedna z našich nových profesorek, Helena Haggertyová, byla dnes večer zastřelena ve svém domě. Paní Kincaidová zřejmě náhodou našla její mrtvolu.“

„Ta dívka má strašnou smůlu.“ Godwin vzhlédl k nízko visícím mrakům. „Někdy mi připadá, jako by se bohové obraceli k některým lidem zády.“

Požádal jsem ho, aby mi vysvětlil, co tím míní. Zavrtěl hlavou. „Jsem přespříliš unaven, než abych vám dokázal vyprávět krvavou ságu rodiny McGeeů. A bohudík se mi už toho hodně vytratilo z paměti. Proč si nezajdete do soudní budovy a nepozeptáte se lidí tam?“

„To by za daných okolností nebylo právě vhodné.“

„Nebylo, a pročpak? Vidíte přece, jak jsem unaven. Než pacientku bezpečně uložím na noc, budu mít akorát tak sílu dopravit se domů a do postele.“

„Stejně si budeme muset promluvit, doktore.“

„O čem?“

Nechtěl jsem to říct před Alexem, ale řekl jsem to, s pohledem upřeným na něho: „O možnosti, že spáchala tuto druhou vraždu, nebo řekněme o možnosti, že z ní bude obviněna. Připadá mi, že si to přeje.“

Alex vystoupil na její obranu: „Na nějakou dobu nevěděla, co mluví. Přece nemůžete operovat s tím, co řekla…“

Godwin mu položil ruku na rameno. „Klid, pane Kincaide. Teď stejně nic nevyřešíme. Všichni se potřebujeme pořádně vyspat – zejména vaše žena. Pojeďte prosím se mnou na kliniku; bude možná třeba, abyste mi s ní cestou pomohl. A vy,“ řekl ke mně, „můžete jet za námi v autě a odvézt ho zpátky. Stejně asi chce vědět, kde ta klinika je, protože se tam zítra ráno v osm sejdeme. Do té doby budu už mít příležitost s paní Kincaidovou promluvit. Jasné?“

„Zítra ráno v osm.“

Godwin se obrátil k Bradshawovi. „Royi, být tebou, půjdu se podívat, jak se daří paní Bradshawové. Dal jsem jí prášek na uklidnění, ale je rozrušená. Myslí si, že je obklopena maniakálními vrahy, anebo to alespoň předstírá. Ty jí to dokážeš vymluvit líp než já.“

Godwin byl zřejmě člověk moudrý a prozíravý. Rozhodně se jeho autorita uplatňovala sama od sebe. Všichni tři jsme udělali, co řekl.

Stejně tak Dolly. Podpírána jím a Alexem vyšla k vozu. Nebránila se a ani nehlesla, ale kráčela, jako by ji vedli do popravčí komory.

/X/

Hodinu nato jsem seděl ve svém pokoji v motelu na jedné z manželských postelí. Teď už se víc dělat nedalo, leda jít k místním úřadům shánět informace, ale tím bych určitě rozbouřil hladinu. Mysl mi přesto nepřestávala promítat na bílou zeď rychlý sled filmů o akcích, které bych mohl podniknout. Dopadnout Begleyho-McGeea. Zmocnit se chlápka z Nevady.

Silou vůle jsem zapudil dotěrné představy a přiměl se přemýšlet o Zenónovi, který pravil, že Achilles nikdy nedokáže překonat prostor mezi sebou a želvou. Byla to uklidňující myšlenka, pokud by člověk byl tou želvou nebo snad i Achillem.

V brašně jsem měl půllitrovku whisky. Jak jsem ji vytahoval z obalu, vzpomněl jsem si na Arnieho Walterse, kolegu z Rena, který se mnou vyzunkl už nejednu lahvinku. Zavolal jsem mu meziměstsky do kanceláře, která je náhodou umístěna v přední části jeho domu. Arnie byl doma.

„Waltersova detektivní agentura,“ ohlásil se zdráhavým půlnočním hlasem.

„Tady je Lew Archer.“

„Ach jo. Prosím. Vlastně jsem ani nechtěl jít spát. Jenom se tu producíruju v pyžamu.“

„Ironie není zrovna tvou silnou stránkou, tak sklapni. Chci od tebe jenom malou službičku, a tu ti při nejbližší příležitosti odvedu. Zapni si magneťák.“

Zaslechl jsem, jak přístroj cvakl, a tak jsem jeho i Arnieho informoval o Helenině smrti. „Asi dvě hodiny po výstřelu vyšel z domu, kde k vraždě došlo, ten muž, po kterém pasu, a odjel v černém nebo tmavém kabrioletu. Byl to, soudím, jeden z posledních modelů fordek a měl nevadskou státní poznávací značku. Myslím, že jsem zahlédl první čtyři místa.“

„Ty si to jen myslíš?“

„Tady je mlha a byla tma. Ta první čtyři místa jsou nejspíš FT 37. Dotyčný je mladý, atletické postavy, vysoký asi metr osmdesát, měl na sobě tmavý svrchník a tmavý plstěný klobouk se sklopenou střechou. Do obličeje jsem mu neviděl.“

„Navštívil jsi poslední dobou svého očaře?“

„Hele, určitě se zmůžeš na něco vtipnějšího, Arnie. Zkus to.“

„Doslechl jsem se, že si starší občané můžou dneska dát udělat glaukomové testy.“ Arnie byl starší než já, ale vadilo mu, když to někdo zdůrazňoval.

„Co tě žere? Máš nějaký průšvih se starou?“

„Kdepak,“ řekl bujaře. „Čeká na mě v posteli.“

„Že líbám Phyllis na čelíčko.“

„To už si obstarám sám. Pokud na něco přijdu, což je vzhledem k sporé informaci nepravděpodobné, kde tě zastihnu?“

„Bydlím v motelu Mariner’s Rest v Pacific Pointu. Ale raději zavolej mou službu pro nepřítomné v Hollywoodu.“

Řekl, že ano. Když jsem zavěsil, zaslechl jsem, jak někdo slabě klepe na dveře. Byl to Alex. Natáhl si kalhoty přes pyžamo.

„Slyšel jsem vás mluvit.“

„Telefonoval jsem.“

„Nechci vás rušit.“

„Stejně jsem už dotelefonoval. Pojďte dál a dejte si panáka.“

Vešel opatrně do pokoje, jako by tam mohla být mina. Za těch posledních pár hodin ztratily jeho pohyby na jistotě. Bosýma nohama nehlučně našlapoval po koberci.

V koupelně byly ve skříňce dvě sklenice, obalené voskovaným papírem. Vybalil jsem je a naplnil. Usedli jsme na manželské postele a upíjeli jsme jen tak nazdařbůh. Hleděli jsme na sebe jako na obrazy v zrcadle, oddělené neviditelnou sklenění ni stěnou.

Uvědomoval jsem si rozdíly mezi námi, zejména Alexovo mládí a jeho nedostatek zkušeností. Byl ve věku, kdy všechno zraňuje. „Zamýšlel jsem zatelefonovat tátovi,“ řekl. „Jenže teď nevím, jestli mám nebo nemám.“

Nastalo další ticho.

„Ne snad, že bude nějak mnohomluvně rozvádět to své ‚Vždyť jsem ti to říkal‘. Bude si to ovšem myslet. Jen blázen se žene tam, kam se ani anděl neodváží, a podobné žvásty.“

„Podle mého to dá stejný smysl, jestli to obrátíte. Jen andělé se ženou tam, kam se ani blázen neodváží. Ne že bych znal nějaké anděly!“

Došlo mu to. „Vy si nemyslíte, že jsem blázen?“

„Vedl jste si moc dobře.“

„Děkuju vám,“ řekl zdvořile. „I když to vlastně není pravda.“

„Ale je. Muselo vám to dát zabrat.“

Whisky a začínající lidská vřelost odstranily skleněnou stěnu mezi námi. „Nejhorší bylo,“ řekl, „jak jsem ji před chvílí dopravil do té soukromé kliniky. Měl jsem pocit, jako bych ji – víte, odsuzoval k zániku. To místo tak trochu připomíná Danta, lidé tam pláčí a sténají. Dolly je citlivá. Vůbec nevím, jak to vydrží.“

„Vydrží to líp, než by vydržela leccos jiného, například chodit volně po světě ve stavu, v jakém je.“

„Vy si myslíte, že je nepříčetná, že?“

„Na tom, co si myslím, nezáleží. Zítra dostaneme odborný nález. Jedno je jisté, dočasně není nervově v pořádku. Viděl jsem lidi, co na tom byli mnohem hůř, a viděl jsem je úplně uzdravené.“

„Myslíte tedy, že bude v pořádku?“

Toho, co jsem řekl, se zachytil jako létající hrazdy a vyšvihl se do výšin plných naděje. A to by se podle mého nemělo podporovat.

„Psychická situace mi nedělá celkem starosti, ty mi spíš dělá situace legální.“

„Přece nemůžete věřit, že zabila tu svou přítelkyni – Helenu? Vím, že to řekla, ale to je vyloučeno. Víte, znám Dolly. Není ani trochu agresivní. Je to člověk, který opravdově věří v život. Ani zabít pavouka jí nedělá potěšení.“

„Je to ale možné, Alexi, a víc jsem toho taky neřekl. Chtěl jsem, aby si Godwin tu možnost uvědomoval od samého začátku. Ten člověk může pro vaši ženu hodně udělat.“

„Mou ženu?“ nadhodil Alex s jakýmsi podivem.

„Podle zákona je vaší ženou. Ale nikdo nebude tvrdit, že k ní máte nějaké povinnosti. Budete-li chtít, můžete se z toho vyzout.“

Whisky ve sklence šplíchla. Myslím, že se jen taktak ubránil, aby mi ji nevychrstl do obličeje.

„Nevykašlu se na ni,“ prohlásil. „Jestli si myslíte, že bych mohl, tak jděte do háje!“

Teprve teď si mě naprosto získal. „Někdo se vám prostě musel zmínit o faktu, že se z toho můžete ještě vyzout. Leckdo by toho využil.“

„Já nejsem leckdo.“

„To vidím.“

„Táta by mě asi prohlásil za blázna, ale mně je jedno, jestli Dolly má na svědomí vraždu. Zůstanu u ní.“

„Bude to stát peníze.“

„Čili chcete víc peněz, že jo?“

„Můžu počkat. Godwin také. Měl jsem na mysli budoucnost. Je také dost pravděpodobné, že zítra budete potřebovat advokáta.“

„Nač?“ Chlapec to byl hodný, ale měl trochu dlouhé vedení.

„Když uvážíte, co se stalo dnes večer, tak bude vaším hlavním problémem zabránit Dolly, aby se vlastními řečmi nedoslala do pořádného maléru. To znamená, že bude třeba udržet ji někde, kde na ni úřady nebudou moct a kde se o ni dokážou pořádně postarat. K tomu vám může pomoct dobrý advokát. A u kriminálních případů chtějí advokáti peníze větrnou ihned.“

„Opravdu si myslíte, že jí hrozí takové nebezpečí – že se může dostat do konfliktu se zákonem? Nebo mě chcete jen tak strašit?“

„Dnes večer jsem mluvil se zdejším šerifem a ani trochu se mi nezamlouvalo, jak mu zaplálo v očích, když jsme se doslali na Dolly. Šerif Crane není hlupák. Poznal, že mu něco zatajuju. Vrhne se na ni, jen co odhalí její rodinné vztahy.“

„Její rodinné vztahy?“

„Fakt, že její otec zavraždil její matku.“ Byla to krutost, hodil mu tohle k dovršení všeho ještě jednou do tváře. Ale bylo pro něho líp slyšet to ode mne než od zoufalého hlasu hovořícího zpod zmuchlaného polštáře ve tři hodiny ráno. „Podle všeho ho soudili a usvědčili u zdejšího soudu. Šerif Crane nejspíš shromáždil důkazy pro obžalobu.“

„Jako by se všechno opakovalo.“ V Alexově hlase se zachvěla málem posvátná bázeň. „Neřekl jste snad, že ten Chuck Begley, ten muž s bradkou, je její otec?“

„Zdá se, že je.“

„U něho to taky všechno začalo,“ řekl jak pro sebe, tak pro mne. „Odešla ode mě poté, co ji tehdy v neděli navštívil. K čemu myslíte mohlo mezi nimi dojít, že udělala něco takového?“

„Nevím, Alexi. Třeba jí vytkl, že proti němu svědčila. Každopádně jí připomněl minulost. Nedokázala současně zvládnout staré trápení a nové přátelství, takže od vás raději odešla.“

„Já to pořád nechápu,“ vzdychl. „Jak může mít Dolly takového otce?“

„Nejsem genetik. Ale vím, že většina neprofesionálních vrahů nejsou svým založením zločinci. Chci si toho o Begleym – McGeeovi a jeho vraždě zjistit víc. Asi to je zbytečné se vás ptát, ale zmínila se vám Dolly o tom někdy?“

„Nikdy mi neřekla ani slůvko o rodičích, až na to, že jsou oba mrtvi. Teď už chápu proč. Nezazlívám jí, že lhala,“ zarazil se uprostřed věty a opravil se: „Totiž že mi neřekla určité věci.“

„Dnes večer to napravila.“

„Jo. To byl ale večer.“ Několikrát potřásl hlavou, jako by dosud vstřebával jeho rány. „Nalijte mi čistého vína, pane Archere. Věříte tomu jejímu tvrzení, že je odpovědná za smrt té ženy? A své matky?“

„Nepamatuji si už ani půlku toho, co napovídala.“

„To není odpověď.“

„Třeba nám zítřek připraví lepší odpovědi. Svět je složitý a to nejsložitější v něm je lidská mysl.“

„Moc útěchy mi zrovna nedáváte!“

„Za to nejsem placen.“

Zatvářil se kysele – nad tím i nad posledním hltem whisky – a pomalu vstal. „No, vy se potřebujete vyspat a já musím jít telefonovat. Díky za drink.“ S rukou na klice se obrátil. „A díky za rozhovor.“

„Vždy k službám. Budete telefonovat otci?“

„Ne. Rozmyslel jsem si to.“

Mírně mě to potěšilo. Byl jsem dost stár na to, abych byl jeho otcem, vlastního syna jsem neměl, a to snad vysvětlovalo mé pocity.

„Komu budete telefonovat, nebo je to soukromé?“

„Dolly mě poprosila, abych se pokusil spojit s její tetou Alicí. Zatím se mi do toho nijak nechtělo. Nevím, co mám její letě povídat. Do dnešního večera jsem ani nevěděl, že nějakou letu Alici vůbec má.“

„Vzpomínám si, že se o ní zmínila. Kdy vás Dolly poprosila, abyste tam zavolal?“

„Na té klinice, těsně před mým odchodem. Chce, aby sem přijela a navštívila ji. Ani dost dobře nevím, jestli to je nebo není šťastný nápad.“

„To závisí na té tetě. Žije tady v městě?“

„Žije v Údolí, v Indian Springs. Dolly řekla, že ji najdu v telefonním seznamu zdejšího okresu. Slečna Alice Jenksová.“

„Tak to zkusíme.“

Našel jsem její jméno a číslo v telefonním seznamu, vytočil Indian Springs a podal sluchátko Alexovi. Ten se posadil na lůžko a hleděl na přístroj, jako by ho v životě viděl poprvé.

„Co jí mám povědět?“

„Vždyť to víte. Až skončíte, chci s ní mluvit.“

Ze sluchátka zachrčel hlas. „Ano? Kdo volá?“

„Tady Alex Kincaid. Slečna Jenksová?… My se neznáme, slečno Jenksová, ale před několika týdny jsem se oženil s vaší neteří… S vaší neteří, Dolly McGeeovou. Vzali jsme se před několika týdny a ona teď dost vážně onemocněla… Ne, je to spíš něco citového. Je celá rozrušená a chce vás vidět. Je ve Whitmorově soukromé klinice tady v Pacific Pointu. Ošetřuje ji doktor Godwin.“

Opět se odmlčel. Na čele se mu perlil pot. Hlas na druhém konci chvíli hovořil.

„Říká, že zítra nemůže přijet,“ sděloval mi Alex, a do sluchátka: „A v neděli by to šlo?… Ano, výborně. Najdete mě v motelu Mariner’s Rest nebo… Alex Kincaid. Těším se, že vás uvidím.“

„Nechte mě s ní mluvit,“ vyzval jsem ho.

„Okamžik, slečno Jenksová. Je tu se mnou jeden pán, pan Archer, a chce vám něco říct.“ Podal mi sluchátko.

„Dobrý večer, slečno Jenksová.“

„Dobrý večer, pane Archere. A co jste vy zač, smím-li se ptát, že voláte v jednu hodinu v noci?“ Neptala se jen tak, hlas měla úzkostlivý a podrážděný, ale oba pocity držela spolehlivě na uzdě.

„Jsem soukromý detektiv. Mrzí mě, že jsme vás takhle vytrhli ze spánku, ale tady jde o trochu víc než o obyčejnou citovou poruchu. Byla tu zavražděna jedna žena.“

Zalapala po dechu, ale jinak nereagovala.

„Vaše neteř je v této záležitosti důležitým svědkem. Možná že je do celé věci zapletená ještě hlouběji a rozhodně bude potřebovat oporu. Pokud vím, jste její jedinou příbuznou kromě otce…“

„Toho můžete vynechat. Ten nepřichází v úvahu. Ani nikdy nepřicházel, leda v negativním smyslu.“ Mluvila stroze a drsně. „Kdo byl zabit?“

„Přítelkyně a konzultantka vaší neteře, profesorka Helena Haggertyová.“

„Nikdy jsem o ní neslyšela,“ prohlásila tónem, v němž se mísila netrpělivost s úlevou.

„Ještě o ní uslyšíte až moc, pokud vám ovšem na vaší neteři záleží. Jste si blízké?“

„Byly jsme, než dospěla a odcizila se mi. Vychovala jsem ji po smrti její matky.“ Hlas jí znovu zlhostejněl. „Má Tom McGee něco společného s touhle novou vraždou?“

„Možná že ano. Je tady ve městě, nebo alespoň byl.“

„Já to věděla!“ vykřikla v mrazivém triumfu. „Neměli právo ho propustit. Za to, co udělal mé sestřičce, ho měli strčit do plynové komory!“

Náhlým vzrušením se jí sevřelo hrdlo. Čekal jsem, až bude pokračovat. Když nepokračovala, řekl jsem:

„Moc rád bych si s vámi o tomhle případě důkladně pohovořil, ale po telefonu by to ani nebylo vhodné. Opravdu byste mi velmi pomohla, kdybyste sem zítra mohla přijet.“

„Prostě nemohu. Zbytečně naléháte. Zítra odpoledne mám hrozně důležitou schůzi. Bude tu několik vládních činitelů ze Sacramenta a protáhne se to asi až do večera.“

„A co dopoledne?“

„Dopoledne se na ně musím připravit. Přecházíme jak ve státě, tak v okresech na nový program sociální péče.“ V hlase jí zachvívala latentní hysterie, hysterie obstarožné staré panny, která se musí vypořádat se změnami. „Kdybych tenhle program hodila za hlavu, mohla bych přijít o místo.“

„K tomu samozřejmě nesmí dojít, slečno Jenksová. Jak daleko je od vás sem do Pacific Pointu?“

„Sto deset kilometrů, ale říkám, že nemůžu.“

„Ale já ano. Věnujete mi dopoledne jednu hodinu, řekněme v jedenáct?“

Zaváhala. „Ano, pokud to musí být. Vstanu o hodinu dřív a vyřídím si všechny písemnosti. V jedenáct budu doma. Máte mou adresu? Je to příčná na hlavní třídu v Indian Springs.“

Poděkoval jsem jí, zbavil se Alexe a šel spát. Budík v hlavě jsem nařídil na půl sedmou.

/XI/

Ráno, když jsem se chystal k odchodu, Alex ještě spal. Nechal jsem ho spát, jednak ze sobeckých důvodů, jednak proto, že pánek byl pro něj lepší než probuzení, které ho čekalo.

Venku byla hustá mlha. Rozprostírala se mokře nad Pacific Pointem a měnila je v jakési předměstí oceánu. Vyjel jsem z motelu do šedého bezperspektivního světa, hned nato jsem odbočil na nájezdovou rampu, sjel dolů na dálnici, kde reflektory pluly v párech jako korálové rybky, a dorazil k zájezdnímu hostinci ve východní čtvrti, aniž jsem si vůbec uvědomoval, že projíždím městem.

Už jsem toho napovídal až moc s lidmi, pro něž je povídání denní chleba. Bylo proto příjemné usednout k pultu v dělnické hospodě, kde chlapi mluví pouze tehdy, když něco chtějí nebo když si dobírají číšnici. Taky jsem si ji trochu dobíral. Jmenovala se Stella a pracovala tak výkonně, že klidně nahrazovala automat. Se zářivým úsměvem prohlásila, že tohle právě je její životní touha.

Můj cíl byl blízko silnice na hodně frekventované ulici, lemované většinou novými činžáky. V mlze vypadaly jejich módní pastelové fasády a pořídku přesazené palmy, opuštěné a bezútěšné. Sanatorium bylo v přízemní béžové štukové budově, zabírající podstatnou část úzkého, protáhlého pozemku. Přesně v osm jsem zazvonil. Doktor Godwin snad čekal za dveřmi. Sám je odemkl a vpustil mě dovnitř.

„Jste přesný, pane Archere.“

Jeho proměnlivé oči měly kamenitou barvu rána. Když se obrátil, aby za námi zavřel dveře, všiml jsem si, že záda má neustále nahrbená. Měl na sobě čerstvě vypraný bílý pracovní plášť.

„Posaďte se, prosím. Můžeme si klidně promluvit tady.“

Byli jsme v malém přijímacím pokoji nebo snad hale. Posadil jsem se na jedno z několika dřevěných křesel, otočených k mlčícímu televizoru v koutě. Za dalšími dveřmi bylo slyšet řinčení talířů a zvučné hlasy ošetřovatelek, začínajících denní službu.

„Tohle patří vám, doktore?“

„Tak zčásti. Většina zdejších pacientů je mých. Právě jsem dal několik elektrošoků.“ Uhladil si vpředu plášť. „Nepřipadal bych si tolik jako šaman, kdybych věděl, proč se deprimovaní lidé cítí po elektrických šocích lépe. Valná část naší vědy či umění je dosud v empirickém stadiu. Ale lidé se uzdravují,“ řekl s náhlým pousmáním, příliš náhlým, než aby se projevilo v jeho bdělých, vyčkávajících očích.

„Dolly taky?“

„Ano, myslím, že se jí daří o něco líp. Nemáme tu ovšem zavedenou noční léčbu. Chci ji mít na očích nejméně týden. Tady.“

„Je už natolik zdravá, aby mohla odpovídat na otázky?“

„Nepřeji si, abyste se jí vyptával vy nebo kdokoli jiný, kdo má nějakou třeba i jen vzdálenou spojitost se světem zločinu a trestu.“ Jako by své odmítnutí chtěl zbavit ostří, uvelebil se pohodlně do křesla vedle mne, požádal mě o cigaretu a dovolil mi, abych mu připálil.

„Proč ne?“

„Protože se mi příčí primitivní stav našeho současného zákonodárství, ve kterém lze nemocného člověka právě v důsledku jeho nemoci úskokem přimět, aby na sebe něco pověděl, a pak s ním soud zachází, jako by byl zdráv. Proti tomuhle stavu už bojuji hodně dlouho.“ Výraznou holou lebku opřel o opěradlo křesla a vyfoukl kouř ke stropu.

„Tím mi tedy naznačujete, že Dolly hrozí nebezpečí od policie.“

„Mluvil jsem jen všeobecně.“

„Se specifickým zaměřením na Dolly. Nemusíme si hrát na schovávanou, doktore. Jsme oba na stejné lodi. Nedomnívám se, že to děvče vůbec něco udělalo. Myslím, že zná věci, které by mi mohly pomoct objasnit jednu vraždu.“

„Ale co když je vinna?“ nadhodil a čekal na mou reakci.

„V tom případě bych chtěl společně s vámi udělat všechno, aby obžaloba byla co nejméně závažná. Pak musíme najít polehčující okolnosti a připravit půdu pro to, aby s ní soud zacházel shovívavě. Nezapomeňte, že pracuji pro jejího manžela. Je vinna?“

„Nevím.“

„Mluvil jste s ní dnes ráno?“

„Většinou mluvila ona. Sám se moc nevyptávám. Čekám a naslouchám. Takhle se toho člověk nakonec dozví víc.“ Vrhl na mne významný pohled, jako bych měl začít aplikovat jeho zásadu.

Čekal jsem a naslouchal. Nic se nestalo. Ve dveřích vedoucích dovnitř do domu se objevila obtloustlá žena s dlouhými černými vlasy, které jí vzadu splývaly přes bavlněný župan. Vztáhla paže k doktorovi.

Ten pozdvihl ruku jako unavený král. „Dobré ráno, Nell.“

Upřela na něho zářivý ztrápený úsměv a tiše se vytratila jako náměsíčnice kráčející pozpátku. Poslední, co jsem spatřil, byly její natažené paže.

„Moc by mi pomohlo, kdybyste mi řekl, co jste se dnes ráno od Dolly dozvěděl.“

„Taky by vás to ovšem mohlo uvést do maléru.“ Godwin zamáčkl cigaretu v modrém keramickém popelníku, který vypadal jako amatérská práce. „Mezi mnou a vámi je přece jen určitý rozdíl. To, co pacient poví mně, je lékařským tajemstvím. Vy nemáte postavení jako lékař. Kdybyste odmítl opakovat před soudem to, co jste se dozvěděl, mohl byste být odsouzen pro přezírání soudu. Podle zákona by ovšem mohli odsoudit i mě, ale to je nepravděpodobné.“

„Já už jsem si trest za přezírání soudu odseděl. A ze mě policie nedostane nic, co jim sám nebudu chtít říct. Za to vám ručím.“

„Tak dobře,“ přikývl Godwin souhlasně. „Dělám si o Dolly starosti a vynasnažím se vám vyložit své důvody bez jakéhokoli profesionálního žargonu. Budu vám tu skládačku rekonstruovat ze svého subjektivního pohledu a vy snad dokážete dát dohromady její objektivní podobu.“

„Řekl jste žádný profesionální žargon, doktore.“

„Promiňte. Napřed tedy její příběh. Když jí bylo deset, přivedla mi ji jednou její matka Constance McGeeová na popud své sestry Alice, kterou tak trochu znám. Dolly neměla šťastné dětství. Dokonce tu hrozilo jisté nebezpečí, že se úplně uzavře, a to z opodstatněného důvodu. Nějaký opodstatněný důvod existuje ostatně vždycky. Její otec McGee byl neodpovědný a vznětlivý člověk, který nedokázal zvládnout otcovské povinnosti. Byl k dítěti náladový a nedůsledný, hýčkal je a trestal, pořád se hádal s manželkou a nakonec ji opustil, nebo ona jeho – na tom už celkem nezáleží. Raději bych byl léčil jeho než Dolly, protože on byl tím hlavním zdrojem rodinných nesnází. Jenže nechtěl o tom ani slyšet.“

„Viděl jste ho vůbec někdy?“

„Odmítal dokonce přijít ke mně do ordinace,“ řekl Godwin s lítostí. „Kdybych se s ním byl mohl dostat do přímého styku, snad bych byl dokázal zabránit vraždě. A možná že ne. Podle toho, co mi bylo řečeno, to byl špatně adaptovaný člověk, který potřeboval pomoc. Nikdy se mu jí však nedostalo. Jistě chápete, proč mě tak rozhořčuje propast oddělující psychiatrii od zákona. Lidé jako McGee smějí tak dlouho pobíhat po světě bez dohledu a jakéhokoli preventivního zákroku, až spáchají nějaký zločin. Pak je samozřejmě postaví před soud a zavřou na deset nebo dvacet let. Nikoli však do nemocnice. Do vězení.“

„McGee je už na svobodě. Byl tady ve městě. Věděl jste to?“

„Dnes ráno mi to pověděla Dolly. Je to jeden z mnoha stressů, jimž je vystavena. Jistě si umíte představit, jak se senzitivní dítě, vychované v ovzduší násilí a lability, dokáže trýznit pocitem strachu a viny. Nejhorší pocit viny často vzniká tehdy, když je dítě nuceno z čistě instinktivního pudu sebezáchovy obrátit se proti rodičům. S pomocí klinické psycholožky, mé spolupracovnice, dokázala Dolly vyjádřit své pocity při modelování ve hlíně, ve hře s panenkami a tak dál. Sám jsem toho pro ni moc udělat nemohl, děti totiž nemají mentální výzbroj, která by se dala analyzovat. Pokusil jsem se však převzít úlohu klidného a trpělivého otce, poskytnout jí trochu oné stability, které se jí v dětství nedostávalo. A dělala slušné pokroky, dokud nedošlo k oné katastrofě.“

„Myslíte tu vraždu?“

Smutně pokýval hlavou. „Jednoho večera se McGee přivedl do stavu takové sebelítostivé zuřivosti, že přišel do tetina domu v Indian Springs, kde žily, a střelil Constanci do hlavy. Dolly byla v domě sama s matkou. Zaslechla výstřel a zahlédla McGeea, jak prchá. Pak objevila mrtvolu.“

Hlava se mu kolébala dál jako těžký mlčící zvon. Řekl jsem:

„Jak na to tehdy reagovala?“

„Nevím. Jedna z bizarních obtíží mé práce spočívá v tom, že často musím vykonávat veřejně prospěšnou činnost a financovat ji z vlastních prostředků. Nemůžu vyjít do ulic a chytat pacienty lasem. Dolly se nikdy víc ke mně nevrátila. Neměla matku, která by ji ke mně vozila z Údolí, a slečna Jenksová, její teta, je velice zaměstnaná žena.“

„Ale říkal jste přece, že to byla právě Alice Jenksová, kdo navrhl, aby se Dolly léčila?“

„To ano. Léčení také platila. Možná že si pak vzhledem ke všem těm trampotám, co v rodině měla, myslila, že už si to dál nemůže dovolit. Dolly jsem od té doby spatřil poprvé až včera večer, s jedinou výjimkou ovšem. Byl jsem u soudu toho dne, kdy svědčila proti McGeeovi. Dokonce jsem zašel do kanceláře za soudcem a řekl mu, že by to neměl připustit. Jenže Dolly byla korunní svědek, soud měl tetin souhlas, a tak ji tam bohužel vyzpovídali. Chovala se jako malý bledý automat, ztracený ve světě nepřátelských dospělých.“

Statné tělo se mu zachvělo soucitem. Ruce mu vklouzly pod plášť a zatápaly po cigaretě. Nabídl jsem mu svou, dal mu oheň a sám jsem si také zapálil.

„Co vypovídala před soudem?“

„Mluvila jen velmi stručně a prostě. Mám podezření, že to měla dokonale nacvičené. Zaslechla výstřel, vyhlédla z okna své ložnice a spatřila otce, jak prchá s revolverem v ruce. Další otázka směřovala k tomu, jestli McGee vyhrožoval Constanci ublížením na těle. To bylo vše.“

„Jste si jist?“

„Ano. Není to žádná ničím nepodložená vzpomínka, jak se říkává. Dělal jsem si tehdy poznámky a dnes ráno jsem si je prošel.“

„Proč?“

„Tvoří součást jejího chorobopisu, dokonce tu nejdůležitější.“ Vyfoukl kouř a dlouze, pátravě se jím na mne zahleděl.

Otázal jsem se: „Vypráví dnes něco jiného?“

V obličeji mu cukaly složité vášně. Byl to citlivý člověk a Dolly byla jako nevlastní dcera, po mnoho let ztracená. „Vypráví něco absurdního,“ vyhrkl. „Nejenže tomu nemohu věřit, ale nemohu ani věřit, že tomu sama věří. Tak nemocná není.“

Odmlčel se, zhluboka zatáhl z cigarety a snažil se uklidnit. Čekal jsem a naslouchal. Tentokráte pokračoval:

„Na rozdíl odtehdy tvrdí, že večer McGeea neviděla a že ten ve skutečnosti neměl s vraždou nic společného. Říká, že při svědecké výpovědi lhala proto, že to na ní chtěly různé dospělé osoby.“

„Proč s tím přichází až teď?“

„Nebudu předstírat, že tomu rozumím. Po desetileté přestávce jsme přirozeně ztratili všechen kontakt, co kdy mezi námi byl. A pochopitelně mi dodneška neodpustila to, co pokládá za mou zradu – že jsem se o ni nestaral v době, kdy ji postihlo neštěstí. Jenže co jsem mohl dělat? Přece jsem nemohl jet do Indian Springs a unést ji z domu její tety.“

„Vám záleží na vašich pacientech, doktore, že?“

„Ano, záleží. A to mě unavuje.“ Zamáčkl cigaretu v keramickém popelníku. „Mimochodem, tenhle popelník vyrobila Nell. Na první pokus celkem ujde.“

Zamumlal jsem cosi souhlasného. Ustávající rachot talířů byl přehlušen ječivým, starým naříkavým hlasem, ozývajícím se z hloubi domu.

„Třeba ani není ten její příběh tak absurdní,“ nadhodil jsem. „Podporuje ho fakt, že ji McGee navštívil druhého dne líbánek a něčím ji tak ohromil, že ji to zcela vyvedlo z rovnováhy.“

„Uhodl jste, pane Archere. Právě k tomuhle došlo. Vychrlil na ni dlouhou tirádu o tom, že je nevinen. Nesmíte zapomenout, že svého otce milovala, byť i ambivalentně. Podařilo se mu ji přesvědčit, že jí selhala paměť, že je nevinen a ona vinna. Vzpomínky z dětství jsou silně ovlivňovány emocemi.“

„Chcete tím říct, že se dopustila křivého svědectví?“

„Vraždy!“ Naklonil se ke mně. „Dnes ráno mi řekla, že svou matku zavraždila sama.“

„Revolverem?“

„Svým jazykem. To je na tom absurdní. Tvrdí, že zabila svou matku a svou přítelkyni Helenu a navíc poslala otce do vězení, a to všechno svým jedovatým jazykem.“

„Vysvětlila, co tím myslí?“

„Ještě ne. Vyjadřuje tím ovšem vinu, která je třeba jen okrajově spojena s těmi vraždami.“

„Čili se k těm vraždám hlásí proto, aby tak pykala za něco jiného, čím se cítí vinna?“

„Tak nějak. Je to celkem obvyklý mechanismus. Vím zcela bezpečně, že matku nezabila a že v podstatě ani nelhala, pokud jde o otce. McGee byl určitě vinen.“

„Soudy se mohou mýlit, dokonce i v hrdelní při.“

S jakousi potlačenou nedůtklivostí prohlásil: „O tomhle případu vím víc, než při líčení vyšlo najevo.“

„Od Dolly?“

„Z nejrůznějších pramenů.“

„Nemohl byste mě zasvětit? Byl bych vám moc zavázán.“

Jeho oči dostaly nepřístupný výraz. „To nemohu udělat. Musím respektovat důvěrná sdělení svých pacientů. Ale můžete mi věřit, že McGee zabil svou ženu.“

„Z čeho se tedy Dolly obviňuje?“

„To určitě vyjde za nějaký čas najevo. Zřejmě to souvisí s jejím odporem k rodičům. Chtěla je potrestat za to, jakým nezdarem skončilo jejich manželství. Něco takového je zcela přirozené. Kdoví, zda si matčinu smrt a otcovo uvěznění nepředstavovala v duchu dávno předtím, než se oboje stalo realitou. A když se pomstychtivé sny ubohého dítěte proměnily ve skutečnost, co jiného mohla cítit než vinu? McGeeová tiráda o tom víkendu rozdmychala staré city a pak ta strašná náhoda včera večer…“ Došla mu slova a přitiskl ruce dlaněmi a s prsty zkroucenými na silná stehna.

„Smrt paní Haggertyové nebyla náhoda, doktore. Například se nenašel revolver.“

„To si uvědomuji. Měl jsem na mysli to, že Dolly objevila mrtvolu, což byla určitě náhoda.“

„Pochybuji. I z této vraždy se obviňuje. Jenže tohle už přece nemůžete vysvětlit nějakým odporem z dětství.“

„O nic takového jsem se ani nepokoušel,“ namítl podrážděně. Proto mi také hned uštědřil menší profesionální lekci. „Není ani třeba, abyste chápal psychickou situaci. Držte se objektivních faktů a já se postarám o subjektivní.“ Zmírnil to troškou filosofie: „Objektivita a subjektivita, vnější i vnitřní svět se pochopitelně doplňují. Člověk ovšem občas musí tyhle souběžné linie sledovat až téměř do nekonečna, než se spojí.“

„Zůstaňme raději u objektivních fakt. Dolly řekla, že zabila Helenu Haggertyovou svým jedovatým jazykem. To je vše, co o tom řekla?“

„Bylo toho víc, mnohem víc, ale bylo to dost zmatené. Dolly má zřejmě pocit, že právě její přátelství se slečnou Haggertyovou nějak zavinilo Heleninu smrt.“

„Byly ty dvě přítelkyně?“

„Řekl bych, že ano, i když je od sebe dělilo dvacet let. Dolly jí důvěřovala, se vším se jí svěřovala, a slečna Haggertyová jí oplácela stejným. I ona zřejmě měla vážné emocionální problémy, týkající se jejího otce, a nutně porovnávala svou situaci s Dollyinou. Vylévaly si navzájem srdce. Nebyl to zdravý vztah,“ konstatoval suše.

„Řekla něco o Helenině otci?“

„Dolly si zřejmě myslí, že to byl úplatný policista, zapletený do nějaké vraždy, ale to může být pouhý výplod fantazie – jakási sekundární představa vlastního otce.“

„Kdepak. Helenin otec je policista a Helena ho pokládala přinejmenším za darebáka.“

„Jak proboha tohle víte?“

„Četl jsem dopis její matky, kde o tom byla zmínka. Rád bych si s jejími rodiči promluvil.“

„Co vám v tom brání?“

„Žijí v Bridgetonu ve státě Illinois.“

Byl to daleký skok odsud, ale ne tak daleký jako skok, který má mysl udělala do říše neomezených možností. Zabýval jsem se už případy, které se postupně rozevíraly jako pukliny v pevné zemi, zející natolik hluboko, aby odhalily vrstvy minulosti. Třeba byla Helenina vražda spojena s nějakou zapomenutou vraždou v Bridgetonu před víc než dvaceti lety, než se Dolly narodila. Bylo to zbožné přání a raději jsem se o něm doktoru Godwinovi nezmínil.

„Víc už vám bohužel pomoci nemohu,“ říkal právě. „Musím už jít, stejně jsem se zpozdil s vizitou.“

Z provozu na ulici se odpoutal zvuk motoru a pomalu slábl. Otevřela se dvířka auta a přibouchla. Po pěšině se přibližovaly mužské kroky. Svižněji, než se u tak statného muže dalo čekat, došel Godwin ke dveřím a otevřel je dřív, než se ozval zvonek.

Nemohl jsem vidět, kdo byli návštěvníci, ale vítáni nebyli. Z Godwina čišelo nepřátelství.

„Dobré ráno, šerife,“ sykl.

Crane odpověděl zeširoka: „Tohle je pěkně všivý ráno a vy to víte. Září prej bývá nejlepší měsíc, ale ta zatracená mlha je tak hustá, že letiště nepřijímá.“

„Jistě jste sem nepřišel, abyste se bavil o počasí.“

„Máte pravdu, to teda ne. Doslechl jsem se, že tu schováváte osobu, která prchá před spravedlností.“

„Kde jste se to doslechl?“

„Mám svý informátory.“

„Dejte jim raději padáka, šerife. Informují vás klamně.“

„Někdo mě opravdu klamně informuje, doktore. Chcete mi tvrdit, že paní Dolly Kincaidová, rozená McGeeová, není v tomhle domě?“

Godwin zaváhal. Tvrdá brada mu ještě víc ztvrdla. „Ne, je tady.“

„Před minutou jste řekl, že není. Co máte za lubem, doktore?“

„Co máte vy za lubem? Paní Kincaidová neprchá před spravedlností. Je tady proto, že je nemocná.“

„To bych rád věděl, z čeho je marod. To nevydrží pohled na krev?“

Godwin našpulil rty. Vypadal, jako by se chystal tomu druhému plivnout do tváře. Z místa, kde jsem seděl, jsem šerifa nemohl vidět, a ani jsem se o to nepokoušel. Řekl jsem si, že bude pro mne nejlíp, budu-li mimo dohled.

„Tenhle den je všivej nejen kvůli počasí, doktore. Včera v noci došlo tady ve městě ke krvavý vraždě. Podle mýho to stejně už víte. Paní Kincaidová vám už nejspíš o tom všechno řekla.“

„Obviňujete ji z něčeho?“ otázal se Godwin.

„Ani ne – Alespoň zatím ne.“

„Vypadněte tedy!“

„Jak se opovažujete takhle se mnou mluvit?“

Godwin nepohnul ani svalem, ale dech ho roztřásl, jako by měl v těle závodní motor. „Obvinil jste mě v přítomnosti svědků, že tu skrývám osobu, která prchá před spravedlností. Mohl bych vás stíhat pro pomluvu, a to také udělám, jestli nepřestanete obtěžovat mě a mé pacienty.“

„Takhle jsem to nemyslel.“ Craneův hlas už nebyl zdaleka tak sebejistý. „Mám přece právo vyslechnout svědka.“

„Někdy později je snad budete mít. Teď je paní Kincaidová pod vlivem silných sedativ. Nemohu dovolit, aby byla povolána k výslechu dřív než za týden – nejdřív.“

„Za týden?“

„Bude to možná trvat i déle. Důrazně vám radím, abyste už dál nenaléhal. Jsem připraven předstoupit před soudce a dosvědčit, že policejní výslech by v současné době ohrozil její zdraví a snad i život.“

„Tomu nevěřím.“

„Nezáleží mi na tom, čemu věříte.“

Godwin zabouchl dveře, opřel se o ně a oddychoval jako závodník. Z vedlejší místnosti strčily dvě ošetřovatelky v bílých stejnokrojích hlavu do dveří a rychle se zatvářily, jako by tu měly co dělat. Godwin je posunkem vykázal.

S nepředstíraným obdivem jsem prohlásil: „Moc pěkně jste se jí zastal.“

„Uškodili jí už víc než dost, ještě když byla dítě. Pokud bude v mých silách, nedovolím jim v tom pokračovat.“

„Jak věděli, že je tady?“

„Nemám ponětí. Svému personálu můžu obvykle důvěřovat; drží jazyk za zuby.“ Zkoumavě na mne pohlédl. „Řekl jste to někomu?“

„Nikomu, kdo je ve spojení s policií. Alex se ale zmínil Alici Jenksové, že Dolly je tady.“

„Asi to neměl dělat. Slečna Jenksová pracuje už dlouho pro zdejší okres a s Cranem jsou jedna ruka.“

„Přece by neshodila vlastní neteř, nebo snad ano?“

„Nevím, co by udělala.“ Godwin ze sebe shodil bílý plášť a hodil ho na křeslo, kde jsem předtím seděl. „Tak co, můžu vás vyprovodit?“

Zachrastil klíči jako žalářník.

/XII/

Když jsem vyjel asi do poloviny průsmyku, zalilo mě sluneční světlo. Mlha dole se podobala moři bělostné vody, vzdouvající se v zátokách hor. Nahoře v průsmyku, kde jsem se na okamžik zastavil, bylo směrem do vnitrozemí vidět na obzoru další horské hřebeny.

Široké údolí před nimi bylo ozářeno sluncem. Na svazích kopců se mezi virginskými duby pásl dobytek. Hejno koroptví, podobajících se malým opeřeným nachmeleným vojáčkům, mi přešlo přes vozovku přímo před autem. Ve vzduchu bylo cítit čerstvě posečené seno a mně náhle bylo, jako bych se octl uprostřed venkovské selanky, kde se za posledních sto let skoro nic nezměnilo.

Tento pocit mi dokonce nezaplašilo ani městečko Indian Springs, přes jeho benzínové pumpy a hostince, kde vám donesou hamburgry a kukuřičné placky až do auta. Atmosféra městečka tak trochu připomínala starý Divoký západ a ještě víc onu starou, sluncem spálenou bídu Západu. V zahrádkách rozpadajících se chatrčí z vepřovic hlídaly předčasně stárnoucí ženy snědé děti. Většina lidí, co okolkovala na ulicích, měla pod klobouky se širokou střechou indiánské rysy. Nad hlavami jim schlíple visely transparenty s reklamou na tradiční rodeo.

Alice Jenksová bydlela v jednom z nejlepších domů na ulici, která vypadala jako ta nejlepší v městě. Bílý, jednopatrový dřevěný domek s širokou dvojitou verandou stál daleko od vozovky na konci přistřiženého zeleného trávníku. Vkročil jsem na trávu, opřel se o pepřovník a ovíval se kloboukem. Přišel jsem o pět minut dřív.

Na verandu vyšla dost mohutně vyhlížející žena v modrých šatech. Prohlédla si mě od hlavy k patě, jako bych snad byl zloděj, který se v jedenáct hodin dopoledne rafinovaně přikradl k jejímu domu. Sešla po několika schůdkách dolů a zamířila pěšinou ke mně. Slunce se jí odráželo v brýlích a měnilo její oči v reflektory.

Zblízka už nepůsobila tak děsivě. Hnědé oči za brýlemi byly ztrápené a plné úzkosti. Vlasy měla prošedivělé, rty překvapivě plné a dokonce vláčné, trčely však jako něco živého mezi zatrpklými vráskami, sestupujícími od kořene nosu. Naškrobené modré šaty, obepínající jako brnění její jednolité poprsí, byly staromódní a působila v nich ošuměle. Pokožku měla vyschlou a drsnou od údolního slunce.

„Vy jste pan Archer?“

„Ano. Jak se vám daří, slečno Jenksová?“

„Ujde to.“ Podávala ruku jako muž. „Pojďme na verandu, můžeme si promluvit tam.“

Její pohyby, stejně jako její způsob mluvy, byly prudké a prosakovala z nich nervozita. Nervozita, kterou držela možná po celý život pevně na uzdě. Vyzvala mě, abych si sedl na visutou plátěnou houpačku, a sama si sedla proti mně na proutěné křeslo zády do ulice. Tři Mexikánkové projeli kolem na oprýskaném kole, kymácejíce se na něm jako artisté na vysoké hrazdě.

„Nevím, co vlastně po mně chcete, pane Archere. Jak se zdá, dostala se má neteř do velmi vážných nepříjemností. Mluvila jsem dnes ráno s jedním přítelem od soudu…“

„S šerifem?“

„Ano. Domnívá se, že se před ním Dolly skrývá.“

„Řekla jste šerifu Craneovi, kde je?“

„Ano. Neměla jsem snad?“

„Vypochodoval za ní rovnou do sanatoria, aby ji vyzpovídal. Doktor Godwin mu to nepovolil.“

„Doktor Godwin bere velmi rád věci do vlastních rukou. Osobně nevěřím, že by se lidé, co si něco nadrobili, měli rozmazlovat nebo chovat v bavlnce, a to, co je podle mého názoru správné pro ostatní svět, platí právě tak pro mou vlastní rodinu. Jsme odjakživa rodina dbalá zákonů, a jestli Dolly něco ví, tak by si to neměla nechávat pro sebe. Říkám, že pravda má vyjít najevo, ať už jsou následky jakékoli.“

Byl to proslov jaksepatří. Zřejmě si vybavila staré neshody s Godwinem o Dollyině svědectví při procesu.

„Ty následky mohou být leckdy pěkně bolestivé, jestliže postihnou lidi, které máte ráda.“

Hleděla na mne, citlivá ústa pevně sevřená, jako bych ji obvinil ze slabosti. „Lidi, které mám ráda?“

Měl jsem k dispozici pouze jednu hodinu a celkem nic mi nenapovídalo, jak se té ženě dostat pod kůži. „Předpokládám, že máte Dolly ráda.“

„Už jsem ji delší dobu neviděla – asi se na mě hněvá – ale ráda ji budu mít vždycky. To neznamená…“ – hluboké vrásky u koutků úst se jí zvýraznily – „že jí prominu jakékoli provinění. Zastávám veřejnou funkci.“

„Jakou vlastně?“

„Jsem vedoucí okresní sociální péče pro tuto oblast,“ oznámila. Pak se úzkostně ohlédla na prázdnou ulici, jako by se snad blížila stíhací četa, aby ji té funkce zbavila.

„Sociální péče začíná doma.“

„Chcete mě snad poučovat, jak se mám chovat v soukromém životě?“ Nečekala na odpověď. „Račte vzít na vědomí, že nemusíte! Kdo si podle vás to dítě vzal k sobě, když se sestřino manželství rozpadlo? Kdo jiný než já. Dala jsem oběma domov, a když sestra byla zabita, vychovala jsem neteř, jako by byla vlastní. Poskytla jsem jí nejlepší jídlo a šaty, nejlepší vzdělání. Když se chtěla osamostatnit, umožnila jsem jí i to. Dala jsem jí peníze, aby mohla odjet do Los Angeles a studovat tam. Co víc bych ještě mohla pro ni udělat?“

„Můžete ji alespoň pro začátek pokládat za nevinnou. Nevím, co vám šerif napovídal, ale jsem přesvědčen, že vám nakukal nějaké policajtské nesmysly.“

Obličej jí ztuhl. „Šerif Crane se nedopouští omylů.“

Znovu se mě zmocnil pocit rozpolcenosti, jako bych mluvil ve dvou rovinách. Navenek jsme hovořili o Dollyině spojitosti se zavražděním Heleny Haggertyové, ale přitom jsme diskutovali o McGeeově vině či nevině, i když jeho jméno nepřišlo na přetřes.

„Všichni policisté se dopouštějí omylů,“ řekl jsem. „Všichni lidé se dopouštějí omylů. Je dokonce možné, že vy a šerif Crane a soudce a dvanáct porotců a všichni ostatní jste se zmýlili, pokud šlo o Thomase McGeea, a odsoudili nevinného člověka.“

Zasmála se mi do obličeje, ale jen mírně. „To je k smíchu, neznal jste Toma McGeea. Byl všeho schopen. Zeptejte se kohokoli v tomhle městě. Míval ve zvyku se opít a přijít domů a zbít ji. Párkrát jsem ho musela držet puškou v šachu, zatímco se mi to dítě tisklo k nohám. Párkrát přišel poté, co ho Constance opustila, do tohoto domu a bušil na dveře a říkal, že ji odsud vyvleče za vlasy. Jenže já mu neotevřela.“

Prudce zavrtěla hlavou a pramínek ocelově šedých vlasů jí spadl jako zkroucený drát přes tvář.

„Co od ní chtěl?“

„Chtěl ji ovládat. Chtěl ji mít v moci. Ale neměl na ni právo. My Jenksové jsme nejstarší rodina ve městě. McGeeové z druhého břehu řeky jsou chátra, většina z nich žije dodnes z obecní podpory. Tom McGee patřil mezi nejhorší z nich, ale když se o ni přišel ucházet ve svém bílém námořnickém stejnokroji, bylo jí to úplně jedno. Oženil se s ní přes otcovy roztrpčené námitky. Prožila s ním dvanáct let pekla na zemi a nakonec ji zabil. Nevykládejte mi, že byl nevinen. Vy ho neznáte.“

Sojka na pepřovníku uslyšela její drsný umanutý hlas a pozdvihla vlastní hlas k protinářku. Přehlušil jsem její křik otázkou: „Proč zabil vaši sestru?“

„Z čistě ďábelské zloby. Usoudil, že zničí to, co nemohl vlastnit. Tak prosté to bylo. Není pravda, že tu existoval nějaký jiný muž. Byla mu věrná až do dne, kdy zemřela. I když žili každý jinde, sestra si s nikým nezadala.“

„Kdo tvrdil, že tu existoval nějaký jiný muž?“

Pohlédla na mne. Horká krev se jí vytratila z obličeje. Jako by pozbyla sebedůvěru, kterou jí až dosud dodávalo spravedlivé rozhořčení.

„Mezi lidmi kolovaly nějaké pověsti,“ řekla chabým hlasem. „Ohavné, špinavé pověsti. Vyskytují se vždycky, když jsou mezi manžely nešváry. Možná že je začal šířit Tom McGee sám. Vím jen, že jeho advokát neustále cosi vytruboval o nějakém druhém muži. A já nemohla dělat nic jiného než tam sedět a poslouchat ho, jak se pokouší zničit sestřinu pověst poté, co jí ten jeho vrahounský klient už zničil život. Jenomže soudce Gahagan při poučení poroty jasně prohlásil, že je to pouze něco, co si ten advokát vymyslel, co se nezakládá na žádném faktu.“

„Kdo byl McGeeovým advokátem?“

„Starý lišák jménem Gil Stevens. Lidé se na něho obracejí jen tehdy, jsou-li vinni, a on je připraví o poslední cent, aby je z toho vysekal.“

„Jenže McGeea z toho nevysekal.“

„Ale ano. Deset let je malá cena za úkladnou vraždu. Měla to být úkladná vražda. Měl být popraven.“

Ta ženská byla nekompromisní. Pevnou rukou posunula zbloudilou kadeř zpátky na místo. Šedivějící vlasy měla naondulované do úhledných drobných vlnek, podobajících se moři na starých ocelo rytinách. Tato její nekompromisnost, pomyslel jsem si, může pramenit z jednoho ze dvou důvodů: z jistoty, že je v právu, nebo z nejasného pocitu viny a strachu, že nemá pravdu. Zatím jsem se ještě neodhodlal jí říct, co prohlásila Dolly, že totiž otce dohnala do vězení lží. Ale měl jsem v úmyslu jí to říct, než odejdu.

„Zajímají mě podrobnosti té vraždy. Bylo by pro vás příliš bolestivé, kdybyste mi o nich něco řekla?“

„Dokážu vydržet hodně bolesti. Co chcete vědět?“

„Prostě jak se to odehrálo.“

„Já u toho osobně nebyla. Byla jsem na schůzi Rodných dcer. Toho roku jsem byla předsedkyní místní odbočky.“ Ta vzpomínka jí pomohla nabýt dřívější sebevládu.

„Přesto jsem přesvědčen, že o tom víte víc než kdokoli jiný.“

„Bezpochyby ano. Kromě Toma McGeea,“ připomněla mi.

„A Dolly.“ ‚

„Ano, a Dolly. To dítě bylo tady v domě s Constancí. Bydlely u mě několik měsíců. Bylo po deváté a Dolly už šla spát. Constance byla dole a šila. Sestra byla výborná švadlena a sama šila většinu věcí na dceru. Tehdy večer jí právě šila šatičky. Byly úplně potřísněné od krve. Při procesu se jich použilo jako doličného předmětu.“

Slečna Jenksová zřejmě nedokázala na proces zapomenout. Oči se jí zahleděly do neznáma, jako by ten proces byl nějaký rituál, nekonečně opakovaný v soudní síni její mysli.

„Jak k té vraždě došlo?“

„Zcela jednoduše. Přišel k domovním dveřím a přemluvil ji, aby mu otevřela.“

„Jak to, že mu vyhověla? Vždyť s ním měla špatné zkušenosti.“

Prudkým mávnutím ruky zapudila mé námitky. „Když chtěl, dokázal řečmi vymámit z jalové krávy tele. Na každý pád se pohádali. Myslím, že chtěl jako obvykle, aby se k němu vrátila, a ona odmítla. Dolly zaslechla, jak se ve zlosti rozkřičeli.“

„Kde byla?“

„Nahoře v ložnici do ulice, kde spala s matkou.“ Slečna Jenksová ukázala nahoru na dřevěný strop verandy. „Hádka chudinku probudila a pak zaslechla výstřel. Přistoupila k oknu a spatřila ho, jak s kouřící zbraní v ruce běží k ulici. Seběhla dolů a našla matku v tratolišti krve.“

„Ještě žila?“

„Byla mrtvá. Zemřela okamžitě, střela prolétla srdcem.“

„Co to bylo za zbraň?“

„Revolver střední ráže, jak se šerif domníval. Nikdy se nenašla. McGee ji pravděpodobně hodil do moře. Byl v Pacific Pointu, když ho příští den zatkli.“

„Na podkladě Dollyiny výpovědi?“

„To ubožátko bylo jediným svědkem.“

Mezi námi jako by byla tichá dohoda, že Dolly existovala pouze v minulosti. Napětí, které mezi námi panovalo, se částečně vypařilo. Asi proto, že jsme se oba vyhýbali problému Dollyina současného stavu. Využil jsem toho, abych požádal slečnu Jenksovou o prohlídku domu.

„Nechápu proč.“

„Poskytla jste mi velmi jasný popis vraždy. Rád bych se ho pokusil porovnat se skutečným prostředím.“

Zapochybovala: „Mnoho času už nemám a upřímně řečeno ani nevím, kolik toho ještě dokážu vydržet. Měla jsem sestru velice ráda.“

„To vím.“

„Co se snažíte dokázat?“

„Nic. Chci jen porozumět tomu, co se stalo. V tom spočívá má práce.“

Práce a její povinnosti měly u ní váhu. Vstala, otevřela dveře a uvnitř mi ukázala místo, kde leželo tělo její sestry. Na olemovaném prošoupaném koberci už ovšem nebyla žádná stopa po deset let starém zločinu. Nezbývala po něm stopa nikde, kromě neviditelné rudé šmouhy, kterou zanechal v Dollyině, a snad i v tetině mysli.

Zarazil mě fakt, že Dollyina matka i její přítelkyně Helena Haggertyová byly obě zastřeleny v domovních dveřích svého domu revolverem stejné ráže, který pravděpodobně držela stejná osoba. Slečně Jenksové jsem se o tom nezmínil. Vyvolalo by to jen další výbuch proti jejímu švagru McGeeovi.

„Chtěl byste šálek čaje?“ nabídla mi nečekaně.

„Ne, díky.“

„Nebo kávu? Piju jen nescafé. Nebude to trvat dlouho.“

„Dobře. Jste velmi laskava.“

Nechala mě v obýváku. Byl oddělen zasouvacími dveřmi od jídelny a zařízen těžkým starým tmavým nábytkem, připomínajícím salóny devatenáctého století. Místo obrazů byly na stěnách výšivky s nápisy, a náhle mi jeden z nich bolestně připomněl dům mé babičky v Martinezu. Hlásal: „Bůh je tichým svědkem každého rozhovoru.“ Babička kdysi vyšila stejný nápis a pověsila ho do ložnice. Vždycky šeptala.

V rohu pokoje stálo křídlo se zavřenou klávesnicí. Pokusil jsem se je otevřít, ale bylo zamčené. Na čestném místě na křídle stála fotografie dvou žen a dítěte. Jednou z žen byla slečna Jenksová, mladší, ale stejně statná a důležitá. Druhá žena vypadala ještě mladší a mnohem hezčí. Nesla se s naivní namyšleností maloměstské krásky. Dítě mezi nimi, držící za ruce obě ženy, byla Dolly asi tak desetiletá.

Slečna Jenksová vešla zasouvacími dveřmi s kávovým podnosem. „To jsme my tři,“ jako by ty dvě ženy a holčička tvořily kompletní rodinu. „A tohle je sestřino piano. Hrála krásně. Sama jsem hru na piano nikdy nezvládla.“

Otřela si skla brýlí. Nevím, zda je zakalilo dojetí nebo pára z kávy. Při kávě mi vyprávěla o některých z Constanciných dívčích úspěchů. Vyhrála cenu za hru na piano a jinou za zpěv. Na střední škole vynikala, zejména ve francouzštině, a chystala se jít na universitu jako před ní Alice, jenže pak ten všivý lichotník Tom McGee…

Nechal jsem větší část kávy nevypitou a zašel do předsíně. Páchla plísní, která přepadává staré domy. V kalném zrcadle vedle věšáku na klobouky z paroží jsem zachytil svůj obraz. Vypadal jsem jako přízrak z přítomnosti, stíhající krvavý okamžik z minulosti. I ta žena za mnou působila nehmotně, jako by její velké tělo bylo slupka či skořápka, z níž odešla bytostná podstata. Přistihl jsem se, že pach plísně spojuju s ní.

Z konce předsíně vedlo nahoru linoleem potažené prošlapané schodiště. Vykročil jsem směrem k němu a řekl jsem: „Dovolíte, abych se podíval na pokoj, kde bydlela Dolly?“

Můj odhodlaný krok ji strhl s sebou vzhůru po schodech. „Teď v něm bydlím já.“

„Ničeho se ani nedotknu.“

Rolety byly staženy a slečna Jenksová rozsvítila lustr. Měl růžové stínidlo, které zalévalo místnost růžovou barvou. Na podlaze ležel vysoký koberec z jakéhosi měkkého růžového materiálu. Na téměř královském lůžku ležela růžová vyšívaná přikrývka. Vyřezávaný toaletní stolek s trojdílným zrcadlem byl lemován růžovými hedvábnými karnýry stejně jako čalouněné křesílko před ním.

U okna stálo růžové lehátko s prošívanou dekou a na něm ležel rozevřený obrázkový časopis. Slečna Jenksová ho vzala do ruky a stočila tak, aby nebyla vidět obálka. Jenže přece poznám Opravdové milostné příběhy, když je vidím.

Přešel jsem pokoj, zapadaje až po kotníky do hustého růžového vlasu její fantazie, a vytáhl roletu na předním okně. Vedlo na širokou verandu se zábradlím a za ním bylo vidět pepřovník a můj vůz na ulici. Ti tři Mexikánkové znovu projeli kolem na svém bicyklu, jeden na řídítkách, druhý na sedle, třetí na nosiči, a za nimi běžel rezavý voříšek, který se k nim přidal.

„Takhle přece nesmějí jezdit,“ prohlásila slečna Jenksová za mými zády. „Mám sto chutí udat je šerifovu zástupci. A ten pes by neměl volně pobíhat.“

„Nikomu neubližuje.“

„Snad ne, ale před dvěma lety jsme tu měli případ vztekliny.“

„Mě zajímá víc, co se tu událo před deseti lety. Jak velká byla vaše neteř tehdy?“

„Byla na svůj věk velká. Tak asi necelý metr čtyřicet. Proč?“

Poklekl jsem, abych byl přibližně stejně velký. Z této pozice jsem mohl vidět krajkovité větvičky pepřovníku a skrz ně větší část svého auta, ale blíž nic. Muže, který by vyběhl z domu, by stěží bylo možno spatřit dřív, než by proběhl kolem pepřovníku, stojícího nejméně o dvanáct metrů dále. A revolver v jeho ruce by se dal zahlédnout teprve, až by doběhl na ulici. Můj odhad byl možná ukvapený a od oka, ale jeho výsledek jen podtrhl otázku, která mi vrtala hlavou.

Napřímil jsem se. „Byla ten večer tma?“

Pochopila, o který večer jde. „Ano. Byla tma.“

„Nevidím tu na ulici žádné lucerny.“

„Jistě. Žádné tu nemáme. Jsme chudé město, pane Archere.“

„Svítil měsíc?“

„Ne. Myslím, že ne. Ale neteř má výborný zrak. Má oči jako ostříž.“

„I v noci?“

„Trochu světla tu bývá vždycky. Vlastního otce by snad přece poznala.“ Vzápětí se opravila. „Poznala vlastního otce.“

„Sama vám to řekla?“

„Ano. Byla jsem první, komu to řekla.“

„Vyptávala jste se jí na podrobnosti?“

„Nevyptávala, to ne. Byla pochopitelně úplně zhroucená. Nechtěla jsem ji vystavovat dalšímu napětí.“

„Ale klidně jste ji vystavila napětí, když o tom všem svědčila před soudem.“

„Bylo to nezbytné, nezbytné pro obžalobu. A jí to neublížilo.“‚

„Doktor Godwin je názoru, že jí to velice ublížilo, že napětí, které tehdy podstoupila, je částečně odpovědné za to, že se nyní zhroutila.“

„Doktor Godwin má své představy a já taky. Jestli chcete znát můj názor, tak je to nebezpečný člověk, buřič. Nemá žádnou úctu před úřady a takového člověka si nevážím.“

„Kdysi jste si ho vážila. Poslala jste k němu neteř na léčení.“

„Teď toho vím o něm víc než tehdy.“

„Mohla byste mi říct, proč se Dolly potřebovala léčit?“

„Ano, můžu.“ Ještě pořád se snažila zachovat zdání laskavosti, přestože jsme oba cítili, jak pod povrchem doutná nehoda názorů. „Dolly se špatně učila. Nebyla šťastná ani oblíbená. Bylo to ovšem pochopitelné, vždyť oba její rodiče – vlastně otec – si doma připravovali hotové peklo.

„Nejsme tady žádní zálesáci,“ pokračovala, jako bych snad vyslovil podezření, že tomu tak je, „a tak jsem si řekla, že to nejmenší, co pro ni mohu udělat, je opatřit nějakou pomoc. Přemluvila jsem sestru, aby ji odvezla do Pacific Pointu k doktoru Godwinovi. Tehdy to byl nejlepší zdejší psychiatr.

Constance ji tam vozila asi rok každou sobotu ráno. Dítě dělalo podstatné pokroky, to tedy musím doktoru Godwinovi přiznat. Také Constanci to pomáhalo. Připadala mi veselejší, šťastnější a sebejistější.“

„Léčila se také?“

„Hádám, že tak trochu, a ty pravidelné sobotní jízdy do města jí pochopitelně prospívaly. Chtěla se tam přestěhovat, ale nebyly na to peníze. Místo toho opustila McGeea a přistěhovala se ke mně. Tím se jí do jisté míry ulevilo. Jemu to ovšem bylo proti mysli. Bylo mu proti mysli, že opět získávala svou důstojnost. A tak ji ze závisti zabil.“

I po deseti letech jí mysl stále kroužila jako moucha kolem toho krvavého okamžiku.

„Proč jste nepokračovala v Dollyině léčbě? Jistě ji po tom procesu potřebovala víc než jindy.“

„To nepřicházelo v úvahu. Pracuji v sobotu dopoledne. Někdy své písemnosti vyřídit musím.“ Zmlkla, zmatena a neschopna dalších slov, jak tomu bývá u poctivců, překvapených vlastní neupřímností.

„A taky jste se neshodla s Godwinem kvůli svědectví vaší neteře při procesu.“

„Ať si Godwin říká co chce, já se za to nestydím. Povědět, co si myslí o svém otci, Dolly neublížilo. Spíš jí to prospělo. Nějak to ze sebe dostat musela.“

„Jenže stejně to ze sebe nedostala. Stále se tím zabývá.“ Zrovna tak jako vy, slečno Jenksová. „Ale teď tvrdí něco jiného.“

„Něco jiného?“

„Teď tvrdí, že tu noc, co došlo k vraždě, otce neviděla. Popírá, že by s vraždou měl cokoli společného.“

„Kdo vám to pověděl?“

„Godwin. Těsně poté, co s ní mluvil. Řekla mu, že před soudem lhala, aby vyhověla dospělým.“ Lákalo mě říct toho víc, ale zavčas jsem si vzpomněl, že skoro určitě bude všechno tlumočit dál svému příteli šerifovi.

Hleděla na mne, jako bych uvedl v pochybnost základní článek víry jejího života. „Určitě překrucuje její slova. Zneužívá jí, aby dokázal, že měl pravdu tehdy, když ji neměl.“

„O tom pochybuji, slečno Jenksová. Vždyť ani Godwin té její nové verzi nevěří.“

„Vidíte! Buď se zbláznila, nebo lže! Nezapomeňte, že jí v žilách koluje krev McGeeů!“ Tenhle výbuch ohromil i ji samu. Odvrátila zrak a rozhlédla se po růžovém pokoji, jako by snad nějak mohl poskytnout záruku za dívčí nevinnost jejích úmyslů. „Ne, takhle jsem to ani nemyslela,“ řekla. „Miluji svou neteř. To přetřásání minulosti je prostě – je těžší, než jsem předpokládala.“

„Promiňte. Jsem přesvědčen, že svou neteř milujete. Při tom, co k ní cítíte a co jste k ní cítila, jste ji jistě nemohla navést, aby před soudem křivě svědčila.“

„Kdo o mně tohle tvrdí?“

„Nikdo. Jenom říkám, že byste něco takového nebyla schopna udělat. Nejste druh ženy, která by dokázala zkazit dvanáctileté dítě.“

„Ne,“ řekla. „Neměla jsem nic společného s tím, že Dolly obvinila svého otce. Přišla s tím ke mně sama, ten večer, asi půlhodiny poté, co se to stalo. Nikdy jsem o tom ani na okamžik nezapochybovala. Znělo to po všech stránkách věrohodně.“

Jenže její slova nezněla věrohodně. Nedomníval jsem se, že by zrovna lhala. Spíš něco tajila. Hovořila opatrně a tiše, tak aby ji nápis v obýváku nemohl slyšet. Stále se vyhýbala mým očím. Obličej jí pomalu rudl temnou krví, která jí stoupala od silné šíje.

„Pochybuji, že vůbec bylo v jejích silách při dané vzdálenosti za temné noci někoho identifikovat, dokonce i vlastního otce, natož postřehnout kouřící revolver v jeho ruce.“

„Avšak policie to vzala za bernou minci. Oba, šerif Crane i státní návladní jí uvěřili.“

„Policisté a prokurátoři obvykle rádi berou za bernou minci fakta nebo pseudofakta, která potvrzují jejich teorii.“

„Ale Tom McGee byl vinen. Byl vinen.“

„Možná že byl.“

„Tak proč se mě snažíte přesvědčit, že nebyl?“ Rudý nával studu v jejím obličeji prodělával obvyklý zvrat v rudý nával zlosti. „Už vás nebudu poslouchat!“

„Raději si mě poslechněte! Co tím můžete ztratit? Snažím se znovu otevřít ten starý případ, protože je přes Dolly spojen s případem Haggertyová.“

„Věříte snad, že Dolly zabila slečnu Haggertyovou?“ nadhodila.

„Ne. Vy ano?“

„Šerif Crane ji zřejmě pokládá za hlavní podezřelou.“

„To vám řekl, slečno Jenksová?“

„Alespoň to naznačil. Ověřoval si, jaká by byla má reakce, kdyby si ji předvolal k výslechu.“

„A jaká byla vaše reakce?“

„Ani nevím, byla jsem příliš rozrušená. Dolly jsem už dlouho neviděla. Odešla a provdala se, aniž mi co oznámila. Bývala vždycky hodné děvče, ale mohla se změnit.“

Měl jsem pocit, že z úst slečny Jenksové promlouvá nejskrytější zákoutí její vlastní duše: Bývala vždycky hodné děvče, ale mohla se změnit.

„Proč nezatelefonujete Craneovi a neřeknete mu, ať se zatím do toho nemíchá? S vaší neteří by se teď mělo zacházet opatrně.“

„Vy nevěříte, že spáchala tu vraždu?“

„Nevěřím, už jsem vám to řekl. Povězte mu, ať se do toho nemíchá, jinak že prohraje příští volby.“

„To nemůžu udělat. Zastává ve správě okresu vyšší funkci než já.“ Nechávala si to však projít hlavou. Pak tu myšlenku zavrhla. „A když jsme u toho, už jsem vám věnovala všechen volný čas. Určitě už je dvanáct pryč.“

Byl jsem připraven odejít. Byla to dlouhá hodina. Doprovodila mě dolů a ven na verandu. Když jsme se loučili, připadalo mi, že mi chce ještě něco říct. Tvářila se, jako by se k něčemu odhodlávala. Nic však z toho nevzešlo.

/XIII/

U pobřeží už mlha trochu zřídla, ale slunce stále ještě nebylo vidět, pouze odnikud prýštící bílý třpyt, který oslňoval zrak. Recepční v motelu Mariner’s Rest mi sdělil, že Alex odjel s nějakým starším mužem v novém chrysleru. Jeho červený sporťák stál dosud na parkovišti a Alex se z motelu neodhlásil.

Zajel jsem k hostinci u silnice, koupil si sendvič a snědl ho v pokoji. Pak jsem absolvoval několik bezvýsledných telefonních rozhovorů. Telefonistka v soudní budově mi řekla, že dnes odpoledne absolutně nemůžu dostat protokol z procesu: přes víkend je všechno bezpečně uloženo v archívu. Zatelefonoval jsem do kanceláře Gila Stevense, advokáta, který neúspěšně obhajoval Toma McGeea. Služba pro nepřítomné mi sdělila, že je v Balboe. Ne, tam ho nestihnu. Pan Stevens se tam dnes a zítra zúčastní závodů jachet.

Rozhodl jsem se, že zaskočím k Jerrymu Marksovi, mladému advokátovi, který hájil paní Perrinovou. Měl kancelář v novém nákupním středisku nedaleko té části dálnice, kde byly motely. Jerry byl svobodný a ctižádostivý a mohl by tedy být v kanceláři i v sobotu odpoledne.

Nezamčenými předními dveřmi jsem vešel do čekárny, zařízené javorovým nábytkem s kartounovými potahy. Sekretářčina kóje za skleněnou polostěnou po levé straně byla na víkend opuštěná, ale Jerry Marks seděl uvnitř v kanceláři.

„Jak se vám daří, Jerry?“

„Dobře.“

Pohlédl na mne ostražitě přes okraj knihy, kterou četl, obrovského svazku s názvem Procesní dokazování. V trestní praxi příliš zkušený ještě nebyl, byl však spolehlivý a poctivý. Jeho milou židovskou tvář proteplovaly a zjasňovaly inteligentní hnědé oči.

„Jak se daří paní Perrinové?“ zeptal jsem se.

„Od té doby, co ji propustili, jsem ji neviděl, a ani s tím nepočítám. Zřídkakdy vídávám bývalé klienty. Páchnu jim soudní síní.“

„Mám stejnou zkušenost. Jste volný?“

„Jo, a taky zůstanu! Slíbil jsem si čistě studijní víkend, vražda nevražda.“

„Takže víte o zavraždění Heleny Haggertyové.“

„Samozřejmě, povídá si o tom celé město.“

„Co se vám doneslo?“

„Ani ne moc. Kdosi v soudní budově řekl mé sekretářce, že tu profesorku zastřelila nějaká studentka z university. Zapomněl jsem její jméno.“

„Dolly Kincaidová. Její manžel je můj klient. Paní Kincaidová je v sanatoriu, pod lékařským dohledem.“

„Psychopatka?“

„Záleží na tom, jak definujete psychopaty. Je to složitá situace, Jerry. Pochybuju, že by podle soudního rozhodnutí ve věci McNaghten byla nepříčetná ve smyslu zákona. Oproti tomu silně pochybuju, že tu vraždu spáchala,“

„Pokoušíte se u mě vyvolat zájem o tenhle případ,“ konstatoval podezíravě.

„Vůbec nic se ve vás nepokouším vyvolat. Vlastně jsem si k vám přišel pro informaci. Jaké je vaše mínění o Gilu Stevensovi?“

„Je to zdejší velmistr. Opatřte si ho.“

„Není ve městě. Vážně, je dobrý advokát?“

„Stevens je nejúspěšnějším obhájcem ve věcech trestních v našem okrese. Má k tomu všechny předpoklady, zná totiž zákony i soudce. Při soudním jednání se občas uchyluje k staromódním trikům, jakých bych já osobně nepoužíval. Je obrovský komediant a umí hrát na city. Kupodivu to zabírá. Ani si nemohu vzpomenout, kdy naposled prohrál nějakou důležitou při.“

„Já ano. Asi před deseti lety obhajoval nějakého Toma McGeea, a ten byl usvědčen ze zabití manželky.“

„To jsem tu ještě nebyl.“

„Dolly Kincaidová je McGeeová dcera. Kromě toho byla korunním svědkem obžaloby při procesu proti otci.“

Jerry pískl. „Už chápu, proč mluvíte o složité situaci.“ Za chvíli se zeptal. „Kdo ji léčí?“

„Godwin.“

Jerry našpulil silné rty. „Tady bych byl opatrný.“

„Proč?“

„Je bezesporu dobrý psychiatr, ale v soudním lékařství už tak silný není. Je to velmi inteligentní chlapík a s tím, co zná, se nijak netají, ba dokonce někdy ze sebe dělá génia. To se ovšem leckomu tady zajídá, zejména jestli se jmenuje Gahagan a zasedá-li u soudu druhé instance. Moc bych se tedy na něho neobracel.“

„Už se na něho obrátili, takže já už v tom nemůžu nic udělat.“

„To ne, ale můžete varovat jejího advokáta.“

„Všechno by bylo mnohem snazší, kdybyste jejím advokátem byl vy. Dnes se mi ještě nepoštěstilo mluvit s jejím manželem, ale myslím, že dá na mé doporučení. Mimochodem, jeho rodiče nejsou žádní chudáci.“

„O peníze tu přece nejde,“ odbyl mě Jerry chladně. „Slíbil jsem si, že tenhle víkend strávím se svými knihami.“

„Helena Haggertyová se asi měla nechat zastřelit jiný víkend.“

Znělo to surověji, než jsem zamýšlel. Nepřestávalo mě žrát, že jsem pro Helenu nedokázal cokoli udělat.

Jerry se na mne tázavě zahleděl. „Vám na tomhle případu osobně záleží?“

„Už asi ano.“

„No tak dobře. Co chcete, abych udělal?“

„Zůstaňte mi tu až na další k dispozici.“

„Budu celé odpoledne tady. Potom se budete moct se mnou pojit prostřednictvím služby pro nepřítomné.“

Poděkoval jsem mu a vrátil se do motelu. Alexův pokoj vedle mého byl pořád prázdný. Zavolal jsem svou službu pro nepřítomné v Hollywoodu. Arnie Walters mi tam nechal telefonní číslo. Zavolal jsem Reno.

Arnie byl mimo kancelář, ale sluchátko zvedla jeho manželka a partnerka Phyllis. Telefonními dráty na mne zaútočila její překypující ženskost.

„Nikdy se neukážeš, Lewe. Jedině slyším tvůj hlas v telefonu. Pokud jde o mě, tak už vlastně vůbec neexistuješ; jenom jsi před několika lety nahrál několik pásků a ty mi někdo čas od času přehrává.“

„A jak si vysvětlíš, že na všechno reaguju? Jako teď?“

„Elektronikou. Všechno, co nedokážu pochopit, si vysvětluju elektronikou. Uspoří mi to spoustu přemýšlení. Ale kdy se opravdu ukážeš?“

„Tenhle víkend, pokud Arnie zjistil řidiče toho kabrioletu.“

„Ještě není tak daleko, ale zná už majitele. Je to jakási Sally Burkeová a žije přímo tady v Renu. Tvrdí, že jí ten vůz před několika dny ukradli. Jenže Arnie jí nevěří.“

„Proč?“

„Má dobrý čuch. Tu údajnou krádež dokonce ani neohlásila. Kromě toho má podivné kumpány. Arnie se jim právě teď nalepil na paty.“

„To jsem rád.“

„Je to něco důležitého, viď?“ nadhodila Phyllis.

„Jde o dvojnásobnou, možná že i trojnásobnou vraždu. Mou klientkou je mladá dívka s citovými problémy. Pravděpodobně ji dnes či zítra zatknou za něco, čeho se skoro určitě nedopustila.“

„Tobě na tom nějak záleží, jak vidím.“

„Tenhle případ mě pořádně chytil. A taky nevím, jak dál.“

„Něco takového jsem tě ještě nikdy neslyšela připustit, Lewe. Ostatně jsem si ještě předtím, než jsi zavolal, řekla, že bych se s tou paní Sally Burkeovou měla seznámit. Pokládáš to za dobrý nápad?“

„Za výborný.“ Phyllis je bývalá pracovnice Pinkertonovy detektivní kanceláře a vypadá jako bývalá revuální tanečnice. „Jenom pamatuj, že paní Burkeová a její kumpáni můžou být pořádně nebezpeční. Možná, že včera večer zavraždili jednu ženu.“

„Ale tuhle by nemohli. Já mám až moc důvodů proč žít.“ Myslela tím Arnieho.

Vyměnili jsme si ještě několik roztomilostí a přitom jsem zaslechl, jak někdo vešel vedle do Alexova pokoje. Rozloučil jsem se s Phyllis, přistoupil ke zdi a poslouchal. Slyšel jsem dva hlasy, Alexův a dalšího muže, jak se spolu hlučně hádají, a k tomu, abych se dozvěděl, čeho se ta hádka týká, jsem nepotřeboval kontaktní mikrofon. Ten druhý chtěl na Alexovi, aby se z téhle nešťastné šlamastiky vyvlékl a vrátil se domů.

Zaklepal jsem na dveře.

„Nech mě s nimi jednat,“ řekl ten druhý, jako by čekal policii.

Vyšel na chodbu. Byl asi tak starý jako já, pohledný, již prošedivělý, s úzkýma světlýma očima a bojovnou bradou. Byl na něm patrný smysl pro pořádek, ukrytý jako neviditelný chomout pod střízlivým šedým oblekem.

Čpěla z něho ovšem i určitá zoufalost. Ani se mě nezeptal, kdo vůbec jsem, a už mi oznámil: „Jsem Frederick Kincaid a vy nemáte žádné právo mi tu komandovat syna. S tou dívkou a jejími zločiny nemá nic společného. K sňatku ho přiměla podfukem. Manželství netrvalo ani celých čtyřiadvacet hodin. Můj syn je slušný chlapec.“

Alex vyšel za ním na chodbu a zatáhl staršího muže za paži. Tvář mu drásaly rozpaky. „Tati, pojď raději dovnitř. Tohle je pan Archer.“

„Archer, tak? To vy jste tedy mého syna zavlékl do téhle věci!“

„Naopak, on najal mě.“

„A já vás propouštím!“ Hlas mu zněl, jako by takový příkaz dal už nejednou.

„O tom si ještě promluvíme,“ odsekl jsem.

Všichni tři jsme do sebe šťouchali ve dveřích. Kincaid senior mě nechtěl pustit dovnitř. Málem jsme se pustili do rvačky. Každý z nás měl sto chutí alespoň jednoho z těch druhých dvou praštit.

Prodral jsem se do pokoje a sedl si na židli zády ke zdi. „Co se stalo, Alexi?“

„Táta se o mně dozvěděl z rádia. Zatelefonoval šerifovi a zjistil, kde jsem. Zrovna jsme se vrátili od šerifa, kam nás povolal. Našli vražednou zbraň.“

„Kde?“

Alex otálel s odpovědí, jako by slova v jeho ústech, až je vypustí ven, přidala věcem na skutečnosti. Otec odpověděl za něj.

„Tam, kam ji ukryla, pod žíněnkou postele v té malé boudě, co v ní bydlela…“

„To není bouda,“ namítl Alex. „Je to vrátnice.“

„Neodporuj mi, Alexi.“

„Viděli jste ten revolver?“ zeptal jsem se.

„Viděli. Šerif chtěl na Alexovi, aby ho identifikoval, což samozřejmě nemohl. Ani nevěděl, že ona má revolver.“

„Co je to za revolver?“

„Značka Smith & Wesson, ráže 38, s rukojetí z ořechového dřeva. Starý, ale celkem v slušném stavu. Pravděpodobně ho koupila v nějaké zastavárně.“

„To je názor policie?“

„Šerif se o tom zmínil jako o možnosti.“

„Jak ví, že patří jí?“

„Copak ho nenašli pod její žíněnkou?“ Kincaid mluvil jako prokurátor, předkládající důkazy, aby tím postavil syna do latě. „Kdo jiný by ho tam mohl ukrýt?“

„Prakticky kdokoli. Vrátnice byla včera večer otevřená, že, Alexi?“

„Byla, když jsem tam přišel.“

„Nech mluvit mě,“ vyzval ho otec. „Mám v těchhle záležitostech víc zkušeností.“

„No, zrovna moc jste si tím zatím nepomohl. Váš syn je svědek a já se pokouším zjistit fakta.“

Stoupl si nade mne s rukama v bok a celý se natřásal. „Můj syn nemá s tímto případem vůbec nic společného.“

„Nic si nenamlouvejte. Ta dívka je jeho manželka.“

„To manželství nemá váhu – chlapecká nerozvážnost, která nevydržela ani jeden celý den. Dám je zrušit. Nebylo dokonce ani konzumováno, jak mi Alex řekl.“

„Vy je nemůžete dát zrušit.“

„Nevykládejte mi, co mohu.“

„Přesto vám to povím. Zrušit můžete totiž jedině sebe a svého syna. Manželství netkví pouze v pohlavní konzumaci nebo v zákonných opatřeních. Tohle manželství je skutečné, protože je skutečné pro Alexe.“

„Ale on se teď chce z něho vyvázat.“

„Tomu nevěřím.“

„Je to pravda. Viď, Alexi, že se chceš vrátit domů ke mně a k mamince? Má o tebe hroznou starost. Srdce jí zase buší o závod.“ Kincaid se oháněl vším možným, snad jen ne kuchyňským dřezem.

Alex stočil zrak od něho ke mně. „Nevím. Chci jenom udělat to, co je správné.“

Kincaid začal něco říkat, nejspíš o tom kuchyňském dřezu, ale já ho přerušil.

„Odpovězte mi tedy ještě na jednu či dvě otázky, Alexi. Měla Dolly v ruce revolver, když včera večer přiběhla do vrátnice?“

„Žádný jsem neviděl.“

„Nejspíš ho měla schovaný pod šaty,“ prohlásil Kincaid.

„Mlčte, Kincaide,“ řekl jsem klidně z místa, kde jsem seděl. „Vůbec mi nevadí, že jste psí čumák. Zřejmě už na tom nic nezměníte. Vadí mi jen, že se snažíte, aby se jím stal i Alex. Dopřejte mu alespoň právo volby.“

Kincaid několikrát zaprskal a odstoupil ode mne. Alex řekl, aniž na jednoho z nás pohlédl: „Takhle s mým otcem nemluvte, pane Archere.“

„Prosím. Měla na sobě pletenou vestu a halenku a sukni. Ještě něco?“

„Ne.“

„Měla kabelku?“

„Myslím, že ne.“

„Přemýšlejte.“

„Neměla.“

„Takže nikde nemohla mít schovanou osmatřicítku. Vy jste nezahlédl, jak ji ukrývá pod žíněnku?“

„Ne.“

„A byl jste s ní po celou dobu, od chvíle, kdy se vrátila, až do doby, co odjela do sanatoria?“

„Ano. Byl jsem s ní celou tu dobu.“

„Pak je úplně jasné, že to není Dollyin revolver, anebo alespoň že to nebyla Dolly, kdo ho ukryl pod žíněnku. Máte nějakou představu, kdo to mohl udělat?“

„Ne.“

„Řekl jste, že to je ta vražedná zbraň. Jak to zjistili? Na balistické zkoušky přece ještě nemohli mít čas.“

Kincaid se ozval z rohu, kde se užíral. „Ta ráže odpovídá ráně a z revolveru bylo nedávno jedenkrát vystřeleno. Je logické, že je to revolver, jehož použila.“

„Vy tomu věříte, Alexi?“

„Nevím.“

„Vyslýchali ji už?“

„Chystají se k tomu. Šerif říkal cosi o tom, že počkají do pondělí, až to bude betonové z balistického hlediska.“

To mi dopřávalo trochu času, pokud se dalo Alexovi věřit. Tlak, kterému byl vystaven včera v noci a dnes ráno, a navíc nejistota posledních tří týdnů ho pořádně zmátořily. Vypadal, jako by se už ani nemohl udržet na nohou.

„Myslím, že bychom měli všichni počkat s úsudkem o vaší ženě,“ řekl jsem. „I kdyby byla vinna, a já o tom silně pochybuju, jste povinen poskytnout jí veškerou možnou pomoc a podporu.“

„Nemá k ní žádné povinnosti,“ prohlásil Kincaid. „Vůbec žádné. Přiměla ho k sňatku podfukem. Pořád a pořád ho obelhávala.“

Na rozdíl od něho jsem zachoval klid a vyrovnaný hlas: „Potřebuje přece lékařskou péči a potřebuje advokáta. Mám po ruce dobrého místního advokáta, který by se případu ujal, ale nemůžu ho platit z vlastní kapsy.“

„Berete toho na sebe trochu moc, nemyslíte?“

„Někdo musí tu odpovědnost vzít na sebe. Zatím se jí tady nikdo nechce chopit. Nemůžete se tomu přece vyhnout tím, že zalezete do díry a sám se v ní zasypete. Ta dívka je v kaši, a ať se vám to líbí či nelíbí, je to člen vaší rodiny.“

Alex snad opravdu naslouchal. Nevěděl jsem, jestli mě vnímal. Jeho otec zavrtěl úzkou šedivou hlavou.

„Není členem naší rodiny a jedno si račte uvědomit. Ta dívka nestrhne mého syna do podsvětí. A vy také ne.“ Obrátil se k Alexovi. „Kolik jsi už tomuhle chlapíkovi zaplatil?“

„Dvě stě.“

Kincaid mi pravil: „Dostal jste pořádně, dokonce přemrštěně zaplaceno. Slyšel jste, že jsem vás propustil. Tohle je soukromý pokoj, a budete-li tu proti mé vůli déle setrvávat, zavolám vedení hotelu. A jestli si s vámi nedokáží poradit oni, zavolám policii.“

Alex na mne pohlédl a bezmocně, malinko rozpřáhl paže. Otec ho objal kolem ramen.

„Dělám pouze to, co je pro tebe nejlepší, synu. Mezi tyhle lidi nepatříš. Pojedeme domů a potěšíme maminku. Přece ji nechceš přivést do hrobu.“

Tahle rafinovaná a vhodně zasazená rána dala všemu korunu. Alex se už na mne ani nepodíval. Vrátil jsem se do svého pokoje a zatelefonoval Jerrymu Marksovi a řekl mu, že přišel o klienta a já taky. Jerryho to zřejmě zamrzelo.

/XIV/

Alex s otcem vyklidili pokoj a odjeli. Nevyprovodil jsem je, ale zaslechl jsem, jak mlha rychle pohltila burácení jejich motorů. Posadil jsem se, počkal, až se mi usadí žaludek, a vytýkal si v duchu, že jsem měl s nimi jednat rozumněji. Kincaid byl vystrašený muž, který si svého společenského postavení cenil tak, jak si některé starší generace cenily své duše.

Odjel jsem nahoru na Foothill k Bradshawovu domu. Od děkana se asi taky nedalo moc čekat, ale měl alespoň peníze a jeho oficiální zájem o Dolly provázela kupodivu i jistá dávka sympatie. Netoužil jsem pokračovat v tomhle případě na vlastní konto. Potřeboval jsem zaměstnavatele, pokud možno někoho, kdo by měl tady v místě určitou váhu. Alice Jenksová těmhle požadavkům víceméně vyhovovala, jenže ji jsem za klienta nechtěl.

Vrátnici hlídal jeden z šerifových zástupců. Nedovolil mi vejít dovnitř a poohlédnout se tam, ale neměl námitek, abych zašel nahoru do domu. Dveře mi otevřela španělka Maria.

„Je doktor Bradshaw doma?“

„Není.“

„Kde bych ho našel?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Paní Bradshawová myslím říkala, že odjel na víkend.“

„Podivné. Rád bych si tedy promluvil s paní Bradshawovou.“

„Pozeptám se, jestli má čas.“

Vešel jsem nevyzván dovnitř a posadil se na pozlacenou židli ve vstupní hale. Maria vyšla zatím nahoru. Vrátila se a oznámila mi, že paní Bradshawová přijde za chvíli.

Trvalo jí nejméně půl hodiny, než se dobelhala ke mně dolů. Nakadeřila si šedivé vlasy, nalíčila tváře a oblékla krajkové síty, sepnuté u vrásčitého krku diamantovou broží. Poctila mě podáním ruky a já jsem nad tím pochybným darem zauvažoval, zda je tohle všechno kvůli mně.

Zdálo se, že starou dámu má návštěva potěšila. „Jak se máte, pane… pane Archere, že ano? Moc jsem doufala, že někdo ke mně přijde. Tahle mlha vyvolává u člověka pocit obrovského osamocení a teď, když je má řidička pryč…“ Zřejmě si uvědomila, že se jí do hlasu vloudil naříkavý tón, a potlačila ho. „Jak se jí vůbec daří?“ zeptala se živě.

„Je v dobrých rukou. Doktor Godwin se domnívá, že jí je líp než včera večer.“

„Výborně. Jistě vás potěší,“ pravila s jiskřivě výsměšným pohledem, „že i já se cítím trochu líp než včera večer. Syn mi dnes ráno sdělil, že jsem zase sehrála jeden ze svých výstupů, jak je nazývá. Byla jsem namouduši rozrušená. Noci mi příliš nesvědčí.“

„Byla to zlá noc pro každého.“

„A já jsem sobecká stařena. Že si to o mně myslíte?“

„Podle mého se lidé stářím příliš nemění.“

„Tohle zní jako vyslovená urážka.“ Usmívala se však téměř koketně. „Naznačujete, že jsem odjakživa taková.“

„Vy to musíte vědět líp než já.“

Rozesmálo ji to. Nebyl to veselý smích, ale cítil jsem v něm humor. „Jste troufalý a bystrý mladík. Mám ráda bystré mladíky. Pojďte do studovny, dám vám přinést něco k pití.“

„Děkuji vám, ale nemohu se zdržet…“

„Tak si tedy sednu sem.“ Opatrně se spustila na jednu z pozlacených židlí. „Mé morální vlastnosti se asi nezměnily k horšímu. Mé fyzické schopnosti však ano. Tahle mlha je velmi škodlivá pro mou artritidu.“ Pak rozvážně potřásla hlavou a dodala: „Nesmím si však stěžovat. Jako pokání za včerejší večer jsem synovi slíbila, že si po celičký den ani jediným slůvkem nepostěžuji.“

„A jak vám to jde?“

„Ne moc dobře,“ řekla s křivým, vrásčitým úsměvem. „Připadá mi to jako při pasiáns, člověk vždycky tak trochu podvádí. Vy snad ne?“

„Já si karty nevykládám.“

„O moc nepřicházíte, ale mně to pomáhá utloukat čas. No, nebudu vás zdržovat, jestli spěcháte.“

„Spěchám si promluvit s doktorem Bradshawem. Nevíte, kde bych ho zastihl?“

„Roy odletěl dnes ráno do Rena.“

„Do Rena?“

„Ale ne do kasina, to vás ujišťuji. Nemá v sobě ani stín hráčské vášně. Dokonce si občas říkám, že je přehnaně opatrný. Roy je tak trochu maminčin mazánek, nezdá se vám?“ Vzhlédla ke mně se suverénně ironickým výrazem, aniž ji Royův postoj či její spoluvina na něm uváděly do rozpaků.

„Trochu mě překvapuje, že odjel v době, kdy je v proudu vyšetřování té vraždy.“

„Mě to také překvapilo, ale nedalo se nic dělat. Ne snad že by před tím utíkal. Na Nevadské universitě se koná konference děkanů menších universit. Připravovali ji už řadu měsíců a s Royem se počítá jako s jedním z hlavních řečníků. Pokládal za svou povinnost tam být. Bylo mi ovšem také jasné, že tam mermomocí chce jet. To víte, rád se vyhřívá na výsluní veřejné slávy – je v něm odjakživa kus herce –, jenže odpovědnost, která z toho vyplývá, už tolik nemiluje.“

Její realismus mě bavil, mátl i trochu děsil. Zdálo se, že je ve svém živlu. Konverzace byla lepší než pasiáns.

Paní Bradshawová vrzavě vstala a opřela se mi o paži. „Snad přece jen pojďte do studovny. Tady to táhne. Zalíbil jste se mi, mladíku.“

Nevěděl jsem, jestli to je požehnání nebo kletba. Zazubila se mi vzhůru do obličeje, jako by v něm mohla číst mé pochyby. „Nebojte se, nesním vás.“ Zdůraznila poslední slovo, jako by už syna snědla k snídani.

Odešli jsme spolu do studovny a posadili se proti sobě do kožených křesel s vysokými opěradly. Paní Bradshawová zazvonila na Marii a objednala mi whisky se sodou a ledem. Pak se opřela dozadu a přelétávala pohledem poličky s knihami. Rady knih jí zřejmě připomínaly Bradshawovu důležitost.

„Nechápejte mě špatně. Svého syna vřele miluji a jsem na něho hrdá. Jsem hrdá na to, jak je hezký, a jsem hrdá na lo, jak je chytrý. Graduoval sumnia cum laude na Harvardu a pak velmi úspěšně složil doktorát. Jednou z něho bude rektor některé významné university nebo president nějaké velké nadace.“

„Je ctižádostivý on nebo vy?“

„Já jsem bývala, kvůli němu. A jak jemu na ctižádosti přibývalo, mé úměrně ubývalo. V životě existují lepší věci než šplhat se vzhůru po nekonečném žebříku. Dosud jsem se nevzdala veškeré naděje, že se jednou ožení.“ Mrkla po mně stalým, vychytralým okem. „Má rád ženy, víte.“

„O tom nepochybuji.“

„Dokonce jsem si už začala namlouvat, že se zajímá o slečnu Haggertyovou. Neznám jinou ženu, jíž by byl věnoval tolik pozornosti.“ Vyslovila toto konstatování tak, že vyznělo jako otázka.

„Zmínil se mi, že si s ní několikrát vyšel. Také ovšem řekl, že si nikdy nebyli v žádném ohledu blízcí. Jeho reakce na její smrt mi to potvrdila.“

„Jaká byla jeho reakce na její smrt?“

Už jsem se v životě dost navyzvídal, a tak poznám, když někdo vyzvídá na mně. „Mám na mysli jeho lidskou reakci. Kdyby mu bylo na Heleně Haggertyové opravdu záleželo, nebyl by letěl dnes ráno do Rena, konference nekonference. Byl by tady v Pacific Pointu a pokoušel by se zjistit, kdo ji oddělal.“

„Jak vidím, dost vás jeho nepřítomnost mrzí!“

„Doufal jsem v jeho pomoc. Zdálo se mi, že Roy má upřímnou starost o Dolly Kincaidovou.“

„Určitě ji má. Já ostatně také. Roy mě při snídani dokonce poprosil, abych pro tu dívku udělala, co je v mých silách. Ale co už mohu udělat?“ Rozpřáhla uzlíkovité ruce, aby tak dala najevo svou bezmocnost.

Maria vešla s cinkající whisky, neokázale mi ji podala a zeptala se paní Bradshawové, jestli si ještě něco přeje. Nepřála si. Usrkával jsem whisky a v duchu jsem uvažoval, zda je paní Bradshawová dáma, kterou bych dokázal zvládnout, kdyby se stala mou klientkou. Peněz měla jistě dost. Diamanty, které na mne mrkaly od jejího krku, by zaplatily mé služby na několik let.

„Můžete si mě najmout,“ nadhodil jsem.

„Vás najmout?“

„Pokud ovšem opravdu chcete něco udělat pro Dolly, a nikoli tu pouze sedět a vést lidumilné řeči. Myslíte, že bychom spolu vycházeli?“

„Vycházela jsem s muži v době, kdy jste byl ještě v kolébce, pane Archere. Chcete snad naznačit, že neumím vycházet s lidmi?“

„To spíš já neumím. Alex Kincaid mi právě dal za silné podpory svého otce padáka. Teď, když je v sázce jejich reputace, nechtějí mít s Dolly a jejími problémy nic společného.“

V černých očích jí blýsklo. „Toho chlapečka jsem ihned prokoukla. Je to maminčin mazánek.“

„Nemám prostředky, abych to dál hradil ze svého. Ostatně to ani není správné. Potřebuju někoho, kdo by mě financoval, nejraději někoho, kdo tady má váhu a – upřímně řečeno – i slušné bankovní konto.“

„Kolik by mě to stálo?“

„To záleží na tom, jak dlouho se ten případ povleče a jak široce se rozroste. Beru stovku na den plus výlohy. Mimoto sleduje pro mě v Renu skupina detektivů stopu, která by mohla být horká.“

„Stopa v Renu?“

„Vychází odsud, je ze včerejšího večera.“

Pověděl jsem jí o chlapíkovi v kabrioletu, který patří paní Sally Burkeové, ženě s mnoha kumpány. Se vzrůstajícím zájmem se naklonila v křesle dopředu. „A proč nesleduje policie tuhle stopu?“

„Třeba budou. Pokud ji už sledují, tak o tom nevím. Zřejmě se shodli na názoru, že Dolly je vinna a všechno ostatní je bezpodstatné. Takhle to je jednodušší.“

„Vy s tímhle názorem nesouhlasíte?“

„Ne.“

„Přestože našli dnes ráno v její posteli ten revolver?“

„Vy o tom víte?“

„Šerif Crane mi ho dnes ráno ukázal. Chtěl vědět, zda tu zbraň poznávám. Samozřejmě jsem ji nikdy neviděla. Už jen pohled na revolver mi je odporný. Nikdy jsem Royovi nedovolila, aby nějaký vlastnil.“

„A nemáte ponětí, komu by tenhle patřil?“

„Ne, ale šerif zřejmě pokládal za samozřejmé, že patří Dolly a že ji tedy usvědčuje z vraždy.“

„Nic nenasvědčuje tomu, že jí patří. I kdyby jí patřil, přece by ho neukryla pod vlastní žíněnku! Její manžel popírá, že ho tam ukryla, a byl s ní nepřetržitě od chvíle, kdy se vrátila do vrátnice. A kromě toho ještě není definitivně prokázáno, že je to vražedná zbraň.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Bude třeba provést balistické zkoušky a ty jsou stanoveny teprve na pondělí. Jestli bude štěstí stát při mně, budu asi schopen do té doby situaci dost objasnit.“

„Máte nějakou vlastní teorii, pane Archere?“

„Podle mého názoru tu jde o záležitost, která se rozvětvuje hodně daleko mimo Dolly. Dolly nevyhrožovala smrtí Heleně Haggertyové, ta by byla poznala její hlas, byly přece důvěrné přítelkyně. Myslím, že Dolly šla za ní jen proto, aby se s ní poradila, jestli se má vrátit k manželovi. Narazila na mrtvolu a zmocnila se jí panika. A ta ji drží doteď.“

„Proč?“

„Zatím to nemohu ještě vysvětlit. Musím hlouběji prošťourat její minulost. Také chci prošťourat minulost Heleny Haggertyové.“

„To by mohlo být zajímavé,“ prohlásila, jako by uvažovala o návštěvě dvojprogramu v kině. „Kolik by mě tohle všechno stálo?“

„Tak málo, jak to jen půjde. Ale mohlo by to stoupnout na nějaký ten tisíc, na dva, na tři, nebo dokonce na čtyři.“

„To je vlastně dost nákladné pokání.“

„Pokání?“

„Za můj egoismus, minulý, přítomný i budoucí. Budu o tom přemýšlet, pane Archere.“

„Jak dlouho na to budete potřebovat?“

„Zavolejte mi dnes večer. Roy mi bude telefonovat kolem večeře – telefonuje mi každý večer, když je na cestách. Rozhodně vám nemohu dát odpověď, dokud to s ním neprodiskutuji. Žijeme skromněji, než byste si mohl myslet,“ dodala vážně, pohrávajíc si s diamanty u krku.

/XV/

Vyjel jsem pod klenbou mokrých stromů nahoru k domu Heleny Haggertyové. Před vchodem se ometali dva šerifovi zástupci a odmítali mě vpustit dovnitř nebo odpovědět na jakoukoli otázku. Ten dnešek stál opravdu za starou bačkoru!

Zamířil jsem tedy k universitě a zašel do správní budovy. Napadlo mi, že bych si mohl promluvit s Laurou Sutherlandovou, která měla na starosti studentky, jenže její kancelář byla zamčená. Všechny kanceláře byly zamčené. V budově nebylo živáčka kromě bělovlasého muže v modrých džínsech, který zametal chodbu smetákem. Vypadal jako Chronos a mě přepadla na zlomek vteřiny hrůzná představa, že smetává poslední stopy po Heleně.

V jakémsi obranném reflexu jsem vytáhl notes a našel v něm jméno vedoucího katedry moderních jazyků. Dr. Geisman. Stařík se smetákem věděl, kde má kancelář.

„Je to v té nové budově, kam dali všechny humanitní obory, tam na konci aleje.“ Ukázal mi směr. „Jenže teď v sobotu odpoledne tam nebude.“

Stařík se mýlil. Našel jsem Geismana v sekretariátu katedry v přízemí nové budovy, jak sedí s telefonním sluchátkem v jedné ruce a s tužkou v druhé. Zahlédl jsem ho včera, když vycházel z Bradshawovy kanceláře – podsaditý muž středních let v brýlích s tlustými skly, nedokonale maskujícími vystrašené malé oči. „Okamžik,“ prohodil ke mně, a do telefonu: „Je mi líto, že nám nemůžete pomoci paní Bassová. Chápu, že máte odpovědnost k rodině a odměna pro externího lektora není pochopitelně velká.“

Mluvil jako cizinec, i když bez přízvuku. Hlas měl neutrální, jako by angličtina byla prostě další řeč, které se naučil.

„Jsem doktor Geisman,“ řekl, když zavěsil a na seznamu před sebou škrtl jedno jméno. „Vy jste doktor de Falla?“

„Ne. Jmenuji se Archer.“

„Jakou máte kvalifikaci? Máte nějakou vědeckou hodnost?“

„Doktorát knokautů.“

Nezareagoval na mé pousmání. „Jedna členka naší katedry zesnula, jak zajisté víte, a já musím obětovat sobotní volno a najít za ni náhradu. Jestliže tedy mám vaši nabídku brát vážně…“

„Neucházím se o nic, doktore, leda o nějakou tu informaci. Jsem soukromý detektiv, vyšetřuji smrt profesorky Haggertyové a rád bych zjistil, jak se sem vůbec dostala.“

„Nemám čas se tím znovu podrobně zabývat. V pondělí máme přednášky a ty je třeba obsadit. Jestliže se ten doktor de Falla nedostaví nebo se ukáže, že se nám nehodí, pak nevím co dělat.“ Mrkl na své náramkové hodinky. „V půl sedmé musím být na losangeleském letišti.“

„Pět minut můžete postrádat, to přece může každý.“

„Dobře. Pět minut.“ Zaťukal na sklíčko hodinek. „Chcete vědět, jak se paní Haggertyová k nám dostala? Nevím, ledaže by se jednoho dne objevila v mé kanceláři a žádala o zaměstnání. Doslechla se, že profesor Farrand utrpěl srdeční záchvat. Tohle je během měsíce už podruhé, co se dostáváme do takové situace.“

„Kdo ji informoval o tom srdečním záchvatu?“

„Nevím. Snad profesorka Sutherlandová. Haggertyová ji uvedla jako zdejší referenci. Věděl to ovšem každý, stálo to v novinách.“

„Žila tady předtím, než se u vás ucházelo o místo?“

„Myslím, že ano. Ano, žila. Řekla mi, že už má dům. Byla s ním spokojená a chtěla tam zůstat. Velmi o to místo stála.

Upřímně řečeno, měl jsem v jejím případě určité pochybnosti. Absolvovala universitu v Chicagu, ale neměla plnou kvalifikaci. Škola, kde předtím vyučovala, Maple Park, nemá stejnou úroveň jako naše. Profesorka Sutherlandová mi však řekla, že to zaměstnání potřebuje, a tak jsem ji bohužel přijal.“

„Podle mých informací měla soukromý příjem.“

Našpulil rty a zavrtěl hlavou. „Dáma se soukromým příjmem nepřevezme čtvery přednášky francouzštiny a němčiny a k tomu konzultantské povinnosti za plat necelých pěti tisíc dolarů ročně. Snad tím myslela alimenty. Řekla mi, že má těžkosti s jejich výplatou.“ Brýle se zablýskaly, jak vzhlédl. „Věděl jste, že se nedávno rozvedla?“

„Slyšel jsem o tom. Víte, kde žije její bývalý manžel?“

„Ne. Nikdy jsme toho spolu moc nenamluvili. Podezíráte jeho?“

„K tomu nemám žádný důvod. Jenže když někdo zavraždí ženu, člověk se obvykle porozhlédne po muži, který měl motiv ji zabít. Místní policie má jinou teorii.“

„Vy s ní nesouhlasíte?“

„Nedávám se ničím ovlivnit, doktore.“

„Ach tak. Prý je v podezření jedna z našich studentek.“

„Taky jsem to slyšel. Znáte to děvče?“

„Ne. Naštěstí neměla na naší katedře zapsanou žádnou přednášku.“

„Proč ‚naštěstí‘?“

„Prý to je psychoneurotička.“

Jeho krátkozraké oči vypadaly za tlustými čočkami brýlí stejně zranitelně jako otevřené ústřice. „Kdyby universitní správa pořádně prověřovala uchazeče o studium, neměli bychom tu studenty, kteří ohrožují naše životy. Jenže v některých ohledech jsme zde velmi pozadu.“ Znovu zaťukal na sklíčko hodinek. „Vašich pět minut vypršelo.“

„Ještě jednu otázku, doktore. Informoval jste rodinu Heleny Haggertyové?“

„Ano, dnes časně ráno jsem zatelefonoval její matce. Děkan Bradshaw mě požádal, abych vykonal tuto povinnost, ačkoli to podle mého názoru mělo správně být jeho povinností. Její matka, paní Hoffmanová, sem přiletí a musím jí jet naproti na losangeleské letiště.“

„O půl sedmé?“

Zasmušile přikývl. „Nikdo jiný tu totiž není k dispozici. Oba naši děkani odjeli z města.“

„Profesorka Sutherlandová také?“

„Profesorka Sutherlandová také. Odjeli si a nechali mi celou tu záležitost na krku.“ Brýle se mu orosily sebelítostí a sundal je, aby si je otřel. „Venku je mlhavo a já ani nebudu vidět na cestu. Mám tak špatný zrak, že bez brýlí nepoznám rozdíl mezi vámi a Všemohoucím.“

„Moc velký rozdíl tady není.“

Nasadil si brýle, pochopil, že šlo o žert, a krátce, skřehotavě se uchichtl.

„Jakým letadlem přiletí paní Hoffmanová, doktore?“

„Linkou United z Chicaga. Slíbil jsem jí, že ji budu čekat u výdejny zavazadel společnosti United.“

„Nechte tam jet mě!“

„To myslíte vážně?“

„Alespoň budu mít příležitost si s ní promluvit. Kam chcete, abych ji odvezl?“

„Objednal jsem pro ni pokoj v hotelu Pacific. Mohli bychom se tam setkat řekněme v osm.“

„Prima.“

Vstal, obešel psací stůl a bouřlivě mi potřásl rukou. Jak jsem vycházel z budovy, vynořil se z mlhy pomenší stařík v černém klobouku a zelenavě černém plášti. Měl černý knír, který vypadal jako nabarvený, souchotinářské černé oči a od vína rozpálené propadlé tváře.

„Doktor de Falla?“

Přikývl. Přidržel jsem mu dveře. Smekl klobouk a uklonil se.

„Merci beaucoup.“

Jeho střevíce s gumovými podrážkami nezašustily hlasitěji než pavoučí nožky. Myslí se mi mihla další z mých malých nočních můr. Tohle byl doktor Smrt.

/XVI/

Jel jsem pomalu podél pobřeží, ale než jsem dorazil k letišti, mlha se zvedla a v ovzduší po ní zůstalo kalné příšeří. Zaparkoval jsem u budovy United Airlines. Podle lístku, který mi podala dívka na parkovišti, bylo přesně šest dvacet pět. Přešel jsem vozovku k obrovské jasně osvětlené budově a našel otáčecí pult se zavazadly, obložený cestujícími.

Na kraji zástupu stála vedle svého zavazadla žena, vypadající jako vyschlá starší Helena. Měla na sobě černé šaty, černý plášť s vetchým kožišinovým límcem, černý klobouk a černé rukavice.

Jedině křiklavé rudé vlasy nezapadaly. Oči měla napuchlé a vypadala zmátořeně, jako by duchem stále ještě napůl v Bridgetonu.

„Paní Hofmanová?“

„Ano, to jsem já.“

„Jmenuji se Archer. Doktor Geisman, vedoucí katedry vaší dcery, mě požádal, abych pro vás zajel.“

„To bylo od něho milé,“ řekla s chabým, matným pousmáním. „A od vás také.“

Zdvihl jsem kufr – byl malý a lehký. „Chtěla byste se něčeho najíst nebo napít? Tady je poměrně slušná restaurace.“

„Ach ne, děkuji. Večeřela jsem v letadle. Holštýnský řízek. Let byl velice zajímavý. Dosud jsem ještě nikdy neletěla tryskovým letadlem. Ale ani trochu jsem se nebála.“

Nevěděla, čí je. Rozhlížela se po jasných světlech a lidech. Svaly v obličeji se jí stáhly, jako by se chystala znovu rozplakat. Uchopil jsem ji za hubené předloktí a vyvedl ji odtud přes vozovku k svému vozu. Objeli jsme parkoviště a zařadili se na dálnici.

„Tohle tady neměli, když jsem tu byla posledně. Jsem ráda, že jste se uvolil přijít mi naproti. Ztratila bych se,“ řekla ztraceným hlasem.

„Kdy jste tu vlastně byla naposledy?“

„Před téměř dvaceti lety. Hoffman tehdy sloužil v námořnictvu, byl štábním poddůstojníkem u pobřežní hlídkové služby. Odveleli ho do San Diega. Helena už tehdy utekla – opustila domov, a tak jsem si myslela, že bych toho mohla využít a zacestovat si. Žili jsme v San Diegu přes rok a bylo to moc pěkné.“ Slyšel jsem její dech, jako by se prodírala vzhůru k okraji současnosti. Obezřele se zeptala: „Pacific Point je dost blízko San Diega, viďte?“

„Asi osmdesát kilometrů.“

„Opravdu?“ Po další odmlce řekla: „Pracujete na universitě?“

„Ne, jsem totiž detektiv.“

„Podívejme! Můj manžel je taky detektiv. Slouží už čtyřiatřicet let u bridgetonské policie. Příští rok má jít do penze. Uvažovali jsme o tom, že bychom se pak usídlili v Kalifornii, ale tohle ho asi odradí. Předstírá, že ho to netrápí, ale kdepak. Myslím, že ho to trápí zrovna tolik jako mě.“ Hlas se jí vznášel nad hřmotem dálnice jako nehmotný duch mluvící sám k sobě.

„Škoda že sem dnes s vámi nemohl přiletět.“

„Byl by mohl, jen chtít. Mohl si vzít volno. Nejspíš se bál, že by to bylo nad jeho síly. A musí brát ohled na svůj krevní tlak.“ Znovu zaváhala. „Vyšetřujete vraždu mé dcery?“

„Ano.“

„Doktor Geisman mi řekl v telefonu, že máte na někoho podezření, na nějakou mladou dívku. Proč by studentka zastřelila jednu ze svých profesorek? O něčem takovém jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Nemyslím, že to udělala, paní Hoffmanová.“

„Ale doktor Geisman prohlásil, že ten případ je prakticky uzavřen.“ Zármutek v jejím hlase se změnil v jakousi pomstychtivou touhu po spravedlnosti.

„Snad je.“ Nechtělo se mi přít s potenciálně cennou svědkyní. „Vyšetřuju i jiné aspekty a vy mi třeba můžete pomoct.“

„Jak to?“

„Někdo vyhrožoval vaší dceři smrtí. Pověděla mi to předtím, než byla zastřelena. Někdo jí telefonoval. Nepoznala ten hlas, ale prohlásila o něm něco podivného. Prohlásila, že zněl jako hlas Bridgetonu.“

„Bridgetonu? Tam přece žijeme.“

„To vím, paní Hoffmanová. Helena řekla, že ji Bridgeton dostihl. Nemáte ponětí, co tím mohla myslet?“

„Vždycky nenáviděla Bridgeton. Od doby, co byla na střední škole, připisovala Bridgetonu vinu za všechno, co jí v životě nevycházelo. Nemohla se dočkat chvíle, až z Bridgetonu odejde.“

„Pokud vím, utekla z domova.“

„Takhle bych tomu neříkala,“ ačkoli to předtím téměř tak řekla. „Zmizela nám z očí, na jediné léto, a celou tu dobu pracovala. Byla zaměstnána u jedněch chicagských novin. Pak začala studovat na universitě a oznámila mi, kde je. Udělala to jenom kvůli svému otci…“ Zarazila se uprostřed věty. „Vypomáhala jsem jí ze svých peněz na domácnost do doby, než jsme šli k námořnictvu.“

„Proč to neklapalo mezi ni a jejím otcem?“

„Souviselo to s jeho zaměstnáním. Toho se alespoň týkala ta závěrečná velká hádka.“

„Když ho Helena nazvala úplatným esesákem?“

Obrátila se na sedadle a pohlédla na mne. „Helena vám to řekla, co? Jste – byl jste jejím mládencem nebo něčím takovým?“

„Byli jsme přátelé.“ Shledal jsem, že to dokážu prohlásit celkem upřímně. Strávili jsme spolu jedinou svárlivou hodinu, ale na tu vrhla její smrt světlo, z něhož mě bolel zrak.

Naklonila se, aby mi líp viděla do obličeje. „Co jiného vám ještě řekla?“

„Že při jejím sporu s otcem šlo o nějakou vraždu.“

„To je lež. Nemyslím, že by jako Helena lhala, ale mýlila se. Smrt pana Deloneye byla prachpouhá náhoda. Jestliže si Helena myslela, že o tom ví víc než její otec, tak byla absolutně v neprávu.“

Užít tak pádných slov jako „absolutně“ a „v neprávu“ vůči mrtvé bylo těžkým obviněním. Paní Hoffmanové vylétla ruka v černé rukavici k ústům. Chvíli seděla schoulená ve vystrašeném mlčení jako huben vyschlá cvrččí samička, která ztratila schopnost cvrkat.

„Povězte mi něco o smrti pana Deloneye, paní Hoffmanová.“

„Nevím, proč bych měla. Nikdy nemluvím o manželových případech. Nemá to rád.“

„Vždyť tu není.“

„Do jisté míry je. Jsme spolu už hodně dlouho. Ale stejně to je dávná minulost.“

„Minulost je vždycky spjatá s přítomností. Ten případ může mít nějakou souvislost s Heleninou smrtí.“

„Jak by mohl? Je tomu už dvacet let, vlastně ještě déle, co k němu došlo, a stejně to ani tehdy nebyl nijak výjimečný případ. Na Helenu zapůsobil jedině proto, že se to stalo v našem činžáku. Pan Deloney čistil pistoli a ta spustila a zastřelila ho. To bylo všechno.“

„Jste si tím jista?“

„Hoffman to řekl a Hoffman nelže.“ Znělo to jako zaklínací formule, které již kdysi použila.

„Proč myslela Helena, že lže?“

„Ví bůh, jak na to přišla! Tvrdila, že mluvila se svědkem, který viděl, jak někdo zastřelil pana Deloneye, ale podle mého se jí to zdálo. Žádný svědek se nepřihlásil a Hoffman řekl, že žádný svědek existovat nemohl. Pan Deloney byl v bytě sám, když se to přihodilo. Čistil nabitou pistoli a střelil se do obličeje. Toho druhého snad musela Helena vidět ve snu. Byla do pana Deloneye tak trochu zakoukaná. Byl to pěkný mužský; víte, jaká jsou mladá děvčata.“

„Kolik let jí bylo?“

„Devatenáct. Stalo se to onoho léta, kdy odešla z domova.“

Už se úplně setmělo. V dálce po pravé straně se odrážela od zatažené oblohy jako zmírající rudé plameny světla Longlicache, kde jsem strávil své vlastní neveselé mládí.

„Kdo byl pan Deloney?“

„Luke Deloney,“ řekla. „Velmi úspěšný stavební podnikatel v Bridgetonu i v celém státě. Patřil mu náš činžák a další domy v městě. Ještě dnes patří všechny paní Deloneyové. Mají mnohem větší cenu než tenkrát, a tenkrát už byl skoro milionář.“

„Vdova po Deloneyovi tedy ještě žije?“

„Ano, ale nevyvozujte z toho žádné ukvapené závěry. Když se to stalo, byla na míle daleko v jejich rodinném sídle. To víte, všelicos se po městě povídalo, ale byla nevinná jako nemluvně. Pochází z velmi dobré rodiny. Je jednou z proslulých sester Osbornových z Bridgetonu.“

„Čím byly proslulé?“

„Jejich otec byl senátor. Vzpomínám si, že když jsem ještě chodila do obecné školy, dávno před první světovou válkou, jezdívali na štvanice v červených kabátech. Vždycky se ale chovali velmi demokraticky.“

„To bylo od nich hezké!“ Připomněl jsem jí opět případ Deloney. „Říkáte, že Deloney byl zastřelen přímo v domě, kde jste vy bydleli?“

„Ano. Bydleli jsme v přízemí. Ten byt jsme získali strašně levně, protože jsme vybírali pro pana Deloneye činži. On sám si držel byt nahoře na střeše. Používal ho jako soukromou kancelář a pro večírky s potentáty a podobně. Mnoho hlavounů z vládních míst bylo jeho přáteli. Vídávali jsme je přicházet a odcházet,“ zdůraznila důležitě.

„A v tom bytě na střeše se zastřelil?“

„Ta pistole ho zastřelila,“ opravila mě. „Byla to nešťastná náhoda.“

„Co byl ten Deloney za člověka?“

„Byl to, jak by se asi řeklo, selfmademan. Pocházel ze stejné části města jako Hoffman a já, a tím jsme se také dostali k tomu vybírání činže. Tehdy za krize nám to pomohlo. Lukea Deloneye krize nevyvedla z míry. Vypůjčil si peníze, aby mohl založit vlastní stavební podnik, rychle se vypracoval a později se oženil se starší dcerou senátora Osborna. Těžko říct, kam až by to byl mohl dotáhnout. Zemřel celkem mladý, bylo mu teprve čtyřicet.“

„Helena se o něj zajímala, říkala jste, že?“

„Nijak vážně, takhle jsem to nemyslela. Kdoví jestli spolu vůbec vyměnili jediné slůvko. Ale víte, jaká jsou mladá děvčata, jak si spřádají sny o starších mužích. Byl to nejúspěšnější muž v širokém okolí, a Helena byla odjakživa velice ctižádostivá. Víte, otci vytýkala, že je neúspěšný, což není. Ale když se nakonec sama provdala, vybrala si zrovna Berta Haggertyho, a jestli je někdo neúspěšný, tak je to právě on.“

Hovořila už mnohem klidněji, jenže měla sklon plést páté přes deváté. Bylo to ovšem přirozené. Vražda dcery uvrhla do jejího života hlubinnou pumu.

„Předpokládejme, že mezi Heleninou smrtí a zastřelením toho Deloneye existuje nějaká spojitost,“ nadhodil jsem. „Nemáte potuchu, v čem by mohla být?“

„Ne, to byl určitě výplod Heleniny fantazie. V tom vždycky vynikala.“

„Vždyť ale řekla, že zná svědka, který viděl, jak Deloneye někdo zastřelil?“

„Mluvila nesmysly.“

„Proč?“

„Myslíte, jako proč by říkala takové věci svému otci? Aby ho dopálila. Odjakživa byla mezi nimi zlá krev, od té doby, co ji Hoffman poprvé udeřil. A jakmile se začali hádat, tak byla ochotná říct cokoli.“

„Uvedla jméno toho svědka?“

„Jak by mohla? Takový člověk přece neexistoval. Otec ji vyzval, aby mu řekla jeho jméno. Helena připustila, že nemůže, že mluvila do větru.“

„Sama to připustila?“

„Musela. Hoffman ji k tomu přiměl. Ovšem ta tvrdá slova, která mu řekla, neodvolala nikdy.“

„Je možné, že by tím svědkem byla Helena sama?“

„To je nesmysl a vy to víte. Jak by mohla být svědkem něčeho, co se nikdy nestalo?“ Ale v její sebejistotě něco zaskřípalo.

„Uvědomte si, že Deloney je mrtev. Stejně Helena. To celkem potvrzuje slova, která řekla svým přátelům, než zemřela.“

„Myslíte jako o Bridgetonu?“

„Ano.“

Opět se odmlčela. Za přístavními čtvrtěmi jsme zase vjeli do mlhy. Bál jsem se, že se dostaneme do nějaké hromadné bouračky, a zpomalil jsem. Paní Hoffmanová se neustále ohlížela, jako by jí připadalo, že Bridgeton dostihuje i ji.

„Doufám, že Hoffman nepije,“ řekla po chvíli. „Škodí to jeho krevnímu tlaku. Jestli se mu něco stane, bude to moje vina.“

„Jeden z vás sem musel přijet.“

„Už asi ano. Je s ním ale Bert a ať už je jakýkoli, alespoň není opilec.“

„Helenin bývalý manžel je u jejího otce?“

„Ano. Přijel k nám dnes ráno z Maple Parku a odvezl mě na letiště. Bert je hodný chlapec. Neměla bych ho nazývat chlapcem, je už přece dospělý čtyřicátník, ale vypadá mladší.“

„Učí v Maple Parku?“

„Ano, jenže ještě nemá akademickou hodnost. Pracuje na ni již řadu let. Vyučuje novinářství a angličtinu a pomáhá při vydávání školního časopisu. Býval novinář, tak se s ním Helena seznámila.“

„Když jí bylo devatenáct?“

„Máte dobrou paměť. Vy a Hoffman byste spolu dobře vycházeli. Pro Hoffmana je paměť druhá přirozenost. Před válkou, než se Bridgeton rozrostl, znal Hoffman každou budovu ve městě. Každou továrnu, každé skladiště, každou rezidenci. Stačilo ukázat na kterýkoli dům na kterékoli ulici a dokázal vám říct, kdo ho postavil a komu patří. Dokázal vám říct, kdo v něm bydlí a kdo v něm bydlíval a kolik dětí mají a jaký je jejich příjem a všechno ostatní, co jste o nich potřeboval vědět. Nepřeháním, můžete se zeptat kohokoli z jeho kolegů. Předpovídali mu velkou budoucnost, ale nedotáhl to výš než na poručíka.“

Hloubal jsem, proč asi z té velké budoucnosti nic nebylo. Poskytla mi částečnou odpověď, která, jak mám podezření, byla spíš legendou než skutečností.

„Helena zdědila paměť po něm. Byli si podobnější, než byli oba ochotni připustit. A přes všechny neshody, co mezi nimi panovaly, se měli strašně rádi. Hoffmanovi to zlomilo srdce, když Helena odešla z domu a nedala o sobě vědět. Nikdy se na ni nezeptal, ale strašně mu to vrtalo hlavou. A už nikdy nebyl takový jako předtím.“

„Provdala se hned nato za Berta?“

„Ne, nechala ho za sebou běhat ještě pět šest let. Z toho strávil nějaký ten rok v armádě. Ve válce se vyznamenal – ve válce se vyznamenala řada mužů, kteří se předtím nebo později nijak nevyznamenali – a určitý čas byl plný sebedůvěry. Hodlal napsat knihu, začít vydávat vlastní noviny, odvézt Helenu do Evropy na svatební cestu. Dostali se do Evropy – na podkladě zákona o pomoci válečným vysloužilcům – a já jim dala něco peněz na úhradu cesty, ale to bylo vše, co se z jeho plánů vůbec kdy uskutečnilo. Nikdy se nedokázal soustředit na jednu věc, a když se nakonec soustředil, bylo pozdě. Vloni na jaře se jejich cesty rozdělily. Nebyla jsem ráda, ale těžko jí to můžu vyčítat. Od doby, co se vzali, toho vždycky dokázala víc než on. A jedno musím Heleně přiznat – vždycky měla úroveň.“

„Souhlasím.“

„Snad ale měla zůstat u Berta. Kdo ví? Třeba by nebylo k tomuhle došlo. Občas si myslívám, že lepší je nějaký mužský než žádný.“

Později, když jsme vjížděli do Pacific Pointu, zeptala se: „Proč se Helena nedokázala provdat za solidního mužského? Je to zvláštní. Byla chytrá, byla hezká, měla úroveň, a přesto si nikdy nedokázala získat někoho solidního.“

Cítil jsem, jak na mne hledí ze strany a snaží se zmapovat ztracenou pevninu života své dcery. Hotel Pacific stál na rohu přímo nad ekonomickým rovníkem, rozdělujícím hlavní třídu na část zámožnou a méně zámožnou. Byla sobota večer, ale hala byla téměř prázdná. Ve světle stojací lampy hráli čtyři starší muži bridž. Jediným dalším člověkem široko daleko, pokud ho lze takto kvalifikovat, byl doktor Geisman.

Zdvihl se z ošumělého zeleného plastikového křesílka a obřadně si potřásl rukou s paní Hoffmanovou.

„Jak vidím, dorazila jste v pořádku. Jak se vám daří?“

„Děkuji dobře.“

„Nečekaný skon vaší dcery nám zasadil těžkou ránu.“

„Mně taky.“

„Musel jsem dokonce věnovat celý den, abych za ni opatřil náhradu. Zatím jsem neuspěl. V téhle roční době se učitelské síly shánějí nejhůř.“

„To je opravdu zlé.“

Nechal jsem je, aby se pokoušeli oživit svou mrtvě narozenou konverzaci, a odešel se napít do výčepu. U pultu seděla jediná zákaznice a vedla zapšklé řeči s tlustým, truchlivým barmanem, černé obarvené vlasy jí přecházely do zelena jako u některých druhů kachen.

Poznal jsem ji – paní Perrinovou bych dokázal poznat na míle daleko – a začal jsem couvat ven z místnosti. Jenže paní Perrinová se otočila a spatřila mě.

„Podívejme se, kdo tu je!“ Zeširoka rozpřáhla náruč, málem porazila prázdnou sklenici před sebou a řekla barmanovi: „Tohle je můj přítel pan Archer. Nalejte něco mému příteli.“

„Co si dáte?“

„Bourbon. Platit budu sám. Co pije dáma?“

„Plantážnický punč,“ řekla. „A díky za tu ‚dámu‘. Vlastně díky za všechno. Oslavuju, už od rána oslavuju.“

Opak by mi byl milejší. Žulově tvrdá troufalost, kterou prokazovala při soudním jednání, popraskala a v trhlinách bylo vidět její rozkotaný vnitřní život. Neznal jsem sice všechna tajemství paní Perrinové, ale zato jsem znal její trestní rejstřík, tak jak je zachycen v policejních protokolech dvaceti měst. Zločinem, pro který byla souzena, se neprovinila, dopouštěla se však podvodů po celém kontinentě, od Acapulka po Seattle a od Montrealu po Key West.

Barman se odbelhal namíchat nápoje. Posadil jsem se na stoličku vedle ní. „Na oslavu byste si měla vybrat jiné město!“

„To vím. Tohle město je krchov. Dokud jste sem nevklouzl, tak jsem si připadala jako poslední zdejší živáček.“

„Takhle jsem to nemyslel, paní Perrinová.“

„Sakra, říkejte mi Bridget, jste můj kámoš, vysloužil jste si to právo.“

„Dobrá, Bridget. Policii nešlo vaše osvobození pod nos, to ostatně nemůžete od nich čekat. Seberou vás pro sebemenší maličkost.“

„Zatím jsem nic neprovedla. Tyhle peníze mi říkají pane.“

„Myslím na to, co byste mohla udělat, jestli budete oslavovat dál. V tomhle městě si ani nesmíte dovolit přejít ulici na červenou!“

Zauvažovala nad tím a v tváři jí cukalo, jak si namáhala mozek. „Nejspíš máte pravdu. Už jsem si říkala, že bych ráno mohla odjet do Las Vegas. Mám tam přítele.“

Barman nám přinesl drinky. Paní Perrinová si usrkla a zatvářila se kysele, jako by jí najednou přestalo chutnat. Pohled jí zabloudil k zrcadlu za barovým pultem.

„Páni!“ vyhrkla. „To jsem já? Vypadám jako boží dopuštění.“

„Vykoupejte se a trochu se vyspěte.“

„To není jen tak, vyspat se. Připadám si v noci moc opuštěně.“ Hodila po mně okem, spíš z čistého automatismu než z nějakého jiného důvodu.

Nebyla můj typ. Dopil jsem a položil na pult dvě dolarové bankovky.

„Dobrou noc, Bridget. Dejte na sebe pozor. Musím jít telefonovat.“

„To určitě. Nashledanou u Maxima!“

Jen jsem se vzdálil, už se k ní zase přitočil ten belhavý barman. Paní Hoffmanová a doktor Geisman už nebyli v hale. Telefonní kabiny jsem našel ve výklenku za recepcí a zavolal jsem k Bradshawům.

Telefon nezazvonil víckrát než jednou, a už se v něm ozval roztřesený ženský hlas: „Royi? Jsi to ty, Royi?“

„Tady Archer.“

„Tolik jsem doufala, že to bude Roy. Telefonuje mi vždycky v tuhle dobu. Nemyslíte, že se mu mohlo něco stát?“

„Ne, nemyslím.“

„Četl jste noviny?“

„Ne.“

„Je tam poznámka, že na tu konferenci s ním odjela Laura Sutherlandová. Roy mi o tom neřekl. Myslíte, že se o Lauru zajímá?“

„Jak to mám vědět?“

„Je to hezká mladá žena, viďte?“

Mluvila tak pošetile, že mi napadlo, jestli snad nevypila k večeři sklenku vína. „K tomuhle se nemůžu vyjádřit, paní Bradshawová. Volám ohledně toho, jestli jste ochotna realizovat, o čem jsme dnes odpoledne hovořili.“

„Bez Royova souhlasu to bohužel nepůjde. Víte, o rodinných financích rozhoduje on. A teď bych, pane Archere, byla ráda, kdybychom to skončili. Čekám totiž, že mě Roy každou chvíli zavolá.“

Zavěsila. Zřejmě jsem to nějak přestával umět s křehkými starými dámami. Šel jsem do umývárny a pohlédl na svou tvář do zrcadla nad řadou umyvadel. Někdo napsal tužkou na zeď: „Zachovejte si duševní zdraví nebo vás zabiju!“

Do umývárny vešel malý černý kamelot a přistihl mě, jak se šklebím na svůj obraz v zrcadle. Zatvářil jsem se, jako bych si prohlížel zuby. Černoušek vypadal na deset let a choval se jako miniatura dospělého.

„Přečtěte si všechno o vraždě,“ nadhodil.

Koupil jsem si od něho místní noviny, článek na první straně měl titulek: „Vražda zdejší universitní profesorky,“ a podtitulek: „Před výslechem záhadné studentky“. V tom článku Dolly vlastně soudili a vynášeli nad ní rozsudek. Prý „se zapsala podvodným způsobem a pod cizím jménem“. Její přátelství s Helenou bylo charakterizováno jako „podivné přátelství“. Osmatřicítka nalezená v její posteli byla „vražednou zbraní“. Prý „se v její minulosti skrývá jakási temná záhada“ – zřejmě vražda paní McGeeové – a „vyhýbá se policejnímu výslechu.“

O jiném podezřelém nepadla zmínka. Chlapík z Rena se v článku nevyskytoval.

Místo abych udělal něco konstruktivního, roztrhal jsem noviny na kousky a hodil je do koše na odpadky. Pak jsem se vrátil k telefonním kabinám. Telefon doktora Godwina byl přepojen na službu pro nepřítomné a telefonistka chtěla vědět, zda jde o naléhavý případ.

„Ano. Týká se to pacienta doktora Godwina.“

„Jste vy ten pacient, pane?“

„Ano,“ zalhal jsem a podivil se v duchu, jestli to snad neznamená, že potřebuju pomoc.

Telefonistka pravila o něco vlídněji: „Když pan doktor volal naposledy, byl doma.“

Odříkala mi číslo, ale nevytočil jsem je. Chtěl jsem si s Godwinem promluvit z očí do očí. Našel jsem jeho adresu v telefonním seznamu a jel jsem přes město za ním.

Bydlel v jednom z velkých domů postavených na pokraji náhorní planiny, z níž normálně byl výhled dolů na přístav a město. Dnes večer ji mlha odřízla od světa.

Za průčelím z hrubě tesaného arizonského kamene zpíval tenor a soprán srdcervoucí dueto z Bohémy.

Dveře otevřela hezká žena v rudém, brokátem zdobeném hedvábném županu a na tváři jí pohrával profesionální úsměv, jaký mívají manželky lékařů. Mé jméno jí zřejmě něco říkalo.

„Je mi líto, pane Archere. Ještě před několika minutami tu manžel byl. Dokonce jsme jednou pro změnu poslouchali hudbu. Potom zatelefonoval jakýsi mladý člověk – manžel jedné z jeho pacientek – a muž mu slíbil, že se s ním setká v sanatoriu.“

„Nevolal Alex Kincaid?“

„Myslím, že ano. Pane Archere?“ Vyšla ven, zářivá, velmi ženská postava v rudém županu. „Manžel mi o vás vyprávěl. Prý pracujete na tom kriminálním případu, na němž mu tak záleží?“

„Ano.“

Položila mi ruku na paži. „Mám o něj starost. Bere si tu záležitost tak k srdci. Je zřejmě přesvědčen, že tu dívku nechal v době, kdy byla jeho pacientkou, na holičkách, a že proto nese odpovědnost za všechno, k čemu došlo.“ Její ušlechtilé podlouhlé oči ke mně vzhlédly, prosíce o povzbuzení.

„Nenese.“

„Povíte mu to? Na mě nedá. Je vůbec velmi málo lidí, na které dá. Ale vás, pane Archere, si určitě váží.“

„Já jeho taky. Přesto se domnívám, že určitě nestojí o to, aby slyšel, co si myslím o problému jeho odpovědnosti. Váš muž je velmi energický a výbušný člověk a lze ho snadno pohněvat.“

„Mně to budete říkat,“ prohlásila. „Snad jsem ani neměla právo vás žádat, abyste s ním promluvil. Jenže on by se těm svým pacientům nejraději rozdal.“ Odtáhla ruku od ňadra a napřáhla ji před sebe.

„Jde mu to však zřejmě k duhu.“

„Ale mně ne,“ ušklíbla se. „Ženo lékařova, léčiž se sama, co?“

„No, podle toho, co vidím, vám to k duhu jde,“ řekl jsem. „Máte pěkný župan, mimochodem.“

„Díky, Jim mi ho koupil letos v létě v Paříži.“

Když jsem odcházel, byl její úsměv již méně profesionální. Odjel jsem do sanatoria. Před velkou prostou štukovou budovou stál u chodníku Alexův červený Porsche. Srdce mi tlouklo tak silně, až se mi chvěly bubínky. Snad se přece jen přihodí něco dobrého.

Dveře mi odemkla portorikánská ošetřovatelka v modrobílém stejnokroji a uvedla mě do předního pokoje, abych tam počkal na doktora Godwina. Nell se dívala s třemi dalšími pacienty v županech na televizní hru o dvojici advokátů, otci a synovi. Vůbec si mě nevšímali. Byl jsem pouhý detektiv z masa a kostí, dokonce zrovna bez práce. Ale doufal jsem, že ne na dlouho.

Sedl jsem si stranou do volného křesla. Hra měla dobrou režii a dobré herce, ale nedokázal jsem se na ni soustředit. Začal jsem si tedy prohlížet ty čtyři lidi, co se dívali na hru. Náměsíčná Nell s černými vlasy, splývajícími na záda jako pletence žalu, svírala v dlaních modrý keramický popelník, který zhotovila. Mladý muž s neupravenou bradkou a vzpurnýma očima se tvářil, jako by měl námitky proti celému světu. Muž s prořidlými vlasy, který se chvěl vzrušením, nepřestával se chvět ani při reklamách. Stařena měla průsvitnou tvář, kterou prosvěcoval život jako dohořívající svíčka. Stačilo by trochu poodstoupit a člověk si mohl pomyslet, že tady sedí v sobotní večer tři generace jedné rodiny – babička, rodiče a syn.

Doktor Godwin se objevil vzadu ve dveřích a zakýval na mě prstem. Chodbou prosycenou odporným nemocničním pachem jsem šel za ním do malé, těsné kanceláře. Rozsvítil lampu nad psacím stolem a usedl k němu. Posadil jsem se na jedinou další židli.

„Je Alex Kincaid u své ženy?“

„Ano. Telefonoval mi domů a velmi si přál s ní mluvit, i když se tu celý den neobjevil. Také si přál mluvit se mnou.“

„Řekl něco o tom, že se na ni vykašle?“

„Ne.“

„Snad si to tedy rozmyslel.“ Informoval jsem Godwina o setkání s Kincaidem seniorem a o tom, že Alex odjel s otcem.

„Nemůžete ho příliš přísně odsuzovat za to, že na chvíli selhal. Je mladý a je vystaven velkému nervovému napětí.“ Godwinovy měnivé oči se rozjasnily. „Hlavní pro něho i pro Dolly je, že se rozhodl vrátit.“

„Jak je jí?“

„Je trochu zklidnělá, řekl bych. Dnes večer odmítala mluvit, alespoň se mnou.“

„Dovolíte mi, abych se o to pokusil já?“

„Ne.“

„Začínám skoro litovat, doktore, že jsem vás k tomuhle případu přibral.“

„Tohle mi už bylo řečeno jednou, a míň zdvořile,“ odpověděl a vzdorovitě se pousmál. „Jenže když už se to stalo, tak zůstanu a budu i dále jednat, jak považuji za nejlepší.“

„O tom nepochybuju. Četl jste večerník?“

„Četl.“

„Ví Dolly, co se děje venku? Například o tom revolveru?“

„Ne.“

„Nemyslíte, že by se jí to mělo říct?“

Opřel ruce o odřenou desku psacího stolu. „Pokouším se její problémy zjednodušit, nikoli zkomplikovat. Včerejší noci byla vystavena tolika stressům jak z minulosti, tak z přítomnosti, že byla na pokraji psychotické ataky. Něco takového přece nesmíme dopustit!“

„Budete ji moct uchránit před policejním výslechem?“

„Ne do nekonečna. Nejlepší možnou ochranou by bylo takové rozřešení případu, které by prokázalo její nevinu.“

„O to se právě snažím. Dnes ráno jsem mluvil s její tetou a prohlédl si místo, kde došlo k vraždě paní McGeeové. Jsem teď víceméně pevně přesvědčen, že i když McGee zabil svou ženu, o čemž pochybuju, stejně by ho Dolly nebyla mohla při útěku z domu identifikovat. Jinými slovy bylo její svědectví před soudem vybásněno!“

„O tom vás přesvědčila Alice Jenksová?“

„Ne, ale to, jak to u ní v domě vypadá. Slečna Jenksová se co nejvíc snažila přesvědčit mě o opaku, o tom, že McGee je vinen. Nijak bych se nedivil, kdyby hlavní hnací silou žaloby proti němu byla ona.“

„McGee byl vinen.“

„To jste mi tvrdil už jednou. Byl bych moc rád, kdybyste mi vyložil důvody, které vás k tomuto přesvědčení vedou.“

„To bohužel nemohu. Vyplývá to z toho, co mi svěřila jedna osoba, kterou jsem léčil.“

„Constance McGeeová?“

„Paní McGeeová nebyla formálně mou pacientkou. Nemůžete však léčit dítě, aniž byste neléčil rodiče.“

„A ona se vám svěřovala?“

„Pochopitelně, do jisté míry. Většinou jsme hovořili o jejích rodinných problémech.“ Godwin volil slova pečlivě. Už se netvářil tak odmítavě. Holá hlava se mu leskla pod lampou jako kovová kupole ve svitu měsíce.

„Její sestře uklouzla jedna zajímavost. Řekla, že Constance v životě neměla žádného jiného muže. Neptal jsem se jí na to. Alice s tím vyrukovala sama.“

„Zajímavé.“

„Taky jsem si to myslel. Byla Constance v době, kdy byla zastřelena, do někoho zamilovaná?“

Godwin téměř neznatelně přikývl.

„Do koho?“

„To vám rozhodně neřeknu. Už se dost natrpěl.“ Po obličeji se mu mihl stín vlastního utrpení. „Tohle jsem vám řekl jen proto, že chci, abyste pochopil, že McGee měl motiv a určitě byl vinen.“

„Podle mého názoru na něho ušili boudu, stejně jako šijí boudu na Dolly.“

„Souhlasím s vámi, pokud jde o Dolly. Proč se s tímhle nespokojíte?“

„Protože tady jde o tři vraždy a ty jsou navzájem spojeny. Jsou, jak vy byste řekl, navzájem subjektivně spojeny v Dollyině mysli. Jsem přesvědčen, že jsou navzájem spojeny i objektivně. Mohla je totiž všechny spáchat jedna a táž osoba.“

Godwin se mě nezeptal kdo. Byl jsem rád. Střílel jsem totiž do prázdna a neměl jsem žádného podezřelého.

„Jakou třetí vraždu máte na mysli?“

„Vraždu Lukea Deloneye, člověka, o jehož existenci jsem poprvé slyšel dnes večer. Jel jsem na losangelské letiště pro matku Heleny Haggertyové a cestou sem jsem s ní hovořil. Podle ní se Deloney zastřelil nešťastnou náhodou, když čistil pistoli. Jenže Helena tvrdila, že byl zavražděn a že znala svědka. Tím svědkem mohla být ona sama. Rozhodně se však kvůli celé věci pohádala s otcem – podle všeho byl detektivem, pověřeným vyšetřováním toho případu – a utekla z domova. Tohle všechno se událo před více než dvaceti lety.“

„A vy si vážně myslíte, že tahle vražda má spojitost s tímto případem?“

„Myslela si to Helena. Její smrt tuto teorii jen dosvědčuje.“

„A co s tím zamýšlíte udělat?“

„Rád bych dnes večer zaletěl do Bridgetonu a promluvil si s Heleniným otcem. Nemůžu si však dovolit hradit to z vlastní kapsy.“

„Co kdybyste mu zatelefonoval?“

„To bych mohl. Jenže by to myslím vzhledem k situaci nadrobilo víc škody než dobra. Ten chlapík bude asi tvrdý oříšek.“

Po chvilce zamyšlen? Godwin řekl: „Že bych vás financoval já?“

„Jste štědrý člověk.“

„A zvědavý,“ řekl. „Uvědomte si, že se tímhle případem zabývám už víc než deset let. Co bych za to jen dal, abych viděl jeho konec.“

„Dobrá, nejprve si promluvím s Alexem a zeptám se ho, jestli se mu chce vydat ještě další peníze.“

Godwin sklopil hlavu, a jak vstával, nechal ji sklopenou. Mně se ovšem neklaněl. Byla to spíš taková všeobecná, navyklá úklona, jako by cítil tíhu hvězd a žádal je o svolení, aby směl část jejich tíhy převzít na lidská bedra.

„Zajdu pro něj. Už je tam dost dlouho.“

Godwin zmizel v chodbě. Za několik minut se vrátil Alex, sám. Kráčel jako člověk v podzemním tunelu, ale na obličeji měl tak vážný výraz, jaký jsem u něho ještě neviděl.

Ve dveřích se zarazil. „Doktor Godwin mi řekl, že jste tady.“

„Překvapuje mě, že vás tu vidím.“

Přes čelo a oči se mu mihl stín bolesti a rozpaků. Netrpělivě po něm přejel prsty. Pak vešel do kanceláře, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

„Úplně jsem se dneska zostudil. Chtěl jsem se z toho zbaběle vyzout.“

„Jste sekáč, že to přiznáváte!“

„Nemusíte to pulírovat,“ odsekl. „Zachoval jsem se opravdu jako mizera. Je to zvláštní, kdykoli se táta rozčilí, má to na mě podivný účinek. Jsou to zřejmě jakési sympatetické vibrace: on se zhroutí, já se zhroutím. Ne že bych z toho vinil jeho.“

„Ale já ano.“

„Prosím ne. Nemáte právo.“ Svraštil obočí. „V jeho podniku se mluví o tom, že na většinu administrativních prací zavedou počítače. Táta se bojí, že na to nebude stačit, a asi proto má zásadně ze všeho strach.“

„Koukám, že jste si pořádně zapřemýšlel.“

„Musel jsem. Dal jste k tomu podnět, jak jste mi řekl, že můžu zrušit jenom sebe. Taky jsem si tak připadal, když jsem jel s tátou domů – jako bych už ani nebyl mužský.“ Odlepil se ode dveří a komíhaje slabě pažemi podél boků vyrovnal rovnováhu, aby nepřepadl. „Je to namouduši fantastické, viďte? Člověk opravdu dokáže sám od sebe něco rozhodnout. Může rozhodnout, že bude takový či makový.“

Potíž spočívá jedině v tom, že takhle se musí člověk rozhodovat hodinu co hodinu. Jenže na tohle bude muset přijít sám.

„Jak se daří vaší ženě?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to, že měla upřímnou radost, když mě viděla. Mluvil jste s ní?“

„Doktor Godwin mi to nedovolil.“

„Nechtěl to ostatně dovolit ani mně, dokud jsem neslíbil, že se jí nebudu na nic ptát. Taky jsem se neptal, ale stejně na ten revolver přišla řeč. Zaslechla dvě ošetřovatelky, jak hovoří o nějakém novinovém článku.“

„Psali o tom v místním tisku. Co vám řekla o tom revolveru?“

„Není její. Někdo jí ho zřejmě podstrčil pod žíněnku. Požádala mě, abych jí ho popsal, a řekla, že vypadá jako revolver tety Alice. Mívala ho v noci u sebe na nočním stolku. Když byla Dolly malá, ohromně ji fascinoval.“ Zhluboka se nadýchl. „Nejspíš viděla, jak jím teta hrozí jejímu otci. Nechtěl jsem, aby se o tom všem rozpovídala, ale nedokázal jsem ji zadržet. Za chvíli se ale uklidnila.“

„Alespoň se tedy přestala obviňovat ze smrti Heleny Haggertyové.“

„Kupodivu nepřestala. Tvrdí dál, že za to může. Může prý za všechno.“

„V jakém smyslu?“

„O tom se nešířila. Nechtěl jsem to na ní.“

„Chcete říct, že to nechtěl doktor Godwin.“

„Máte pravdu. Prim tu hraje on. Myslím, že toho o ní ví víc, než já kdy vůbec budu vědět.“

„Soudím, že v tom manželství hodláte pokračovat?“ nadhodil jsem.

„Musíme. Dneska jsem to pochopil. Lidé přece nemohou takhle nechat jeden druhého ve štychu, když se octnou v podobné bryndě. Podle mého si to asi Dolly uvědomuje také. S ničím mě neodbyla.“

„O čem jiném jste spolu mluvili?“

„O ničem důležitém. Většinou o druhých pacientech. Je tu jedna stará paní se zlomenou kyčli a nechce zůstávat v posteli. Dolly ji tak trochu ošetřuje.“ Zřejmě to pokládal za důležité. „Nemůže tedy být sama tak nemocná.“ Znělo to jako otázka.

„Tohle si budete muset vyjasnit s doktorem.“

„Moc mi toho neřekl. Zítra ji chce podrobit nějakým psychologickým testům. Dal jsem mu zelenou.“

„Mám tu vaši zelenou taky já?“

„No jistě. Doufal jsem, že to budete pokládat za samozřejmé. Chci, abyste udělal všechno, co je ve vašich silách, aby se tenhle případ vyřešil. Dám vám písemné pověření.“

„Není třeba. Bude vás to ovšem stát hodně peněz.“

„Kolik?“

„Dva tisíce, možná i víc.“

Pověděl jsem mu o stopě, která vede do Rena a kterou mají na starosti Arnie a Phyllis Waltersovi, a o bridgetonské záležitosti, kterou chci prozkoumat sám. Také jsem mu poradil, aby si hned ráno promluvil s Jerrym Marksem.

„Bude mít pan Marks čas v neděli?“

„Ano. Už jsem vám u něj připravil půdu. Budete mu ovšem muset poskytnout nějakou zálohu.“

„Mám nějaké obligace a mohu si vzít půjčku na svou životní pojistku,“ prohlásil po chvilce zamyšlení. „Mezitím můžu prodat auto. Je už zaplacené a nabídli mi za ně dva a půl tisíce. Stejně mě už rallye sporťáků a celý ten glanc začaly unavovat. Je to zábava pro děti.“

/ XVIII /

Domovní zvonek zadrnčel. Za dveřmi kanceláře se ozvaly kroky – někdo šel otevřít. Na návštěvy už bylo pozdě, a tak jsem vyšel za ošetřovatelkou na chodbu. Ti čtyři pacienti se nepřestali dívat na televizní obrazovku, jako by byla oknem do vnějšího světa.

Ten, kdo předtím zazvonil, teď bušil dost prudce na dveře.

„Okamžik,“ zavolala ošetřovatelka skrz dveře, strčila klíč do zámku a pootevřela. „Kdo jste? S kým chcete mluvit?“

Byla to Alice Jenksová. Pokusila se prodrat dovnitř, ale ošetřovatelka přidržovala dveře bílým střevícem.

„Chci mluvit se svou neteří, Dolly McGeeovou.“

„Žádnou takovou pacientku tady nemáme.“

„Říká si teď Dolly Kincaidová.“

„Bez povolení pana doktora vám nemůžu dovolit rozmluvu s žádným pacientem.“

„Je Godwin tady?“

„Myslím, že ano.“

„Sežeňte ho!“ osopila se na ni slečna Jenksová.

Dívčin latinský temperament vzplál. „Nemáte mi co přikazovat,“ zasyčela tiše. „A nekřičte mi tady. Jsou tady lidé, kteří se snaží usnout.“

„Sežeňte mi doktora Godwina!“

„Nerozčilujte se, hned to bude. Ale budete muset počkat venku.“

„S radostí.“

Postavil jsem se mezi ně, ještě než ošetřovatelka zavřela dveře, a oslovil slečnu Jenksovou: „Můžu si s vámi na minutku promluvit?“

Pohlédla na mne zamženými brýlemi: „Tak vy jste tu taky!“

„Jsem tu taky.“

Vykročil jsem pod domovní lampu a zaslechl, jak se dveře za mnou zavřely. Po skleníkovém ovzduší sanatoria mi vzduch venku připadal studený. Teplý kabát s kožišinovým límcem, který měla slečna Jenksová na sobě, ji v příšeří dělal ještě mohutnější. V kožišině a jejích šedivějících vlasech se leskly krůpěje vody.

„Co chcete od Dolly?“

„Do toho vám nic není. Je to má příbuzná, ne vaše.“

„Dolly má manžela. Já ho zastupuju.“

„Jděte si ho zastupovat do některého jiného okresu! Vy i ten její manžel mě vůbec nezajímáte!“

„Ale Dolly vás najednou zajímá! Má to něco společného s tím článkem v novinách?“

„Možná že ano, možná že ne.“ Z jejích úst to znamenalo ano. Jakoby v sebeobraně dodala: „O Dolly se ostatně zajímám od jejího narození. Vím líp než kterýkoli cizí člověk, co je pro ni dobré.“

„Doktor Godwin není žádný cizí člověk.“

„Ne. Kéž by ale byl!“

„Doufám, že nemáte v úmyslu ji odsud odvést.“

„Možná že ano, možná že ne.“ Vytáhla z kabelky papírový kapesníček a čistila si brýle; v kabelce jsem zahlédl několikrát přeložené noviny.

„Slečno Jenksová, četla jste popis toho revolveru, co byl nalezen v Dollyině posteli?“

Rychle si nasadila brýle, jako by chtěla zakrýt vyplašený výraz v očích. „Ovšem, četla jsem ho.“

„Nic vás přitom nenapadlo?“

„Ale ano. Vzpomněla jsem si na ten revolver, co jsem kdysi měla. Proto jsem přijela sem a zašla do soudní budovy, abych si ho prohlédla. Vypadá úplně jako můj.“

„Vy to připouštíte?“

„Proč ne? Víc než deset let jsem ho neviděla!“

„Můžete to dokázat?“

„Ovšem. Byl mi ukraden z domu ještě předtím, než byla Constance zastřelena. Šerif Crane měl už tehdy teorii, že to mohla být právě ta zbraň, z níž McGee na ni vystřelil. Myslí si to ostatně dodnes. McGee ji mohl klidně vzít. Věděl, že ji mám v ložnici.“

„Tohle všechno jste mi ovšem dnes ráno neřekla!“

„Nevzpomněla jsem si na to. Stejně to je jen teorie. A vás zajímala fakta.“

„Mě zajímá obojí, slečno Jenksová. A jakou teorii má policie teď? Že McGee zabil slečnu Haggertyovou a pokusil se svalit podezření na svou dceru?“

„U něho bych to nevylučovala. Člověk, který se dokázal dopustit něčeho takového na vlastní manželce.“ Hlas se jí vytratil z hrdla.

„A chtějí použít jeho dcery, aby ho znovu usvědčili?“

Neodpověděla mi. Vevnitř se rozsvítilo, ozvaly se kroky a Godwin otevřel. Zachrastil na nás klíči a zavile se ušklíbl.

„Pojďte dál, slečno Jenksová.“

Vypochodovala po betonových schodech. Godwin poslal z přední místnosti všechny pryč kromě Alexe, který seděl v křesle u zdi. Postavil jsem se nenápadně do kouta vedle ztichlého televizoru.

Stála proti němu, v podpatcích téměř tak vysoká jako on, v kabátě téměř tak rozložitá a ve své pýše téměř tak neústupná. „S tím, co děláte, doktore Godwine, nesouhlasím.“

„Co dělám?“ Posadil se na opěradlo křesla a zkřížil nohy.

„Vždyť víte, oč mi jde. O mou neteř. Skrýváte ji tu před řádně zvolenými orgány.“

„Tady nejde o žádné skrývání. Každý se snažíme konat svou povinnost, já i šerif. Občas se dostaneme do rozporu. To přece neznamená, že šerif Crane má pravdu a já se mýlím.“

„Pro mě ano!“

„To mě nepřekvapuje. Už jednou jsme se v podobné věci rozcházeli v názorech. Tehdy jste vy a váš přítel šerif naneštěstí pro vaši neteř prosadili svou.“

„To, že svědčila, jí vůbec neublížilo. Pravda zůstane pravdou.“

„A trauma traumatem. Ublížilo jí to obrovsky, a dodnes tím trpí.“

„O tom bych se ráda přesvědčila na vlastní oči.“

„Abyste o tom mohla podat podrobnou zprávu šerifovi?“

„Řádní občané spolupracují s policií,“ prohlásila nabubřele. „Ale já tu nejsem kvůli šerifovi. Přišla jsem na pomoc své neteři.“

„A jak si tu pomoc představujete?“

„Že si ji odvedu k sobě domů.“

Godwin vstal a zavrtěl hlavou.

„Nemůžete mi v tom zabránit. Jsem její pěstounkou od doby, co jí zemřela matka. Zákon bude na mé straně.“

„Nikoli,“ odvětil Godwin chladně. „Dolly je zletilá a je tu z vlastní svobodné vůle.“

„Tuto otázku bych jí chtěla položit sama.“

„Žádné otázky klást nebudete!“

Žena učinila krok směrem k němu a útočně na něho vystrčila bradu. „Vy si asi myslíte, že jste malý cínový pánbíček, který řídí osudy mé rodiny, co? Povídám, nemáte žádné právo ji tu držet pod nezákonným nátlakem a vrhat tak na naši rodinu špatné světlo. Něco takového si přece při svém společenském postavení v tomhle okrese nemohu dovolit! Dnešní den jsem strávila s několika velmi vlivnými lidmi ze Sacramenta!“

„Bohužel mi není jasné, co tím chcete říct. Ale mluvte prosím tiše!“ Godwin použil onoho pomalého, unaveného, jednotvárného způsobu řeči, který jsem poprvé slyšel v telefonu před dvaceti čtyřmi hodinami. „A dovolte mi, abych vás znovu ujistil, že vaše neteř tu je z vlastní svobodné vůle.“

„Je to pravda,“ vpadl Alex do slovní palby. „Myslím, že se neznáme. Já jsem Alex Kincaid, Dollyin manžel.“

Slečna Jenksová přehlédla jeho ruku.

„Podle mého je důležité, aby tu zůstala,“ pokračoval Alex. „Mám důvěru v doktora Godwina a moje žena rovněž.“

„Pak je mi vás tedy líto. Ostatně obalamutili i mne, než jsem přišla na to, co se děje v jeho ordinaci.“

Alex pohlédl pátravě na Godwina. Lékař rozpřáhl paže dlaněmi vzhůru, jako by si ověřoval, jestli prší. Obrátil se na slečnu Jenksovou:

„Vy jste, myslím, graduovaná socioložka, že?“

„A co má být?“

„Od ženy vašeho vzdělání a původu bych čekal profesionálnější postoj k provádění psychiatrické léčby.“

„Nemluvím o provádění psychiatrické léčby. Mluvím o provádění jiných věcí.“

„Jakých jiných věcí?“

„Nehodlám si jimi špinit ústa. Ale nedomnívejte se, prosím, že jsem neznala sestru a nevěděla, co se děje v jejím životě. Všelicos si ještě pamatuji – třeba jak se v sobotu dopoledne, než odjela do města, pečlivě oblékala a fintila. A pak se sem chtěla přestěhovat, aby byla blíž.“

„Blíž ke mně?“

„Tak mi to odůvodnila.“

Godwinův obličej byl bílý, jako by se mu všechna barva stáhla do očí. „Jste pošetilá žena, slečno Jenksová, a už jsme spolu domluvili. Račte ihned odejít.“

„Zůstanu tady, dokud neuvidím svou neteř. Chci vědět, co s ní provádíte.“

„To by jí neprospělo. V náladě, v jaké teď právě jste, byste neprospěla nikomu.“ Přešel kolem ní ke dveřím a otevřel je. „Dobrou noc.“

Slečna Jenksová se ani nepohnula. Nepohlédla na něj, jenom stála se sklopenou hlavou, vyvedena z míry zlostí, která ji prolétla jako bouře.

„Chcete, abych vás dal vyvést?“

„Jen to zkuste. Skončíte před soudem.“

Ale ve tváři se jí už začal rozprostírat výraz studu. Ústa jí cukala jako zraněné ptáče. Prozrazovalo to víc, než jí mohlo být milé.

Když jsem ji uchopil za paži a vyzval: „Pojďte, slečno Jenksová!“, nechala se ode mne odvést ke dveřím. Godwin je za ní zavřel.

„Nemám trpělivost s hlupáky,“ řekl.

„Mějte ji tedy alespoň trochu se mnou, doktore, ano?“

„Pokusím se, Archere.“ Zhluboka se nadýchl a sípavě vydechl. „Chcete vědět, zda je v té její narážce kus pravdy.“

„Usnadňujete mi to.“

„Proč ne? Mám rád pravdu. Celý život ji hledám.“

„Dobrá, byla Constance McGeeová do vás zamilovaná?“

„Předpokládám, že jistým způsobem byla. Pacientky se odjakživa zamilovávají do svých lékařů, zejména v mém oboru. Ani v jejím případě se tomu nedalo zabránit.“

„Snad vám to bude připadat jako pošetilá otázka, ale miloval jste ji?“

„Dám vám pošetilou odpověď, pane Archere. Ovšem že jsem ji miloval. Miloval jsem ji tak, jak lékař, pokud je alespoň trochu dobrý, miluje své pacienty. Je to láska, která je spíš mateřská než erotická.“ Velké dlaně si položil na hruď a promluvil z hloubi duše. „Chtěl jsem jí pomáhat. Ale moc se mi to nedařilo.“

To mě umlčelo.

„A teď mě, pánové, račte omluvit, ráno mám vizitu.“ Rozhoupal klíče.

Na ulici se mě Alex zeptal: „Věříte mu?“

„Ano, dokud nebudu mít důkaz, že lže. Neřekl nám všechno, co ví, jenže tohle lidé dělají zřídka, o lékařích už nemluvě. Rozhodně spíš věřím jemu než Alici Jenksové.“

Alex nastupoval do svého vozu, pak se však obrátil ke mně a ukázal na sanatorium, jehož prosté, obdélníkové průčelí se rýsovalo v mlze jako bunkr, jako viditelná část podzemní pevnosti.

„Myslíte, že je tam v bezpečí, pane Archere?“

„Bezpečnější, než by byla na ulici nebo ve vězení či v psychiatrické klinice, kde by na ni dotíral otázkami policejní psychiatr.“

„Nebo u své tety?“

„Nebo u své tety. Slečna Jenksová je jednou z těch spravedlivých žen, které nepřipustí, aby její levá ruka věděla, co dělá pravá. Ta ženská je úplný tygr.“

Alex nepřestal upínat pohled na průčelí sanatoria.

Hluboko uvnitř domu se opět ozval onen ječivý starý hlas, který jsem slyšel dnes ráno. Vytratil se na křídlech větru jako křik odlétajícího racka.

„Škoda že jsem nemohl zůstat s Dolly a chránit ji,“ řekl Alex.

Přece jen to byl hodný chlapec.

Nadhodil jsem otázku financí. Dal mi většinu peněz, které měl v náprsní tašce. Koupil jsem si za ně letenku do Chicaga a zpět a stihl noční let z Mezinárodního letiště.

/XIX/

Odbočil jsem z dálnice, která se vyhýbala Bridgetonu, a projel v najatém autě bloky sídlišť lemujících město. Před sebou jsem viděl kupu upilovaných mrakodrapů obchodní čtvrti a dále vlevo továrny, které tvořily celou jižní část města. Bylo nedělní ráno a k temně modré obloze stoupal kouř pouze z jediného továrního komína.

Zastavil jsem se u benzínové pumpy pro benzín a v telefonním seznamu jsem si našel adresu Earla Hoffmana. Když jsem se zeptal obsluhy, jak se dostanu do Cherry Street, ukázal mi směrem k továrnám.

Byla to ulice maloúřednických bytelných jednopatrových domů, jichž se sněť, přikrádající se z center měst, jen dotkla, ale nezničila je. Hoffmanův dům byl jako ostatní ze špinavých bílých cihel, ale přední veranda musela být od té doby znovu natřena. Při chodníku před ním stál kabriolet – stará chevroletka.

Zvonek u dveří nefungoval. Zaklepal jsem na vnější dveře se sítí proti mouchám. Chlapík neurčitého věku snosem větším než bradou otevřel vnitřní dveře a sítí na mne upřel smutný pohled.

„Pan Haggerty?“

„Ano.“

Pověděl jsem mu své jméno a povolání i odkud jsem přijel. „Byl jsem u vaší manželky – vaší bývalé manželky – krátce předtím, než byla zabita.“

„Je to strašná historie!“

Stál roztržitě ve dveřích a zapomněl mě pozvat dovnitř. Měl ztrhaný výraz, jako by byl většinu noci vzhůru. Vlasy sice neměl ani trochu prošedivělé, ale v jednodenním strništi inu jiskřily bílé chloupky. Z malých očí vyzařoval žár, jaký provázívá prožité utrpení.

„Smím vejít, pane Haggerty?“

„Ani nevím, jestli je to vhodné. Earla to pořádně vzalo.“

„Myslel jsem, že mezi ním a jeho dcerou to už hezky dlouho neklapalo.“

„To jistě, ale tím je to pro něj, myslím, těžší. Když se zlobíte na někoho, koho milujete, vždycky chováte v koutku duše naději, že jednoho dne dojde ke smíření. Jenže teď k tomu už nedojde.“

Mluvil za tchána, ale i za sebe. Prázdné ruce se mu bezcílně komíhaly podél boku. Prsty pravé ruky měl zažloutlé od nikotinu.

„Je mi líto,“ řekl jsem, „že panu Hoffmanovi není dobře. Přesto s ním musím mluvit. Nepřiletěl jsem z Kalifornie jen tak pro nic za nic.“

„Ne. To asi ne. O čem si s ním potřebujete promluvit?“

„O zavraždění jeho dcery. Třeba mi to pomůže rozřešit.“

„Myslel jsem, že už to je vyřešeno.“

„Není.“

„Ta studentka je mimo podezření?“

„Na tom se právě pracuje,“ odvětil jsem úmyslně nejasně. „O tom si můžeme podrobněji pohovořit později. Teď ale moc potřebuju promluvit si s Hoffmanem.“

„Když na tom trváte. Nedoufám jenom, že z něho něco kloudného dostanete.“

Jen co jsme prošli domem a vešli do „Earlova kumbálu“, jak to Haggerty nazval, pochopil jsem, proč to řekl. V pokoji stál zavřený stahovací psací stůl, křeslo a pohovka. Závojem z výparů whisky a kouře jsem na ní viděl ležet velkého starého muže v oranžovém pyžamu, s hlavou opřenou o opěradlo. Do apatického obličeje se mu opíralo ostré světlo stolní lampy. Oči měl jakoby rozostřené, ale v rukou držel časopis s oranžovou obálkou, která měla téměř stejnou barvu jako pyžamo. Stěna nad ním byla vyzdobena puškami, brokovnicemi a pistolemi.

„Jen slzy roním, neb léta zmarněná, navěky ztracená, už nedohoním,“ řekl chraplavě.

Takhle ovšem staří policajti nemluví a Earl Hoffman nevypadal jako výjimka z pravidla. Měl rozložitou postavu, jakou mívají bývalí profesionální fotbaloví hráči nebo zápasníci. Nos mu kdysi přerazili. Měl šedé, krátce přistřižené vlasy a ústa jako železnou skobu.

„To je krásná báseň, Berte,“ pronesla železná ústa.

„Asi ano.“

„Kdo je tvůj přítel, Berte?“

„Pan Archer z Kalifornie.“

„Hele, z Kalifornie? Tam přece odbouchli mou ubohou Helenku!“

Vzlykl, nebo snad škytl. Pak se vyšvihl na okraj pohovky a bosé nohy těžce spustil na podlahu.

„Znal jste – znal jste mou dcerušku Helenu?“

„Ano, znal.“

„Koukejme!“ Potácivě se zdvihl a sevřel mi ruce do svých, využiv mě tak jako opory. „Helena byla neobyčejná holka. Zrovna jsem si přečetl jednu z jejích básniček. Napsala ji ještě jako žabec, když tady chodila na přípravku. Počkejte, ukážu vám ji.“

Začal velmi pracně hledat časopis s oranžovou obálkou, který ležel přímo před našima očima na podlaze, kam ho upustil. Jmenoval se Bridgetonský plamen a zřejmě ho vydávali studenti.

Haggerty ho zdvihl a podal mu ho. „Prosím tě, Earle, netýrej se tím. Vždyť Helena stejně tu báseň nenapsala.“

„Že ji nenapsala? Bodejť že ji napsala! Jsou tam její iniciálky.“ Hoffman zalistoval. „Podívej!“

„Vždyť je to pouze překlad Verlaina.“

„V životě jsem o někom takovém neslyšel.“ Hoffman se obrátil ke mně a vrazil mi časopis do ruky. „Tady máte, přečtěte si to. Přesvědčte se, jaké neobyčejné nadání měla má ubohá Helenka.“

Četl jsem:

Když lkají

smyčce jesenní

a větry vanou,

jich monotonie

mi v srdce bije

svou rukou dravou.

A když věží hlas

odbíjí čas,

jen slzy roním,

neb léta zmarněná,

navěky ztracená, už nedohoním.

A proto odcházím

s tím větrem vanoucím,

jenž se mnou pohrává si,

jak list bych byl,

jenž časem zpráchnivil,

a zem jen třísní.

H.H.

Hoffman ke mně vzhlédl jedním ze svých rozostřených očí. „Není to krásná báseň, pane Arthure?“

„Krásná.“

„Škoda že jí nerozumím. Vy jí rozumíte?“

„Celkem ano.“

„Tak si ji nechte. Nechte si ji na památku mé ubohé Helenky.“

„To přece nemůžu.“

„Ale klidně můžete. Nechte si ji.“ Vytrhl mi časopis z ruky, stočil ho a strčil mi ho do kapsy saka. Do obličeje mi zavanul pach whisky.

„Nechte si ho,“ zašeptal mi za zády Haggerty. „Přece ho nechcete naštvat.“

„Slyšel jste ho. Přece mě nechcete naštvat.“

Hoffman se na mne nejistě zašklíbil, sevřel levou ruku v pěst, pohlédl na ni, jestli je v pořádku, a pak se jí uhodil do prsou. Vratkým krokem přikročil k psacímu stolu a otevřel ho. Uvnitř byly láhve a jedna ušpiněná sklenice. Vzal sedmičku bourbonu, nalil si asi polovinu sklenice a skoro všechno do sebe obrátil. Jeho zeť něco pro sebe zamumlal, ale neudělal nic, aby mu v tom zabránil.

Zamávalo to s ním tak silně, až mu obličej polil pot. A zřejmě tím i trochu vystřízlivěl. Oči se mu zaostřily na mne.

„Dáte si taky jednu?“

„Prosím. Ale s vodou a ledem, ano?“ Dopoledne normálně nepiju, ale tahle situace nebyla normální.

„Přines trochu ledu a sklenici, Berte. Pan Arthur se chce napít. Jestli ty jsi moc namyšlený, než abys se mnou pil, tak pan Arthur není.“

„Jmenuji se Archer.“

„Dones dvě sklenice,“ řekl s nahlouplým úsměvem. „Taky pan Archer se chce napit. Posaďte se,“ vyzval mě. „Ulevte svým nohám. Vyprávějte mi o mé ubohé Helence.“

Posadili jsme se na pohovku. Informoval jsem ho v rychlosti o tom, co vím o vraždě, a také jsem se zmínil o vyhrůžce, která ji předcházela, a o Helenině pocitu, že ji Bridgeton dostihl.

„Co tím myslela?“ Úsměv mu dosud trčel v obličeji jako maska klauna, ale teď se změnil ve škleb.

„Přicestoval jsem zdaleka, abych zjistil, jestli mi můžete pomoct rozřešit tuhle otázku.“

„Já? Proč s tím jdete na mě? V životě jsem nevěděl, jaké myšlenky se jí honí hlavou, v životě se mi s nima nesvěřila. Byla moc chytrá, nestačil jsem na ni.“ Nálada mu sklouzla do hluboké alkoholické sebelítosti. „Dřel jsem se jako otrok, abych jí mohl zaplatit vzdělání, jaké já nikdy neměl, ale ona se ani nenamáhala, aby svého ubohého starého tátu zdravila.“

„Jak jsem se doslechl, škaredě jste se pohádali a ona odešla z domova.“

„To vám řekla, jo?“

Přikývl jsem. Rozhodl jsem se, že o paní Hoffmanové raději pomlčím. Hoffman byl typ mužského, který nesnese, aby ho manželka v čemkoli předešla.

„Pověděla vám taky, jak mě nazvala – úplatný esesák? A to jsem přitom nekonal nic jiného než svou svatou povinnost. Sám jste policajt, tak víte, jak člověku je, když se proti němu postaví vlastní rodina.“ Úkosem na mne pohlédl. „Jste přece policajt, či ne?“

„Kdysi jsem byl.“

„Čím se živíte teď?“

„Dělám soukromého detektiva.“

„Pro koho?“

„Pro jakéhosi Kincaida, toho vy neznáte. Znal jsem povrchně vaši dceru a mám osobní zájem zjistit, kdo ji zabil. Řekl bych, že odpověď můžu najít tady v Bridgetonu.“

„To bych rád věděl jak. Helena tady nebyla celých dvacet let, až letos na jaře. To přijela domů jenom proto, aby oznámila matce, že se rozvádí. S ním.“ Ukázal směrem k zadní části domu, odkud bylo slyšet, jak někdo seká led.

„Mluvila tehdy s vámi?“

„Viděl jsem ji jenom jednou. Řekla ahoj – jak se máš – a to bylo asi všechno. Sdělila matce, že s Bertem skoncovala, a matka jí to nedokázala vymluvit. Bert dokonce za ní jel do Rena, aby se ji pokusil přemluvit a přimět k návratu, ale nebylo to nic platné. Bert není natolik mužský, aby si dokázal udržet ženskou.“

Hoffman dopil a postavil sklenici na podlahu. Asi minutku zůstal nakloněný dopředu a já už se bál, že se mi tam vyzvrací nebo že omdlí. Narovnal se však zpátky do sedu a zamumlal něco o tom, že mi chce pomoct.

„Prima. Kdo byl Luke Deloney?“

„Můj přítel. Tehdy před válkou to byl jeden z místních hlavounů. O něm vám taky pověděla, co?“

„Vy byste mi o něm mohl povědět víc, poručíku. Slyšel jsem, že máte paměť jako slon.“

„To vám řekla Helena?“

„Ano.“ Ta lež mě nic nestála, dokonce mě ani nebodlo svědomí.

„Přece si tedy svého táty alespoň trochu vážila, co?“

„Hodně!“

S obrovskou úlevou vydechl. Ta úleva přejde, jako ostatně přejde všechno, když člověk pije jako duha, aby otupil smysly. Ale na chvíli mu bylo dobře. Uvěřil, že v jejich trpkém celoživotním boji dcera o krok ustoupila.

„Luke se narodil v roce 1903 na Spring Street,“ rozhovořil se velmi soustředěně, „v domě číslo 2100, na kraji jižní čtvrti, asi dvě ulice od domu, kde jsme bydleli, když jsem byl kluk. Poznali jsme se v obecné. Patřil k dětem, které ušetří všechny peníze, co si vydělají za roznášení novin, jen aby za ně mohly všem spolužákům koupit dárek k vánocům. Tohle opravdu dělal. Ředitel ho vodil po třídách, aby tam ukazoval, jak umí bez papíru počítat. Měl chytrou hlavičku, to mu musím přiznat. Přeskočil dvě třídy. Byl pašák.

Starý Deloney měl cementárnu a po první světové válce nastala stavební konjunktura a velká poptávka po cementu. Luke si koupil z ušetřených peněz míchačku a začal obchodovat na vlastní pěst. Ve dvacátých letech se mu dařilo opravdu dobře. Dotáhl to dokonce tak daleko, že pro něj v celém státě dělalo víc než pět set chlapů. Neublížila mu ani krize. Byl výborný stavitel a navíc v tom uměl chodit. Tehdy se prováděly pouze veřejné stavby a Luke si dokázal urvat hezkou řádku federálních i státních zakázek. Oženil se s dcerou senátora Osborna a to mu taky nijak neublížilo.“

„Paní Deloneyová prý ještě žije?“

„Jistě. Bydlí v domě, který senátor postavil v roce 1901 na severní straně Glenview Avenue. Myslím, že je to číslo 103.“ Usilovně se snažil, aby učinil zadost své encyklopedické paměti.

Adresu jsem si v duchu poznamenal. Ohlášen cinkáním vešel do pokojíku Bert Haggerty s cínovým podnosem, na němž byl led, voda a skleničky. Uprázdnil jsem místo na psacím stole a Bert tam položil podnos. Původně patřil Bridgetonskému hostinci.

„Trvalo ti to pěkně dlouho,“ vytkl mu Hoffman bez obalu.

Haggerty ztuhl. Oči jako by se mu posunuly ještě blíž k nosu.

„Takhle se mnou nemluv, Earle! Nejsem sluha.“

„Jestli se ti to nelíbí, tak víš, co můžeš udělat!“

„Vím, že jsi přebral, ale jsou určité meze…“

„Kdo přebral? Já ne!“

„Piješ už dvacet čtyři hodiny!“

„A má být? Člověk má právo zapíjet žal. Ale v hlavě mám jasno. Zeptej se tady pana Arthura. Pana Archera.“

Haggerty se nevesele, pisklavě zasmál. Byl to velmi podivný zvuk a já se pokusil přehlušit ho zvučnou tuší:

„Poručík mi právě podává informace o jednom starém případu. Má paměť jako slon.“

Ale Hoffman už nebyl ve své kůži. Toporně povstal a přikročil k Haggertymu a ke mně. Na každého z nás upřel jedno oko. Připadal jsem si, jako bych byl v kleci s nemocným medvědem a jeho krotitelem.

„Co je na tom k smíchu, Berte? Myslíš si snad, že můj smutek je k smíchu, co? Nebyla by mrtvá, kdybys byl natolik chlap, abys ji udržel u sebe! Proč jsi ji nepřivezl z Rena zpátky domů?“

„Nemůžeš mě vinit ze všeho,“ odsekl trochu podrážděně Haggerty. „Vycházel jsem s ní líp než ty. Kdyby nebyla měla ni otcovskou fixaci…“

„S tímhle na mě nechoď, ty všivý intelektuále! Ty zkrachovanče! Ty absolutně zkrachovaný intelektuále! Nejsi jediný, kdo umí používat cizí slova! A přestaň mi říkat Earle! Nejsme příbuzní. A nikdy bychom nebyli, kdyby se bylo dalo na mě! Nejsme ani příbuzní a ty si přijdeš sem do mého domu a slídíš po všem, co dělám. Co jsi zač, stará drbna?“

Haggerty se nezmohl na odpověď. Bezmocně na mne pohlédl.

„Přerazím ti vaz!“ osopil se na něho tchán.

Vkročil jsem mezi ně. „Tak žádné násilí, poručíku. Nevyjímalo by se to v protokolu dobře.“

„Tohle pískle mě osočilo. Řeklo, že jsem opilý. Povězte mu, že se mýlí. Ať se mi omluví.“

Obrátil jsem se k Haggertymu a mrkl na něho. „Poručík Hoffman je střízlivý, Berte. Toho alkohol neporazí. Raději odsud vypadněte dřív, než k něčemu dojde.“

Rád mi vyhověl. Vyšel jsem za ním do předsíně.

„Tohle je už potřetí nebo počtvrté,“ řekl tiše. „Nechtěl jsem ho zase rozdráždit.“

„Nechte ho trochu vychladnout. Zůstanu u něho. Potom bych si rád promluvil s vámi.“

„Počkám venku ve voze.“

Vrátil jsem se do medvědí klece. Hoffman seděl na kraji pohovky s hlavou v dlaních.

„Všechno se to kompletně sepsulo,“ prohlásil. „Ten sralbotka Bert Haggerty mi leze na nervy. Co si vůbec myslí, že se mi tu plete pod nohama?“ Nálada se mu zase změnila. „Ale zato vy jste mě neopustil. Honem, nalejte si.“

Dal jsem si slabou whisky s vodou a ledem a odnesl jsem si ji zpátky k pohovce. Hoffmanovi jsem nenabídl. Ve víně je možná pravda, ale z takové spousty whisky, jakou dokázal spořádat Hoffman, vylézá člověku nahoru po nohách celá armáda imaginárních bílých myší.

„Vyprávěl jste mi o Lukeu Deloneyovi a o tom, jak se vzmohl.“

Přimhouřil na mne oči. „Nechápu, proč se tak o Deloneye zajímáte. Je už dvaadvacet let po smrti. Dvaadvacet let a tři měsíce. Zastřelil se, ale hádám, že to stejně víte, co?“ V očích mu na okamžik zablýsklo střízlivé poznání a zaostřilo se na mou tvář.

Prohodil jsem k tomuto střízlivému poznání: „Bylo něco mezi Helenou a Deloneyem?“

„Ne, o něho se nezajímala. Měla slabost pro jednoho liftboye, George. Musím to vědět, přiměla mě, abych mu to místo opatřil. Tehdy jsem jaksi spravoval Deloneyovy činžáky. Luke Deloney a já jsme byli kámoši.“

Snažil se překřížit prostředník s ukazováčkem. Stále mu sklouzával. Nakonec si musel pomoct druhou rukou, aby se mu to povedlo. Prsty měl silné a skvrnité jako nevyuzené párky.

„Luke Deloney byl tak trochu sukničkář,“ řekl shovívavě, „ale nikdy neměl pletky s dcerami svých přátel. Ostatně vůbec nestál o mladé maso. Jeho žena byla o deset let starší než on. Mé dcery by se stejně nebyl dotkl. Věděl, že bych ho zabil.“

„Udělal jste to?“

„To je sprostá otázka, pane! Kdybyste mi nebyl sympatický, tak vám urazím kebuli!“

„Nic ve zlém.“

„Neměl jsem nic proti Lukeu Deloneyovi. Ke mně se choval slušně a na rovinu. Ostatně jsem vám už řekl, že se zastřelil.“

„Sebevražda?“

„Kdepak. Proč by to dělal? Měl všechno, peníze, ženy i loveckou chatu ve Wisconsinu. Sám mě tam nejednou vyvezl. Ta smrt byla nešťastná náhoda. Tak to bylo uvedeno v protokole a tak to taky zůstane.“

„Jak k tomu došlo, poručíku?“

„Čistil svou automatickou dvaatřicítku. Měl na ni zbrojní pas, takže ji směl nosit u sebe. Sám jsem mu ho pomohl sehnat. Měl totiž vždycky po kapsách hromadu peněz. Zásobník sice vytáhl, pravda, ale zřejmě zapomněl, že mu v komoře zůstal jeden náboj. Pistole spustila a dostal to do obličeje.“

„Kam?“

„Do pravého oka.“

„Kde k té nehodě došlo?“

„V jedné z ložnic jeho bytu. V tom činžáku, kde jsme bydleli, si nechal pro soukromou potřebu byt na střeše. Dost často jsme se tam spolu namázli. Předválečným Green Riverem, kamaráde.“ Plácl mě přes koleno a všiml si plné sklenice v mé ruce. „Vyprázdněte to!“

Hodil jsem do sebe asi půl sklenice. Nebyl to předválečný Green River. „Byl Deloney nalíznutý, když to tehdy do sebe…“

„Jo, podle mého musel. Vyznal se v bouchačkách. Ve střízlivém stavu by se mu taková chyba nebyla mohla stát.“

„Byl s ním někdo v bytě?“

„Ne.“

„Víte to určitě?“

„Určitě. Vedl jsem vyšetřování.“

„Bydlel s ním někdo v tom bytě?“

„Ne natrvalo, abych tak řekl. Luke měl pletky s řadou ženských. Všechny jsem si překontroloval, ale v době, kdy k tomu došlo, nebyla ani jedna blízko jeho bytu.“

„Co to bylo za ženské?“

„Všechny možné od cucht až po jednu váženou místní paničku. Jejich jména se tehdy do protokolu nedostala a nedostanou se tam ani teď.“

V hlase mu zazněla vyhrůžka. Nešel jsem po věci dál. Ne snad proto, že bych se ho nějak bál, měl jsem před ním náskok nejméně patnácti let a nízké procento alkoholu v krvi. Kdyby se ovšem na mne vrhl, musel bych mu asi zle ublížit.

„Co paní Deloneyová?“ zeptal jsem se.

„Co s ní?“

„Kde byla, když se to stalo?“

„Doma, na Glenview Avenue. Nežili jaksi spolu, ale ona byla proti rozvodům.“

„Lidé, kteří jsou proti rozvodům, jsou občas pro vraždy.“ Hoffman se bojovně nahrbil.

„Chcete snad říct, že jsem ututlal vraždu?“

„Z ničeho vás neviním, poručíku.“

„To bych vám taky neradil. Pamatujte si, že jsem policajt, a to je pro mě první a poslední.“ Zdvihl pěst a zakroužil jí před očima, jako by se chtěl zhypnotizovat. „Celý život jsem byl dobrý policajt. A za mlada jsem byl ten nejlepší policajt, jakého tohle hnízdo kdy vidělo. Na to se napiju.“ Zdvihl sklenici. „Přidáte se?“

Řekl jsem, že ano. Nepozorovaně jsme se blížili k místu srážky. Alkohol by mohl buď tu srážku zmírnit, nebo ho potopit. Dopil jsem a podal mu sklenici. Nalil ji až po okraj nezředěnou whisky. Pak naplnil svou sklenici, posadil se a hleděl do zahnědlé tekutiny, jako by to byla studně, v níž se utopil jeho život.

„Ex!“ řekl.

„Proč takový spěch, poručíku? Přece se nechcete zabít.“ Sotva jsem to vyslovil, napadlo mě, že třeba chce.

„Co jste zač, další sralbotka? Ex!“

Vyprázdnil sklenici a otřásl se. Svou jsem držel v ruce. Za chvilku si toho všiml.

„Vy jste se nenapil! Co máte za lubem, chcete mě snad vyšplouchnout? Chcete urážet mé pohošt – mé pohoštin…?“ Rty měl tak otupělé, že nedokázal pořádně vyslovovat.

„Nechtěl jsem vás urazit, ale nepřišel jsem za vámi na vypíjendu, poručíku. Vážně se zabývám problémem, kdo zabil vaši dceru. Za předpokladu, že Deloney byl zavražděn.“

„Nebyl zavražděn.“

„Za předpokladu, že byl, mohla stejná osoba zabít i Helenu. Ve světle všeho, co jsem slyšel od ní a jiných lidí, je to myslím pravděpodobné. Vy si to nemyslíte?“

Pokoušel jsem se na tu jeho mysl zapůsobit: na tu rozbředlou, opilou, sentimentální část, i na tu opilou, násilnickou, i na tu střízlivou a inteligentní, hluboko v něm zasutou.

„Deloney byla nešťastná náhoda,“ prohlásil jasně a zarputile.

„Helena si to nemyslela. Tvrdila, že to byla vražda a že zná svědka vraždy.“

„Lhala, aby mě zostudila. V životě nechtěla nic jiného než mě zostouzet.“

Zesílil hlas. Seděli jsme a naslouchali, jak se odráží od stěn. Pak upustil prázdnou sklenici, až poskočila po koberci, a sevřel prst, který snad byl jeho hlavním vyjadřovacím prostředkem. Chystal jsem se odrazit jeho ránu, ale pěst nevymrštil proti mně.

Tvrdě a opakovaně se mlátil do obličeje, do očí a do tváří, do úst, pod bradu. Údery zanechaly v jeho šedém mase rozmazané rudé podlitiny. Horní ret si rozsekl.

Clonou vlastní krve řekl: „Zbil jsem svou ubohou dcerku. Vyhnal jsem ji z domu. Nikdy se nevrátila.“

Z napuchlých očí mu po potlučených tvářích začaly stékat velké slzy, průhledné jako čistý destilovaný líh nebo zármutek, skácel se bokem na pohovku. Nebyl mrtev. Srdce mu pravidelně bilo. Narovnal jsem ho – nohy měl těžké jako pytle písku – a hlavu jsem mu podepřel polštářem. Nevidoucí oči upíral přímo do světla. Pak začal chrápat.

Stáhl jsem roletu psacího stolu. Trčel v něm klíč, zamkl jsem tedy všechen alkohol, zhasl a vzal klíč s sebou ven.

/XX/

Bert Haggerty seděl v chevroletce a tvářil se, jako by se ho to netýkalo. Posadil jsem se vedle něho a podal mu klíč.

„Co s tím?“

„To je klíč od alkoholu! Raději si ho nechte u sebe. Hoffman už teď stejně víc vypít nemůže.“

„Vyhodil vás?“

„Ne. Je v limbu a předtím se tloukl do obličeje. Tvrdě.“

Haggerty ke mně otočil svůj dlouhý jemný nos. „Proč asi Earl tohle dělal?“

„Zřejmě se trestal za to, že kdysi dávno zbil svou dceru.“

„Helena mi o tom vyprávěla. Earl se k ní zachoval surově a ona odešla z domova. To je jedna z věcí, které mu nemůžu odpustit.“

„Earl to nemůže odpustit ani sám sobě. Řekla vám Helena, proč se pohádali?“

„Jenom zběžně. Šlo o nějakou vraždu tady v Bridgetonu. Helena věřila, nebo dělala, jako by věřila, že její otec nechal vědomě vraha vyváznout.“

„Proč říkáte, že dělala, jako by tomu věřila?“

„Má drahá zesnulá manželka,“ řekl a přitom sebou cukl, „měla zvláštní talent pro dramatizování, zejména za mlada.“

„Znal jste ji ještě předtím, než odešla z Bridgetonu?“

„Seznámil jsem se s ní několik měsíců předtím. Setkali jsme se v Chicagu na jednom večírku v Hyde Parku. Když odešla z domova, pomohl jsem jí sehnat místo reportérky, ovšem elévky. Pracoval jsem tehdy pro městskou tiskovou kancelář. Ale jak jsem už řekl, Helena měla odjakživa talent pro dramatizování, a když se v jejím vlastním životě nedálo nic, čím by ho mohla rozvíjet, prostě něco vyvolala nebo dělala, jako by se něco událo. Její oblíbenou hrdinkou byla Mata Hari,“ řekl s uchichtnutím, které bylo napůl vzlykem.

„Takže vy se domníváte, že si tu vraždu vymyslela?“

„Tehdy jsem se to nejspíš domníval, rozhodně jsem ji nebral vážně. Teď nevím, co si o tom mám myslet. Záleží na tom?“

„Mohlo by na tom hodně záležet. Mluvila s vámi Helena někdy o Lukeu Deloneyovi?“

„O kom?“

„O Lukeu Deloneyovi, o tom chlapíkovi, co byl zabit. Patřil mu činžák, kde bydleli, a on tam dokonce měl byt nahoře na střeše“

Haggerty si zapálil cigaretu, než odpověděl. Prvních několik lov mu vyšlo z úst jako viditelné chomáčky kouře. „To jméno mi nic neříká. Pokud o něm mluvila, asi na mě nijak nezapůsobilo.“

„Její matka se domnívá, že Helena byla do Deloneye tak trochu zakoukaná.“

„Paní Hoffmanová je v podstatě hodná paní a mám ji rád jako matku, ale mívá potřeštěné představy.“

„Jak víte, že tahle je tak potřeštěná? Byla snad Helena tehdy zamilovaná do vás?“

Zhluboka, jako kojenec sající z prázdné láhve, zatáhl z cigarety. Vyhořela mu až k žlutým prstům. Prudkým, rozzlobeným pohybem ji vyhodil na vozovku.

„Nikdy nebyla do mě zamilovaná. Na nějakou dobu jsem jí byl užitečný. Později jsem se pro ni stal v jistém smyslu poslední šancí. Věrným průvodcem. Poslední šancí natankovat i benzín před pouští.“

„Před pouští?“

„Před pouští lásky. Před pouští nelásky. Přece vám tu nebudu líčit dlouhou a pustou kroniku svého manželství. Ani pro jednoho z nás to nebylo šťastné manželství. Miloval jsem ji, pokud jsem vůbec schopen někoho milovat, ale ona mě nemilovala. Proust říká, že tak je tomu vždycky. O Proustovi budu letos na podzim přednášet druhému ročníku, pokud seženu elán dál učit.“

„Koho milovala Helena?“

„Záleží na tom, který rok máte na mysli. Který měsíc kterého roku.“ Ani se nepohnul, ale zraňoval se, tloukl se do obličeje těmi trpkými slovy.

„Hned zpočátku, ještě než odešla z Bridgetonu?“

„Nevím, jestli se to dá nazvat láskou, ale měla hluboký citový vztah k jednomu spolužákovi ze zdejší přípravky. Byla to platonická záležitost, jakou mívají nebo spíše mívali mladí inteligentní lidé. Spočívala v podstatě ve vzájemném předčítání z vlastních nebo cizích prací. Helena tvrdí, že s ním nikdy nespala. Jsem si víceméně jist, že byla panna, když jsme se seznámili.“

„Jak se jmenoval?“

„Bohužel si nepamatuju. Jasný případ freudovské represe.“

„Dokážete mi ho popsat?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal. Je ryze legendární postavou v mém životě. Rozhodně to však není ten nedostižitelný vrah, kterého hledáte. Helena by bývala šťastná, kdyby on z toho byl vyvázl.“ Ale bolestné vzpomínky ho vzápětí přestaly tížit a jeho slova zněla lehkovážně, jako by hovořil o postavách divadelní hry nebo se díval u zubaře na film promítaný na strop. „Když už, jak se zdá, tady mluvíme o vraždě, chtěl jste mi něco povědět o smrti mé exmanželky. Je už úplně ex, že, kompletní exitus, co?“

Přerušil jsem jeho truchlivý blábol a všechno mu celkem podrobně vylíčil, včetně chlapíka z Rena, který mi utekl do mlhy, a svých pokusů zjistit jeho totožnost. „Earl mi řekl, že jste loni v létě jel za svou ženou do Rena. Potkal jste se tam s nějakými jejími známými?“

„To bych řekl! Helena tam na mne vyzrála; přilepila nás na jednu dvojici. Chtěla mě tím připravit o jakoukoli možnost promluvit si mezi čtyřma očima. Trvala na tom, abychom si ten jediný večer, co jsme spolu mohli strávit, vyšli ve čtyřech s jakousi Sally bůhvíjak a jejím údajným bratrem.“

„Sally Burkeovou?“

„Myslím, že se tak jmenovala. Peklo bylo, že Helena to zařídila tak, abych té Burkeové dělal společníka já. Nebyla to ošklivá ženská, ale neměli jsme si co povídat, a pokud jsem vůbec chtěl s někým mluvit, tak s Helenou. Jenže ona strávila celý večer s jejím bratrem na tanečním parketu. Muži, kteří, příliš dobře tančí, jsou mi vždycky podezřelí.“

„Povězte mi víc o tom bratrovi. Třeba je to náš člověk!“

„No, připadal mi tak trochu slizce. Tohle ovšem může být projektovaná závist. Byl mladší než já, zdravější a pohlednější. A Helenu zřejmě fascinovalo to jeho klábosení, které jsem pokládal za prázdné – všechno možné o autech a koních a hazardních hrách. Jak jen se mohla tak hluboce vzdělaná žena jako Helena zajímat o takového muže.“ Pozbyl o větu zájem a nedokončil ji.

„Byli milenci?“

„Jak to mám vědět? Nesvěřovala se mi.“

„Ale snad jste svou ženu znal, ne?“

Zapálil si další cigaretu a vykouřil ji do poloviny. „Řekl bych, že nebyli milenci. Byli prostě kamarádi. Helena ho pochopitelně využila, aby jeho prostřednictvím zasáhla mě.“

„Za co?“

„Za to, že jsem jejím manželem. Že jsem byl jejím manželem. Helena a já jsme se rozešli ve zlém. V Renu jsem se pokoušel naše manželství zase slepit, jenže ona neměla sebemenší zájem.“

„Na čem ztroskotalo vaše manželství?“

„Už od samého začátku v něm byla pořádná trhlina.“ Pohlédl mimo mě k domu, kde Earl Hoffman zavalen minulostí ležel v mrákotách. „A den ode dne se to zhoršovalo. Vina byla na nás obou. Ať jsem chtěl nebo nechtěl, musel jsem do ní pořád rýpat, a ona zase musela pořád dělat to, co dělala.“

Čekal jsem a naslouchal. V různých částech města se rozezvučely kostelní zvony.

„Byla coura,“ prohlásil Harry. „Universitní coura. Načal jsem to já v lese v Hyde Parku, když ještě byla devatenáctileté neviňátko, ale pak už to rozjela beze mě. Ke konci brala i peníze.“

„Od koho?“

„Od bohatých chlapů, pochopitelně! Moje manželka byla naskrz zkažená, pane Archere. V tom, že se takovou stala, jsem i já sehrál svou úlohu, takže nemám právo ji soudit.“ Oči mu hořely bolestí, která v něm vzplanula spolu s pravdou a spolu s ní zmizela.

Bylo mi ho líto. Nicméně jsem se zeptal: „Kde jste byl v pátek večer?“

„Doma v Maple Parku, v našem – v mém bytě. Opravoval jsem seminární referáty.“

„Můžete to dokázat?“

„Mým důkazem jsou oznámkované referáty. Byly mi odevzdány v pátek a oznámkoval jsem je v pátek večer. Jistě si nebudete chtít namlouvat, že bych byl podnikl něco tak fantastického, jako je letět do Kalifornie a zpět?“

„Když dojde k vraždě nějaké ženy, člověk se vždycky zeptá rozvedeného manžela, kde v tu dobu byl. Je to logický důsledek známého cherchez la femme.“

„Vidíte, odpověděl jsem vám. Jestli chcete, račte si to ověřit. Ale ušetříte si čas i námahu, jestli mi prostě uvěříte. Byl jsem k vám zcela upřímný – neobvykle upřímný.“

„Považuju si to.“

„Jenže hned nato se otočíte a obviníte mě.“

„Otázka není obvinění, pane Haggerty.“

„Ale bylo v ní obsaženo,“ prohlásil dotěrným a poněkud hašteřivým tónem. „Myslel jsem, že ten chlapík z Rena je vaším podezřelým.“

„Je jedním z nich.“

„A já jsem další?“

„Nechme toho, ne?“

„Vyrukoval jste s tím vy!“

„Ale už toho nechávám. Vraťme se k tomu chlapíkovi z Rena. Vzpomínáte si, jak se jmenoval?“

„Byl jsem mu samozřejmě představen, ale na jeho příjmení si nepamatuji. Ta žena mu říkala Jud. Těžko vědět, jestli to bylo jeho pravé jméno nebo přezdívka.“

„Proč jste se o něm zmínil jako o údajném bratrovi paní Burkeové?“

„Nepřipadali mi jako bratr a sestra. Chovali se k sobě spíš jako – hm – blízcí přátelé, kteří se ochotně zúčastňují Helenina šprýmu. Například jsem zachytil několik významných pohledů.“

„Můžete mi toho člověka podrobně popsat?“

„Pokusím se. Nemám ovšem dobrou vizuální paměť. Jsem striktně auditivní typ.“

Ale po mnoha otázkách mi vytvořil obraz neznámého: věk asi 32 nebo 33, výška necelý metr osmdesát, váha asi 75 kg, svalnatý, čilý, přisprostle vzhledný, prořidlé černé vlasy, hnědé oči, obličej bez jizev. Měl na sobě lehký šedý oblek z pravého nebo umělého hedvábí a černé špičaté polobotky, italky. Haggerty vyrozuměl, že ten Jud zastával jakousi blíže neurčenou funkci v jednom z hráčských klubů v oblasti Rena a Tahoe City.

Bylo načase, abych odletěl do Rena. Pohlédl jsem na hodinky: skoro jedenáct, a tu jsem si uvědomil, že při letu na západ získám časový náskok. Mohl bych si tedy ještě promluvit s vdovou Lukea Deloneye, pokud je ve městě, a přitom dorazit v rozumnou hodinu do Rena.

Vešel jsem s Haggertym do domu, zatelefonoval na chicagské letiště a rezervoval si místo na podvečerní let. Potom jsem zatelefonoval paní Deloneyové. Zastihl jsem ji doma a projevila ochotu mě přijmout.

Bert Haggerty mi nabídl, že mě k ní doveze. Řekl jsem mu, ať raději zůstane u tchána. Hoffmanovo chrápání dunělo domem jako ztlumený nářek, ale každou chvíli se mohl probudit a začít řádit.

/XXI /

Glenview Avenue se vinula tak rozlehlou čtvrtí panských sídel na severu města, že to tam vypadalo spíš jako na venkově. Silnice byla lemována stromy, jejichž vrcholky se místy stýkaly. Světlo, prosakující žloutnoucím listím na široké trávníky, mělo barvu sublimovaných peněz.

Projel jsem cihlovými sloupky vrat stotrojky a zakrátko se přede mnou objevila vznešená stará rezidence z červených cihel. Příjezdová cesta vedla doprava k cihlovému, sloupy opatřenému podjezdu pro kočáry. Sotva jsem vystoupil z vozu, otevřela mi dveře černá služebná v zástěrce a čepečku.

„Pan Archer?“

„Ano.“

„Paní Deloneyová vás očekává dole v obývacím pokoji.“

Seděla u okna vedoucího na palouk, kde mezi tlumenými barvami vynikala šarlatová škumpa. Vlasy měla bílé a krátce přistřižené. Modré hedvábné šaty vypadaly jako od Coco Chanelové. Obličej byl spletí vrásek, ale útlé kosti neztratily nic ze své křehkosti. Byla hezká v onom smyslu, v jakém může být hezká starožitnost, opomeneme-li stav materiálu. Mysl jí zřejmě bloudila daleko v minulosti; postřehla nás totiž teprve ve chvíli, kdy služebná promluvila.

„Je tu pan Archer, paní Deloneyová.“

Vstala svižně jako mladá žena a odložila knihu, kterou držela v ruce. Obdařila mě stiskem ruky a dlouhým pohledem. Její oči, nezamlžené a inteligentní, měly stejnou barvu jako hedvábné šaty.

„Vy jste mě tedy přiletěl navštívit až z Kalifornie. Jste zajisté zklamán.“

„Naopak.“

„Nemusíte mi lichotit. Když mi bylo dvacet, vypadala jsem jako všichni ostatní. Teď je mi přes sedmdesát a vypadám jako já sama. Je to osvobozující skutečnost. Ale prosím posaďte se. Tohle křeslo je nejpohodlnější. Můj otec senátor Osborne mu dával přednost před všemi ostatními.“

Ukázala na rudé kožené křeslo, užíváním oblýskané a ztemnělé. Sama se posadila proti mně do houpacího křesla s opěradlem s dřevěnými příčlemi, k nimž byly připevněny vyrudlé polštáře. Ostatní nábytek v pokoji byl obdobně starý a neokázalý, takže mi napadlo, jestli to není pro ni místo, kde vzpomíná na minulost.

„Máte za sebou dlouhou cestu,“ připomněla si. „Mohu vám nabídnout něco k jídlu nebo pití?“

„Ne, díky.“

Propustila služebnou. „Je mi líto, ale musím vás dvojnásobně oklamat. K úřední zprávě o manželově sebevraždě nemohu dodat téměř nic dalšího. A předtím, než k ní došlo, jsme se s Lukem stýkali jen velmi zřídka.“

„Něco jste přece jen dodala,“ řekl jsem. „Podle úřední zprávy to byla nešťastná náhoda.“

„Pak tomu tak jistě bylo. Málem jsem zapomněla. Považovali jsme za správné, aby skutečnost, že šlo o sebevraždu, nepronikla na veřejnost.“

„Kdo to považoval za správné?“

„Kromě jiných já. Vzhledem k postavení mého zesnulého manžela v našem státě by jeho sebevražda nutně měla obchodní a politický dopad. Nemluvě o tom, jak ošklivě by to vypadalo.“

„Někteří lidé si ale mohou myslet, že ošklivější bylo změnit fakta o smrti člověka.“

„Někteří lidé si to jistě mohou myslet,“ řekla grandseigneursky. „Ale málokdo by to řekl v mé přítomnosti. Ostatně nebyl změněn fakt, nýbrž pouze zpráva o něm. Já s tím faktem manželovy sebevraždy musím žít dodnes.“

„Jste si naprosto jista, že je to fakt?“

„Naprosto.“

„Právě jsem mluvil s mužem, který ten případ vyšetřoval, s poručíkem Hoffmanem. Tvrdí, že se váš manžel zastřelil nešťastnou náhodou, když čistil svou automatickou pistoli.“

„Na této verzi jsme se dohodli. Poručík Hoffman se jí pochopitelně drží. Nechápu, proč byste se chtěl snažit ji po tak dlouhé době změnit.“

„Pokud ovšem nebyl pan Deloney zavražděn. Pak by se to pochopit dalo!“

„Zajisté, jenže on nebyl zavražděn.“ Pohled se jí zvedl ke mně a nezměnil se, leda že ještě víc ztvrdl.

„Řeči o tom, že byl zavražděn, se mi donesly až k nám do Kalifornie.“

„Kdo roztrušuje takový nesmysl?“

„Dcera poručíka Hoffmana, Helena. Prohlásila, že zná někoho, kdo byl svědkem této vraždy. Tím svědkem mohla být ovšem ona sama.“

Nejistota, která se jí mihla obličejem, přešla v mrazivý úsměv. „Nemá právo šířit takové lži! Postarám se, aby se jí v tom zabránilo!“

„Už se jí v tom zabránilo,“ řekl jsem. „Někdo jí v tom zabránil v pátek večer, revolverem. Proto jsem tady.“

„Ach tak. Kde v Kalifornii byla zabita?“

„V Pacific Pointu. Je to na pobřeží jižně od Los Angeles.“

Téměř nepatrně uhnula očima. „Neslyšela jsem o tom. Je mi pochopitelně líto, že ta dívka zemřela, ačkoli jsem ji nehnala. Mohu vás však ujistit, že její smrt nemá nic společného s Lukem. Jste na falešné stopě, pane Archere.“

„Moc bych se divil.“

„To není třeba. Než se manžel zastřelil, napsal mi dopis, kde celou záležitost objasnil. Přinesl mi ho poručík Hoffman osobně. Nikdo kromě něho a jeho nadřízených nevěděl, že ten dopis existuje. Původně jsem ovšem neměla v úmyslu vám o něm říci.“

„Proč?“

„Protože ten dopis byl odporný. Z toho, co se chystal udělat, dokonce obvinil mě a mou rodinu. Dostal se do finančních nesnází, spekuloval na burze, hrál hazardní hry a podnik se mu vymkl z ruky. Odmítli jsme mu pomoci z důvodů jak osobních, tak praktických. Jeho sebevražda byla pokusem se nám pomstít. To se mu povedlo, i když jsme, jak vy říkáte, změnili fakta.“ Dotkla se ploché hrudi. „Zasáhlo mě to, jak to měl v úmyslu.“

„Byl v té době senátor Osborne ještě naživu?“

„Jak vidět, bohužel neznáte dějepis,“ vyplísnila mě. „Otec zemřel 14. prosince 1936, tři a půl roku před manželovou sebevraždou. Alespoň otec byl tohoto ponížení ušetřen.“

„Zmínila jste se o rodině.“

„Měla jsem na mysli svou sestru Tish a strýce Scotta, opatrovníka našeho majetku. Odpovědnými za to, že jsme Lukeovi odmítli další podporu, jsme byli právě on a já. V podstatě jsem tak rozhodla já. Naše manželstva už skončilo.“

„Proč?“

„Z obvyklého důvodu, jak se domnívám. O tom mluvit nebudeme.“ Vstala, přikročila k oknu a stála u něho vzpřímeně jako voják obhlížející terén. „V roce 1940 pro mě skončila řada věcí. Manželství, pak život mého manžela a pak mé sestry. Tish zemřela v létě téhož roku a celý podzim jsem ji oplakávala. A teď je opět podzim,“ povzdychla. „Na podzim jsme spolu jezdívaly na koni. Naučila jsem ji jezdit, když jí bylo pět a mně deset. To bylo ještě před koncem století.“

Mysl jí zabloudila do ještě vzdálenějších a méně bolestných dob. Řekl jsem:

„Promiňte, paní Deloneyová, že o tom ještě mluvím, ale musím se vás zeptat, jestli ten dopis na rozloučenou ještě existuje.“

Obrátila se a pokusila se smazat stopy zármutku z tváře. Nezmizely. „Jistěže ne. Spálila jsem ho. A dávám vám své slovo, že obsahoval, co jsem vám řekla.“

„O vašich slovech nijak nepochybuji. Jste si naprosto jista, že ten dopis psal váš manžel?“

„Ano. Nemohla jsem se zmýlit. Byl to jeho rukopis.“

„Šikovný padělek dokáže oklamat téměř každého.“

„To je nesmysl. Děláte z toho hotové drama.“

„Dramata prožíváme den ze dne, paní Deloneyová.“

„Ale kdo by padělal dopis o sebevraždě?“

„Nebylo by to poprvé. Udělali to už jiní vrahové.“

Paní Deloneyová zvrátila bílou hlavu, pohlédla na mne a nakrčila jemně zahnutý nos. Podobala se ptáku, i zvukem hlasu. „Můj manžel nebyl zavražděn.“

„Připadá mi, jako byste kladla příliš velký důraz na jediný rukou psaný dopis, který mohl být padělaný.“

„Nebyl padělaný. Vím to podle obsahu. Byly tam zmínky o věcech, o nichž jsme mohli vědět pouze my dva.“

„Jako například?“

„To nepovím ani vám, ani nikomu jinému. Ostatně Luke, zejména když přebral, mluvil už řadu měsíců o tom, že se zabije.“

„Řekla jste, že jste se s ním už řadu měsíců skoro nestýkala.“

„Ovšem, ale dostávala jsem zprávy od našich společných přátel.“

„Patřil mezi ně Hoffman?“

„Jistěže ne. Toho jsem nepokládala za přítele.“

„Ale přesto kvůli vám ututlal sebevraždu vašeho manžela.

Údajnou sebevraždu vašeho manžela.“

„Dostal k tomu příkaz. Neměl na vybranou.“

„Kdo vydal ten příkaz?“

„Asi policejní ředitel. Byl to můj i Lukeův přítel.“

„A to stačilo, aby pokládal za správné nařídit zfalšování protokolu?“

„K takovým věcem dochází každodenně,“ řekla. „V každém místě Spojených států. Ušetřte mě svého moralizování. Policejní ředitel Robertson je už dávno mrtev. I ten případ je mrtev.“

„Snad pro vás. Jenže Hoffmanovi leží pořád v hlavě. A zavraždění jeho dcery mu ho zase připamatovalo.“

„Je mi jich obou líto. Nemohu ovšem dost dobře změnit minulost jen proto, abych ji přizpůsobila nějaké vaší teorii. Co mí pokoušíte dokázat, pane Archere?“

„Nic specifického. Pokouším se přijít na kloub tomu, co ta mrtvá mínila svým výrokem, že ji Bridgeton dostihl.“

„Nepochybně měla na mysli něco zcela soukromého a osobního, jak už to u žen bývá. Ale jak jsem řekla, Helenu Hoffmanovou jsem neznala.“

„Měla pletky s vaším manželem?“

„Ne. Neměla. A neptejte se mě prosím, proč si tím jsem jista. Ale snad bychom už chudáka Lukea mohli nechat klidně spát v hrobě, nemyslíte? Neskrývá se tam nic jiného než ubožácká sebevražda. Svým způsobem jsem mu tam dopomohla i já.“

„Tím, že jste mu zastavila přísun peněz?“

„Přesně tak. Jistě jste ode mě nečekal přiznání, že jsem ho zastřelila?“

„Ne,“ řekl jsem. „Chtěla byste se snad přiznat?“

Zkřivila obličej do zavilého úsměšku. „Dobře. Zastřelila jsem ho. Co s tím chcete udělat?“

„Nic. Nevěřím vám.“

„Proč bych to říkala, kdyby to nebyla pravda?“ Hrála onu dívčí hru plnou fantastických výmyslů, k jaké se občas uchylují i stařeny.

„Třeba jste chtěla manžela zastřelit. Ani trochu nepochybuju, že jste to chtěla. Jenže kdybyste to byla udělala, tak byste o tom nemluvila.“

„Proč ne? Stejně byste s tím nemohl vůbec nic udělat. Mám tady ve městě příliš mnoho dobrých přátel, na úřadech i jinde. A těm by určitě silně vadilo, kdybyste trval na tom, že tu starou historku znovu vynesete na světlo.“

„Mám to snad pokládat za vyhrůžku?“

„Kdepak, pane Archere,“ usmála se na mne upjatě. „Nic proti vám nemám, až na to, že to vaše řemeslo, nebo to snad nazýváte profesí, vykonáváte nějak příliš horlivě. Opravdu tolik záleží na tom, jak lidé umřeli? Jsou mrtví, jako budeme my všichni, dřív či později. Někteří z nás dřív. A teď mi připadá, že jsem vám už poskytla dost z času, který mi tady na světě zbývá.“

A zazvonila na služebnou.

/XXII/

Mně ale stále ještě zbýval čas, abych se znovu pokusil o štěstí u Earla Hoffmana. Projel jsem nedělně vylidněnými ulicemi vnitřního města a vracel se k jeho domu. Otázky, které paní Deloneyová vznesla nebo opomněla zodpovědět, mi trčely v mysli jako rybářské háčky, visící na koncích vlasců, jež se přetrhaně vytrácely do minulosti.

Bylo téměř jisté, že Deloney se nezabil sám, ať už šlo o nešťastnou náhodu nebo úmysl. Bylo téměř jisté, že ho zabil někdo jiný a že paní Deloneyová ví kdo. Ten dopis na rozloučenou mohl být padělek nebo výmysl, mohlo dojít k omylu při jeho četbě či si ho mohla špatně zapamatovat. Hoffman už bude nejspíš vědět co a jak.

Když jsem zabočil do Cherry Street, spatřil jsem, jak kolem dalšího bloku se ode mne vzdaluje jakýsi chlapík v modrém obleku. Kráčel těžkopádně a důrazně, jako typický starý policajt, jen sem tam se zakymácel a hned nato zase vyrovnal rovnováhu. Když jsem k němu dojel blíž, poznal jsem v něm Hoffmana. Z modrých nohavic mu čouhaly oranžové záložky pyžama.

Dal jsem mu náskok a sledoval ho ulicemi periférie, tím zpustlejší, čím jsme se dostávali dál k jihu. Octli jsme se v černošské čtvrti. Dospělí muži a ženy na chodnících se Hoffmanovi zeširoka vyhýbali. Byl kráčející pohroma.

Nekráčel ovšem nejlíp. U vykotlaného dřevěného plotu zakopl a padl na všechny čtyři. Zpoza plotu vyběhlo několik dětí a s křikem za ním poskakovaly, dokud se na ně neobrátil s pozdviženými pažemi. Opět se otočil a šel dál.

Opustili jsme černošskou čtvrt a dospěli do čtvrti velmi starých dvoupatrových dřevěných domů, přeměněných v penzióny a kanceláře. Mezi nimi stálo několik novějších činžáků a k jednomu z nich Hoffman zamířil.

Byla to pětipatrová, poněkud zchátrale vypadající betonová budova: v oknech popraskané a žloutnoucí žaluzie, pod nimi hnědé vlhké skvrny. Hoffman vešel do hlavního vchodu. Na betonovém oblouku nad dveřmi byl nápis: DELONEYOVY ČINŽOVNÍ DOMY, 1928. Zaparkoval jsem vůz a následoval Hoffmana dovnitř.

Zřejmě nastoupil do výtahu a vyjel nahoru. Zčernalá mosazná šipka nad dveřmi zdviže se pomalu otáčela jako hodinová ručička směrem k šestce a tam se zarazila. Za chvíli jsem přestal tisknout tlačítko – Hoffman pravděpodobně nechal dveře dokořán – a našel požární schodiště. Když jsem dorazil k železným dveřím vedoucím na střechu, funěl jsem jako parní lokomotiva.

Nepatrně jsem dveře pootevřel. Až na několik holubů, vrkajících na střeše sousedního domu, panovalo venku téměř úplné ticho. Několik květináčů s keři a zelená zástěna z plexiskla, vybíhající v pravém úhlu od zdi střešního bytu, přeměnila část ploché střechy v jakousi terasu.

Slunili se tam muž a žena. Žena ležela na břiše na nafukovací matraci; podprsenku bikinek měla rozepnutou. Měla blond vlasy a pěknou postavu. Muž seděl v lehátku a na stolku vedle něho stála poloprázdná láhev coca-coly. Byl ramenatý, snědý a hruď i záda mu pokrývala hustá kožešina černých chloupků. Na malíčku levé ruky měl diamantový prsten a mluvil se slabým řeckým přízvukem.

„Ty si teda myslíš, že být restauratérem je něco podřadnýho? Jestli tohle říkáš, tak koušeš ruku, co tě živí. Ty restaurace tě oblíkly do norku!“

„Tohle jsem neřekla. Jen jsem povídala, že pojišťovnictví je pro mužského čistá a pořádná práce.“

„A restaurace jsou špinavý? Ne ty moje! Dokonce mám na toaletách ultrafialový paprsky.“

„Nemluv tak sprostě!“

„Toaleta není sprostý slovo!“

„V mé rodině ano.“

„Řeči o tvý rodině mi už lezou krkem. A řeči o tom tvým bráchovi, o tom budižkničemu Theovi mi taky lezou krkem.“

„Jaký budižkničemu?“ Posadila se. Ňadro se jí perlivě zablýsklo, než je zahalila. „Minulého roku vyhrál Theo soutěž o nejúspěšnějšího pojišťovacího agenta!“

„A kdo u něho zakoupil tu pojistku, co mu k tomu dopomohla? Já! A kdo ho vlastně umístil v pojišťovně? Já!“

„Náš pánbůh.“ Její obličej byl jako krásná bezvýrazná maska. Ani se nepohnul, když se podivila: „Kdo nám to chodí po bytě? Rosie jsem poslala po snídani domů.“

„Třeba se vrátila.“

„To nejsou Rosiiny kroky. To jsou mužské kroky.“

„Třeba přišel Theo, aby mi i letos prodal pojistku, co by mu vynesla výhru v tý soutěži.“

„Tohle není zrovna vtipné.“

„Podle mýho je to moc vtipný.“

Na důkaz toho se zasmál. Přestal se smát, když zpod zástěny z plexiskla vyšel Earl Hoffman. Sluneční paprsky mu v obličeji jasně ohraničovaly všechny rány. Oranžové nohavice od pyžama mu zakrývaly střevíce.

Snědý muž vstal z lehátka a posunky odháněl Hoffmana. „Vypadněte! Tohle je soukromá střecha.“

„To nemůžu,“ řekl Hoffman uvážlivě. „Dostali jsme hlášku, že je tu nějaká mrtvola. Kde je?“

„Dole v suterénu. Tam ji najdete,“ mrkl muž na ženu.

„V suterénu? Říkali, že tady v tom bytě na střeše.“ Hoffmanova rozbitá ústa se mechanicky otvírala a zavírala, jako by byl loutkou, jejímiž břichomluveckými ústy hovoří minulost. „Vy jste s ní hnuli, co? Je proti zákonu hýbat s mrtvolou!“

„Vy se hněte, ať už jste venku!“ Muž se obrátil k ženě, která se přikryla žlutým froté županem. „Běž zatelefonovat, víš už komu.“

„Já jsem ten víš už kdo,“ řekl Hoffman. „A ta ženská tu zůstane. Musím jí položit několik otázek. Jak se jmenujete?“

„Do toho vám nic není!“ odsekla.

„Mně je do všeho!“ Hoffman švihl paží a málem ztratil rovnováhu. „Jsem detektiv a vyš… vyšetřuju vraždu.“

„Ukažte nám svůj odznak, pane detektive!“

Muž napřáhl ruku, ale nepohnul se z místa. Ani Hoffman se nepohnul. Žena klečela a krásnou, vystrašenou tváří hleděla úkosem vzhůru na Hoffmana.

Ten se prohledal, vytáhl padesáticent, zklamaně na něj pohlédl a cvrnkl jím přes parapet. Slabě ke mně dolehlo, jak dole o pět pater níž dopadl na chodník.

„Asi jsem ho nechal doma,“ řekl pokorně.

Žena se vztyčila a rozeběhla se směrem k bytu. Hoffman se po ní nemotorně, ale rychle obrátil a chytil ji kolem pasu. Nebránila se, nýbrž zůstala s bílou tváří strnule stát v objetí jeho paží.

„Ne tak rychle, holčičko. Musím ti položit několik otázek. Ty jsi ta kost, co spala s Deloneyem?“

Žena se zeptala muže: „Dovolíš, aby se mnou takhle mluvil? Nařiď mu, ať dá ty ruce pryč!“

„Dejte ty ruce pryč!“ řekl muž bezvýrazně.

„Tak jí řekněte, aby si sedla a vyhověla mi.“

„Sedni si a vyhov mu!“ vyzval ji muž.

„Zbláznil ses? Smrdí jako palírna. Je pod obraz boží.“

„To vím.“

„Tak něco udělej!“

„Vždyť taky dělám. Takovejm musíš vyjít vstříc.“

Hoffman se na něho usmál jako státní zaměstnanec, který je zvyklý polykat nespravedlivé výtky. Poraněná ústa a mysl dodaly jeho úsměvu na grotesknosti. Žena se mu pokusila vytrhnout. Přidržel si ji však ještě pevněji, až ji břichem šťouchal do boku.

„Vypadáš krapánek jako má dcera Hel… Helena. Znáš mou dceru Hel… Helenu?“

Žena zuřivě zavrtěla hlavou. Vlasy se jí rozevlály.

„Tvrdí, že někdo byl při tom, když přišel o život. Bylas tam, když se to stalo, holčičko?“

„Ani nevím, o čem mluvíte.“

„Ale dobře víš! O Lukeu Deloneyovi. Někdo mu vyvrtal díru do oka a pokusil se to zaretušovat jako sebevraždu.“

„Na Deloneye si pamatuju,“ řekl muž. „Jednou nebo dvakrát jsem ho obsluhoval v tátově párkařským krámku. Zemřel před válkou.“

„Před válkou?“

„Jak jsem řekl. Kde jste byl posledních dvacet let, detektive?“

Hoffman nevěděl. Rozhlédl se po střechách svého města, jako by to bylo neznámé místo. Žena vykřikla:

„Pusťte mě, tlusťochu!“

Hoffman jako by ji slyšel z velké dálky. „Mluv se svým tátou trochu slušněji, jo?“

„Kdybyste byl můj táta, zabila bych se!“

„Už mám dost těch tvých drzostí! Přestaň! Slyšíš?“

„Ano, slyším. Jste bláznivý dědek a dejte pryč ty špinavý pracky!“

Zakřivenými prsty mu vjela do obličeje a zanechala na něm tři jasné rovnoběžné stopy. Udeřil ji. Dopadla na dehtovou krytinu střechy. Muž uchopil poloprázdnou láhev coca-coly. Jak ji zvedl a vykročil proti Hoffmanovi, vyšplíchl mu její hnědý obsah na paži.

Hoffman sáhl dozadu pod sako a vytáhl z opasku revolver. Vystřelil mužovi nad hlavu. Holubi ze sousední střechy vzlétli a opisovali velké kruhy. Muž upustil láhev na zem a stál nehybně se zdviženými pažemi. Žena, která fňukala, zmlkla.

Hoffman zíral na třpytivou oblohu. Holubi se na ní pomalu ztráceli. Pohlédl na revolver ve své ruce. S očima upřenýma na stejný předmět jsem vystoupil do sluneční záře.

„Potřebujete nějak pomoct s těmihle svědky, Earle?“

„Ne, stačím na to sám. Všechno klape.“ Přimhouřil na mne oči. „Jak jste to říkal, že se jmenujete? Arthur?“

„Archer.“ Vykročil jsem k němu, poháněje před sebou po nerovném povrchu střechy svůj scvrklý stín. „Tohle vám vynese slávu, Earle. Takhle sám vyřešit vraždu Lukea Deloneye!“

„Jo. Bodejť.“ V očích se mu odrážel hluboký zmatek. Věděl, že povídám nesmysly, stejně jako věděl, že sám jednal zcela nesmyslně, ale nedokázal to přiznat ani sám sobě.

„Mrtvolu ukryli v suterénu.“

„To znamená, že ji asi budeme muset vykopat.“

„Copak se tu všichni zbláznili?“ vyjekl muž zprostřed zdvižených paží.

„Vy buďte zticha!“ okřikl jsem ho. „Raději pošlete pro posilu, Earle. Já zatím budu držet revolverem tyhle lidičky v šachu.“

Earl zaváhal – ta chvíle jako by se táhla do nekonečna. Pak mi podal revolver a zašel do bytu. Přitom prudce narazil ramenem do rámu dveří.

„Kdo jste?“ zeptal se muž.

„Jeho ošetřovatel. Uklidněte se.“

„Uprchl z blázince?“

„Ještě ne.“

Mužovy oči připomínaly rozinky hluboko vtisknuté do těsta. Pomohl manželce na nohy a nemotorně jí oprášil spodní část županu. Vtom se mu v náručí rozplakala a on jí poklepával po zádech odiamantovanou rukou a procítěně k ní řecky hovořil.

Otevřenými dveřmi jsem slyšel Hoffmana, jak nařizuje do telefonu: „Šest mužů s lopatami a vrtačkou na beton. Ta mrtvola je zahrabaná v suterénu pod podlahou. Ať tu jsou za deset minut nebo si to někdo odskáče!“

Třískl sluchátkem, ale mluvil dál. Hlas mu sílil a slábl jako vítr, jak sbíral rozptýlené útržky minulosti a stmeloval je do víru. „Nikdy se jí nedotkl. Něco takového by dceři přítele ani neudělal. Byla to hodná holka, ano, čisťounká tatínkova holčička. Pam… matuju si, jak jsem ji koupával, když byla ještě děťátko. Byla měkoučká jako králíček. Držel jsem ji v náručí, volala na mě ‚tati‘.“ Hlas se mu zlomil. „Co se stalo?“

Zmlkl. Pak vykřikl. Zaslechl jsem, jak tak těžce padl na podlahu, až se celý byt otřásl. Vešel jsem dovnitř. Seděl zády ke kuchyňskému sporáku a pokoušel si svléknout kalhoty. Mávl na mne, abych šel pryč.

„Nechoďte ke mně! Mám na sobě pavouky.“

„Žádné pavouky nevidím.“

„Mám je pod šaty. Černé vdovy. Ten vrah na mě poštval pavouky, aby se mě zbavil.“

„Kdo je ten vrah, Earle?“

V obličeji mu zacukalo. „Nikdy jsem nezjistil, kdo Deloneye odbouchl. Seshora přišel rozkaz, abychom ten případ uzavřeli. Co už člověk může…?“ Z hrdla se mu vydral další výkřik. „Panenko skákavá, už jich po mně lezou stovky!“

Začal ze sebe strhávat šaty. Když dorazila policie, zbyly z nich modré a oranžové cáry a na linoleu se svíjelo jeho staré nahé zápasnické tělo.

Oba pochůzkáři znali Earla Hoffmana. Nemusel jsem jim nic vysvětlovat.

/XXIII/

Letadlo přistávalo ve stínu hor ve chvíli, kdy rudé slunce rychle zapadalo. Zatelegrafoval jsem Waltersově agentuře přibližný čas příletu a Phyllis mě očekávala na letišti.

Stiskla mi ruku a nastavila tvář k polibku. Měla mléčně broskvovou pleť, poněkud osmahlou sluncem, a tmavé úsměvné oči, lesklé jako email.

„Vypadáš utahaně, Lewe. Ale alespoň žiješ.“

„Raději mi to neříkej. Připadám si pak ještě utahanější. Zato ty vypadáš báječně.“

„Čím jsem starší, tím mi to dá víc práce. Přitom se ale stává snazším leccos jiného.“ Neřekla co. Nečekaně náhlým večerem jsme šli k jejímu vozu. „Co jsi vlastně dělal v tom Bridgetonu? Měla jsem za to, že pracuješ na nějakém případu v Pacific Pointu.“

„Ten můj případ má co dělat s oběma místy. Vyšťoural jsem v Bridgetonu jednu starou vraždu, k níž došlo ještě před válkou a která je zřejmě těsně spjata s těmi nynějšími. Neptej se mě jak. Trvalo by celou noc, než bych ti to vysvětlil, a máme mnohem důležitější věci na práci.“

„Ty určitě. Máš na půl devátou smluvenou večeři s paní Sally Burkeovou. Jsi můj starý přítel z Los Angeles, blíž neurčeného zaměstnání. Dál si už musíš poradit sám.“

„Jak jsi to dokázala?“

„Nebylo to nijak těžké. Sally se dává šíleně ráda zvát na večeře a zbožňuje muže bez závazků. Ráda by se znova provdala.“

„Dobře, ale jak ses s ní seznámila?“

„Prostě jsem na ni jako by náhodou narazila v jednom baru, kde obvykle vysedává, a včera večer jsme se spolu opily. Tedy jedna z nás se opila. Napovídala mi leccos o svém bratru Judsonovi, který by mohl být ten chlápek, co po něm paseš.“

„Taky že je. Kde bydlí?“

„Někde na South Shore. Sám víš, jak je těžké tam někoho najít. Arnie tam teď jel, aby se po něm poohlédl.“

„Zaveď mě k té jeho sestře.“

„Říkáš to jako jehně, co je vedou na porážku. Je to ostatně moc milá holka,“ prohlásila s ženskou solidaritou. „Inteligentní sice není, ale má srdce na pravém místě. Svého bratra má moc ráda.“

„Stejně jako Lucrezia Borgia.“

Phyllis přibouchla dvířka auta. Vyjeli jsme do Rena, města, kde se mi nikdy nepřihodilo nic dobrého, ale přesto jsem se nevzdával naděje.

Paní Sally Burkeová bydlela celkem blízko na Riley Street, v horním bytě starého jednopatrového domu. Phyllis mě před ním vysadila minutu před půl devátou a předtím ze mne vymáčkla slib, že se vrátím a strávím noc u ní a Arnieho. Na horním odpočívadle už na mne čekala paní Burkeová v plné parádě: černé přiléhavé šaty s liškou, perly, náušnice a deseticentimetrové podpatky. Vlasy měla melírované nablond a nahnědo, jako by tím chtěla zdůraznit složitost své osobnosti. Než jsem k ní vyšel nahoru, odhadovala mě hnědýma očima způsobem, jakým si asi plantážník z doby před válkou Severu proti Jihu prohlížel při dražbě tělesně zdatného otroka.

Rozhodně voněla příjemně a měla milý, nedočkavě přátelský úsměv. Pozdravili jsme se a vzájemně se představili. Chtěla, abych jí hned říkal Sally.

„Bohužel vás nemůžu pozvat dál, mám tam strašný nepořádek. Nějak se mi v neděli nikdy nic nedaří. Znáte tu starou písničku: ‚Neděle smutná?‘ – takové jsou mé neděle, alespoň od rozvodu. Phyllis mi řekla, že jste rozvedený?“

„Phyllis nelhala.“

„Mužský to bere jinak,“ řekla slabě rozmrzelým tónem. „Ale jak vidím, potřeboval byste ženskou, která by se o vás starala!“

Jen zřídka jsem zažil někoho, kdo šel tak rychle a přičinlivě k věci jako ona. Srdce mi spadlo do kalhot. Podívala se na mne a pak na můj oblek, ve kterém jsem spal v letadle. Alespoň že jsem byl tělesně zdatný! Po těch schodech jsem vyšel úplně sám, bez pomoci.

„Kam půjdeme na večeři?“ zeptala se. „V Riversidu to je pěkné.“

Bylo tam pěkně a draho. Po několika drincích jsem přestal mít výčitky, že vyhazuju Alexovy peníze oknem. Konverzace Sally Burkeové mě začala jistým způsobem fascinovat. Její exmanžel, pokud se jí dalo věřit, byl Drákulou, Hitlerem a Tartuffem v jedné osobě. Jako cesťák po Severozápadě vydělával ročně minimálně takových pětadvacet tisíc, jenže kolikrát mu už musela dát obstavit plat, aby dostala svých mizerných šest set dolarů alimentů. Má prý co dělat, aby jakžtakž vyšla, zejména teď, když její bratříček přišel o místo v klubu.

Objednal jsem jí další drink a projevil mírný soucit.

„Jud je hodný mládenec,“ řekla, jako by to snad někdo popíral. „Hrál fotbal za Washingtonskou státní universitu a taky tam dělal trenéra. Hodně lidí ve Spokane si myslelo, že by se byl dostal do národního mužstva, jen kdyby hrál za lepší školu. Má smůlu, nikdy se nedostane tam, kam by měl. Taky o to trenérství přišel z čistě politických důvodů. To, z čeho ho obvinili, si vycucali z prstu, sám mě o tom ujistil.“

„Z čeho ho obvinili?“

„Z ničeho. Vycucali si to z prstu, opravdu.“ Dopila čtvrté martini a pohlédla na mne s prostoduchou vychytralostí. „Vy jste mi ještě neřekl, v čem děláte, že ne, Lewe?“

„Asi ne. Mám v Hollywoodu takovou malou agenturu.“

„Podívejme! Jud chtěl vždycky být hercem. Nikdy sice nehrál, ale lidi o něm říkají, že je fešák. Zrovna minulý týden byl v Hollywoodu.“

„Shání tam nějakou roli?“

„Cokoli,“ řekla. „Je dobrý pracant, ale malér je, že se ničemu nevyučil. Totiž po tom, co přišel o to trenérské místo a co taky zkrachovalo to taneční studio. Myslíte, že byste pro něho mohl něco v Hollywoodu sehnat?“

„Moc rád bych si s ním promluvil,“ řekl jsem po pravdě.

Byla nalíznutá a plná naděje a můj zájem o bratra ji nepřekvapoval.

„To se dá zařídit,“ řekla. „Zrovna teď je totiž v mém bytě. Mohla bych mu zatelefonovat a říct mu, aby sem přišel.“

„Co kdybychom se ale napřed navečeřeli?“

„Já tu Judovu večeři ochotně zaplatím sama.“ Uvědomila si, že se dopustila taktické chyby, a rychle se ji pokusila napravit: „Ale ve třech se to lépe táhne, ne? Totiž ve dvou!“

Při večeři toho tolik o svém bratrovi napovídala, že mi připadalo, jako by tam s námi seděl. Vyčíslila mi všechny jeho bývalé fotbalové výkony. S jistým bujarým nadšením mi pověděla všechno o jeho úspěších u dam. Dopodrobna mě informovala o všech jeho báječných nápadech. Z těch se mi nejvíc zalíbil plán na zkrácenou verzi bible, z níž by se odstranily všechny nevhodné části, takže by se dala klidně předčítat před celou rodinou.

Sally nebyla žádný veliký pijan. Ke konci večeře už o sobě nevěděla, chtěla zajet pro bratra a roztočit to v barech. Mně se do toho nechtělo. Odvezl jsem ji domů. V taxíku mi usnula na rameni. Nevadilo mi to.

V Riley Street jsem ji probudil, dopravil ji do domu a po schodech nahoru. Připadala mi strašně těžká a úplně bezvládná a liška se jí pořád sesmekávala. Bylo mi, jako bych celý víkend nedělal nic jiného, než se staral o opilce.

Dveře bytu otevřel muž v rozhalence a přiléhavých kalhotách. Jak se o mne Sally opírala, rychle jsem si o něm udělal úsudek: muž polovičních vlastností, žijící v polosvětě – byl polohezký, polonejistý, polozpovykaný, polomazaný, polonebezpečný. Úzké italské polobotky měl na špičce odřené.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se mě.

„Nebuď směšnej!“ řekla Sally. „Jsem úplně v pořádku. Pane Archere, tohle je můj bratr Jud, Judson Foley.“

„Těší mě,“ řekl. „Neměl jste ji nechat pít. Alkohol jí hnedka stoupne do hlavy. Počkejte, já si ji vezmu.“

Se znavenou dovedností si přehodil její paži přes rameno, uchopil ji kolem pasu a zavedl přes přední pokoj do osvětlené ložnice, kde ji položil na zlatobílou širokánskou postel a zhasl.

Zřejmě ho nemile překvapilo, že mě ještě zastihl v předním pokoji. „Dobrou noc, pane Archere, či jak se jmenujete. Pro dnešní večer zavíráme.“

„Nevynikáte právě pohostinností.“

„Pohostinnost přenechávám sestře.“ Rozmrzele se rozhlédl po malém pokoji, přeplněných popelnících, ušpiněných sklenicích a rozházených novinách. „Nikdy jsme se neviděli, nikdy víc se už neuvidíme. Proč bych měl být pohostinný?“

„Víte to jistě, že jste mě nikdy neviděl? Namáhejte své mozkové závity!“

Hnědýma očima mi pátravě přejel po obličeji a pak po postavě. Nervózně se poškrabal na temeni, kde mu začínaly řidnout vlasy. Zavrtěl hlavou.

„Jestli jsem vás už někdy viděl, tak jsem tehdy musel být namazaný. Nepřivedla vás sem někdy Sally, když jsem byl namazaný?“

„Ne. Pil jste minulý pátek večer?“

„Počkejte, co jsem to dělal ten večer? Myslím, že jsem nebyl ve městě. Jo. Vrátil jsem se sem až v sobotu ráno.“ Snažil se mluvit samozřejmě a vypadat lhostejně. „S někým si mě pletete.“

„Neřekl bych, Jude. V pátek večer asi v devět hodin jsem do vás vrazil nebo vy do mě v Pacific Pointu.“

Panika mu rozčísla obličej jako blesk. „Kdo jste?“

„Rozběhl jsem se za vámi po příjezdové cestě k Heleně Haggertyové, vzpomínáte? Trvalo mi dva dny, než jsem vás dohonil.“

Oddychoval, jako by ta honička právě skončila. „Jste od policie?“

„Jsem soukromý detektiv.“

Klesl do dánského křesla a tak křečovitě sevřel křehká opěradla, až jsem se bál, že je zlomí. Uchechtl se. Byl to téměř vzlyk.

„Tohle je Bradshawův nápad, co?“

Neodpověděl jsem. Sklidil jsem věci z jednoho křesla a posadil se do něho.

„Bradshaw prohlásil, že je s mým vysvětlením spokojen. A teď mi pošle na krk vás!“ Přimhouřil oči. „Že jste tahal z mé sestry informace o mně?“

„Moc pobízení nepotřebuje.“

Škubl sebou v křesle a vrhl zlostný pohled směrem k její ložnici. „Kdyby jen dokázala držet v mých věcech jazyk za zuby!“

„Neshazujte na ni vinu za něco, co jste udělal sám.“

„Ale zádrhel je právě v tom, že jsem nic neudělal! Řekl jsem to Bradshawovi, a on mi uvěřil, anebo to alespoň tvrdil.“

„Mluvíte o Royu Bradshawovi?“

„O kom jiném? Tehdy večer mě poznal, anebo si to myslel. Nevěděl jsem, do koho jsem v té tmě vrazil. Chtěl jsem odtamtud co nejrychleji vystřelit.“

„Proč?“

Pokrčil širokými rameny, sklopil hlavu a zůstal tak sedět. „Nechtěl jsem se dostat do maléru se zákonem.“

„Co jste dělal u Heleny?“

„Požádala mě, abych přijel. Sakra, vždyť jsem tam jel coby samaritán! Zatelefonovala mi do motelu v Santa Monice a doslova žebronila, abych přijel a strávil u ní noc. Nešlo jí o mé krásné modré oči. Byla vystrašená, chtěla společnost.“

„V kolik hodin vám telefonovala?“

„Asi tak v sedm nebo v půl osmé. Byl jsem si něco sníst a zrovna jsem se vrátil.“ Svěsil ramena. „Poslyšte, tohle všechno přece víte, dozvěděl jste se to od Bradshawa, ne? Co máte za lubem, chcete mě načapat při nějaké chybě?“

„To není špatný nápad. Jakou chybu myslíte?“

Potřásl hlavou, a jak mluvil dál, nepřestal jí potřásat. „Nemám na mysli nic určitého. Víte, nemůžu si žádnou chybu dovolit.“

„Jedné pořádné jste se už dopustil tím, že jste utekl.“

„To vím. Zpanikařil jsem,“ potřásl hlavou ještě důrazněji. „Ležela tam s dírou od kulky v lebce a já tam stál jako předurčený k tomu, aby mi to všechno přišili. Zaslechl jsem vás dva přicházet a zpanikařil jsem. To mi musíte věřit.“ Tohle říkají vždycky. „Proč vám musím věřit?“

„Protože vám říkám pravdu. Jsem nevinný jako nemluvně.“

„To mi ještě chvíli vyprávějte!“

„Nemyslím jako vůbec, ale v tomhle konkrétním případě. Dost jsem tehdy riskoval, když jsem Heleně vyhověl. Co by to mělo za smysl, kdybych tam zajel a odbouchl ji? Měl jsem ji rád. Ona a já jsme měli hodně společného.“

Nebyl jsem si jist, jestli to je pro některého z nich poklona. Bert Haggerty definoval svou exmanželku jako skrznaskrz zkaženou. Muž přede mnou byl pochybné existence. Jako by se za maskou hezkého vzhledu skrýval rozpad, jako by byl na společenském žebříčku spadl bolestně o několik stupňů níže. Přesto jsem jeho verzi napůl věřil. Stejně bych nikdy nevěřil ničemu z toho, co by mi vyprávěl, jinak než napůl.

„Co jste měli vy a Helena společného?“

Krátce po mně mrskl podezíravým pohledem. Na takovýhle postup výslechu zřejmě nebyl zvyklý. Chvíli se rozmýšlel, než odpověděl: „Sport. Tanec. Zábavy a hazard. Několikrát jsme si opravdu prima vyrazili, namouduši. Málem jsem umřel, když jsem ji tam tehdy večer našel.“

„Jak jste se s ní vůbec seznámil?“

„Tohle všechno přece víte,“ řekl netrpělivě. „Vždyť pracujete pro Bradshawa, ne?“

„Postavme to takhle: Bradshaw a já jsme na jedné lodi.“ Rád bych se byl dozvěděl, proč Foleyovi ležel Roy Bradshaw tak v hlavě, jenže přednost měly jiné otázky. „Že byste mi už konečně vyhověl a řekl, jak jste se seznámil s Helenou?“

„Jistě, na tom nic není.“ Obrátil palec k zemi jako nějaký dekadentní císař vyhlašující smrt. „Letos v létě, když tu trávila kvůli rozvodu těch šest týdnů, najala si tady pod námi byt. Scukla se s mou sestrou a za nějaký čas jsem se k nim přifařil i já. Jezdili jsme všichni tři společně na flámy.“

„V Sallyině autě?“

„To jsem měl ještě vlastní vůz – Galaxii 500 z dvaašedesátého roku,“ řekl bez zaváhání. „Bylo to v srpnu, ještě předtím, než jsem přišel o flek. Pak už jsem neměl na splátky.“

„Proč jste o to místo přišel?“

„To by vás ani nezajímalo! Nemělo to nic společného s Helenou.“

Přílišné zdůraznění tohoto tvrzení mi bylo podezřelé. „Kde jste pracoval?“

„Řekl jsem přece, že by vás to ani nezajímalo!“

„Můžu si lehce zjistit, kde jste pracoval. Tak mi to raději vyklopte sám.“

Se sklopenýma očima ze sebe vypravil: „Dělal jsem v pokladně klubu Solitaire ve Statelinu. Hádám, že jsem udělal o jednu botu víc, než jsem si mohl dovolit.“ Pohlédl na své silné, hranaté, nervózně si pohrávající prsty.

„A proto jste se poohlížel po práci v Los Angeles?“

„Correcto.“ Zřejmě se mu ulevilo, že už má za sebou otázku svého zaměstnání a proč o ně přišel. „Sice jsem se nikde neuchytil, ale stejně musím tady odsud vypadnout.“

„Proč?“

Poškrabal se ve vlasech. „Nemůžu dál žít ze sestřiných peněz. Připadám si jako šupák, když dělám kořena z ní. Odjedu znovu do Los Angeles a po něčem se tam porozhlédnu.“

„Vraťme se k té první návštěvě. Řekl jste, že vám v pátek večer Helena zatelefonovala do motelu. Odkud věděla, že tam jste?“

„Telefonoval jsem s ní už začátkem týdne.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, co obvykle. Víte, řekl jsem si, že bysme se mohli sejít a vyrazit si.“ Pořád vykládal o tom, jak si vyrážel, ale vypadal, jako by se už nebyl povyrazil kdovíkolik let. „Ten večer, ve středu, už měla Helena nějakou schůzku. Totiž schůzku s Bradshawem. Šli spolu na nějaký koncert. Řekla, že mi někdy zavolá sama. A taky že zavolala, v pátek večer.“

„Co vám řekla do telefonu?“

„Že jí někdo pohrozil, že ji zabije a že se bojí. Nikdy v životě jsem ji neslyšel takhle mluvit. Řekla, že já jsem jediný, na koho se může obrátit. A když jsem tam dorazil, bylo už pozdě.“ Zdálo se, že to v něm zanechalo pocit zármutku, ale i ten byl nejasný, jako by se snad Jud cítil Heleninou smrtí o něco ošizen.

„Bylo něco mezi Helenou a Bradshawem?“

Obezřele odpověděl: „Ani bych neřekl. Hádám, že se s ní stejně jako já čuchl letos v létě. Rozhodně ale měl v pátek večer nějaký zástoj. Musel řečnit na jedné důležité večeři. To mi alespoň tvrdil dnes ráno.“

„Nelhal vám. Seznámili se Bradshaw a Helena taky v Renu?“

„Kde jinde?“

„Myslel jsem, že Bradshaw strávil léto v Evropě.“

„To se mýlíte. Rozhodně strávil celý srpen tady.“

„Co tu dělal?“

„Jednou mi řekl, že provádí na Nevadské universitě nějaký výzkum. Neřekl jaký. V podstatě ho skoro vůbec neznám. Potkal jsem ho asi dvakrát s Helenou a to je všechno. Od té doby jsem ho viděl znovu až dneska.“

„Říkáte, že vás v pátek večer poznal a že sem přišel za vámi, aby vás vyzpovídal?“

„Ano, správně. Přišel sem dnes ráno a vzal si mě pořádně na paškál. On mi uvěřil, že jsem tu vraždu nespáchal. Nechápu, proč vy mi nemůžete uvěřit.“

„Napřed si musím promluvit s Bradshawem. Teprve pak si můžu udělat nějaký závěr. Kde je teďka, víte to?“

„Řekl, že bydlí v hotelu Lakeview Inn, na North Shore. Nevím ovšem, jestli tam ještě je nebo není.“

Vstal jsem a otevřel dveře. „Pojedu se tam za ním podívat.“

Poradil jsem Judovi, aby se nehnul z místa, protože kdyby práskl do bot podruhé, vrhlo by to na něho moc špatné světlo. Přikývl. Pokyvoval hlavou ještě i v tu chvíli, kdy ho přemohl opačný impuls a vrhl se na mne. Ramenem mi prudce vrazil pod žebra a přitiskl mě k rámu dveří, až jsem zalapal po dechu.

Rozmáchl se, aby mě udeřil do obličeje. Uhnul jsem hlavou. Pěst mu narazila na stěnu. Vyjekl bolestí. Druhou rukou mě udeřil do podbřišku. Sklouzl jsem po rámu dveří. Kopl mě kolenem a prudce mě udeřil do brady.

To mě přimělo, abych se postavil na nohy. Znovu se na mne vrhl se sklopenou hlavou. Uskočil jsem stranou, a jak mě míjel, zasadil jsem mu pádnou ránu do zátylku. Proklopýtal rychle dveřmi na odpočívadlo a odtud dolů. Pod schody zůstal nehnutě ležet.

Když dorazila policie, byl už při vědomí. Jel jsem s ním na policejní stanici, abych měl jistotu, že ho zabásnou. Nebyli jsme tam ani pět minut a přijel Arnie. Dohodl se s policisty a ti Foleyho zatkli za napadení a s tím spojené další přečiny a slíbili, že si ho tam podrží.

/XXIV/

Arnie mě odvezl do hotelu Lakeview Inn, mohutné budovy v pompézním novogotickém slohu, která musela pocházet z prvních let dvacátého století. Halou hotelu jistě propochodovaly generace letních hostů a vynesly odtud všechno kouzlo byvšího světa, kterým snad kdysi oplýval. Roy Bradshaw nevypadal na to, že by se ubytovával v takovémhle podniku.

Ale byl tam, jak prohlásil postarší noční vrátný. Vytáhl z kapsy u vesty velké cibule a pohlédl na ně. „Je už dost pozdě, víte. Panstvo už možná spí.“

„Panstvo?“

„Pan Bradshaw s manželkou. Jestli si přejete, zajdu pro něho nahoru. My jsme nikdy nezavedli telefony do pokojů.“

„Zajdu tam sám. Jsem přítel doktora Bradshawa.“

„Ani jsem nevěděl, že je doktor.“

„Doktor filosofie,“ upřesnil jsem. „Jaké má číslo pokoje?“

„Jedenatřicet, třetí poschodí.“ Staříkovi se zřejmě ulevilo, že nemusí podniknout ten výstup.

Nechal jsem u něho Arnieho a vyšel do třetího poschodí. Nade dveřmi jednatřicítky prosvítalo světlo a byl slyšet tichý šum hlasů. Zaklepal jsem. Hlasy umlkly a pak se ozvalo šourání nohou v trepkách.

Za dveřmi promluvil Roy Bradshaw. „Kdo je to?“

„Archer.“

Zaváhal. V pokoji přes chodbu začal nějaký spáč, nejspíše vyrušený našimi hlasy, chrápat. Bradshaw se zeptal: „Co tu děláte?“

„Musím s vámi mluvit.“

„Copak to nemůže počkat do zítřka?“ namítl netrpělivě. Někam přitom dočasně zašantročil svůj harvardský způsob mluvy.

„Ne. Nemůže. Potřebuju vaši radu, co udělat s Judsonem Foleym.“

„Tak dobře. Obleču se.“

Čekal jsem v úzké, špatně osvětlené chodbě. Byla prosycena oním slabě nakyslým pachem, které staré budovy snad vstřebávají od lidí, co jimi noc co noc procházejí, pachem kočovného života. Chrápající muž chvílemi hrozně sténal. Na ženinu výzvu se otočil a přestal chrápat.

Z Bradshawova pokoje bylo slyšet rychlou výměnu názorů. Ženský hlas jako by se něčeho dožadoval, ale Bradshawův to odmítl. Připadalo mi, že ten ženský hlas poznávám, ale nebyl jsem si jist.

Byl jsem si však jist, jakmile Bradshaw konečně otevřel dveře. Pokusil se vyklouznout ven, aniž by mi umožnil mrknout dovnitř, ale stačil jsem zahlédnout Lauru Sutherlandovou. V pestrém, jednoduše střiženém vlněném županu seděla toporně na pelesti neodestlané postele. Vlasy jí splývaly přes ramena a byla zrůžovělá a krásná.

Bradshaw přirazil prudce dveře. „Teď to tedy víte.“

Natáhl si sportovní kalhoty a černý rolák, v němž se ještě víc než jindy podobal mladému studentovi. Přestože mu hrály nervy, vypadal celkem šťastně.

„Nevím, co mám vědět.“

„Tohle není žádný nedovolený poměr, věřte mi. Laura a já jsme byli před nějakým časem oddáni. Prozatím udržujeme sňatek v tajnosti. Snažně vás prosím, abyste nás v tomhle nevyzradil.“

Neřekl jsem, jestli mu vyhovím nebo nevyhovím. „Proč s tím naděláte tolik štráchů?“

„Máme své důvody. Například podle universitního řádu by se Laura musela vzdát místa. Má to pochopitelně v úmyslu, ale nikoli neprodleně. A pak je tu máti. Nevím, jak jí to vůbec mám oznámit.“

„Prostě jí to vyklopte. Však to přežije.“

„To se snadno řekne. Není to možné.“

Nemožné to je, pomyslel jsem si, kvůli mátiným penězům. Člověk, který má peníze a čeká, že jich zdědí ještě víc, kolem čtyřicítky už těžko mění návyky. Ale přesto se mi do duše vkrádal obdiv k Bradshawovi. Měl v sobě víc života, než jsem se domníval.

Sešli jsme po schodišti dolů do haly. Arnie tam hrál s nočním vrátným bulku. Výčep byl zšeřelá jeskyně, kde na stěnách byly místo stalaktitů parohy a kde místo stalagmitů byli hosté. Jeden z hostů, místní občan v čepici a větrovce, pozval mě a Bradshawa na sklenku. Barman ho upozornil, že je načase, aby šel domů. Kupodivu šel a většina ostatních se vytratila za ním.

Posadili jsme se k baru. Bradshaw objednal dvojitý bourbon a naléhal, abych si taky jeden vypil, ačkoli já to nepotřeboval. Z jeho naléhání čišela jistá agresivita. Neodpustil mi, že jsem odhalil jeho tajemství anebo že jsem ho vytáhl z manželského lože.

„Tak co je s tím Judsonem Foleym?“ zeptal se.

„Tvrdil mi, že jste ho v pátek večer poznal.“

„Měl jsem tušení, že je to on.“ Bradshawovi se už vrátila harvardská výslovnost a používal jí jako jakési hlasové masky.

„Proč jste mi to neřekl? Mohl jste nám uspořit řadu běhání a výloh!“

Vrhl na mne přes sklenku vážný pohled. „Musel jsem si tím být jist a to jsem nebyl. Dokud si nejsem jist, nemohu přece někoho obvinit a poslat na něho policii, že?“

„Takže jste sem přijel, abyste se o tom ujistil?“

„Náhodou to takhle vyšlo. V lidském životě jsou okamžiky, kdy jako by všechno zapadalo do sebe, nezdá se vám?“ Na okamžik probleskl jeho vážností zásvit bodrosti. „Laura a já jsme už delší dobu hodlali strávit tady potají víkend, a konference nám k tomu poskytla příležitost. Foley byl vedlejším důvodem cesty, nicméně však také velmi důležitým. Dnes ráno jsem ho vyhledal a na všechno jsem se ho podrobně vyptal, podle mého je zcela nevinný.“

„Nevinný čím?“

„Heleniným zavražděním. Foley k ní přijel, aby ji ochránil, jak jen to dokáže, ale když tam dorazil, ochranu už nepotřebovala. Ztratil nervy a utekl.“

„Čeho se bál?“

„Falešného obvinění, čili jak on tomu říká, že by na něho ušili boudu. Kdysi v minulosti se dostal do konfliktu se zákonem. Prý kvůli jakési fotbalové lotynce, jak tomu říkají.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to. Mám totiž,“ prohlásil s ješitným pousmáním, „jistou schopnost vyvolat u těchto… hm… hm… neadaptabilních jedinců důvěru. Ten člověk byl ke mně zcela upřímný a mohu odpovědně prohlásit, že podle mého úsudku nemá nic společného s Heleniným zavražděním.“

„Máte nejspíš pravdu. Ale přesto bych se o něm rád dozvěděl víc.“

„Vím o něm jen velice málo. Byl Heleniným přítelem, jednou či dvakrát jsem ho zahlédl v její společnosti.“

„V Renu.“

„Ano, část léta jsem strávil v Nevadě. To je další fakt o mně, který nepublikuji.“ Z poněkud nejasného důvodu dodal: „Člověk snad má právo na soukromí, že ano?“

„Tím chcete říct, že jste tady byl s Laurou?“ Sklopil zrak. „Nějakou dobu tu byla se mnou. Ještě jsme nebyli pevně rozhodnuti, že se vezmeme. Bylo to těžké rozhodování. Znamená konec její kariéry a konec mého… života s máti,“ dodal váhavě.

„Chápu důvody, proč to chcete držet pod pokličkou. Přesto bych byl uvítal, kdybyste mi byl řekl, že jste minulý měsíc potkal Helenu a Foleyho v Renu.“

„To jsem měl. Omlouvám se. Člověk si snadno navyká na tajnůstkaření.“ Odlišným, procítěným hlasem pokračoval: „Lauru miluji z hloubi duše. Žárlím na všechno, co by mohlo ohrozit naši idylu.“ Jeho slova byla nabubřelá a staromilecká, ale pod nimi se skrýval zřejmě opravdový cit.

„Jaký byl vztah mezi Foleym a Helenou?“

„Řekl bych, že byli přátelé, nic víc. Upřímně řečeno mě poněkud překvapilo, že si vybrala takového společníka. Byl ovšem mladší než ona a to ji asi přitahovalo. Jistě víte, že sehnat v Renu slušně vypadajícího společníka je výhra v loterii. Sám jsem měl co dělat, abych se ubránil útokům nejrůznějších dravých žen.“

„Počítáte mezi ně i Helenu?“

„Vlastně ano.“ Připadalo mi, že i přes šero je vidět, jak mu zrudly tváře. „Ona ovšem o té mé… mé aféře s Laurou nevěděla. Utajil jsem to přede všemi.“

„A proto nechcete, aby byl Foley předvolán k výslechu do Pacific Pointu?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ptám se vás.“

„Zčásti asi proto.“ Nastala dlouhá odmlka. „Pokud to ovšem budete pokládat za nezbytné, nebudu odporovat. Laura a já nemáme ve skutečnosti co skrývat.“

Barman zahlaholil: „Dopít, pánové. Zavíráme.“

Dopili jsme. V hale mi Bradshaw krátce, nervózně potřásl rukou a zamumlal cosi o tom, že se vrátí k ženě. Bral schody po dvou, našlapuje po špičkách.

Počkal jsem, až Arnie dohraje partičku. Prvotřídního detektiva dělala z něho mimo jiné i schopnost splynout s téměř jakoukoli sociální skupinou, přizpůsobit se téměř jakékoli situaci a rozproudit konverzaci. Před odchodem z hotelu si Arnie a noční vrátný potřásli rukou.

„Ta ženská, s kterou tvůj přítel bydlí na pokoji,“ řekl v autě, „je pohledná brunetka, tělo jako lusk a mluví jako kniha.“

„Je to jeho manželka.“

„Neřekls mi, že Bradshaw je ženatý,“ řekl trochu nakvašeně.

„Zrovna jsem to zjistil. To manželství je sub rosa. Ten nebožáček má totiž v pozadí dominantní matičku. Vlastně v popředí. Stará paní má peníze a já si myslím, že synáček má strach před vyděděním.“

„Měl by si to s ní raději vyjasnit a riskovat, co z toho bude.“

„Právě tohle jsem mu řekl.“

Arnie spustil motor, a jak jsme jeli podél břehu jezera na západ a pak na jih, vyprávěl mi dlouhý příběh o jedné klientce, ještě z předválečné doby, kdy pracoval v San Francisku pro Pinkertonovu agenturu. Šlo o zámožnou, asi šedesátiletou vdovu, která žila v Hillsbourough se svým synem, třicátníkem. Syn přicházel vždycky do půlnoci domů, ale zřídka dřív, a matka chtěla vědět, co dělá po večerech. Vyšlo najevo, že už je pět let ženat s bývalou číšnicí a ta i s jejich třemi malými dětmi bydlí v řadové vilce v jižní části San Franciska.

Arnie si snad myslel, že tím ten příběh ukončil.

„A jak to s těmi lidmi dopadlo?“ zeptal jsem se.

„Stará paní se zamilovala do vnoučat a kvůli nim se smířila se snachou. Všichni pak žili šťastně z jejích peněz.“

„Škoda že Bradshaw ještě není tak dlouho ženatý, aby mohl mít děti.“

Chvíli jsme mlčeli. Silnice odbočila od břehu a proplétala se mezi stromy, které ji svíraly jako sytě zelená sražená noc. Bradshaw a jeho nečekaná mužnost mi nešly z mysli.

„Byl bych rád, kdybys mi tak trochu oťukal Bradshawa, Arnie.“

„Že by na něho ta záležitost sňatku najednou vrhla nějaké podezření?“

„Ne v mých očích. Zatím určitě ještě ne. Ale zamlčel mi, že letos v létě potkal Helenu Haggertyovou v Renu. Chci přesně vědět, co tady v srpnu dělal. Judsonu Foleymu řekl, že prý nějaký výzkum na Nevadské universitě, ale to se mi nezdá.“

„Proč?“

„Má doktorát na Harvardu, takže by normálně měl dělat výzkum buď tam, nebo v Berkeley či Stanfordu. Chci taky, aby ses podíval na zoubek Foleymu. Pokud možno zjisti, proč ho klub Solitaire propustil.“

„To by nemělo dát práci. Jeden můj starý kámoš tam má na starosti jejich bezpečnostní službu.“ Ve světle přístrojové desky pohlédl na hodinky. „Mohli bychom se teď stavět v klubu, jenže tak pozdě v neděli večer už tam nebude.“

„To stačí zítra.“

Phyllis na nás čekala s jídlem a pitím. Seděli jsme v kuchyni nesmyslně dlouho do noci, mírně se opíjeli pivem, společnými vzpomínkami a únavou. Konverzace nakonec opsala kruh a vrátila se zpátky k Heleně Haggertyové a její smrti. Ve tří hodiny ráno jsem nahlas předčítal překlad básně z Bridgetonského plamene o smyčcích jesenních větrů.

„Je to strašně smutné,“ řekla Phyllis. „Musela to být neobyčejná dívka, i když je tohle pouhý překlad.“

„Totéž o ní prohlásil její otec. Neobyčejná. On je taky svým způsobem neobyčejný.“

Pokusil jsem se jim povědět o chlapáckém starém ožralém policajtovi se zlomeným srdcem, který byl Heleniným otcem. Ale najednou bylo půl čtvrté a Phyllis spala, hlavu jako rozcuchanou jiřinu opřenou mezi lahvemi na kuchyňském stole. Arnie začal opatrně sbírat láhve, aby ji neprobudil zbytečně brzy.

Jak jsem seděl sám v jejich pokojíku pro hosty, napadla mě jedna z oněch myšlenek, které se občas dostavují, když je člověk strašně unaven, ale duševně čilý. Začal jsem být přesvědčen, že mi Hoffman daroval Plamen úmyslně. Bylo v něm zřejmě něco, čeho jsem si měl všimnout.

Seděl jsem ve spodním prádle na pelesti odestlané, svěže vonící postele a četl si v časopise, až se mi oči klížily. Poučil jsem se důkladně o studentském životě v bridgetonské městské přípravce před dvaadvaceti lety, ale nenarazil jsem na nic, co by pro můj případ mělo nějaký zjevný význam.

Jenom jsem našel další báseň, která se mi líbila. Byla podepsána iniciálkami G. R. B. a zněla:

Kdyby světlo bylo tmou

a temno světlem,

měsíc černou dírou

v noci skvoucí svitem,

a havraní křídlo

jasné jak padlý sníh,

pak ty, má lásko,

bys byla temnější než hřích.

Při snídani jsem ji nahlas přečetl. Phyllis řekla, že závidí ženě, pro niž byla napsána. Arnie si postěžoval, že jeho míchaná vajíčka jsou trochu připálená. Byl starší než Phyllis a byl na to háklivý.

Po snídani jsme se rozhodli, že Judsona Foleyho necháme prozatím sedět v chládku. Kdyby Dolly Kincaidovou zatkli a obvinili z vraždy, měla by obhajoba ve Foleyho svědectví celkem slušné překvapení v rukávě. Arnie mě zavezl na letiště, kde jsem stihl letadlo do Los Angeles.

Na losangeleském mezinárodním letišti jsem koupil místní noviny a na jedné z vnitřních stránek jsem pod hlavičkou „Co nového na jihu“ našel stručnou zprávu o zavraždění Heleny Haggertyové. Dozvěděl jsem se, že Thomas McGee, který zavraždil svou manželku a začátkem letošního roku byl propuštěn ze sanquentinské věznice, má být předvolán k výslechu. O Dolly Kincaidové tam zmínka nebyla.

/XXV/

K polednímu jsem zašel do kanceláře Jerryho Markse v přední části jeho domu. Sekretářka mi sdělila, že v pondělí se rozepisuje týdenní rozvrh trestních procesů a že Jerry stráví celé dopoledne na soudě. Pak si zřejmě zajde někam blízko soudní budovy na oběd. Ano, pan Kincaid se v neděli s panem Marksem domluvil a pan Marks ten případ převzal.

Našel jsem je oba v restauraci, kde jsme obědvali s Alexem toho dne, kdy to všechno začalo. Seděli v boxu přímo proti vchodu a Alex si poposedl, abych měl místo. Bylo tam plno. I uvnitř za dveřmi stála menší fronta.

„Jsem rád, že vy dva jste se dali dohromady,“ řekl jsem.

Alex vyloudil na tváři jeden ze svých vzácných úsměvů. „Já taky. Pan Marks je báječný.“

Jerry mávl rukou, že to nestojí za řeč. „Vždyť jsem vlastně doteď nemohl nic udělat. Dnes ráno jsem musel dorazit jiný případ. Pokusil jsem se osvěžit Gil Stevensovou paměť, jenže on mi poradil, abych se raději podíval na písemný protokol procesu. To chci udělat dnes odpoledne. Paní Kincaidová,“ pokračoval, pohlédnuv úkosem na Alexe, „byla právě tak nesdílná jako Stevens.“

„Takže s Dolly jste už mluvil?“

Tišším hlasem řekl: „Včera jsem se o to pokusil. Musíme vědět, na čem jsme, dřív než na ni dopadne ruka zákona.“

„Chystají se tedy na ni?“

Jerry se porozhlédl po kolemsedících, kteří všichni tak či onak měli co dělat se soudem, a ještě víc ztišil hlas: „Podle toho, co se říká v kuloárech, to hodlají udělat dneska, jen co dokončí balistické zkoušky. Jenže něco je pořád zdržuje. Šerif a experti, které si povolal, jsou stále ještě na střelnici pod soudní budovou.“

„Kulka se třeba roztříštila. Při zraněních lebky k tomu dochází poměrně často. Nebo obrátili pozornost na nějakého jiného podezřelého. Přečetl jsem si v novinách, že vydali zatykač na Thomase McGeea.“

„Ano, včera. Teď už bude určitě za mexickou hranicí.“

„Pokládáte ho za potenciálního podezřelého, Jerry?“

„Než si udělám úsudek, chci si přečíst ten protokol. Vy ho podezíráte?“

Byla to nepříjemná otázka. Vtom se však stalo něco, co mě zprostilo povinnosti odpovědět. Skleněnými předními dveřmi nakoukly dovnitř dvě starší dámy, jedna v usedlých černých šatech, druhá v elegantních zelených. Uviděly čekající frontu a odešly. Ta v černém byla paní Hoffmanová, Helenina matka. Ta druhá byla vdova po Lukeu Deloneyovi.

Omluvil jsem se a vyšel za nimi ven. Uprostřed bloku přešly ulici a mířily do středu města, procházejíce světlem a stínem pod obrovskými jukami, lemujícími pozemek soudní budovy. I když spolu očividně neustále hovořily, kráčely vedle sebe jako dva neznámí lidé, nestejnoměrným krokem a bez jakéhokoli osobního vztahu. Paní Deloneyová byla starší, ale pochodovala energicky jako kavalerista. Paní Hoffmanová škobrtala vedle ní na znavených nohou.

Zůstal jsem na opačné straně ulice a zdáli jsem je sledoval. Srdce mi bušilo o závod. Přítomnost paní Deloneyové v Kalifornii potvrdila mou domněnku, že vražda jejího manžela a Heleny Haggertyové mají společného jmenovatele a že ona to ví.

O dva bloky dále došly na hlavní třídu a tam vešly do první restaurace, na kterou narazily, do takové pasti na turisty s prázdnými stoly, viditelnými za velkými skleněnými okny, přímo naproti přes ulici byla trafika. Prohlédl jsem si vystavené paperbacky, zakoupil balíček cigaret, vykouřil z něho tři čtyři, které jsem si zapálil od staromódního plynového hořáku, a nakonec jsem si koupil knížku o staré řecké filosofii. Obsahovala kapitolu o Zénónovi. Přečetl jsem si ji vstoje. Ty stařenky seděly při obědě hezky dlouho.

„Archer nikdy nedohoní staré dámy,“ řekl jsem.

„Co jste to říkal?“ přiložil chlápek za pultem ruku k uchu.

„Myslel jsem nahlas.“

„Tohle je svobodná země. Rád mluvím sám k sobě, ale až po práci. Tady v kšeftě by se to nehodilo.“ Připadlo mu to směšné a zlatá korunka mu zazářila jako šperk.

Staré dámy vyšly z restaurace a rozešly se. Paní Hoffmanová se belhala k jihu, směrem k hotelu. Paní Deloneyová vykročila do protisměru a šla teď rychle, protože už ji společnice nezdržovala. Zdáli ji člověk mohl pokládat za mladou ženu, která si z rozmaru dala vlasy obarvit nabílo.

Odbočila z hlavní třídy směrem k soudní budově a uprostřed bloku zmizela v moderním domě z betonu a skla. Měděná deska vedle vchodu hlásala: Stevens & Ogilvy, advokátní kancelář. Došel jsem k nejbližšímu rohu, posadil se na lavičku u zastávky autobusů a četl si ve své nové knížce o Hérakleitovi. Všechno teče jako řeka, pravil; nic nezůstává na místě. Parmenidés naopak věřil, že nic se nikdy nemění, že se to jen zdá. Mně se zamlouvaly oba názory.

Před kanceláří Stevense & Ogilvyho zastavil taxík. Paní Deloneyová vyšla z domu a taxík ji odvezl. Zapsal jsem si jeho poznávací značku a vešel do domu.

Byla to velká kancelář a byla v plném chodu. V řadě kójí za čekárnou ťukaly psací stroje. Mladičký advokát ve flanelovém obleku vysvětloval postarší ženě, sedící vpředu u psacího stolu, jak si přeje mít napsáno obhajovací podání, zastrčené v psacím stroji.

Když odešel, střetl se její ocelově šedý pohled s mým, a kupodivu jsme se na sebe usmáli. Řekla: „Psala jsem podání, když ještě byl na houbách. Co si přejete?“

„Potřebuji nutně mluvit s panem Gilem Stevensem. Jmenuji se Archer.“

Nahlédla do diáře a pak na hodinky. „Pan Stevens má za deset minut schůzku na oběd. Dnes odpoledne se už do kanceláře nevrátí. Je mi líto.“

„Jde o vraždu.“

„Ach tak. Pokud vám to stačí, pokusím se vás tam na pět minut propašovat.“

„To by šlo.“

Ohlásila mě telefonicky Stevensovi a pak mi ukázala ke kanceláři na konci chodby, za kójemi. Byla velká a okázalá. Stevens seděl za mahagonovým psacím stolem v koženém křesle, po straně měl skleněnou vitrínu s cenami ze závodů jachet. Měl lví tvář s velkými, měkkými, panovačnými ústy, vysokým čelem, do něhož mu spadaly prořídlé kadeře žlutobílých vlasů, a modrýma očima, které už všechny věci viděly alespoň jednou a bedlivě sledovaly jejich opakování. Měl na sobě tvídový oblek a květovaného motýlka.

„Zavřete za sebou dveře, pane Archere, a posaďte se.“ Usadil jsem se na koženou pohovku a začal mu vykládat, co tu pohledávám. Zvučným hlasem mi vpadl do řeči:

„Mám pro vás jen několik málo minut. Vím, kdo jste, pane Archere, a domnívám se, že vím, oč vám jde. Chcete si se mnou promluvit o případu Thomas McGee.“

Hodil jsem mu návnadu: „A o případu Deloney.“

Obočí se mu pozdvihla a vytvořila mu na čele četné poryvy. Člověk musí občas dát všanc nějakou informaci v naději, že tím získá jinou. Pověděl jsem mu, co se přihodilo Lukeu Deloneyovi.

Naklonil se ke mně v křesle. „Říkáte, že existuje nějaká spojitost mezi tímhle a vraždou Heleny Haggertyové?“

„Nutně. Helena Haggertyová žila v Deloneyově činžáku. Tvrdila, že zná svědka vraždy Lukea Deloneye.“

„Podivné, že se mi o tom nezmínila.“ Nemluvil ke mně. Mluvil sám k sobě o paní Deloneyové. Pak si uvědomil, že tam jsem já. „Proč s tím přicházíte ke mně?“

„Myslel jsem, že vás to bude zajímat. Paní Deloneyová je přece vaší klientkou.“

„Opravdu?“

„Předpokládal jsem, že je.“

„Nic proti vašim předpokladům! Zřejmě jste ji sem sledoval.“

„Náhodou jsem ji viděl sem vejít. Ale stejně se už chci několik dní na vás obrátit.“

„Proč?“

„Obhajoval jste Toma McGeea. Smrt jeho ženy byla druhou smrtí v sérii tří navzájem spojených vražd, které začaly Deloneyem a skončily Helenou Haggertyovou. Teď se někdo snaží přišít smrt Heleny Haggertyové McGeeovi nebo jeho dceři, případně oběma. Podle mého názoru je McGee od samého začátku nevinen.“

„Dvanáct porotců si myslelo něco jiného.“

„A proč, pane Stevensi?“

„Debata o omylech minulosti mi nedělá žádné potěšení.“

„Mohla by ovšem mít velký význam pro současnost. McGeeova dcera přiznává, že na svědecké lavici lhala. Tvrdí, že dohnala otce lží do vězení.“

„To že teď tvrdí? Přichází s tím přiznáním trochu opožděně. Měl jsem ji při křížovém výslechu přimáčknout ke zdi, ale McGee si to nepřál. Chybou bylo, že jsem respektoval jeho přání.“

„Jaký k tomu mohl mít důvod?“

„Kdo už to může vědět? Snad to byla otcovská láska nebo pocit, že dítě si už toho vytrpělo až moc. Deset let ve vězení je pěkně vysoká cena za takovou přecitlivělost.“

„Vy jste přesvědčen, že McGee je nevinen?“

„Ovšem. Dceřino přiznání, že lhala, mě zprostilo všech pochyb.“ Stevens vytáhl ze skleněného pouzdra zelený skvrnitý doutník, uřízl špičku a zapálil si ho. „Předpokládám, že tohle budete považovat za přísně důvěrné.“

„Naopak. Byl bych rád, kdyby se to zveřejnilo. Třeba by to přimělo McGeea, aby se vrátil. Utekl, jak jistě víte.“

Stevens to ani nepotvrdil, ani nepopřel. Seděl za modrým oparem kouře jako hora.

„Rád bych se ho na leccos zeptal.“

„Na co?“

„Například na toho druhého muže – na muže, do něhož byla Constance McGeeová zamilovaná. Pokud vím, hrál jistou úlohu při vaší obhajobě.“

„Byl mou hypotetickou alternativou.“ Stevensův obličej se zkrabatil do kajícného úsměvu. „Jenže soudce mi nedovolil – kromě konečného shrnutí –, abych se o něm zmiňoval, pokud nepředvolám McGeea jako svědka. Což nebylo záhodno. Ten druhý muž byl totiž dvousečná zbraň. Byl motivem pro McGeea a současně alternativním podezřelým. Chybou bylo, že jsem se vyloženě snažil dosáhnout výroku o zproštění viny.“

„Teď vám nerozumím.“

„Na tom nezáleží. Stejně je to všechno za námi.“ Máchl rukou a kouř kolem něho se rozhrnul jako čas ve stařeckých vzpomínkách.

„Kdo byl ten druhý?“

„Ale pane Archere, jistě neočekáváte, že mi sem přijdete rovnou z ulice a všechno ze mně vytáhnete. Dělám advokacii už dobrých čtyřicet let!“

„Proč jste převzal obhajobu Toma McGeea?“

„Tom mi dělával různé opravy na člunech. Měl jsem ho dost rád.“

„A nemáte zájem ho očistit?“

„Nikoli na úkor nevinného člověka.“

„Vy víte, kdo ten druhý muž byl?“

„Vím, kdo to byl, pokud se dá Tomovi věřit.“ Seděl sice dál nehybně v křesle, ale přitom se ode mne vzdaloval jako kouzelník v prostupných zrcadlech. „Tajemství, která se dozvím, neprozrazuji. Pohřbívám je, pane. Proto se je dozvídám.“

„Byla by to zatracená věc, kdyby Toma na zbytek života vrazili zpátky do San Quentinu nebo ho dali do plynu.“

„To by určitě byla. Mně ovšem připadá, že mě chcete získat spíš pro svůj případ než pro ten Tomův.“

„Potřebovat bychom vás tedy určitě mohli.“

„Kdo je to ‚my‘?“

„McGeeová dcera Dolly, její manžel Alex Kincaid, Jerry Marks a já.“

„A co je to ten váš případ?“

„Rozřešení těch tří vražd.“

„Podle vás to zní velmi jednoduše a bezproblémově,“ řekl. „Život takový nikdy není. V životě zůstává leccos nedodělané a občas je nejlepší to tak nechat.“

„Tak to chce paní Deloneyová?“

„Nemluvil jsem za paní Deloneyovou a nic takového nehodlám dělat.“ Vyplivl kousek tabáku, který se mu přilepil na špičku jazyka.

„Přišla k vám, abyste jí dal informace o případu McGee?“

„K tomu nemám co říct.“

„Což znamená nejspíš ano. Je to další důkaz o spojitosti mezi případem McGee a zavražděním Lukea Deloneye.“

„O tom se bavit nebudeme,“ odbyl mě. „Pokud jde o váš návrh, abych se s vámi spojil, přišel s tím na mě už dnes ráno Jerry Marks. Jak jsem mu řekl, nechám si to projít hlavou. A byl bych rád, kdybyste se vy a Jerry mezitím nad něčím zamysleli. Tom McGee a jeho dcera mohou v tomhle případě stát na opačných stranách. Před deseti lety tomu tak určitě bylo.“

„Tehdy byla dítě, kterým manipulovali dospělí.“

„To vím.“ Vstal, mohutná postava ve světlém tvídovém obleku. „Zajímavě jsme si pohovořili, ale mám smluvenou schůzku na oběd a už jsem se opozdil.“ Přešel kolem mne ke dveřím a mávl na mne doutníkem. „Půjdeme, ano?“

/XXVI/

Šel jsem po hlavní třídě k hotelu Pacific a tam jsem požádal, aby mi zavolali paní Hoffmanovou. Ta se však právě odhlásila a nenechala adresu. Poslíček, který jí vynesl kufry, řekl, že odjela taxíkem s jakousi starou dámou v zeleném plášti. Dal jsem mu pět dolarů a adresu svého motelu s tím, že vydělá dalších pět dolarů, zjistí-li, kam odjely.

Byly dvě pryč a instinkt mi napovídal, že dnešek je rozhodujícím dnem. Připadal jsem si zcela odříznut od toho, co se děje v kancelářích soudní budovy, na střelnici a v laboratoři, kde byly v běhu balistické zkoušky, i za zamčenými dveřmi sanatoria. Zatímco jsem pátral, kam se mi ty dvě staré dámy zatoulaly, proklouzával mi čas mezi prsty a plynul kolem mne jako Hérakleitova řeka.

Vrátil jsem se k telefonním budkám za recepcí a zavolal Godwina do ordinace. Doktor byl u pacienta a bude k mání až deset minut před třetí. Zkusil jsem Jerryho. Sekretářka mi sdělila, že se ještě nevrátil.

Zatelefonoval jsem do Rena Waltersově agentuře – na účet volaného. Sluchátko zvedl Arnie:

„Prima sis to načasoval, Lewe. Právě jsem dostal hlášku o našem chlapečkovi.“

„O kterém z nich? O Bradshawovi nebo o Foleym?“

„Vlastně o obou. Chtěl ses dozvědět, proč Foley přišel o zaměstnání v klubu Solitaire. Tak tedy proto, že zneužil svého místa v pokladně, aby zjistil, jak zazobaný je Bradshaw.“

„Jak to udělal?“

„Víš přece, že si kluby vždycky prověřují zákazníky, když si u nich otevřou účet. Pošlou dotaz zákazníkově bance, od ní obdrží přibližný odhad jeho bankovního konta a podle něho určí výši úvěru. ‚Malá trojka‘ znamená trojciferné bankovní konto do pěti set dolarů, a tedy maximální úvěr takových dvou set dolarů. ‚Velká čtyřka‘ znamená asi sedm osm tisíc a ‚malá pětka‘ takových dvacet nebo třicet tisíc. A právě sem patří Bradshaw.“

„Hraje snad Bradshaw hazardně?“

„Ani trochu. V tom je právě ten háček. Pokud vím, neotevřel si účet ani v Solitariu, ani nikde jinde, ale Foley si ho dal přesto prošetřit. V klubu na to kápli, pořádně si Foleyho proklepali a hbitě ho vyrazili.“

„Tohle páchne případným vydíráním, Arnie.“

„Víc než případným,“ řekl. „Foley přiznává, že má v tomhle ohledu už nějaký ten flíček.“

„Co ještě přiznává?“

„Zatím nic dalšího. Tvrdí, že tu informaci sháněl pro někoho jiného.“

„Pro Helenu Haggertyovou?“

„To neřekl. Nechává si to pro sebe, protože doufá, že se dohodneme.“

„Pusť se do toho a dohodni se s ním. Dostal větší nakládačku než já. Klidně upustím od obžaloby.“

„To možná nebude ani třeba, Lewe.“

„Jen se s ním dohodni. Jde-li o vydírání, a to předpokládám, pak je otázka, kvůli čemu lze Bradshawa vydírat.“

„Třeba kvůli jeho rozvodu,“ nadhodil Arnie jakoby nic. „Zajímalo tě přece, co Bradshaw dělal v Renu od poloviny července do konce srpna. Odpověď leží v soudních spisech. Přihlásil se tam k přechodnému pobytu, aby mohl získat rozvod s jakousi Letitií O. Macreadyovou.“

„Letitií jak?“

„Macreadyovou.“ Nahláskoval mi to. „Žádnou další informaci o ní se mi nepodařilo získat. Podle advokáta, který ten rozvod zařizoval, Bradshaw nevěděl, kde ta žena žije. Poslední známá adresa byla Boston. Úřední oznámení o zahájeném řízení se odtud vrátilo s razítkem ‚Adresát odcestoval bez udání adresy‘.“

„Je Bradshaw ještě v Renu?“

„Dnes ráno s manželkou odjeli. Vrátili se do Pacific Pointu. Takže ho máš teď na krku ty.“

„Jen aby mě neuškrtil! Jestlipak ví jeho matka o tom prvním sňatku?“

„Můžeš se jí přece zeptat, ne?“

Rozhodl jsem se, že si napřed promluvím s Bradshawem. Vyjel jsem z parkoviště soudní budovy a zajel na universitu. Studenti v parku a na chodbách, zejména dívky, se tvářili sklíčeně. Universitní městečko napadl strach ze smrti a trestu. Připadal jsem si tak trochu jako jeho představitel.

Plavovlasá sekretářka v děkanově kanceláři se tvářila soustředěně, jako by ji a vlastně i tu celou instituci držela pohromadě pouze její vůle.

„Děkan Bradshaw není přítomen.“

„Ještě se nevrátil z víkendu?“

„Ovšem že se vrátil.“ A jakoby na obranu dodala: „Dnes ráno tu byl přes hodinu.“

„Kde je teď?“

„Nevím. Počítám, že jel domů.“

„Vypadáte, jako byste měla o něho starost.“

Odpověděla mi kulometnou palbou psacího stroje. Vycouval jsem a šel naproti do kanceláře Laury Sutherlandové. Její sekretářka mi řekla, že dnes ještě nepřišla. Dopoledne jen telefonicky sdělila, že bude asi nemocná. Doufal jsem, že to nebude nic vážného, jako smrt a trest.

Jel jsem zpátky na Foothill Drive a nahoru k Bradshawovu domu. Mezi stromy skučel vítr. Mlha se úplně rozpustila a polední obloha zářila modře, až oči bolely. Na horách, vypínajících se vzhůru k ní, se dala jasně rozeznat každá roklina a strž.

Tohle všechno jsem sice vnímal silněji než kdy jindy, ale přitom jsem si připadal od toho odříznut. Zřejmě jsem se nějak dokázal vcítit do situace Roye Bradshawa a jeho nové manželky a nahánělo mi strach, že mi tato schopnost uškodí. Bez povšimnutí jsem projel kolem Bradshawových vrat a musel jsem proto odbočit na příjezdovou cestu k dalšímu domu, vycouvat a vrátit se zpět k Bradshawovým. Tak trochu se mi ulevilo, když mi Španělka Maria řekla, že Bradshaw není doma a celý den tam vůbec nebyl.

Seshora ze schodiště na mne zavolala paní Bradshawová křaplavým, pronikavým hlasem: „To jste vy, pane Archere? Chci s vámi mluvit!“

Sešla po schodech dolů v károvaném županu a plstěných trepkách. Ten víkend jí přidal na letech. Vypadala velmi staře a zbědovaně.

„Můj syn nebyl už tři dny doma,“ postěžovala si, „a ani jednou nezatelefonoval. Co se mu tak mohlo stát?“

„Rád bych si o tom s vámi pohovořil mezi čtyřma očima.“

Maria, která naslouchala celým tělem, odešla, nasupeně se natřásajíc v bocích. Paní Bradshawová mě zavedla do pokoje v postranním křídle domu, kde jsem dosud nebyl, do malého salónku vedoucího do patia. Byl zařízen prostým, staromódním nábytkem a trochu mi připomínal pokoj, kde jsem zpovídal paní Deloneyovou.

Místnosti vévodil olejový obraz nad krbem. Byl to portrét hezkého džentlmena v žaketu, s velkými bílými kníry, provedený téměř v životní velikosti. Jeho černé oči mě sledovaly pokojem až ke křeslu, na které mi paní Bradshawová ukázala. Sama se posadila do houpacího křesla a nohy v trepkách položila na malý vyšívaný polštářek.

„Zachovala jsem se jako sobecká stařena,“ pravila nečekaně. „Rozmyslela jsem si to a rozhodla jsem se, že vám přece jen uhradím všechny výlohy. Nezamlouvá se mi, co s tou dívkou dělají.“

„Zřejmě o tom víte víc než já.“

„Zřejmě ano. Mám v tomhle městě několik dobrých přátel.“ Dál se o věci nešířila.

„Cením si vaší nabídky,“ řekl jsem, „ale z finančního hlediska je už o mě postaráno. Dollyin manžel se vrátil.“

„Opravdu? To jsem ráda.“ Zřejmě by se byla ráda tímto zjištěním upřímně nadchla, ale nepodařilo se jí to. „Dělám si o Roye velkou starost.“

„Já taky, paní Bradshawová.“ Rozhodl jsem se, že ji řeknu, co vím, nebo alespoň část toho. Tak jak tak se už bude muset brzy dozvědět o jeho sňatku, o jeho sňatcích. „O jeho zdraví si starost dělat nemusíte. Včera večer jsem ho viděl v Renu a byl v pořádku. Dnes ráno se dostavil na fakultu.“

„Jeho sekretářka mě tedy obelhala. Nechápu, proč mi to dělají nebo co má můj syn za lubem. Co vlastně dělat v Renu?“

„Zúčastnil se nějaké konference, jak řekl. Jel tam i proto, aby tam vyhledal jednoho člověka, který je v podezření z vraždy Heleny Haggertyové.“

„To mu tedy na ní muselo velice záležet, když se tak obtěžoval!“

„Měl k Heleně Haggertyové úzké vztahy. Podle mého v nich však nebylo nic romantického.“

„Jaké tedy byly?“

„Finančního rázu. Myslím, že jí dával peníze a že jí taky opatřil prostřednictvím Laury Sutherlandová zaměstnání na fakultě. Bez obalu řečeno, ta Haggertyová vašeho syna vydírala. Sama to možná nazývala jinak. Rozhodně si však ještě předtím, než sem vůbec přišla, dala prostřednictvím jednoho lotříka z Rena, svého přítele, zjistit stav Royova bankovního konta. A právě s tímhle chlapíkem si jel váš syn do Rena promluvit.“

Paní Bradshawová nedostala záchvat, jak jsem se obával. Vážným hlasem řekla: „Jsou tohle fakta, pane Archere, nebo jste povolil uzdu své fantazii?“

„Uvítal bych, kdyby to byla má fantazie, ale není.“

„Na podkladě čeho mohla Roye vydírat? Roy vede bezúhonný, obětavý život. Jsem jeho matka. Musím to vědět.“

„Snad máte pravdu. Ale měřítko bezúhonnosti je pro každého jiné. Člen universitní správy, který stoupá po společenském žebříčku, musí být čistý jako lilie. Například ztroskotané manželství by mu jistě podkopalo šance na místo rektora university, o němž jste mi vyprávěla.“

„Ztroskotané manželství? Vždyť Roy nebyl nikdy ženatý!“

„Je mi líto, ale byl,“ řekl jsem. „Říká vám něco jméno Letitia Macreadyová?“

„Neříká.“

Lhala. To jméno jí načrtlo přes obličej síť vrásek, z očí jí nadělalo drobné, leskle černé puntíky a ústa jí změnilo ve váček se zadrhovací šňůrkou. Znala to jméno a nenáviděla je, pomyslel jsem si; třeba se té Letitie Macreadyové i bála.

„To jméno by vám mělo něco říkat, paní Bradshawová. Ta Macreadyová byla vaše snacha.“

„Vy jste se snad zbláznil! Můj syn nebyl nikdy ženatý.“

Řekla to tak důrazně a sebejistě, že mě na okamžik zviklala. Arnie se těžko mohl zmýlit – to se stávalo zřídka – ale mohou existovat dva Royové Bradshawové. Kdepak, Arnie mluvil v Renu s Bradshawovým advokátem a jistě si ověřil totožnost.

„Předpokladem pro rozvod je pravoplatně uzavřený sňatek,“ řekl jsem. „Roy se dal před několika týdny v Renu rozvést. Kvůli tomu se usadil ve státě Nevada od poloviny července do konce srpna.“

„Teď vím bezpečně, že jste se zbláznil. Celou tu dobu byl v Evropě a mám na to důkazy.“ Vstala, ve vzdorujících údech jí zaskřípalo, a přikročila k jedné stěně, u níž stál sekretář z. 18. století. Pak se vrátila ke mně se svazkem dopisů a pohlednic v třesoucích se rukách. „Tyhle všechny mi poslal. Přesvědčte se na vlastní oči, že byl v Evropě.“

Podíval jsem se na pohlednice. Bylo jich asi patnáct, seřazených v tomto pořadí: Tower v Londýně (razítko Londýn 18. července), Bodlevova knihovna (Oxford 21. července), katedrála v Yorku (York 25. července), hrad v Edinburghu (Edinburgh 29. července), Obří cesta (Londonderry 3. srpna), Abbey Theatre (Dublin 6. srpna), Konec země (St. Ives 8. srpna), Vítězný oblouk (Paříž 12. srpna) a tak dále přes Švýcarsko, Itálii a Německo. Přečetl jsem si lístek z Mnichova (pohled na Anglický park, ofrankovaný 25. srpnem ):

Drahá mamičko,

včera jsem navštívil Hitlerovo Orlí sídlo v Berchtesgadenu – překrásná scenérie, odpudivá svými asociacemi – a dnes jsem naopak kvůli kontrastu odjel autobusem do Oberammerau, místa Pašijových her. Ohromila mě téměř biblická prostota vesničanů. Celá bavorská krajina je plná neobyčejně skvostných kostelíků. Jak bych byl šťasten, kdyby ses na ně mohla dívat se mnou! Mrzí mě, že jak píšeš, projevila Tvá letní společnice určité nepříjemné vlastnosti. No, brzy již léto skončí a já se opravdu rád obrátím zády ke klenotům Evropy a vrátím se domů.

Tvůj milující

Roy

Obrátil jsem se k paní Bradshawové. „Je to rukopis vašeho syna?“

„Ano. Je nezaměnitelný. Vím, kdo napsal tyto pohlednice a také tyto dopisy!“

Strčila mi pod nos několik dopisů. Podíval jsem se na razítka: Londýn 19. července; Dublin 7. srpna; Ženeva 15. srpna; Řím 20. srpna; Berlín 27. srpna; Amsterodam 30. srpna. Začal jsem číst poslední („Drahá mamičko, jen několik rychlých řádek, které možná dojdou až po mém návratu, abych Ti sdělil, jak se mi líbil Tvůj dopis o špačcích…“), ale paní Bradshawová mi ho vytrhla z ruky.

„Prosím, ty dopisy nečtěte. Můj syn a já si jsme velmi blízcí a jistě by ho mrzelo, kdybych naši korespondenci ukázala někomu cizímu.“ Sebrala všechny dopisy a pohlednice a zamkla je do sekretáře. „Tím jsem vám, věřím, dokázala, že Roy nemohl být v Nevadě v době, kdy tam podle vás měl být.“

Přes veškerou sebejistotu zněl její hlas tázavě. Řekl jsem:

„Psala jste mu za jeho nepřítomnosti dopisy?“

„Psala. Vlastně jsem je diktovala té slečně… jak jen se jmenovala… až na jeden či dva dopisy, kdy mi artritida dovolila psát. Přes léto jsem tu měla společnici, ošetřovatelku. Aha, jmenovala se Wadleyová. Byla jednou z těch dokonale ultrasobeckých mladých žen…“

Vpadl jsem jí do řeči: „Ten dopis o špačcích jste napsala sama?“

„Ano. Minulý měsíc jsme tu měli úplnou špaččí invazi. Byl to spíš fejeton než dopis; psala jsem tam o špačcích zapeřených do paštiky.“

„Kam jste ten dopis o špačcích poslala?“

„Kam? Myslím, že do Říma, do American Expressu v Římě. Roy mi dal ještě před odjezdem časový plán cesty.“

„V Římě byl údajně 20. srpna. Dopis o špačcích vám zodpověděl 30. srpna z Amsterodamu.“

„Máte fantastickou paměť, pane Archere, jenže nějak nechápu, kam směřujete.“

„Tak poslouchejte. Mezi obdržením a zodpověděním tohoto dopisu je interval nejméně deseti dnů – dost času na to, aby nějaký komplic ten dopis v Římě vyzvedl, poslal ho letecky Royovi do Rena, obdržel leteckou poštou jeho odpověď do Amsterodamu a poslal vám ji sem zpátky.“

„Tomu nevěřím.“ Ale zpoloviny tomu uvěřila. „Proč tolik námahy, jen aby oklamal matku?“

„Protože se styděl za to, co právě dělá – že se rozvádí v Renu s tou Macreadyovou – a nechtěl, abyste vy ani kdokoli jiný o tom věděl. Byl už někdy v Evropě?“

„Ovšem. Vzala jsem ho tam krátce po válce, ještě předtím, než dokončil studium na Harvardově universitě.“

„A navštívili jste řadu stejných míst?“

„Ano. Navštívili. Ne ta v Německu, ale většinu ostatních.“

„V tom případě by pro něho nebylo těžké ty dopisy zfalšovat. Ty pohlednice musel ovšem jeho komplic kupovat v Evropě a posílat mu je.“

„Vadí mi, že v souvislosti s mým synem používáte slova ‚komplic‘. Na takovém – na takovém podvodu není koneckonců nic trestného. Je to ryze soukromá záležitost.“

„V to doufám, paní Bradshawová.“

Zřejmě pochopila, jak to myslím. V obličeji jí cukalo, jak polykala bolest. Obrátila se ke mně zády a přistoupila k oknu. Po dlaždicích patia poskakovalo několik bělookých špačků. Pochybuju, že je viděla. Rukou si několikrát drsně pročísla vlasy, až se jí zježily jako opadané bodláčí. Když se konečně otočila, měla oči přivřené a obličej jakoby světlem ztrýzněný.

„Prosím vás, pane Archere, abyste si toto všechno ponechal pro sebe.“

Celkem podobně se vyjádřil včera večer Roy Bradshaw o sňatku s Laurou.

„Vynasnažím se.“

„Udělejte to, prosím. Bylo by tragédií, kdyby mladická nerozvážnost měla zničit Royovu kariéru. Nic víc to vlastně nebylo – mladická nerozvážnost. Nebylo by k ní nikdy došlo, kdyby jeho otec byl žil tak dlouho, aby mu mohl poskytnout rady do života.“ Ukázala na portrét nad krbem.

„Tím ‚to‘ máte na mysli tu Macreadyovou?“

„Ano.“

„Takže o ní tedy víte?“

„Ano.“

Klesla do houpacího křesla, jako by ji přiznání vyčerpalo a opřela hlavu o vysoké čalouněné opěradlo. Její zvrásněné hrdlo vypadalo velmi zranitelně.

„Slečna Macreadyová mě jednou navštívila,“ připustila. „Bylo to ještě předtím, než jsme odjeli z Bostonu, za války. Chtěla peníze.“

„Vydírala?“

„Ano, bylo to vydírání. Požádala mě, abych jí dala peníze na rozvod v Nevadě. Seznámila se s Royem v přístavu a tak mu popletla hlavu, až si ji vzal. Byla by dokázala zničit mu budoucnost. Dala jsem jí dva tisíce dolarů. Zřejmě je použila pro sebe a nikdy se nenamáhala dosáhnout rozvodu.“ Povzdychla si. „Chudák Roy.“

„Věděl, že o ní víte?“

„Nikdy jsem mu to neřekla. Domnívala jsem se, že jsem se té hrozby zbavila vyplacením peněz. Chtěla jsem to mít za sebou a na všechno zapomenout, bez rekriminací mezi mým mužem a mnou. Jenže zřejmě ho všechny ty roky pronásledovala.“

„Pronásledovala jeho tělesnost?“

„Kdoví? Domnívala jsem se, že rozumím svému synovi i všem stránkám jeho života. Jak vychází najevo, není tomu tak.“

„Co je to za ženu?“

„Viděla jsem ji pouze jednou, když mě vyhledala v našem domě v Belmontu. Udělala na mě velice nepříznivý dojem. Tvrdila o sobě, že je herečkou, ale šatila se a mluvila jako příslušnice mnohem staršího řemesla.“ V hlasu jí zadrnčela ironie. „Musím uznat, že ta rusovlasá slečinka byla hezounká, ovšem poněkud přisprostle. K Royovi se společensky naprosto nehodila a toho si byla určitě vědoma. Roy byl tehdy nevinný, sotva dvacetiletý mladíček, zatímco ona byla zjevně zkušená žena.“

„Kolik jí bylo?“

„Byla o mnoho starší než Roy, nejméně třicet.“

„Takže by jí teď bylo kolem padesáti.“

„Přinejmenším.“

„V Kalifornii jste se s ní nikdy nesetkala?“

Zavrtěla hlavou tak prudce, že se jí obličej úplně uvolnil a zkrabatil.

„A co Roy?“

„Nikdy se mi o tom nezmínil. Celou tu dobu žijeme spolu, jako by ta Macreadyová nikdy neexistovala. A snažně vás žádám, abyste mu neříkal, co jsem vám pověděla. Vzala by tím zasvé veškerá důvěra, která mezi námi panuje.“

„Možná že bude třeba mít na zřeteli mnohem důležitější věci, paní Bradshawová.“

„Co už může být důležitějšího?“

„Jeho krk!“

Zůstala sedět spíš zaraženě než netečně, oteklé kotníky zkřížené. Svým rozložitým bezpohlavním tělem připomínala rozpadajícího se Buddhu. Ztišeným hlasem řekla:

„Přece nemůžete mého syna podezírat z vraždy?“

Odpověděl jsem jí něčím vágním a uklidňujícím. Oči muže na portrétu mě vyprovodily ven. S ohledem na to, jak možná budu muset naložit s Royem, jsem byl rád, že jeho otec už není naživu.

/XXVII/

Od snídaně jsem ještě nevzal nic do úst, a tak jsem se cestou do města zastavil u jednoho bufetu. Než mi donesli do vozu sendvič, odskočil jsem si do telefonní budky zavolat Arnieho Walterse.

Arnie se s Judsonem Foleym dohodl. Informaci o Bradshawově finanční situaci chtěla Helena Haggertyová. Foley se nemohl – anebo nechtěl – vyjádřit, jestli měla v úmyslu Bradshawa vydírat. Avšak krátce poté, co jí tu informaci prodal, najednou podle Foleyho měřítek zbohatla.

„Kolik Foleymu zaplatila?“

„Prý padesátku. Teď mu připadá, že byl podfouknut.“

„To se mu bude zdát pořád,“ řekl jsem. „Prozradila Foleymu, co má na Bradshawa?“

„Ne. Zřejmě si dala velmi záležet, aby nic neprokecla. Máme tu ovšem jeden protidůkaz: Nikdy se Foleymu nezmínila, že Bradshaw byl ženatý nebo že se právě rozvádí. Což pravděpodobně znamená, že tahle informace pro ni znamenala peníze.“

„Pravděpodobně.“

„Ještě něco vyšlo najevo, Lewe. Ta Haggertyová znala Bradshawa ještě před jejich setkáním v Renu.“

„Odkud a odkdy?“

„Foley říká, že neví, a já mu věřím. Nabídl jsem se, že mu zaplatím za každou informaci, která se potvrdí jako správná. Moc ho mrzelo, že v tomhle nemůže se mnou udělat žádný kšeft.“

Jerryho Markse jsem zastihl v archívu v prvním patře soudní budovy. Na stole před ním se kupila hromada svázaných protokolů. Ruce měl zaprášené a u nosu šmouhu.

„Už jste něco vyšťáral, Jerry?“

„K jednomu závěru jsem došel. Žaloba na McGeea stála na vratkých nohách. Skládala se hlavně ze dvou bodů: ze surového nakládání s manželkou před její smrtí a ze svědectví té holčičky, které by leckterý soudce ani nepřipustil. Soustředil jsem se na její svědectví, protože budu mít příležitost vyzpovídat si ji pod pentothalem.“

„Kdy?“

„Dnes v osm v sanatoriu. Předtím není doktor Godwin volný.“

„Rád bych se toho zúčastnil.“

„Beze všeho, pokud se dá Godwin přesvědčit. Mně samému to dalo pořádnou práci, abych se mu tam vnutil, a to jsem přitom její advokát!“

„Mám pocit, že nám Godwin něco zatajuje. Do osmi hodin musíme ještě něco zařídit. Sice to patří spíš do mé kompetence, jenže tohle je vaše město a vy to dokážete rychleji. Zjistěte, jestli alibi Roye Bradshawa na ten večer, co byla Helena Haggertyová zavražděna, je vodotěsné, prachuvzdorné a antimagnetické.“

Jerry se napřímil a ukazováčkem si ještě víc rozmazal šmouhu u nosu. „Jak na to?“

„V pátek večer měl Bradshaw projev na banketu absolventů. Chci vědět, jestli při některém z jiných proslovů mohl vyklouznout ven nebo odejít tak, aby měl čas ji zabít. Máte právo na všechna fakta, která šerifovi lidé nebo patolog dokázali zjistit o době smrti.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl Jerry a odstrčil židli.

„Ještě něco, Jerry. Ví se už něco o těch balistických zkouškách?“

„Prý ještě trvají. Ale proč, to se zřejmě neví. Myslíte, že se pokoušejí něco zfalšovat?“

„Ne, to si nemyslím. Balističtí experti se nedopouštějí podvodů.“

Ani jsem nepočkal, až Jerry sklidí protokoly, a odešel jsem do města do hotelu Pacific. Ten poslíček se domluvil s taxikářem a za mých dalších pět dolarů mi sdělil, že se ty dvě starší dámy ubytovaly v hotelu Surf House. Koupil jsem si nylonovou košili, nějaké spodní prádlo a ponožky a vrátil se do motelu, kde jsem se vysprchoval a převlékl. Bez toho bych se nebyl dokázal znovu střetnout s paní Deloneyovou.

Právě když jsem vylézal ze sprchy, zaklepal někdo na dveře tak jemně, jako by byly z toho nejkřehčího skla.

„Kdo je to?“

„Madge Gerhardiová. Pusťte mě dovnitř.“

„Jen co se obleču.“

Trvalo to chvíli. Musel jsem z nové košile vytáhnout špendlíky a ruce se mi třásly.

„Prosím, pusťte mě dovnitř,“ naléhala žena za dveřmi. „Nechci, aby mě tu někdo uviděl.“

Natáhl jsem si kalhoty a bos přistoupil ke dveřím. Protáhla se kolem mne tak rychle, jako by ji honila smrt. Křiklavé vlasy měla od větru rozcuchané. Lepkavými dlaněmi mi sevřela obě ruce.

„Můj dům hlídá policie. Nevím, jestli mě sem sledovali nebo nesledovali. Šla jsem po břehu.“

„Posaďte se,“ vyzval jsem ji a přisunul jí židli. „Po vás policie určitě nepase. Ta hledá vašeho přítele Begleyho-McGeea.“

„Takhle mu neříkejte! Zní to, jako byste si z něho utahoval.“ Bylo to vyznání lásky.

„Tak jak ho mám nazývat?“

„Já ho pořád nazývám Chuck. Člověk má právo si změnit jméno po tom, co mu udělali a co mu dělají teď. A vůbec, je spisovatel a spisovatelé používají pseudonymu.“

„Dobrá, budu ho nazývat Chuck. Ale jistě jste se sem nepřišla hádat kvůli jménu.“

Přiložila si prsty k ústům a roztáhla si plný dolní ret. Nebyla vůbec nalíčena, ani rtěnku neměla. Takhle (vypadala mladší a nevinnější.

„Vzkázal vám něco Chuck?“ zeptal jsem se.

Téměř nepostřehnutelně přikývla, jako by ho důraznější pohyb mohl ohrozit.

„Kde je, Madge?“

„V bezpečí. Povím vám to jen tehdy, jestli mi slíbíte, že to nevyklopíte policii.“

„Slibuju.“

Bledé oči se jí rozšířily. „Chce s vámi mluvit.“

„Řekl vám o čem?“

„Nemluvila jsem s ním osobně. Ten vzkaz mi zatelefonoval z přístavu jeden jeho přítel.“

„Z toho usuzuju, že je někde v blízkosti přístavu.“

Obdařila mne dalším nepatrně viditelným přikývnutím. „Když už jste mi řekla tohle,“ vyzval jsem ji, „můžete mi už taky říct zbytek. Dal bych nevímco za to, abych si mohl promluvit s Chuckem.“

„A nedovedete k němu policii?“

„Pokud tomu budu moct zabránit, tak ne. Kde je, Madge?“ Zkřivila tvář a odhodlala se: „Na jachtě pana Stevense, na Přízraku.“

„Jak se dostal na její palubu?“

„Nemám ponětí. Věděl, že pan Stevens s ní o víkendu závodil v Balboe. Myslím, že tam zajel a dal se mu k dispozici.“

Nechal jsem Madge v pokoji. Nechtěla sama jít ven, ani nechtěla jet se mnou. Projel jsem podél doků k přístavu.

U vzdálenějších můstků se houpalo několik vlečných člunů a rybářských bárek, zatímco většina člunů připoutaných u přístavišť nebo zakotvených podél delšího ramene mola byly soukromé jachty a výletní lodi svátečních námořníků.

V pondělí jich ani moc na moři nebylo, ale přesto jsem na obzoru postřehl několik bílých plachet. Mířily ik břehu jako blížící se vzdušné zámky.

Muž v zasklené budce přístavní správy mi ukázal Stevensovu jachtu. Kolébala se sice až na konci nejvzdálenějšího můstku, ale její mohutný stěžeň bylo zřetelně vidět. Zamířil jsem k ní.

Přízrak byla dlouhá a štíhlá, pro závody upravená jachta s nízkou aerodynamickou kajutou. Nátěr měla hladký a čistý, kování nablýskané. Mírně se natřásala ve vyhrazeném vodním prostoru jako šelma chystající se ke skoku.

Vkročil jsem na palubu a zaklepal ma průvlak. Nikdo se neozval, ale když jsem do něho strčil, otevřel se. Slezl jsem po krátkém žebříku a úzkou chodbičkou páchnoucí po připálené kávě jsem prošel kolem krátkovlnného rádiového přístroje do ubytovacího prostoru. Na prkenném pažení se jako živá, třpytivá duše třepotal oválný odraz slunečního svitu, vnikajícího dovnitř jedním z okének, a míhal se opačným směrem, než jakým se kolébala loď. Oslovil jsem ho: „McGee?“

Na horní palandě se cosi pohnulo. V rovině mých očí se objevil obličej. Byl to vskutku příhodný obličej pro posádku lodi jménem Přízrak. McGee shodil vousy; oholená část jeho obličeje byla mrtvolně bledá. Vypadal starší a hubenější a zdaleka ne tak sebejistý.

„Přišel jste sem sám?“ zašeptal.

„Ovšem.“

„To teda znamená, že ani vy si nemyslíte, že jsem vinen.“

„Kdo jiný si nemyslí, že jste vinen?“

„Pan Stevens.“

„Byl tohle jeho nápad?“ řekl jsem s posunkem, zahrnujícím nás oba.

„Neřekl, že bych s váma neměl mluvit.“

„Dobrá, McGeei, co máte na srdci?“

Ležel nehybně a upřeně na mne hleděl. Ústa mu cukala a oči se mu úpěnlivě třpytily. „Nevím, odkad to vzít. Tejrám se tím v duchu deset let – tak dlouho, že už mi to pomalu nepřipadá jako skutečnost. Vím, co se mi stalo, ale nevím proč. Deset let v lochu bez naděje na milost, poněvadž jsem nechtěl přiznat, že jsem vinen. Jak jsem mohl? Ušili na mě boudu. A teďka ji chystají znova.“

Sevřel vyleštěnou mahagonovou pelest pryčny. „Já se už nemůžu vrátit do Quentinu, kamaráde. Odseděl jsem si deset let a bylo to zatraceně těžký. Není snad nic těžšího než sedět za vinu někoho jinýho. Páni, jak se ty dny vlekly! Ani tam nebylo celkem moc co dělat, takže dobrou půlku času jsem neměl nic jinýho na práci než sedět a přemejšlet.“

„Raděj se zabiju,“ dodal, „než abych se tam od nich dal znova poslat.“

Myslel to vážně, tak jako já to, co jsem mu odpověděl: „To se nestane, McGeei. To vám slibuju.“

„Kdybych vám jen mohl věřit! Člověk si odnavykne věřit druhejm. Oni nevěří vám, vy nevěříte jim.“

„Kdo zabil vaši ženu?“

„Nevím.“

„Kdo myslíte, že ji zabil?“

„To vám neřeknu.“

„Dalo vám to dost námahy a celkem jste hodně riskoval, abyste mě sem dostal, a pak mi jenom řeknete, že nic nepovíte! Vraťme se tam, kde všechno začalo, McGeei. Proč vás opustila žena?“

„Já ji opustil. V době, kdy ji zabili, jsme už spolu několik měsíců nežili. Tu noc jsem ani nebyl v Indian Springs, byl jsem tady v Pointu.“

„Proč jste ji opustil?“

„Protože mě o to prosila. Neklapalo to mezi náma. Od tý doby, co jsem se vrátil z vojny, to mezi náma neklapalo. Constance strávila s holkou válečný roky u svý sestry a pak už si na mě nemohla zase zvyknout. Připouštím, že jsem se tehdá jistou dobu choval jako pes puštěnej ze řetězu. Ale ty maléry mezi náma vyvolávala její sestra Alice.“

„Proč?“

„Myslela si, že naše manželství je mejlka. Hádám, že chtěla mít Constanci úplně pro sebe. Já jí v tom překážel.“

„Překážel jí v tom ještě někdo jiný?“

„Pokud tomu dokázala zabránit, tak ne.“

Zformuloval jsem tedy svou otázku precizněji: „Existoval v Constancině životě nějaký jiný muž?“

„Jo. Existoval,“ připustil, jako by se za to styděl, jako by lim nevěrníkem byl sám. „Moc jsem se o tom za ty roky napřemejšlel a nevím, jakej by to mělo smysl zase se k tomu vracet. Ten chlápek neměl s její smrtí nic společnýho, to vím nabeton. Byl do ní blázen. Ten by jí nebyl ublížil.“

„Jak to víte?“

„Mluvil jsem s ním o ní krátce předtím, než byla zabita. Ta malá mi pověděla, co se mezi ním a jí děje.“

„Myslíte jako vaše dcera Dolly?“

„Jo. Constance se s tím chlápkem setkávala každou sobotu, když vozila Dolly k doktorovi. Jednoho dne, když jsem Dolly navštívil – byl to vlastně poslední den, kdy jsme se sešli – mi Dolly o těch schůzkách pověděla. Bylo jí tehdá jedenáct nebo dvanáct a nechápala plnej význam věci, ale věděla, že je to nějaká levota.

Každou sobotu odpoledne ji Constance a ten chlápek posadili do kina, kde hráli dvojprogram, a sami se někam upíchli, nejspíš do nějakýho motelu. Constance poprosila holku, aby ji dekovala – a ta to dělala. Ten chlápek dával dokonce Dolly peníze, aby Alici napovídala, že Constance byla vždycky v kině s ní. Podle mýho to byla sprosťárna.“ McGee se snažil oživit starý vztek, ale už toho příliš mnoho protrpěl a příliš mnoho se o tom napřemýšlel, než aby to dokázal. Obličej mu visel přes pelest pryčny jako chladný měsíc.

„Snad bychom ho už mohli pojmenovat,“ nadhodil jsem. „Byl to Godwin?“

„Ale kdepak. Roy Bradshaw! Tehdy byl profesor na fakultě. Dneska tam je děkan,“ dodal s jakousi tesklivou pýchou.

Dlouho jím nebude, pomyslel jsem si; brzy se pod ním rozevře propast.

„Bradshaw byl jedním z Godwinovejch pacientů,“ pokračoval McGee. „Tam, v Godwinově čekárně, se totiž on a Connie seznámili. Myslím, že doktor to celý mezi nima tak nějak podporoval.“

„Proč si to myslíte?“

„Pověděl mi to sám Bradshaw; doktor jim prej řekl, že je to pro ně dobrý, pro jejich duševní zdraví. Je to komický, víte. Šel jsem za Bradshawem k němu domů přemluvit ho, aby nechal Connii plavat, i kdybych ho kvůli tomu musel zmlátit. Jenže když domluvil, napůl mě přesvědčil, že on a Connie mají pravdu a já že se pletu. Dodnes nevím, kdo měl pravdu a kdo se pletl. Vím, že kromě prvního roku se mnou nikdy nebyla úplně šťastná. S Bradshawem třeba byla.“

„A proto jste ho do procesu nezapletl?“

„Taky kvůli tomu. A mělo snad nějakej smysl se v tom šťourat? Byl bych se pak octl v ještě horším světle!“ Odmlčel se. Z hlubších vrstev zasutého citu mu vyprýštilo hlubší doznání: „Kromě toho jsem ji miloval. Miloval jsem Connii. A tohle byl jedinej způsob, jak jsem mohl dokázat, že ji miluju.“

„Věděl jste, že Bradshaw byl ženatý?“

„Kdy?“

„Posledních dvacet let. Před několika týdny se rozvedl.“

McGeem to zjevně otřáslo. Už dlouho žil jenom z iluzí a já mu podrýval jejich základy. Stáhl se zpátky na pryčnu, až mi téměř zmizel z očí.

„Jmenovala se Letitia Macreadyová – Letitia Macready Bradshawová. Slyšel jste někdy o ní?“

„Ne. Jak mohl bejt ženatej? Žil přeci doma s matkou!“

„Manželství mohou být všelijaká,“ řekl jsem. „Třeba se nestýkal s manželkou bůhví kolik let, a třeba se s ní stýkal. Třeba taky mohla žít tady někde ve městě, aniž o tom matka nebo kdokoli z přátel věděli. Podle toho, jakou námahu vynaložil, aby zatajil svůj rozvod, bych skoro soudil, že tak tomu asi bylo.“

McGee řekl zmateným, roztřeseným hlasem: „Nechápu, co to má se mnou společnýho!“

„Možná že moc. Jestli ta Macreadyová byla před deseti lety ve městě, pak měla motiv k vraždě vaší ženy – motiv stejně závažný, jako byl váš.“

Nechtělo se mu o té ženě přemýšlet. Byl přespříliš navyklý přemýšlet jen o sobě. „Já žádný motiv neměl. Nebyl bych jí zkřivil ani vlásek na hlavě.“

„Nepovídejte. Jednou nebo dvakrát jste to udělal!“

Mlčel. Viděl jsem z něho pouze zvlněné vlasy, šedé jako zaprášená paruka, a velké nepoctivé oči, pokoušející se o poctivost.

„Několikrát jsem ji uhodil, to přiznávám. Potom jsem trpěl jako duše v očistci. Musíte mě chápat. Kdykoli jsem přebral, tak jsem se neznal. Proto mě Connie vyhodila, ani jí to nevyčítám. Nevyčítám jí vůbec nic. Za všechno můžu já.“ Dlouze se nadechl a zvolna vydechl.

Nabídl jsem mu cigaretu. Odmítl ji. Zapálil jsem si tedy sám. Třpytná třepotající se sluneční skvrna slézala po pažení. Brzy nastane večer.

„Tak Bradshaw byl ženáč,“ řekl McGee. Za tu chvíli už tu zprávu do sebe vstřebal. „A mně řekl, že se chce s Connií oženit.“

„Třeba opravdu chtěl. To by jen posílilo motiv té Macreadyové.“

„Vy si opravdu myslíte, že to udělala ona?“

„Na ni padá největší podezření. Další padá na Bradshawa. Zřejmě ho podezírala i vaše dcera. Zapsala se k němu na fakultu a dala se zaměstnat v jeho domácnosti, aby si všechno mohla ověřit. Byl to váš nápad, McGeei?“

Zavrtěl hlavou.

„Stejně nechápu, co Dolly vlastně zamýšlela. Nedokázala mi to ostatně pořádně vysvětlit ani ona sama.“

„To věřím,“ řekl. „Dolly je zkušená lhářka a začala s tím už v dětství. Jenže když vám lže malý dítě, nestavíte se k tomu stejně, jako když vám lže dospělej.“

„Jste shovívavý člověk.“

„Kdepak, ani trochu. Tu neděli, co jsem uviděl v novinách její fotku s manželem, jsem k ní šel se zlostí v srdci. Má snad po tom, jak mi ublížila, právo na šťastný manželství? Na to jsem tehdá myslel.“

„A řekl jste jí to?“

„Ano pane, řekl. Jenže ta zlost mě brzy přešla. Tolik mi vzhledem připomínala svou matku. Bylo to, jako bych se vrátil o dvacet let nazpátek do šťastnějších dob, krátce po svatbě. Strávili jsme spolu opravdu šťastnej rok, když já jsem byl u maríny a Connie s ní byla v jiným stavu.“

Mysl mu odbíhala od současných starostí. Těžko jsem mu to mohl vyčítat, ale přesto jsem ho přiměl, aby se k nim vrátil: „Tehdy v neděli jste své dceři hezky zatopil, co?“

„Zpočátku jistě. To přiznávám. Zeptal jsem se jí, proč o mně při procesu napovídala takový lži. Na tuhle otázku jsem snad měl právo, ne?“

„Podle mého ano. Jak na to reagovala?“

„Dostala hysterák a prohlásila, že nelhala, že mě viděla s bouchačkou a vůbec a že mě slyšela, jak se hádám s její matkou. To ovšem není pravda a já jí to řekl. Tehdá večer jsem ani nebyl v Indian Springs. To jí vzalo dech.“

„A co potom?“

„Zeptal jsem se jí, proč lhala.“ Olízl si rty a zašeptal: „Zeptal jsem se jí, jestli nezastřelila matku sama, třeba náhodou, vždyť Alice tam nechávala ten revolver úplně volně válet. Byla to hrozná otázka, ale musel jsem s ní ven. Příliš dlouho se mi honila v hlavě.“

„Od procesu?“

„Jo. Dokonce ještě předtím.“

„A proto jste nechtěl připustit, aby ji Stevens podrobil křížovému výslechu?“

„Jo. Měl jsem mu ale přeci jen dát volnou ruku. Nakonec jsem ji po deseti letech podrobil křížovýmu výslechu sám.“

„A s jakým výsledkem?“

„Další hysterák. Současně se smála a brečela. V životě mi nebylo nikoho tak líto. Byla bílá jako křída a z očí jí vyhrkly slzy a tekly jí po tváři. Ty slzy vypadaly tak čistý.“

„Co řekla?“

„Že to neudělala.“

„A mohla snad? Uměla zacházet s revolverem?“

„Krapánek. Trochu jsem ji v tom trénoval. Alice taky. Člověk ani nemusí moc umět zacházet s bouchačkou, aby dokázal stisknout spoušť, zejména nedopatřením.“

„Pořád si myslíte, že k tomu mohlo dojít takhle?“

„Nevím. Hlavně kvůli tomu jsem chtěl s váma mluvit.“

Po těchhle slovech jako by z něj spadla neviditelná pouta. Slezl dolů z horní pryčny a v úzké chodbičce se postavil proti mně. Měl na sobě černý námořnický rolák, džínsy a tenisky.

„Vy k ní můžete zajít a promluvit si s ní,“ řekl. „Já nemůžu. Pan Stevens to nechce. Jenže vy tam jít můžete a pozeptat se jí, co se vlastně událo.“

„Třeba to ani neví.“

„To je možný. Tehdá v neděli to měla v hlavě pěkně popletený. Ví bůh, že jsem ji nechtěl poplést, jen jsem jí položil pár otázek. Jenže ona jako by ani nevěděla, že ve skutečnosti to bylo úplně jinak, než jak vypověděla u soudu.“

„Připustila bez vytáčení, že si vymyslela to, co vypovídala u soudu?“

„Při tom vymejšlení jí podstatně pomáhala Alice. Umím si dobře představit, jak to bylo. „Takhle se to stalo, viď?“ řekla Alice. „Vidělas tátu s revolverem, viď?“ A za chvíli to dítě už celej ten příběh mělo od a do zet připravenej.“

„Myslíte, že Alice vás vědomě obvinila křivě?“

„Ne, ani sama sobě by si to nepřiznala. Pokládala za jistý, že jsem vinen. Proto udělala všechno, abych za svůj zločin pykal. Zřejmě tomu dítěti nakukala, co má říkat, aniž vlastně věděla, že vyrábí falešný svědectví. Má drahá švagrová měla na mně ostatně odjakživa spadýno.“

„Měla spadeno taky na Connii?“

„Na Connii? Kdepak, tu zbožňovala. Alice byla pro ni spíš matkou než sestrou. Byly od sebe čtrnáct let.“

„Řekl jste, že chtěla mít Connii úplně pro sebe. Jestli se dozvěděla o Bradshawovi, nemohly se pak její city ke Connii změnit?“

„Natolik zas ne. Ostatně kdo by jí to řekl?“

„Třeba vaše dcera. Když to řekla vám, mohla to říct i Alici.“

McGee zavrtěl hlavou. „To snad přeháníte.“

„Musím. Tohle je zamotaný případ a já do něj ještě nevidím. Nevíte, jestli Alice žila někdy v Bostonu?“

„Myslím, že žila odjakživa tady. Je členka sdružení Rodných dcer. Já jsem rodnej syn, jenže mě za to ještě nikdo nedal metál.“

„Jak známo, i Rodné dcery odjíždějí do Bostonu. Hrála Alice někdy na divadle nebo provdala se za nějakého Macreadyho či obarvila si vlasy na rudo?“

„To na Alici nevypadá.“

Vzpomněl jsem si na její růžovou načančanou ložnici a zapochyboval jsem.

„To se spíš podobá,“ začal McGee, ale zarazil se. Chvilku, naplněnou tichým napětím, mlčel. „Vezmu si tu cigaretu, kterou jste mi předtím nabídl.“

Podal jsem mu cigaretu a připálil. „Co jste to měl na jazyku?“

„Ale nic. Asi jsem jen nahlas myslel.“

„Na koho jste myslel?“

„Na někoho, koho neznáte. Zapomeňte na to, jo?“

„No tak, McGeei. Přece jsme si řekli, že spolu budeme mluvit na rovinu.“

„Nemám snad přitom právo na svoje myšlenky? V kriminále mě to udržovalo při životě.“

„Jenže teď jste z kriminálu venku. Copak nechcete venku zůstat?“

„Ne, kdyby tam za mě musel někdo jinej.“

„Jste kořen,“ řekl jsem. „Koho kryjete teď?“

„Nikoho.“

„Madge Gerhardiovou?“

„Spadl jste z višně?“

Víc se mi z něho nepodařilo dostat. Pomalé, táhnoucí se břímě vězeňských let formuje lidi do neobvyklých tvarů. Z McGeea se stal jakýsi pokroucený světec.

/XXVIII /

Čekaly ho ovšem další strasti. Když jsem vylezl na palubu, spatřil jsem, jak se po můstku blíží tři chlápci. Jejich postavy a okloboukované hlavy se odrážely jako černá ocel od explodujícího západu slunce.

Jeden z nich mi ukázal odznak šerifova zástupce a pistoli a tou na mne mířili, zatímco oba jeho druzi sestoupili dolů. Zaslechl jsem, jak McGee krátce vykřikl. Pak se vydrápal vzhůru průvlakem s modrými želízky na zápěstích a modrou pistolí v zádech. Pohled, který mi uštědřil, byl naplněn strachem a nenávistí.

Mne sice nespoutali, ale přiměli mě, abych jel s McGeem v zamřížované části šerifova vozu do soudní budovy. Pokusil jsem se s ním mluvit – vůbec neotevřel ústa, vůbec na mne nepohleděl. Byl přesvědčen, že jsem ho shodil, a nevědomky jsem to snad udělal.

Seděl jsem v přítomnosti strážce před kanceláří, kde ho vyslýchali tónem, který sílil a slábl, vrčel a ševelil, vyhrožoval i sliboval, odmítal a domlouval. Nakonec odtamtud vyšel šerif Crane. Vypadal unaveně, ale důležitě. S úsměvem se nade mne postavil, břicho vystrčené.

„Váš kámoš v tom teď pěkně lítá!“

„Už v tom pěkně lítá celých posledních deset let. Vy to musíte vědět, sám jste mu k tomu dopomohl!“

Žilky v tvářích se mu rozsvítily jako složitá drobounká vlákna infračervených zářivek. Naklonil se ke mně a pokropil mě slovy páchnoucími po martini: „Za takovou drzost bych vás mohl dát zavřít! Víte, kam ten váš kámoš pomašíruje? Tentokrát až do plynové komory!“

„Nebyl by prvním nevinným člověkem, kterého dali do plynu!“

„Nevinnej? McGee je hromadnej vrah a máme na to důkazy. Mým odborníkům trvalo celej den, než si to betonově ověřili: kulka v mrtvole Heleny Haggertyové pochází ze stejnýho revolveru jako kulka, kterou jsme našli v McGeeově manželce – ze stejnýho revolveru, kterej ukradl v Indian Springs Alici Jenksové.“

Šerif se tedy přece jen dal ode mne vyprovokovat, aby mi vytroubil něco, co neměl. Udělal jsem další pokus. „Nemáte žádný důkaz, že ho ukradl. Stejně nemáte žádný důkaz, že z něho poprvé i podruhé vystřelil on. Kde po těch deset let tu zbraň schovával?“

„Kdekoli, třeba na Stevensově jachtě. Nebo ji měl u sebe nějaký jeho komplic.“

„A pak ji ukryl do postele své dcery, aby na ni svalil podezření?“

„Bylo by to pro něj typický.“

„Kravina!“

„Takhle se mnou nemluvte!“ Ohrožoval mě dělovou koulí svého břicha. „Takhle s šerifem nemluvte!“ opakoval strážce.

„Neznám žádný zákon, který by zakazoval používat slovo ‚kravina‘. A mimochodem jsem se neprovinil proti žádnému ustanovení kalifornského trestního řádu, když jsem šel na jachtu pohovořit si s McGeem. Při tomhle šetření spolupracuji s jedním místním advokátem a mám právo obstarávat si informace, kde můžu, a ponechat si je pro sebe.“

„Jak jste se dozvěděl, že tam je?“

„Dostal jsem tip.“

„Od Stevense?“

„Od Stevense ne. My dva bychom si ale mohli vyhandlovat informace, šerife. Jak jste se vy dozvěděl, že tam je?“

„S podezřelejma osobama se nedohaduju!“

„Z čeho mě podezíráte? Z nezákonného používání slova ‚kravina‘?“

„Tohle není žádná švanda! Přistihli jsme vás s McGeem. Mám právo vás zadržet.“

„A já mám právo zavolat svého právního zástupce. Zkuste mě připravit o mé právo a uvidíte, kam s tím dojdete! Mám přátele v Sacramentu.“ K nim sice nepatří ani generální prokurátor, ani nikdo z jeho blízkého okolí, ale ta věta se mi líbila. Šerifu Craneovi se nelíbila. Byl napůl politik a jako většina lidí tohoto druhu se cítil poněkud nejistě. Po chvilce přemýšlení prohlásil: „Račte si ho teda zavolat.“

Šerif se vrátil do výslechové místnosti – zahlédl jsem tam McGeea, jak se choulí se zšedlou tváří ve světle lampy – a přidal k tamní disharmonii svůj hlas. Strážce mě zavedl do sousedního pokojíku a nechal mě u telefonu samotného. Zavolal jsem Jerryho Markse. Právě se chystal odjet na schůzku s doktorem Godwinem a Dolly, ale řekl, že pojede přímo do soudní budovy a přiveze s sebou Gila Stevense, pokud ho ovšem sežene.

Za necelých patnáct minut přijeli spolu. Stevens po mně hodil okem zpod prořídlých kadeří bílých vlasů. Byl to důvěrný, významný pohled, kterým zřejmě dával najevo, že navenek se neznáme. Tušil jsem, že ten starý lišák poradil McGeeovi, aby se mnou promluvil, a asi tu schůzku sám zorganizoval. Mohl jsem totiž McGeeova fakta použít tak, jak on nemohl.

Jerry Marks šerifovi jemně pohrozil použitím habeaskorpusaktu a tak mě z toho vysekal. Stevens tam zůstal se šerifem a náměstkem státního návladního. Vysekat jeho klienta mu potrvá o něco déle.

Měsíc vystupoval nad vrcholky jako spadlý plod, obracející vzhůru nohama zemskou přitažlivost. Byl obrovský a mírně šišatý.

„To je krása,“ řekl Jerry na parkovišti.

„Mně připadá jako shnilý pomeranč.“

„Škaredost tkví v očích divákových. To jsem se naučil nejen na matčině klíně, ale i u jejích nohou, jak prohlásil jeden proslulý státník.“ Jerry byl vždy potěšen, když mohl použít něco, co se naučil na právech, a vyšlo mu to. Rychle přešel k vozu, našlapuje měkce na chodidla, a spustil motor. „Na schůzku s Godwinem už nepřijedeme včas.“

„Měl jste možnost ověřit si Bradshawovo alibi?“

„Měl. Vypadá úplně věrohodně.“ Cestou městem mě seznámil s podrobnostmi. „Podle vychladnutí těla, podle stupně srážlivosti krve a tak dále určil zastupující koroner smrt paní Haggertyové na dobu do půl deváté, ne později. Mezi sedmou i přibližně půl devátou děkan Bradshaw seděl nebo stál a řečnil před více než sto svědky. Mluvil jsem s třemi z nich, vesměs víceméně náhodně vybranými absolventy, a všichni jsou zajedno v tom, že po celou tu dobu neodešel od předsednického stolu. Čímž je mimo podezření.“

„Zřejmě ano.“

„Říkáte to zklamaně, Lewe.“

„Částečně mě to zklamalo, částečně se mi ulevilo. Bradshaw se mi docela zamlouvá. Byl jsem si však poměrně jist, že je to náš člověk.“

Za těch několik málo zbývajících minut jízdy k sanatoriu jsem mu ve stručnosti pověděl, co jsem se dozvěděl od McGeea a od šerifa. Jerry hvízdl, ale nic na to neřekl.

Dveře nám otevřel doktor Godwin. Měl na sobě neposkvrněný bílý plášť a tvářil se dotčeně.

„Opozdil jste se, pane Marksi. Už jsem se chystal, že to celé odvoláme.“

„Dostali jsme se do takové menší šlamastiky. Asi v sedm večer zatkli Thomase McGeea. A protože pan Archer byl náhodou zrovna u něho, zatkli ho také.“

Godwin se obrátil ke mně: „Vy jste byl u McGeea?“

„Vzkázal pro mě a leccos mi pověděl. Moc rád si porovnávám jeho verzi s verzí jeho dcery.“

„Je mi líto, ale vás jsme… hm… nepřizvali k tomuto sezení,“ řekl Godwin trochu rozpačitě. „Jak jsem vám již jednou zdůraznil, nemáte stavovskou imunitu.“

„Mám ji, pokud jednám podle příkazů pana Markse. Což činím!“

„Pan Archer má pravdu jak teoreticky, tak prakticky,“ potvrdil Jerry.

Godwin nás neochotně vpustil dovnitř. V jeho království stínů jsme byli outsideři, vetřelci. Svým shovívavým despotismem mě připravil o část sebejistoty, ale zatím to nebylo na mně vidět.

Odvedl nás do ordinace, kde už čekala Dolly. Seděla v bílých nemocničních šatech bez rukávů na krajíčku vyšetřovací pohovky. Alex stál před ní a držel ji za obě ruce. Očima jí toužebně a zbožňujícně lpěl na obličeji, jako by byla kněžka nebo bohyně nějakého jen pro něj vytvořeného kultu.

Vlasy měla lesklé a hebké, výraz klidný, jen oči, zahloubané do vlastního nitra, prozrazovaly tesklivý neklid. Přejely po mně a nedaly najevo ani záblesk poznání.

Godwin jí lehce poklepal na rameno. „Jsi připravena, Dolly?“

„Myslím, že ano.“

Ulehla naznak na pohovku. Alex ji držel dál za ruku.

„Jestli chcete, můžete zůstat, pane Kincaide. Půjde to ale možná snadněji, když tu nebudete.“

„Ne pro mě,“ namítla Dolly. „Připadám si bezpečnější, když je u mě. Chci, aby Alex věděl všechno o všem.“

„Ano. Chci tu zůstat.“

Godwin naplnil injekční stříkačku, vbodl jí jehlu do paže a přilepil ji k bílé kůži. Pak Dolly vyzval, aby počítala pozpátku od sta. Při devadesáti šesti jí z těla vyprchalo napětí a z obličeje se jí vytratila živost. Když ji doktor oslovil, začala se jí pozvolna navracet. „Slyšíš mě, Dolly?“

„Slyším vás,“ šeptla.

„Mluv hlasitěji, neslyším tě.“

„Slyším vás,“ opakovala. Hlas měla trochu zastřený.

„Kdo jsem?“

„Doktor Godwin.“

„Pamatuješ si, jak jsi ke mně přicházívala jako malá holčička do ordinace?“

„Pamatuji.“

„Kdo tě vodíval?“

„Maminka. Vozila mě k vám v autě tety Alice.“

„Kde jste tehdy bydlely?“

„V Indian Springs, v domě tety Alice.“

„A maminka tam bydlela také?“

„Maminka tam bydlela také. Bydlela tam také.“

Byla zardělá a mluvila jako opilé dítě. Doktor se obrátil na Jerryho Markse a posunkem ho vyzval, aby se začal vyptávat. Jerry ho tmavé oči byly smutné.

„Vzpomínáte si na jistou noc,“ začal, „kdy byla vaše maminka zabita?“

„Vzpomínám. Kdo jste?“

„Jerry Marks, váš advokát. Můžete se mnou mluvit bez obav.“

„Můžeš s ním mluvit bez obav,“ potvrdil Alex.

Dolly vzhlédla ospale k Jerrymu. „Co chcete, abych vám pověděla?“

„Nic než pravdu. Nezáleží na tom, co chci já nebo kdokoli jiný. Prostě mi povězte, co si pamatujete.“

„Vynasnažím se.“

„Slyšela jste ten výstřel?“

„Slyšela.“ Zkřivila obličej, jako by ho právě uslyšela. „Mám – dostala jsem strach.“

„Viděla jste někoho?“

„Neseběhla jsem hnedka dolů. Byla jsem vystrašená.“

„Viděla jste někoho z okna?“

„Ne. Slyšela jsem odjíždět auto. Předtím jsem ji zaslechla utíkat.“

„Koho jste zaslechla utíkat?“ zeptal se Jerry.

„Napřed jsem myslela, že to je teta Alice, kdo mluví s maminkou u dveří. Ale nemohla to být teta Alice. Ta by maminku nezastřelila. Kromě toho se její revolver ztratil.“

„Jak to víte?“

„Tvrdila, že jsem ho vzala z jejího pokoje. Za to, že jsem ho ukradla, mi naplácala kartáčem na vlasy.“

„Kdy vám naplácala?“

„V neděli večer, když se vrátila domů z kostela. Maminka jí řekla, že na to nemá právo. Teta Alice se zeptala maminky, jestli ten revolver nevzala ona.“

„Vzala ho?“

„Neřekla to – alespoň pokud jsem tam byla. Pak mě poslaly spát.“

„Vzala vy jste ten revolver?“

„Ne. Ani jsem se ho nedotkla. Bála jsem se ho.“

„Proč?“

„Bála jsem se tety Alice.“

Byla zrůžovělá a zpocená. Pokusila se vzepřít na lokte, ale doktor ji stlačil zpátky na záda a upravil jehlu. Dolly se uklidnila a Jerry se zeptal:

„Byla to teta Alice, kdo mluvil u dveří s vaší maminkou?“

„Napřed jsem si to myslela. Vypadalo to na ni. Měla hlučný, zlostný hlas. Ale teta Alice to nemohla být.“

„Proč to nemohla být teta Alice?“

„Prostě nemohla.“

Odvrátila hlavu, jako by naslouchala. Přes přivřené oči jí sklouzla kadeř. Alex ji soucitnou rukou odhrnul zpět. Dolly řekla:

„Ta paní u dveří řekla, že to o mamince a panu Bradshawovi je určitě pravda. Řekla, že se to dozvěděla přímo z tatínkových úst a tatínek se to dozvěděl ode mě. A pak maminku zastřelila a utekla.“

V pokoji se rozhostilo ticho, přerušované pouze Dollyiným rychlým oddychováním. Z koutka oka jí pomalu jako med vytryskla slza. Stekla jí po spánku. Alex jí otřel modře žilkovanou prohlubeninku kapesníkem. Jerry se nad ni naklonil z druhé strany pohovky. „Proč jste řekla, že váš tatínek zastřelil vaši maminku?“

„Tak to chtěla teta Alice. Přímo to neřekla, ale viděla jsem jí to na očích. A já jsem se bála, že si myslí, že jsem to udělala já. Naplácala mi za to, že jsem vzala ten revolver, a přitom jsem ho nevzala. Řekla jsem, že to udělal tatínek. Musela jsem to znova a znova a znova opakovat.“

Těch slz teď bylo už víc než jedna. Slzy za to, jaké byla dítě, vyděšené a lhající, a slzy za ženu, v niž se s bolestmi měnila. Alex jí otřel oči. Sám měl slzy na krajíčku.

Zeptal jsem se: „Proč jste se nám snažila namluvit, že jste zabila svou matku?“

„Kdo jste?“

„Alexův přítel Lew Archer.“

„Můžeš klidně mluvit,“ řekl Alex.

Pozdvihla hlavu a nechala ji sklesnout. „Zapomněla jsem, na co jste se mě ptal.“

„Proč jste řekla, že jste zabila svou matku?“

„Protože k tomu všemu došlo mou vinou. Pověděla jsem tatínkovi o ní a panu Bradshawovi a tím to celé začalo.“

„Jak to víte?“

„Řekla to ta paní přede dveřmi. Přišla zastřelit maminku kvůli tomu, co jí řekl tatínek.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ne.“

„Byla to vaše teta Alice?“

„Ne.“

„Byl to někdo, koho jste znala?“

„Ne.“

„Znala ji vaše matka?“

„Nevím. Snad ano.“

„Mluvila s ní, jako by ji znala?“

„Říkala jí jménem.“

„Jakým jménem?“

„Tish. Říkala jí Tish. Ale poznala jsem, že ji maminka nemá ráda. A také se jí bála.“

„Proč jste tohle všechno dosud nikomu neřekla?“

„Protože k tomu všemu došlo mou vinou.“

„Ale vůbec ne,“ zasáhl Alex. „Byla jsi teprve dítě. Nebyla jsi odpovědná za to, co dělají dospělí.“

Godwin přiložil prst ke rtům, aby ho umlčel. Dolly převracela hlavu ze strany na stranu.

„To všechno byla má chyba.“

„Trvá to už příliš dlouho,“ pošeptal Godwin Jerrymu. „Udělala jisté pokroky. Chci mít možnost je zafixovat.“

„Vždyť jsme se ani nedostali k případu Haggertyová!“

„Dobře, ale jen krátce.“ Godwin se obrátil k Dolly: „Dolly, jste svolná mluvit o minulém pátečním večeru?“

„Ne o tom, jak jsem ji našla.“ Stáhla tvář, až jí zmizely oči.

„O tom, jak jste našla mrtvolu, se šířit nemusíte,“ řekl Jerry. „Ale co jste tam vlastně dělala?“

„Chtěla jsem si promluvit s Helenou. Často jsem k ní vyšla nahoru, abych si s ní popovídala. Byly jsme přítelkyně.“

„Jak k tomu došlo?“

„Vlichotila jsem se do Heleniny přízně,“ řekla s naprosto nečekanou otevřeností. „Zpočátku jsem si myslela, že je třeba tou paní – tou ženou, co zastřelila mou matku. Na universitě se šuškalo, že je v důvěrném vztahu k děkanu Bradshawovi.“

„A vy jste se dala zapsat na universitu, abyste tu ženu našla?“

„Ano. Ale Helena to nebyla. Zjistila jsem, že byla tady v městě nová, a sama mi řekla, že mezi ní a Bradshawem nic není. Neměla jsem právo ji do toho zatahovat.“

„Jak jste ji do toho zatáhla?“

„Všechno jsem jí pověděla, o matce a Bradshawovi a vraždě a té ženě u dveří. Helena byla zabita, protože věděla příliš mnoho.“

„To je možné,“ souhlasil jsem. „Jenže se to nedozvěděla od vás.“

„Dozvěděla! Řekla jsem jí všechno.“

Godwin mě zatahal za rukáv. „Neodporujte jí. Rychle se z toho probírá, ale mysl jí dosud funguje na úrovni podvědomí.“

„Vyptávala se vás Helena?“ otázal jsem se jí.

„Ano. Vyptávala.“

„Takže vy jste jí žádné informace nevnucovala.“

„Ne. Chtěla to vědět.“

„Co chtěla vědět?“

„Všechno o děkanu Bradshawovi a mé matce.“

„Řekla vám proč?“

„Chtěla mi pomoct při mé křížové výpravě. Poté, co jsem mluvila s tatínkem v hotelu, jsem se vydala na křížovou výpravu. Na křížovou výpravu dětí.“ Její úsměšek se změnil ve vzlyk ještě dřív, než jí vyšel z hrdla. „Jediné, čeho jsem tím dosáhla, byla smrt mé dobré přítelkyně Heleny. A když jsem našla její mrtvolu.“

Oči se jí široce rozevřely. Pak se jí široce rozevřela ústa. Tělo jí ztuhlo, jako by napodobilo rigor mortis. Takhle zůstala asi patnáct dvacet vteřin.

„Bylo mi, jako bych opět našla maminku,“ hlesla a úplně se probrala. „Šlo to dobře?“

„Šlo to dobře,“ ujistil ji Alex.

Pomohl jí posadit se. Opřela se o něho a její vlasy se Alexovi rozprostřely po ramenou jako plášť. Po několika minutách přešli přes chodbu do jejího pokoje. Opírala se o něho a kráčeli jako manželé.

Godwin zavřel dveře ordinace. „Doufám, pánové, že se vám dostalo, po čem jste bažili,“ řekl poněkud znechuceně.

„Mluvila velmi otevřeně,“ usoudil Jerry. Ta zkušenost ho řádně sebrala.

„Nebyla to náhoda. Připravoval jsem ji na to celé tři poslední dny. Pentothal, jak jsem vám už předtím řekl, nemůže zaručit pravdu. Jestli je pacient odhodlán ke lhaní, pak mu v tom ta droga nezabrání.“

„Naznačujete snad, že nemluvila pravdu?“

„Ne. Jsem přesvědčen, že mluvila pravdu, alespoň do té míry, do jaké ji zná. Na mně teď bude, abych ještě víc prohloubil to, co si vybavila, a dovedl ji k tomu, že si to bude plně uvědomovat. Pánové mi prominou?“

„Počkejte okamžik, doktore,“ řekl jsem. „Věnujte mi ještě minutku. Promarnil jsem tři dny a spoustu Kincaidových peněz jen proto, abych vyšťoural fakta, která vy už dávno znáte.“

„Opravdu?“ řekl chladně.

„Opravdu! Mohl jste mi uspořit hromadu práce, kdybyste mě byl informoval o Bradshawově poměru s Constancií McGeeovou!“

„Lituji, ale nejsem tady od toho, abych šetřil detektivům práci! V téhle záležitosti je obsažen určitě etický problém, který byste vy nejspíš nepochopil. Pan Marks nejspíš ano.“

„Já tady nic nechápu,“ ohradil se Jerry, ale vkročil mezi nás, jako by čekal, že se něco semele. Položil mi ruku na rameno. „Pojďme pryč, Lewe, nechme doktora jít za jeho povinnostmi. Báječně nám šel na ruku a vy to víte.“

„Komu šel na ruku? Bradshawovi?“

Godwin zbledl. „Povinnost mám v první řadě ke svým pacientům!“

„I když to jsou vrahové?“

„I tehdy. Jenže Roye Bradshawa znám důvěrně a mohu vás ujistit, že by nedokázal kohokoli zabít. Constanci McGeeovou zaručeně nezabil. Vášnivě ji miloval.“

„Vášeň může být dvousečná.“

„Nezabil ji.“

„Před několika dny jste mi tvrdil, že ji zabil McGee. Můžete se mýlit, doktore.“

„To vím, ale ne pokud jde o Roye Bradshawa. Jeho život je tragický.“

„Povězte mi o něm!“

„To vám bude muset povědět sám. Nejsem subalterní fízl, pane Archere. Jsem lékař.“

„A co ta žena, s níž se nedávno rozvedl, ta Tish či Letitia? Znáte ji?“

Beze slova na mne pohlédl. Měl teskně vědomé oči. „Na ni se budete muset zeptat Roye,“ řekl s konečnou platností.

Jerry jel do soudní budovy, aby tam vyzpovídal McGeea, a cestou mě vysadil v přístavu, kde mi zůstal vůz. Měsíc už vystoupil výš a měl teď správný tvar a barvu. Jeho svit měnil připoutané jachty v přízračné loďstvo Bludného Holanďana.

Vrátil jsem se do motelu, abych si promluvil s Madge Gerhardiovou. Vypařila se stejně jako whiska, která mi zbyla v půllitrové láhvi. Posadil jsem se na pelest postele a vytáčel její číslo, ale nikdo nezvedal sluchátko.

Zavolal jsem k Bradshawovi domů. Stará paní Bradshawová zřejmě zaujala trvalé postavení u telefonu. Při prvním zazvonění zvedla sluchátko a zakrákorala do něj: „Kdo volá, prosím?“

„Jenom Archer. Roy se ještě nevrátil domů, že?“

„Ne, a mám o něj starost, velkou starost. Od soboty časně ráno jsem ho neviděla ani neslyšela. Volala jsem jeho přátele.“

„To bych nedělal, paní Bradshawová.“

„Něco dělat musím.“

„Někdy je líp nedělat nic. Zachovejte klid a čekejte!“

„To nemohu. Vy mi tím říkáte, že se děje něco hrozného, že?“

„Vždyť to víte, ne?“

„Má to něco společného s tou strašnou ženskou – s tou Macreadyovou?“

„Ano. Musíme vypátrat, kde je. Sice by nám to téměř jistě mohl povědět váš syn, jenže ten není k nalezení. Určitě jste tu ženu od setkání v Bostonu už nikdy neviděla?“

„Určitě. Viděla jsem ji pouze jednou, tehdy, když ke mně přišla pro peníze.“

„Můžete mi ji popsat?“

„To už jsem přece, myslím, udělala.“

„Podrobněji, prosím. Je to velmi důležité.“

Zamyslila se. Ve sluchátku jsem slyšel slabé rytmické sípání, jak oddychovala. „No, byla to dost silná žena, vyšší než já, rusovláska, s chlapeckým účesem. Měla dost slušnou postavu, spíš plnoštíhlou, a dost hezký obličej – takový nestoudně hezký obličej. A zelené oči, temně zelené oči, které se mi vůbec nelíbily. Byla silně nalíčena, hodilo se to spíše na jeviště než na ulici, a byla nápadně křiklavě oblečená.“

„Co měla na sobě?“

„Po těch dvaceti letech to snad už nemá žádný význam. No, měla na sobě plášť z leopardí – totiž z imitace leopardí kůže, pokud si vzpomínám, a pod ním něco pruhovaného. Prolamované punčochy, na kterých jí tekla oka. Směšně vysoké podpatky. A spoustu bižutérie.“

„Jak mluvila?“

„Jako děvka. Byla to hamižná, dravá, smilná žena.“

Morální pohoršení v jejím hlase mě celkem nepřekvapilo. Vždyť kvůli té ženě o Roye málem přišla a třeba ještě přijde.

„Poznala byste ji, kdybyste ji znovu potkala, třeba v jiných šatech a s pozměněnou barvou vlasů?“

„Myslím, že ano, pokud bych měla příležitost si ji pořádně prohlédnout.“

„Až ji najdeme, budete tu příležitost mít.“

Říkal jsem si, že barva ženských očí se dá hůř změnit než barva vlasů. Jediná zelenooká žena s tímto případem spojená byla Laura Sutherlandová. Měla nápadně dobrou postavu a hezký obličej, jenže všechno ostatní se vůbec neshodovalo s popisem té Macreadyové. Jistě, mohla se změnit. Viděl jsem mnoho jiných žen, které se změnily k nepoznání v době daleko kratší.

„Znáte Lauru Sutherlandovou, paní Bradshawová?“

„Jen povrchně.“

„Podobá se té Macreadyové?“

„Proč se na to ptáte?“ zeptala se zvýšeným hlasem. „Podezíráte Lauru?“

„Tvrdím snad něco takového? Ale neodpověděla jste mi na otázku.“

„Vyloučeno, aby to byla jedna a táž žena. Laura je úplně jiný typ.“

„A co její základní fyzické rysy?“

„Jistá podobnost by tu mohla být, to připouštím,“ znejistila. „Roye odjakživa přitahovaly ženy živočišného typu.“

A nepochybně i mateřského, pomyslel jsem si. „Musím vám položit ještě jednu otázku, poněkud choulostivější.“

„Ano?“ Zřejmě se obrňovala proti úderu.

„Předpokládám, že víte, že se Roy léčil u doktora Godwina?“

„Roy že se léčil u doktora Godwina? Tomu nevěřím. To by mi nebyl zatajil!“ Přes veškeré polocynické pochopení jeho povahy toho zřejmě o něm věděla jen velice málo.

„Doktor Godwin tvrdí, že ano. Zřejmě několik let.“

„To je jistě nějaký omyl. Roy je psychicky zcela zdráv.“ Nastalo napjaté ticho. „Nebo není?“

„Na to jsem se chtěl zeptat vás, ale omlouvám se, že jsem tu věc uvedl na přetřes. Buďte klidná, paní Bradshawová.“

„Jak mohu, když mému chlapci hrozí nebezpečí?“

Chtěla mě připoutat k telefonu, abych do jejích vystrašených starých uší lil útěchu, ale řekl jsem dobrou noc a zavěsil. O jednu podezřelou méně: Madge Gerhardiovou; popis se na ni nehodil a nikdy ani nemohl. Laura Sutherlandová stále ještě vedla.

Bylo by ovšem od Bradshawa nesmyslné, aby se s ní rozvedl a vzápětí zase oženil. Jenže jediný, na čí slovo jsem mohl dát, pokud jde o nedávný sňatek s Laurou, byl Bradshaw sám. A postupně jsem si uvědomoval, že Bradshawovo slovo je pružné jako gumička a stejně nespolehlivé. Vyhledal jsem si adresu Laury Sutherlandové – bydlela na College Heights – a právě, když jsem si ji zapisoval do notýsku, zazvonil telefon.

Byl to Jerry Marks. McGee popřel, že by byl té Tish nebo komukoli jinému něco řekl o Bradshawově poměru s jeho ženou. Jediný, s kým o věci mluvil, byl Bradshaw.

„Bradshaw jí to mohl říct sám,“ nadhodil jsem. „Nebo možná zaslechla McGeea, když o tom mluvil.“

„Snad, ale to je dost nepravděpodobné. McGee tvrdí, že k rozhovoru došlo u Bradshawa doma.“

„Mohl ji tam mít, zatímco matka byla někde pryč.“

„Vy si myslíte, že žije někde tady?“

„Určitě někde v jižní Kalifornii. Jsem přesvědčen, že Bradshaw vedl dvojí život a že ona zavraždila jak Constanci McGeeovou, tak Helenu Haggertyovou. Právě jsem získal od Bradshawovy matky její vylepšený popis. Měl byste ho předat policii. Máte na čem psát?“

„Ano. Sedím u šerifova psacího stolu.“

Zarecitoval jsem mu popis Letitie Macreadyové, ale o Lauře Sutherlandové jsem pomlčel. S ní jsem si chtěl promluvit nám.

College Heights bylo odlehlé předměstí, ležící za městem na m věrní straně universitní čtvrti. Byla to směsice řadových domků, studentských kolejí, dvoudomků, činžáků a mezi nimi rozsetých prázdných pozemků, z nichž rašily tabule „Na prodej“. V osvětleném okně jedné koleje zpíval chlapec s kytarou, že tahle země patří vám a mně.

Laura bydlela v jednom z pěknějších domů, v bytě se zahrádkou, vedoucí na otevřený dvůr s bazénem. V lenošce u bazénu seděl muž v košili a zaháněl moskyty. Ukázal mi její dveře a s jistou shovívavostí nadhodil, že mu ten dům patří.

„Je u ní někdo?“

„Myslím, že není. Někdo ji navštívil, ale už šel domů.“

„Kdo to byl?“

Muž mi zazíral do tváře. „To je její soukromá záležitost, kamaráde.“

„Byl to zřejmě děkan Bradshaw z fakulty.“

„Proč se ptáte, když to víte?“

Přešel jsem na druhou stranu k jejímu bytu a zaklepal na dveře. Otevřela je, ale byly na řetěz. Její obličej ztratil mnoho z růžovoučké krásy. Měla na sobě černé šaty, jako by nosila smutek.

„Co chcete? Je pozdě.“

„Moc pozdě na to, abychom si promluvili, paní Bradshawová?“

„Nejsem paní Bradshawová,“ řekla celkem nepřesvědčivě. „Nejsem vdaná.“

„Roy mi včera večer řekl, že jste. Kdo z vás lže?“

„Prosím, tam venku je můj domácí.“ Odhákla řetěz a ustoupila z rozšiřujícího se světla. „Pojďte dál, jestli na tom trváte.“

Zavřela dveře a zavěsila za mnou řetěz. Hleděl jsem na ni místo na pokoj, ale měl jsem dojem vkusně zařízené místnosti, kde tlumená světla mírumilovně ozařovala dřevěné a keramické plochy. Ohledával jsem v její tváři stopy minulosti, zcela odlišné od přítomnosti. Žádné viditelné stopy tam nebyly, ani dravé rysy, ani vrásky po prostopášnostech. Ale mnoho klidu v ní nebylo. Pozorovala mě, jako bych byl lupič.

„Čeho se bojíte?“

„Ničeho,“ řekla vystrašeným hlasem. S rukou na hrdle se ho pokusila ovládnout. „Vadí mi, že jste mi sem vpadl a děláte osobní narážky.“

„Do jisté míry jste mě přece sama pozvala dovnitř.“

„Jedině proto, že jste mluvil indiskrétně.“

„Oslovil jsem vás vaším nynějším jménem. Co proti tomu máte?“

„Nic proti tomu nemám,“ odpověděla s matným úsměvem. „Jsem na to velice pyšná. Ale manžel a já to udržujeme v tajnosti.“

„Před Letitií Macreadyovou?“

Jméno na ni nijak zvlášť nezapůsobilo. Stejně už jsem se vzdal představy, že by mohlo patřit jí. I kdyby měla sebelíp udržovanou postavu a pleť, tak stará prostě být nemohla.

V době, kdy se Bradshaw ženil s Letitií, byla teprve žabec. „Letitia jak?“ zeptala se.

„Letitia Macreadyová. Je také známa pod jménem Tish.“

„Nemám sebemenší ponětí, o kom mluvíte.“

„Pokud to opravdu chcete vědět, tak vám to povím. Smím si sednout?“

„Prosím,“ vyzvala mě dost chladně. Byl jsem poslem špatných zvěstí, takovým, jací byli za starých časů zabíjeni.

Sedl jsem si zády ke zdi na měkký kožený polštář. Laura zůstala stát.

„Milujete Roye Bradstawa, že?“

„Kdybych ho nemilovala, nebyla bych se za něho provdala.“

„A kdy vlastně jste se za něho provdala?“

„Desátého září. Minulou sobotu tomu byly dva týdny.“

Vzpomínka na ten den jí vehnala do tváří slabý ruměnec. „Roy se právě vrátil ze své evropské cesty. Prostě jsme se najednou rozhodli a odjeli do Rena.“

„Nestrávila jste tam s ním nějaký čas předtím v létě?“ Udiveně svraštila čelo a zavrtěla hlavou.

„Čí to byl nápad jet do Rena?“

„Pochopitelně Royův, ale já byla pro. Už nějaký čas jsem byla pro,“ dodala s náhlou upřímností.

„Co vám předtím bránilo v sňatku?“

„V podstatě nic, jen jsme ho z různých důvodů odkládali. Paní Bradshawová je velice posesívní matka a Roy nemá žádný majetek a je tedy odkázán jedině na svůj plat. Zní to snad vypočítavě, ale…“ Rozpačitě se odmlčela a přemýšlela o tom, jak to vyjádřit líp. „Kolik let je jeho matce?“

„Přes šedesát. Proč?“

„Je vzdor svým chorobám plná života. Ještě se může dožít pěkně vysokého věku.“

Z očí jí vyšlehl mně už známý zmrazující pohled. „Nečekáme na to, až zemře, pokud snad myslíte tohle. Čekáme prostě na psychologicky vhodný okamžik. Roy doufá, že ji přesvědčí, aby zaujala realističtější postoj k… ke mně. Do té doby.“ Zarazila se a nedůvěřivě na mne pohlédla. „Jenže do toho všeho vám nic není. Slíbil jste mi, že mi něco povíte o té Macreadyové či kdo to je. Tish Macreadyová? To je jméno jako z románu.“

„Ujišťuji vás, že ta žena není románovou postavou. Váš manžel se s ní rozvedl v Renu krátce předtím, než si vás vzal.“

Přistoupila k židli a rychle se posadila, jako by ji nohy odmítly dále nést. „Tomu nevěřím. Roy nebyl předtím ženat.“

„Ale byl. I jeho matka to přiznala, třebas se napřed zdráhala. Byl to nešťastný sňatek, který uzavřel, když ještě studoval na Harvardově universitě. Čekal ovšem do letošního léta, než s ním skoncoval. Proto strávil část července a celý srpen v Nevadě.“

„Teď vím, že se mýlíte. Roy byl po celou tu dobu v Evropě –“

„A vy to jistě můžete doložit dopisy a pohlednicemi!“

„Ovšem že mohu,“ řekla a ulehčeně se pousmála.

Zašla do druhého pokoje a vrátila se s balíčkem korespondence, převázaným rudou stužkou. Rychle jsem přelétl pohlednice a seřadil je chronologicky: Tower v Londýně (razítko Londýn 18. července), Bodleyova knihovna (Oxford 21. července) a tak dále až po pohlednici Anglického parku (Mnichov 25. července). Na zadní stranu posledního lístku Bradshaw napsal:

Drahá Lauro,

včera jsem navštívil Hitlerovo Orlí sídlo v Berchtesgadenu – překrásná scenérie, odpudivá svými asociacemi – a dnes jsem naopak kvůli kontrastu odjel autobusem do Oberammergau, místa Pašijových her. Ohromila mě téměř biblická prostota vesničanů. Celá bavorská krajina je plná neobyčejně skvostných kostelíků. Jak bych byl šťasten, kdyby ses na ně mohla dívat se mnou! Mrzí mě, že, jak píšeš, se letos v létě cítíš osamělá. No, brzy již léto skončí a já se opravdu rád obrátím zády ke klenotům Evropy a vrátím se domů.

Tvůj milující

Roy

Seděl jsem a ještě jednou jsem si přečetl ten neuvěřitelný text. Byl téměř slovo za slovem totožný s tím, který mi ukázala paní Bradshawová. Pokusil jsem se vcítit do Bradshawovy situace, abych dovedl pochopit jeho motiv. Nedokázal jsem si v šak představit, jaké bezmocné rozpolcení osobnosti, jaký zoufalý sebevýsměch či jaké vyčerpání by dokázalo kohokoliv přimět, aby poslal totožné pohlednice matce i snoubence.

„Neklape snad něco?“ zeptala se Laura.

„Téměř nic…“

Vrátil jsem jí tu korespondenci. Láskyplně ji vzala do rukou. „Nepokoušejte se mi namluvit, že tohle Roy nenapsal. Je to jeho rukopis i jeho styl.“

„Psal je v Renu,“ řekl jsem, „a posílal je nějakému příteli nebo komplicovi, který cestoval po Evropě, aby mu je odsud odesílal.“

„To víte?“

„Bohužel ano. Dokážete si vzpomenout na nějakého jeho přítele, který mu v tom mohl pomáhat?“

Kousla se do spodního rtu. „Doktor Godwin cestoval letos v létě po Evropě. On a Roy jsou velcí přátelé. Roy byl dokonce dlouho jeho pacientem.“

„Z čeho ho měl Godwin vyléčit?“

„O tom jsme spolu nemluvili, opravdu, ale předpokládám, že to mělo něco společného s jeho přehnanou – přehnanou závislostí na matce.“ Od krku jí pomalu stoupal do tváří ruměnec hněvu. Dále už tu otázku nerozváděla. „Ale proč by si dva dospělí muži hráli do ruky v tak hloupé dopisové hře?“

„To není jasné. Zřejmě s tím má co dělat i profesionální ctižádost vašeho manžela. Zjevně nechtěl, aby o jeho dřívějším neúspěšném manželství nebo rozvodu kdokoli věděl, a volil tuhle komplikovanou cestu, aby všechno udržel pod pokličkou. Totožnou soupravu evropských pohlednic a dopisů dal posílat své matce. Třetí soupravu mohl dát posílat Letitii.“

„Kdo je to? Kde je?“

„Myslím, že je někde tady v městě, nebo tu alespoň byla ještě minulý pátek večer. Nejspíš tu žila posledních deset let. Překvapuje mě, že to váš manžel dokázal utajit, dokonce před někým, kdo mu je tak blízký jako vy.“

Stále ještě stála nade mnou. Vzhlédl jsem jí do obličeje. V očích měla smutek. Potřásla hlavou.

„A třeba to ani tak překvapující není. Bradshaw dokáže výborně klamat lidi, žít několik životů a snad i klamat do jisté míry sám sebe. Maminčini mazánci se někdy takhle vybarví. Potřebují postranní dvířka, aby jimi utíkali ze skleníku.“

Laura se napřímila. „Roy není žádný maminčin mazánek. Měl zřejmě problémy, když byl mladší, ale teď je dospělý muž a vím, že mě miluje. Tohle všechno musí mít nějaký důvod.“ Pohlédla dolů na pohlednice a dopisy, které držela v ruce.

„To víte, že má. Osobně se domnívám, že ten důvod má spojitost s oběma vraždami. A při obou padá největší podezření na Tish Macreadyovou.“

„Dvě vraždy?“

„Vlastně byly tři, umístěné do časového rozmezí dvaadvaceti let: Helena Haggertyová v pátek večer, Constance McGeeová před deseti lety, Luke Deloney v Bridgetonu před válkou.“

„Deloney?“

„Luke Deloney. Toho nemůžete znát, ale myslím, že ho zná Tish Macreadyová.“

„Je nějak spřízněný s paní Deloneyovou, co je v hotelu Surf House?“

„Je to jeho vdova. Vy ji znáte?“

„Nikoli osobně. Ale Roy s ní krátce předtím, než odsud odešel, mluvil po telefonu.“

„Co řekl?“

„Jenom že ji tam půjde navštívit. Zeptala jsem se ho, kdo to je, ale on příliš spěchal a nevysvětlil mi to.“

Vstal jsem. „Omluvte mě, prosím. Pokusím se ho zastihnout v hotelu. Celý den ho marně sháním.“

„Byl tady se mnou.“ Bezděčně se pousmála, ale v očích měla zmatek. „Prosím vás, neříkejte mu, že jsem vám to pověděla. Neříkejte mu, že jsem vám vůbec něco pověděla.“

„Vynasnažím se, ale může to vyjít najevo.“

Přikročil jsem ke dveřím a pokusil se je otevřít. Zdržel mě řetěz. „Počkejte,“ ozvala se za mnou. „Vzpomněla jsem si na něco – na něco, co napsal do básnické sbírky, kterou mi půjčil.“

„Co tam napsal?“

„Její jméno.“

Vešla do druhého pokoje. Přitom narazila bokem do rámu dveří a Bradshawovy pohlednice a dopisy jí vypadly z rukou. Ani se nezastavila, aby je posbírala.

Vrátila se s otevřenou knihou a tak trochu bezradně mi ji podala. Byl to vetchý výtisk Yeatsových Sebraných básní, rozevřený u básně „Mezi školními dětmi“. První čtyři řádky čtvrté sloky byly podtržené tužkou a na okraji vedle nich bylo Bradshawovým písmem napsáno jediné slovo: „Tish“.

Přečetl jsem si ty čtyři řádky:

A v duchu vybaví se dnešní podoba,

již štětec Botticelliho snad klad – –

líce propadlé, jak by vítr pila

a změtí stínů sytila se snad!

Nebylo mi jasné, co to má znamenat, a řekl jsem to.

Laura trpce odpověděla: „To znamená, že ji Roy stále ještě miluje. Yeats psal o Maud Gonnové – ženě, kterou po celý život miloval. Roy mi možná toho Yeatse půjčil právě proto, abych se dozvěděla o Tish. Je velmi komplikovaná povaha.“

„Podle mého tam to jméno vepsal už před mnoha lety a zapomněl na to. Kdyby ji pořád miloval, nebyl by se s ní rozvedl a vzal si vás. Přesto vás musím varovat, že vaše manželství je možná neplatné.“

„Neplatné?“ Byla to žena dbalá zákonů konvence a ta možnost se jí nepříjemně dotkla. „Vždyť nás v Renu oddal smírčí soudce.“

„Royův rozvod s Tish bude asi napadnutelný,“ upozornil jsem ji. „Pokud vím, nebyla o Bradshawově žalobě řádně informována. Což znamená, že podle kalifornských zákonů je za něj pořád provdána, bude-li ovšem na tom trvat.“

Laura potřásla hlavou, z rukou mi vzala sbírku básní a prudce ji odhodila na křeslo. Z rozevřených stránek vylétl list papíru. Zdvihl jsem ho z podlahy. Byla to taky báseň, napsaná Bradshawovou rukou:

LAUŘE

Kdyby světlo bylo tmou

a temno světlem,

měsíc černou dírou

v noci skvoucí svitem,

a havraní křídlo

jasné jako padlý sníh,

pak ty má lásko,

bys byla temnější než hřích.

Při snídani jsem stejnou báseň předčítal Arniemu a Phyllis. Byla otištěna před dobrými dvaadvaceti lety v Bridgetonském plameni s iniciálkami G. R. B. Všechno se mi ztvárnilo a Bridgeton s Pacific Pointem se slily v burácejícím zlomku vteřiny v jediný celek. G. R. B. George Roy Bradshaw.

„Kdy vám tuhle báseň napsal, Lauro?“

„Letos na jaře, když mi půjčil Yeatse.“

Odešel jsem. Laura se začetla do básně, pokoušejíc se znovu přivolat ono jaro.

/XXX/

V hale hotelu Surf House jsem objevil Heleninu matku. Seděla opuštěná v odlehlém koutě. Byla ponořena v myšlenkách a vzhlédla, teprve až jsem ji oslovil.

„Co tu vysedáváte tak dlouho do noci, paní Hoffmanová?“

„Co mám jiného dělat?“ postěžovala si dotčeně. „Bydlím sice v jednom domku s paní Deloneyovou, a to dokonce na její pozvání. Jenže teď mě vyhodila, aby si mohla se svým přítelem promluvit mezi čtyřma očima.“

„Myslíte s Royem Bradshawem?“

„Tak si teďka říká. Znala jsem George Bradshawa ještě v době, kdy byl rád, že mu člověk dal pořádné teplé jídlo, a já sama jsem mu jich ve své kuchyni naservírovala pěknou řádku.“

Přitáhl jsem si židli. „To všechno ovšem jenom potvrzuje zajímavou shodu okolností.“

„Taky bych řekla. Jenže o tom nemám mluvit.“

„Kdopak to říká?“

„Paní Deloneyová.“

„Předpisuje vám snad, co máte dělat?“

„Ne, ale bylo od ní milé, že mě vytáhla z toho ohavného pokoje v Pacifiku a…“ Odmlčela se a nad něčím se zamyslela.

„A nakvartýrovala vás sem do haly?“

„To je jenom dočasné.“

„Stejně jako život. Necháte si vy a váš manžel do smrti rozkazovat od lidí, jako jsou Deloneyovi? Vždyť vám z toho, jak dobře víte, nekyne nic kromě výsady nechávat se komandovat.“

„Earla nikdo nekomanduje,“ řekla jakoby na sebeobranu. „Earla z toho vynechte!“

„Máte od něj zprávy?“

„Nemám a dělám si o něho starosti. Už se ho druhou noc snažím doma zavolat, ale nikdo nebere telefon. Mám strach, jestli nepije.“

„Je v nemocnici,“ oznámil jsem jí.

„Onemocněl?“

„Ano, ale na to, že vypil příliš moc whisky.“

„Jak to víte?“

„Pomohl jsem mu, aby se do nemocnice dostal. Včera dopoledne jsem byl v Bridgetonu. Váš manžel mi leccos řekl, ke konci dokonce velmi otevřeně. Připustil, že Luke Deloney byl zavražděn, ale měl shora příkaz to kvalifikovat jako nešťastnou náhodu.“

Pohled jí plaše a zahanbeně prolétl halou. Nebyl tam nikdo kromě nočního vrátného a jednoho páru – na manžele nevypadali –, který si u něho pronajímal pokoj. Přesto byla paní Hoffmanová vyplašená jako slepice na přeplněném hřadu.

„Tak mi přece klidně řekněte, co víte,“ vyzval jsem ji. „A dovolte mi, abych vás pozval na šálek kávy.“

„To bych nespala celou noc.“

„Tak tedy na šálek kakaa.“

„To už zní líp.“

Zašli jsme do kavárny. U baru popíjelo několik hotelových muzikantů ve světle fialových sakách kávu a žehralo v žargonu svého cechu na plat. Sedl jsem si v boxu proti paní Hoffmanové a zaskleným dveřím, abych zahlédl Bradshawa, kdyby procházel halou.

„Jak jste se vůbec seznámila s Bradshawem, paní Hoffmanová?“

„Helena si ho přivedla domů z městské přípravky. Snad byla do něho nějaký čas zakoukaná, ale on nebyl, to jsem poznala. Byli spíš kamarádi. Měli společné zájmy.“

„Jako poezii?“

„Jako poezii a divadlo. Helena tvrdila, že na tak mladého chlapce je George velice talentovaný, jenže se musel pořádně ohánět, aby se protloukl přípravkou. Opatřili jsme mu místo liftboye v našem domě. Vynášelo to sice jenom pět dolarů týdně, ale byl rád, že to místo má. Když jsme ho poznali, byl hubený jako lunt a chudý jako kostelní myš. Prohlašoval, že pochází ze zámožné bostonské rodiny a že utekl z prvního ročníku na Harvardu, protože nechtěl být odkázaný na podporu rodiny. Tehdy jsem mu nevěřila – myslela jsem si, že se třeba stydí za rodinu a vytahuje se –, ale hádám, že to nakonec přece jen byla pravda. Jeho matka je prý zazobaná.“ Tázavě na mne pohlédla.

„Ano. Znám ji.“

„Proč by takový mládenec utíkal od tolika peněz? Sama jsem se po celý život snažila, abych si jich alespoň trochu našetřila.“

„Mít peníze obvykle zavazuje.“

Dál jsem to nerozváděl. Číšnice přinesla paní Hoffmanové kakao a mně kávu. Když se vrátila za pult, otázal jsem se: „Znala jste někdy nějakou Macreadyovou? Letitii O. Macreadyovou?“

Paní Hoffmanové se zachvěl šálek v ruce a na talířek vyšplíchlo trochu hnědé tekutiny. Najednou jsem si uvědomil, že vlasy měla zcela nepravděpodobně obarvené na červeno a že kdysi to mohla být hezká, nápadně se oblékající ženská s pěknou postavou. Ale Tish Macreadyovou být nemohla. Byla už čtyřicet let provdána za Earla Hoffmana.

Složila papírový ubrousek a položila ho pod šálek, aby do sebe vsákl vylité kakao. „Znala jsem ji jen zběžně.“

„V Bridgetonu?“

„O Letitii nesmím nic říct. Paní Deloneyová.“

„Vaše dcera leží v márnici a vy umíte říct akorát paní Deloneyová!“

Sklopila hlavu nad lesklou plastikovou desku stolu. „Bojím se jí,“ hlesla. „Toho, co může udělat Earlovi.“

„Spíš se bojte toho, co už mu udělala. Ona a její političtí kumpáni ho přiměli, aby uzavřel případ Deloney, a to v něm od té doby pořád hnisá jako vřed.“

„Já vím. Bylo to poprvé, co Earl vědomě zanedbal své povinnosti.“

„Připouštíte to?“

„Hádám, že mi nic jiného nezbývá. Earl to sice nikdy jasně neřekl, ale já to věděla a věděla to Helena. Proto od nás odešla.“

A proto také možná nakonec nemohla zůstat poctivým člověkem.

„Earl si Lukea Deloneye velmi vážil,“ pokračovala paní Hoffmanová, „i když Luke měl své lidské slabosti. On nám všem tak říkajíc prokazoval jenom dobro. Jeho smrt Earlem hluboce otřásla a vzápětí začal pít, tentokráte ale jako duha. Mám o Earla starost.“ Naklonila se přes stůl a suchými konečky prstů se dotkla hřbetu mé ruky. „Myslíte, že se uzdraví?“

„Jestli bude pít dál, tak ne. Tenhle záchvat přežije. Určitě je o něho dobře postaráno. Ale o Helenu není.“

„O Helenu? Co už kdo může pro Helenu udělat?“

„Něco pro ni můžete udělat vy, jestli řeknete pravdu. Její smrt si zaslouží alespoň vysvětlení!“

„Ale já přece nevím, kdo ji zabil. Kdybych to věděla, vykřikovala bych to z rozhledny. Domnívala jsem se, že policie má políčeno na toho McGeea, co zabil svou ženu.“

„Vyšlo najevo, že McGee je nevinen. Jeho ženu zabila Tish Macreadyová a ta nejspíš zabila i vaši dceru.“

Vážně zavrtěla hlavou. „Jste na omylu, pane Archere. Co říkáte, je nemožné. Tish Macreadyová – Tish Osbornová totiž – zemřela dávno předtím, než došlo k těm oběma tragédiím. Připouštím, v době smrti Lukea Deloneye se o ní leccos povídalo, ale tehdy si sama prodělala dost zlého, chuděra.“

„Řekla jste – ‚Tish Osbornová totiž‘.“

„Ovšem. Byla jednou z dcer senátora Osborna – sestra paní Deloneyové. Tehdy večer, když jsme sem jeli z letiště, tak jsem vám o nich vyprávěla, o tom, jak jezdívaly na štvanice.“ Lehce, nostalgicky se usmála, jako by si z dětství vybavila obraz červených kabátů.

„A co se o ní povídalo, paní Hoffmanová?“

„Že chodila s Lukem Deloneyem před jeho smrtí. Někteří lidé dokonce tvrdili, že ho zastřelila sama, ale tomu jsem nikdy nevěřila.“

„A měla poměr s Lukem Deloneyem?“

„Trávila dost času v jeho bytě, to nebylo žádné tajemství. Když se Luke a paní Deloneyová rozešli, dělala mu jakousi neoficiální paní domu. Celkem jsem se ani nedivila. Tish už byla rozvedená s Valem Macreadym. A byla koneckonců Lukeova švagrová, takže měla, hádám, právo pobývat v jeho bytě.“

„Měla rudé vlasy?“

„Spíš kaštanové, řekla bych. Měla překrásné kaštanové vlasy.“ Paní Hoffmanová si roztržitě přejela rukou po vlastních obarvených kadeřích. „Tish Osbornová byla plná života. Když jsem se doslechla, že zemřela, byla jsem moc smutná.“

„Co se jí stalo?“

„Ani to přesně nevím. Zemřela v Evropě, když nacisté vtrhli do Francie. Paní Deloneyová se z toho nikdy nevzpamatovala. Zrovna dneska se zmínila o sestřině smrti.“

Něco jako pavouk s vlhkými nožkami mi vylezlo po šíji do chloupků na krku a zježilo mi je. Tishin přízrak nebo přízrak nějaké ženy (či muže?), přivlastnivší si její jméno, přišel ke dveřím domu v Indian Springs před deseti lety, víc než deset let poté, co Němci vtrhli do Francie.

„Jste si jista, že je mrtvá, paní Hoffmanová?“

Přikývla. „Byly toho plné noviny, dokonce i chicagské. Tish Osbornová byla svého času první dámou Bridgetonu. Vzpomínám si na její proslulé večírky, které pořádala v první polovině dvacátých let. Ten člověk, co si ho vzala, Val Macreedy, měl spoustu peněz – po matce zdědil továrnu na masové konzervy.“

„Je ještě naživu?“

„Naposledy jsem o něm slyšela, že se oženil za války s nějakou Angličankou a žije v Anglii. Nepocházel z Bridgetonu a ani jsem ho neznala. Ale čtu společenskou rubriku a nekrology.“

Usrkávala kakao. Svým výrazem, svým proti celému světu uzavřeným postojem jako by mi naznačovala, že ona přežila. Její dcera Helena byla inteligentnější, Tish Osbornová byla bohatší, ale ona je obě přežila. Určitě také přežije Earla a pak přemění pracovnu, kde měl ve stahovacím psacím stole uschován alkohol, ve svatostánek.

No, jednu z těch starých dam jsem dohonil. S tou druhou bude těžší pořízení.

„Proč sem přiletěla paní Deloneyová?“

„Hádám, že to byl pouhý rozmar bohaté dámy. Prohlásila, že mi chce pomoct v době, kdy mi je těžko.“

„Jste přítelkyně?“

„Znám ji jen velmi málo. Earl ji zná líp.“

„Byly ona a Helena přítelkyně?“

„Ne. Pochybuji, že se vůbec kdy potkaly.“

„Paní Deloneyová se vypravila na dalekou cestu, aby pomohla poměrně neznámému člověku. Byla vám kromě toho, že vás přestěhovala z hotelu do hotelu, ještě nějak jinak nápomocná?“

„Pozvala mě na oběd a na večeři. Nechtěla jsem, aby za mě platila, ale nedala jinak.“

„Co jste jí měla za ten byt a stravu poskytnout?“

„Nic.“

„Copak vás nepožádala, abyste pomlčela o její sestře Tish?“

„Máte pravdu, požádala. Neměla jsem prozradit nic o tom, že chodila s Lukem Deloneyem, ani o tom, co se povídalo o jeho smrti. Je velmi citlivá, pokud jde o pověst její sestry.“

„Abnormálně citlivá, jestliže je Tish opravdu víc než dvacet let po smrti. Komu jste se o tom neměla zmínit?“

„Nikomu, zejména ne vám.“

Nervózní uchichtnutí utopila ve zbytku kakaa.

/XXXI/

Vyšel jsem za hotel. V dekorativních rybníčcích španělské zahrady se odrážel měsíc, plující vysoko po obloze vytčenou drahou. Žaluziemi domku paní Deloneyové pronikal ven žlutavý svit i zvuk hlasů, příliš tichých, než aby se jim dalo porozumět.

Zaklepal jsem na dveře.

„Kdo je?“ otázala se paní Deloneyová.

„Číšník.“ S detektivním posláním.

„Nic jsem neobjednala.“

Přesto otevřela dveře. Proklouzl jsem kolem ní a opřel se o zeď. Bradshaw seděl na pohovce vedle krbu proti dveřím. Na roštu slabě plápolal oheň a odrážel se od mosazného kování.

„Nazdárek,“ řekl.

„Nazdárek, Georgi.“

Viditelně sebou trhl.

Paní Deloneyová řekla: „Zmizte odsud!“ Vypadala, jako by měla dokonale kulaté modré oči v dokonale hranatém bílém obličeji. Čišela z nich tvrdá odhodlanost. „Zavolám hotelového detektiva.“

„Jen račte, jestli chcete to svinstvo rozmazávat!“

Zavřela dveře.

„Asi bychom mu to měli říci,“ navrhl Bradshaw. „Stejně to někomu říci musíme.“

Zavrtěla tak prudce hlavou, že ztratila rovnováhu. Ustoupila pár kroků, vzchopila se a pohlédla ode mne na Bradshawa, jako bychom oba byli jejími nepřáteli.

„Absolutně to zakazuji,“ řekla mu. „Nemáme co říci.“

„Stejně to vyjde najevo. Bude líp, přijdeme-li s tím sami.“

„Nevyjde to najevo! Proč také?“

„Částečně proto,“ řekl jsem, „že jste se dopustila omylu a přijela sem. Tohle město vám nepatří, paní Deloneyová. Tady nemůžete nic ututlat, jako jste zvyklá v Bridgetonu.“

Otočila se ke mně svými pyšnými zády. „Nedej na něho, Georgi.“

„Jmenuji se Roy.“

„Royi,“ opravila se. „Tenhle člověk se mě pokusil oklamat včera v Bridgetonu, ale neví vůbec nic. Stačí, abychom drželi jazyk za zuby.“

„A co nám to vynese?“

„Klid.“

„Takového klidu už mám víc než dost,“ řekl. „Je mým údělem po všechny ty dlouhé roky. Vy jste stála mimo, nemáte ponětí, co jsem prodělal.“ Opřel si hlavu o opěradlo pohovky a zdvihl oči ke stropu.

„Čekají tě horší věci,“ osopila se na něho, „jestli si nedáš pozor na ústa.“

„Alespoň bude změna.“

„Jsi bezpáteřný hlupák. Ale nedovolím ti, abys zničil to málo, co mi ze života ještě zbývá. Jestli to uděláš, nedostaneš ode mě už žádnou finanční podporu.“

„I bez té se mohu obejít.“

Dbal však pečlivě, aby neřekl nic z toho, co jsem chtěl vědět. Tak dlouho už nosil masku, že mu přirostla k obličeji a ovládla mluvu a snad i myšlenkové pochody. I ta stará žena, obrácená ke mně zády, hrála divadlo, jako bych já byl divákem.

„Tenhle spor je z několika hledisek ryze akademický,“ řekl jsem. „Žádné tajemství už tady neexistuje. Vím, že vaše sestra Letitia zastřelila vašeho manžela, paní Deloneyová. Vím, že se později v Bostonu provdala za Bradshawa. Řekla mi to jeho vlastní matka…“

„Jeho matka?“

Bradshaw se napřímil. „Mám přece matku, ne?“ Vážným a kultivovaným hlasem a s pohledem upřeným do očí paní Deloneyové dodal: „Dodnes s ní žiji a v této záležitosti je třeba brát ohled i na ni.“

„Vedeš velice složitý život,“ prohlásila.

„Mám velice složitou povahu.“

„Tak dobře, pane Složitý, já tuhle šachovou partii vzdávám. Rač si ji dál hrát sám!“ Odešla k malé pohovce do neutrálního kouta pokoje a posadila se na ni.

„Vida! Domníval jsem se, že tu partii hraju já, ale jen si poslužte, Bradshawe. Můžete začít od toho, kde všechno začalo, od vraždy Lukea Deloneye. Tím Heleniným svědkem jste byl vy, že ano?“

Krátce přikývl. „Neměl jsem tím břemenem obtěžovat Helenu. Byl jsem ale strašně rozčilen a byla jedinou přítelkyní, kterou jsem na světě měl.“

„Kromě Letitie.“

„Ano. Kromě Letitie.“

„Co jste měl s tou vraždou společného?“

„Prostě jsem tam byl. A ani to nebyla v pravém slova smyslu vražda. Deloney byl zabit v sebeobraně, dokonce nešťastnou náhodou.“

„A právě tohle mi bylo divné.“

„Je to pravda. Přistihl nás oba nahoře ve svém bytě v posteli!“

„Vy jste spolu spávali?“

„Bylo to poprvé. Napsal jsem o ní báseň. Otiskli mi ji v našem studentském časopise a ukázal jsem ji ve zdviži Letitii. Celé jaro jsem ji sledoval a zbožňoval. Byla mnohem starší než já, ale byla okouzlující. Byla to první žena, s níž jsem spal.“ I teď o ní hovořil s jakýmsi hlubokým obdivem.

„A co se stalo v ložnici toho bytu, Bradshawe?“

„Přistihl nás, jak jsem řekl. Z prádelníku vytáhl pistoli a rukojetí mě udeřil. Tish se ho snažila zadržet. Začal ji tou pistolí tlouct do obličeje, Tish se jí nějakým způsobem zmocnila, zbraň spustila a zabila ho.“

Bradshaw se dotkl víčka pravého oka a kývl směrem k staré ženě. Hleděla na nás z kouta, ze vzdálenosti svých let.

„Paní Deloneyová tu celou záležitost ututlala či vlastně dala ututlat. Vzhledem k okolnostem jí to lze stěží vytknout. Nám taky. Odjeli jsme do Bostonu, kde Tish strávila řadu měsíců v nemocnici a pak v rekonvalescenci, než jí dali obličej do pořádku. Pak jsme se vzali. Byl jsem do ní zamilovaný, i když mezi námi byl tak velký věkový rozdíl. Domnívám se, že city k vlastní matce mi připravily půdu pro mou lásku k Tish.“

V očích mu blýskl tak jasný zákmit porozumění, až působil napůl nepříčetně. Ušklíbl se.

„Odjeli jsme do Evropy na svatební cestu. Matka za námi vyslala francouzské detektivy. Musel jsem nechat Tish v Paříži a vrátit se domů, abych se usmířil s matkou a začal druhý ročník na Harvardu. Týž měsíc vypukla v Evropě válka. Tish jsem už nikdy neviděl. Onemocněla, a než jsem se o tom vůbec dozvěděl, zemřela.“

„Nevěřím vám. Na to všechno nebyl čas.“

„Odehrálo se to velice rychle, jako ostatně všechny tragédie.“

„Nikoli vaše, ta se táhne už dvaadvacet let!“

„Ne,“ vmísila se paní Deloneyová. „Říká pravdu a já vám to mohu dokázat.“ Odešla do vedlejšího pokoje domku a vrátila se s pořádně pomačkanou listinou. Podala mi ji. Byl to acte de décés, vyslavený v Bordeaux a datovaný 16. červencem 1940. Bylo v něm francouzský konstatováno, že Letitia Osborne Macreadyová zemřela na zápal plic ve věku 45 let.

Vrátil jsem listinu paní Deloneyové. „Tohle berete vždycky sebou, ať už odjíždíte kamkoli?“

„Přivezla jsem to s sebou náhodou.“

„Proč?“

Žádná odpověď ji nenapadla.

„Řeknu vám proč. Protože vaše sestra je pěkně živá a vy se bojíte, že bude potrestaná za své zločiny.“

„Má sestra se žádného zločinu nedopustila. Smrt mého manžela byla buď zabití v sebeobraně, nebo nešťastná náhoda. Policejní ředitel si toho byl vědom, jinak by ten případ nebyl odložil ad acta.“

„To je možné. Ale Constance McGeeová a Helena Haggertyová nebyly zastřeleny nešťastnou náhodou.“

„Sestra zemřela mnohem dříve než každá z těchto dvou žen.“

„Vaše činy jsou ovšem s tímhle tvrzením v hlubokém rozporu a z nich vyplývá mnohem víc než z toho vašeho falešného úmrtního listu. Dnes jste například navštívila Gila Stevense a pokusila jste se z něho dostat informace o případu McGee.“

„Vida, porušil důvěru, kterou je vázán.“

„Nebylo tu co porušit. Nejste Stevensova klientka. Stále ještě zastupuje McGeea.“

„To mi neřekl.“

„A proč taky? Tohle město vám nepatří.“

Celá zmatená se obrátila k Bradshawovi. Ten pokrčil rameny. Přešel jsem přes pokoj a naklonil se k němu: „Jestli je Tish hluboko pod drnem ve Francii, proč jste podstupoval tu štrapác s rozvodem?“

„Vy tedy o tom rozvodu víte! Vy ale umíte vydolovat fakta, viďte? Jste úplný zlatokop! Začíná mi vrtat hlavou, jestli existuje ještě něco z mého soukromého života, co nevíte.“

Zůstal sedět a pobaveně, ale ostražitě na mne hleděl. Dal jsem se trochu unést zhroucením jeho obrany a řekl jsem: „Váš soukromý život či vaše soukromé životy jsou opravdu něco fantastického! Nevedl jste dokonce dvě domácnosti a nedělil svůj čas mezi matku a ženu?“

„Jistě, jinak to přece nešlo,“ řekl bezbarvým hlasem.

„Žije Tish tady ve městě?“

„Žila v losangeleské oblasti. Nehodlám vám říci kde a mohu vás ujistit, že to nikdy nezjistíte. Nemělo by to ostatně smysl, protože už tam nežije.“

„Kde a jak zemřela tentokráte?“

„Není mrtvá. Ten francouzský úmrtní list je falzifikát, jak jste uhodl. Nenajdete ji. V sobotu jsem ji posadil do letadla do Rio de Janeira a teď už tam bude.“

Paní Deloneyová se podivila: „Tos mi neřekl!“

„Nehodlal jsem to nikomu říci. Musím ovšem objasnit panu Archerovi, že nemá smysl dál do toho šťourat. Má manželka – má bývalá manželka – je stará a nemocná žena a extradice tedy nepřichází v úvahu. Zařídil jsem, aby se jí v jednom jihoamerickém městě, jehož jméno vám nesdělím, dostalo péče jak lékařské, tak psychiatrické.“

„Připouštíte tedy, že zabila Helenu Haggertyovou?“

„Ano. Přiznala se mi, když jsem ji v sobotu ráno navštívil v Los Angeles. Zastřelila Helenu a revolver uschovala ve vrátnici mého domu. S Foleym jsem se v Renu setkal především proto, abych si zjistil, jestli něco viděl. Nechtěl jsem, aby mě vydíral.“

„Měl jsem za to, že už to dělal.“

„Vydírala mě Helena,“ řekl. „Dozvěděla se o mém nastávajícím rozvodu a z toho si vyvodila určité závěry, včetně faktu, že Tish je dosud naživu. Dal jsem jí hodně peněz a opatřil jí tady zaměstnání jen proto, abych ochránil Tish.“

„A sebe.“

„A sebe. Musím chránit svou pověst, byť i jsem se nedopustil ničeho nezákonného.“

„Bodejť. Vy totiž dokážete výborně zařídit, aby tu špinavou práci udělali za vás jiní. Helenu jste si sem přivedl jako návnadu, viďte?“

„Je mi líto, ale nechápu, co tím myslíte.“ Ale nepokojně sebou zavrtěl.

„Několikrát jste si s Helenou vyšel a roztrousil jste, že je vaše nastávající. Pochopitelně nebyla. To už jste byl ženatý s Laurou Sutherlandovou a Helenu jste z pochopitelných důvodů nenáviděl.“

„To není pravda! Byli jsme přes její dotírání celkem kamarádi. Přece jen byla mou přítelkyní z mládí a já nemohl než souhlasit s jejím pocitem, že si od světa zasluhuje něco víc.“

„Vím, co si vysloužila – kulku do hlavy. Totéž, co Constance McGeeová. Totéž, co by si vysloužila Laura, kdybyste byl jako náhradní oběť pro Tish nenastrčil Helenu.“

„Obávám se, že to příliš komplikujete!“

„Pro tak složitou povahu, jako je vaše?“

Rozhlédl se po pokoji, jako by se v něm cítil uvězněn nebo jako by byl ohromen vlastní povahou. „Nikdy se vám nepodaří usvědčit mě ze spoluviny na Helenině smrti. Strašně mnou otřásla. Stejně jako mnou otřáslo Letitiino přiznání.“

„Proč? Musel jste přece vědět, že zabila Constanci McGeeovou!“

„Vím to teprve od soboty. Připouštím, měl jsem jistá podezření. Tish byla odjakživa divoce žárlivá. Deset let jsem žil s touto úděsnou možností a doufal a modlil se, aby má podezření byla nepodložená.“

„Proč jste se jí nezeptal?“

„Asi jsem k tomu neměl sílu. Stejně už to mezi námi moc neklapalo. Svým dotazem bych byl připustil, že jsem Connii miloval.“ Zaposlouchal se do vlastních slov a chvíli mlčky seděl, oči sklopené, jako by zíral dolů do propasti ve vlastním nitru. „Víte, miloval jsem ji opravdu. Její smrt mě téměř nadobro vyřídila.“

„Přežil jste ji však a znovu se zamiloval!“

„U mužů to už tak bývá,“ řekl. „Nepatřím mezi muže, kteří dokáží žít bez lásky. Dokonce Tish jsem miloval tak dlouho a vroucně, jak jen jsem mohl. Jenže přišlo na ni stáří a choroby.“

Paní Deloneyová si opovržlivě odfrkla. Bradshaw jí řekl: „Chtěl jsem ženu, která by mi mohla dát děti.“

„Bůh pomáhej těm tvým dětem – ty bys je nejspíš opustil! Porušil jsi všechny sliby, které jsi sestře dal.“

„Kdekdo porušuje sliby. Neměl jsem v úmyslu zamilovat se do Constance McGeeové. Prostě k tomu došlo. Čirou náhodou jsem se s ní setkal v ordinaci jednoho lékaře. Přesto jsem se k vaší sestře neotočil zády. To jsem nikdy neudělal. Udělal jsem pro ni víc, než ona kdy udělala pro mě.“

Osopila se na něho s arogancí rodilé aristokratky: „Má sestra tě vytáhla z bláta. Cos byl – liftboy!“

„Studoval jsem na universitě a liftboyem jsem byl z vlastní vůle.“

„To určitě!“

Naklonil se směrem k ní a upřel na ni jiskrné oči. „Kdybych si byl přál, mohla mě podporovat má rodina.“

„Ach ano, tvá drahá máti.“

„Pozor na to, co řeknete o mé matce!“

Řekl to důrazně, s mrazivou vyhrůžkou, která ji umlčela. Byl to jeden z četných okamžiků, kdy jsem si uvědomoval, že ti dva hrají hru stejně složitou jako šachy, hru o moc na skryté šachovnici. Měl jsem se vynasnažit, aby ji vynesli na denní světlo, ale dělal jsem si jasno ve vlastním případě, a dokud byl Bradshaw ochoten zpívat, nezáleželo mi na zdánlivě vedlejších problémech.

„Nejde mi na rozum, jak to bylo s tím revolverem,“ řekl jsem. „Policie zjistila, že Connie McGeeová a Helena byly zastřeleny stejnou zbraní – revolverem, který původně patřil Conniině sestře Alici. Jak se ho zmocnila Tish?“

„To opravdu nevím.“

„Nějakou představu ale jistě máte. Dala jí ho Alice Jenksová?“

„To klidně mohla.“

„Nesmysl, Bradshawe, a vy to víte. Ten revolver byl z Alicina domu ukraden. Kdo ho ukradl?“

Bradshaw složil prsty do stříšky a obdivoval se její souměrnosti. „Jsem ochoten vám to říci, jestli paní Deloneyová opustí pokoj.“

„Proč bych měla,“ ozvala se z kouta. „Vydržím vyslechnout všechno, co musela má sestra vydržet ve svém životě.“

„Nepokouším se šetřit vaše city,“ upozornil ji Bradshaw. „Pokouším se šetřit sebe.“

Zaváhala. Došlo k souboji vůlí. Bradshaw vstal a otevřel postranní dveře. Bylo jimi vidět do chodby a dál do ložnice, zařízené s nevkusným přepychem. Na nočním stolku stál černý telefon a kožený rámeček s fotografií muže s bílými kníry, který mi byl nejasně povědomý. Paní Deloneyová odpochodovala do ložnice jako vzpurný voják, kterému to rozkázali. Bradshaw za ní prudce zabouchl dveře.

„Začínám nenávidět staré ženy,“ řekl.

„Hodlal jste mi povědět o tom revolveru.“

„Ach ano, pravda.“ Vracel se k pohovce. „Není to pěkný příběh. Ostatně nic z toho není pěkné. Chci vám povědět všechno. Doufám totiž, že vás to zcela uspokojí.“

„A že do toho nezasvětím úřady, že?“

„Copak nechápete, že se nic nezíská, jestli je do všeho zasvětíme? Jediným výsledkem by bylo, že celé město bude na nohou, že dobrá pověst fakulty, kterou se mi tak namáhavě podařilo vytvořit, bude vepsí a několik životů bude zničeno.“

„Především váš a Lauřin?“

„Především můj a Lauřin. Léta na mě čekala. A já už si také zasloužím lepší úděl, než jaký jsem měl až dosud. Po celý dospělý život jsem nesl důsledky neurotického vztahu, vzniklého v době, kdy jsem byl ještě chlapec.“

„Na to vás léčil Godwin?“

„Nějakou pomoc jsem potřeboval. Život s Tish nebyl nijak lehký. Svou živočišnou dravostí a nároky mě někdy přiváděla téměř až k šílenství. Ale teď už je po všem.“ Oči mu změnily toto prohlášení v otázku a prosbu.

„Nic vám nemůžu slíbit,“ řekl jsem. „Napřed si musím vyslechnout celý příběh, pak můžeme přemýšlet o dalším kroku. Jak se zmocnila Tish Alicina revolveru?“

„Connie ho vzala ze sestřina pokoje a dala mi ho. Měli jsme takové bláznivé nápady, jak ten gordický uzel rozetnout.“

„Mínil jste jím zastřelit Tish?“

„Bylo to čiré šílenství,“ řekl, „folie a deux. Connie a já bychom to nikdy nebyli provedli, ať jsme byli sebezoufalejší. Nikdy nepochopíte, jakou agónií pro mě bylo dělit život mezi dvě ženy, dvě milenky – jednu starou a nenasytnou, druhou mladou a vášnivou. Jim Godwin mě varoval, že mé duši hrozí smrt.“

„A před tou, jak známo, ji nejbezpečněji ochrání vražda.“

„Nikdy bych to nebyl provedl. Nebyl bych to dokázal. V tom mi udělal jasno Jim. Nejsem žádný násilník.“

Jenže teď v něm násilnost byla a tlačila se na konvenční zábrany, které mu sešněrovávaly charakter a způsobovaly, že navenek dosud udržoval klidný, téměř formální postoj. Cítil jsem, jak v něm kypí vražedná nenávist ke mně. Nutil jsem ho, aby odhalil všechna svá tajemství – tak jsem si to alespoň myslel.

„Co se stalo s revolverem, který pro vás Connie ukradla?“

„Uložil jsem ho na místo, které jsem pokládal za bezpečné, ale Tish ho zřejmě našla.“

„Ve vašem domě?“

„V domě mé matky. Občas jsem ji tam brával, když matka byla pryč.“

„Byla tam toho dne, kdy vás navštívil McGee?“

„Ano.“ Naše pohledy se střetly. „Udivuje mě, že víte i o tom dni. Jste velice důkladný. Toho dne všechno vyvrcholilo. Tish asi našla revolver v mé pracovně v kazetě, kam jsem ho uschoval. Předtím musela zaslechnout, jak mi McGee vyčítá, že se zajímám o jeho ženu. Vzala revolver a obrátila ho proti Constanci. Podle mého v tom byla jakási poetická spravedlnost.“

Jako by mluvil o případu z minulosti někoho jiného, o smrti historické či románové postavy! Zřejmě už mu nezáleželo na smyslu vlastního života. Možná že právě tohle měl Godwin na mysli, když hovořil o smrti duše.

„Pořád ještě tvrdíte, že o tom, že ji Tish zabila, víte teprve od minulé soboty, kdy se vám přiznala?“

„Myslím, že jsem si to odmítal uvědomit. Pokud jsem věděl, tak revolver prostě zmizel. Právě tak ho mohl vzít McGee z mé pracovny, když byl v domě. Důkazy, které v jeho procesu uvedl prokurátor, byly podle mého pádné.“

„Jenže byly taktak zflikovány a vy to víte. Mým předním zájmem jsou McGee a jeho dcera. Nedám si pokoj, dokud nebudou čistí jako lilie.“

„Ale k tomu přece nemusíme tahat Letitii zpátky z Brazílie.“

„To, že je v Brazílii, tvrdíte pouze vy,“ upozornil jsem ho. „I paní Deloneyovou ta vaše zpráva překvapila.“

„Copak mi probůh nevěříte? Vždyť jsem vám doslova odhalil své útroby!“

„Bezdůvodně byste to nebyl udělal. Myslím, že jste lhář, Bradshawe, jeden z těch virtuosů, kteří používají pravých faktů a citů, aby svým příběhům dodali na věrohodnosti. Jenže v tom vašem je jedna základní nevěrohodnost. Kdyby Tish byla v bezpečí v Brazílii, v životě byste mi to všechno neřekl. Myslím, že se skrývá někde tady v Kalifornii.“

„Jste úplně na omylu.“

Pozdvihl oči k mým, upřímné a vážné, jaké dokáže mít pouze herec. Za dveřmi ložnice zazvonil telefon a přerušil souboj našich pohledů. Bradshaw vykročil směrem ke zvuku. Vyrazil jsem tam rychleji než on, odstrčil jsem ho na rám dveří a zdvihl sluchátko telefonu vedle lůžka dřív, než zazvonil potřetí.

„Haló.“

„To jsi ty miláčku?“ Byl to Lauřin hlas. „Royi, strašně se bojím. Ona o nás ví. Právě před okamžikem mi sem zavolala a řekla, že ke mně jede.“

„Zamkněte dveře a dejte je na řetěz! A raději zatelefonujte policii!“

„To není Roy, že ne?“

Roy stál za mnou. Otočil jsem se ještě včas, abych zahlédl záblesk mosazi, jak mi pohrabáč v jeho ruce dopadl na hlavu.

/XXXII /

Paní Deloneyová mě popleskávala mokrým ručníkem po tváři. Řekl jsem jí, aby toho nechala. První, co jsem spatřil, když jsem vstal, byl kožený rámeček s fotografií hezkého černookého džentlmena, jehož portrét visel nad krbem v salónu paní bradshawové.

„K čemu tu máte fotku Bradshawova otce?“

„To je přece můj otec, senátor Osborne.“

„Takže paní Bradshawová je taky virtuoska,“ utrousil jsem.

Paní Deloneyová na mne pohlédla, jako by mi rána pohrabáčem poškodila mozek. Jenže ta rána se mi svezla po temeni i v bezvědomí jsem mohl být jen pár vteřin. Když jsem doběhl na parkoviště, Bradshaw právě odjížděl z hotelu.

Jeho lehký vůz se odvrátil od oceánu a zamířil nahoru do kopců. Jel jsem za ním až na Foothill Drive a dostihl jsem ho ještě dávno předtím, než se dostal k svému domu. Ulehčil mi to i tím, že náhle zabrzdil. Jeho vůz se stočil stranou a prudce se zastavil napříč vozovky.

Nebyl jsem to ovšem já, koho se pokoušel zastavit. Z kopce sjížděl směrem k nám jiný vůz. Viděl jsem, jak se pod stromy blíží jeho reflektory jako velké, klidné, šílené oči, a v jejich paprscích se rýsovala Bradshawova silueta. Zřejmě se nějak potýkal s bezpečnostním pásem. Rolls paní Bradshawové jsem rozpoznal teprve ve vteřině předtím, než vrazil se skřípajícími brzdami do menšího vozu.

Sjel jsem z vozovky, postavil na ni výstražnou svítilnu a běžel nahoru k místu srážky. Mé kroky se hlučně rozléhaly tichem, které nastalo po nárazu. Poškozený předek rollse byl hluboce vražen do promáčknutého boku Bradshawova auta. Bradshaw seděl zhrouceně za volantem. Z čela, z nosu a z koutků úst mu stékala krev po obličeji.

Vlezl jsem dovnitř nepoškozenými dvířky a odepjal bezpečnostní pás. Bradshaw se mi bezvládně skácel do náruče. Položil jsem ho na vozovku. Klikaté stružky krve na obličeji se podobaly trhlinám v masce, jimiž prosvítá živá tkáň. Byl však mrtev. Ležel bez tepu a bez dechu pod šedivými stíny větví.

Stará paní Bradshawova slezla ze svého vysokého, chráněného sedadla. Nezdálo se, že by byla zraněna. Vzpomínám si, že jsem si v tu chvíli pomyslil, že je přírodní síla, kterou nikdy nic nedokáže zabít.

„To je Roy, že ano? Je v pořádku?“

„V jistém smyslu ano. Chtěl od všeho pryč. A je pryč.“

„Co tím myslíte?“

„Zabila jste bohužel i jeho.“

„Vůbec jsem mu nechtěla ublížit. Přece bych neublížila vlastnímu synu, dítěti svého lůna!“

Hlas se jí třásl mateřským bolem. Myslím, že napůl věřila, že je jeho matkou – příliš dlouho už tu úlohu prožívala. Skutečný svět se jí zešeřil jako měsícem zalitá krajina kolem ní.

Vrhla se na mrtvého a tiskla ho k sobě, jako by do něho mohla nějak vdechnout život a znovu vznítit jeho lásku k sobě. Vrkala a cukrovala mu do ucha a zlobila se na něho, jak je ošklivý a vzpurný, když se ji pokusil tak vystrašit.

Zatřásla jím. „Probuď se! Tady je tvá máti.“

Jak mi už před časem řekla, noc jí příliš nesvědčila, ale byla v ní rozpolcenost, která se vyrovnala Royově, a její zoufalství bylo tak trochu hrané.

„Nechte ho být!“ vyzval jsem ji. „A přestaňte si už hrát na matku. I bez toho je to ohavná šlamastika.“

Pomalu se otočila a vrhla po mně nečekaně protřelý pohled. „Hrát si na matku?“

„Roy Bradshaw nebyl váš syn. Vy dva jste lidem předváděli pěkné divadýlko – Godwin by nejspíš řekl, že vyhovovalo neurotickým potřebám vás obou. Ale teď je s tím konec.“

Zlost, která v ní vzkypěla, ji přiměla vstát a přikročit ke mně. Vdechl jsem její levandulový parfém a ucítil její sílu.

„Jsem jeho matka! Mohu vám to dokázat jeho rodným listem.“

„Bodejť! Vaše sestra mi ukázala úmrtní list, který dokazuje, že jste v roce 1940 zemřela ve Francii. S penězi, jako jsou vaše, si můžete opatřit doklady na cokoli. Ale nedokážete změnit fakta tím, že je změníte na papíře. Roy se s vámi oženil v Bostonu poté, co jste zabila Deloneye. Později se zamiloval do Constance McGeeové. Zabila jste ji. Roy s vámi žil dalších deset let, pokud to můžete nazvat životem, vystrašený, že znovu budete zabíjet, kdyby se někdy odvážil zase do někoho zamilovat. Ale nakonec se toho odvážil – zamiloval se do Laury Sutherlandové. Vás se mu podařilo přesvědčit, že se zajímá o Helenu Haggertyovou. A proto jste v pátek večer vyšla tou lesní cestou k jejímu domu a zastřelila ji. To všechno jsou fakta, která nedokážete změnit.“

Rozhostilo se mezi námi ticho, slabounké a bledé jako svit měsíce. Žena řekla:

„Pouze jsem chránila svá práva. Roy mi byl povinován přinejmenším věrností. Poskytla jsem mu peníze a společenské postavení, poslala jsem ho do Harvardu a uskutečnila jsem všechny jeho sny.“

Oba jsme shlédli dolů na muže, ležícího beze snů na vozovce.

„Jste ochotna sjet se mnou do města a učinit tam formální prohlášení o způsobu, jímž jste po celá ta léta chránila svá práva? Chudák Tom McGee je zase ve vězení a zoufale čeká, až ten váš podvod praskne.“

Napřímila se. „Nepřipustím, abyste se mnou takhle mluvil! Nejsem žádný zločinec!“

„Jela jste k Lauře Sutherlandové, že? Co jste jí zamýšlela udělat, vy babo jedna!“ Rukou si přikryla ústa a bradu. Myslel jsem, že se jí udělalo špatně nebo že ji přemohl stud. Řekla však:

„Takhle mi říkat nesmíte! Nejsem žádná baba. Nedívejte se mi na obličej, podívejte se mi do očí. Uvidíte, jak jsem mladá.“

Svým způsobem to byla pravda. Jasně jsem její oči vidět nemohl, ale věděl jsem, že jsou jiskrné, černé a plné života. Byla lačná života jako ta imaginární Letitia, ten přízračný obraz jí samé v plášti z imitace leopardí kůže, pod nímž se skryla.

Stáhla prsty k výrazné bradě a řekla: „Dám vám peníze.“

„Roy bral od vás peníze. Podívejte se, jak dopadl.“

Prudce se obrátila a zamířila k svému vozu. Uhodl jsem, co zamýšlela: další smrt, další stín, z něhož by se mohla sytit – a byl jsem u otevřených dvířek rollse dřív než ona. Její černá kožená kabelka ležela na podlaze, kam spadla při srážce. V kabelce jsem našel nový revolver, který hodlala použít proti Royově nové manželce.

„Dejte to sem!“

Řekla to s autoritou dcery senátora a s úděsnější autoritou ženy, která zabila dvě jiné ženy a dva muže.

„Konec se střílením!“ prohlásil jsem.

Konec se vším, Letitie.

/RUB DOLARU/

Věnováno Alfrédovi

Všechny postavy a události v tomto románě jsou vymyšleny a neodpovídají žádným skutečným osobám ani událostem.

/I/

Byl srpen a nemělo pršet. Možná že déšť bylo příliš silné slovo pro mžení, jež rozmazávalo krajinu a udržovalo mé stírače v chodu. Jel jsem na jih, asi tak na půl cesty mezi Los Angeles a San Diego.

Škola ležela napravo od dálnice na velkém vlastním pozemku, rozprostírajícím se podél pobřeží. Směrem k moři jsem zahlédl mdlý třpyt bažiny, podle níž je místo pojmenováno Laguna Perdida, Ztracená laguna. Modrá volavka, na dálku drobounká, stála jako socha na okraji zčeřené vody.

Vjel jsem do areálu školy automaticky ovládanou bránou, která se zvedla, jakmile jsem přejel přes nájezdní práh. Šedovlasý muž v modré uniformě vyšel z budky a kulhal si to ke mně.

„Máte propustku?“

„Doktor Sponti chce se mnou mluvit. Jmenuji se Archer.“

„Jo, to je v pořádku, mám vás tu zapsaného.“

Z náprsní kapsy vytáhl strojem psaný seznam a zamával jím, jako by byl pyšný na svou gramotnost. „Můžete zaparkovat na prostranství před administrativní budovou. Spontiho kancelář je rovnou uvnitř.“ Máchl rukou k budově stojící o nějakých sto metrů dál.

Poděkoval jsem mu. Začal kulhat zpět ke své budce, pak se zastavil, obrátil a plácl se po noze. „Mám v nepořádku koleno. Z první světové války.“

„Nevypadáte tak starý.“

„Taky nejsem. Bylo mi patnáct, když jsem narukoval, řekl jsem jim, že je mi osumnáct. Některým klukům tady u nás,“ dodal a rychle se rozhlédl kolem, „by prospělo, kdyby si přičichli ke střelnému prachu.“

Nikde v dohledu žádní kluci nebyli. Školní budovy, rozhozené daleko od sebe mezi holými poli a promáčenými eukalyptovými hájky, ležely pod šedivým nebem jako roztroušené částečky nepostaveného města.

„Znáte toho mladého Hillmana?“ zeptal jsem se strážného.

„Slyšel jsem o něm. Jsou s ním samé potíže. Dřív než utekl, důkladně East Hall rozeštval. Patch byl zralý pro svěrací kazajku.“

„Kdo je Patch?“

„Pan Patch,“ pravil bez náklonnosti, „je vychovatel v East Hallu. Bydlí dohromady s chlapci a tečou mu z toho nervy.“

„Copak ten mladý Hillman vlastně provedl?“

„Podle Patche se pokusil spunktovat vzpouru. Tvrdil, že hoši ve škole mají občanská práva jako každý jiný. Což není pravda. Všichni jsou nezletilí, a kromě toho většina z nich to nemá v hlavě v pořádku. Nevěřil byste, jaké věci jsem viděl za těch čtrnáct let, co jsem u téhle brány.“

„Utekl Tommy Hillman bránou?“

„Ne. Utekl přes plot. Přeřezal drátěnou síť v chlapecké ložnici a v noci se vytratil.“

„Předevčírem v noci?“

„Jo. Teďka už bude nejspíš doma.“

Nebyl, jinak bych tu nemusel být já.

Doktor Sponti zřejmě viděl, jak zaparkovávám auto. Čekal na mne v předpokoji pro sekretářku přede dveřmi své kanceláře. V levé ruce držel sklenici podmáslí a v pravé dietní oplatku. Rychle strčil oplatku do úst, a zatímco žvýkal, potřásl mi rukou. „Jsem rád, že jste přišel.“

Byl tmavovlasý, ruměný a statný a měl mírně zoufalý pohled člověka, který musí shodit pár kil. Tipoval jsem ho na pruďase – vznětlivost se mu chvěla v očích –, ale na takového, který se naučil držet své city na uzdě. Měl na sobě drahý, střízlivý tmavý oblek s úzkým proužkem, který na něm poněkud visel. Jeho ruka byla měkká a studená.

Doktor Sponti mi připomínal funebráky, které jsem kdysi znal. Dokonce i jeho kancelář, s tmavým mahagonovým nábytkem a šedivým světlem u okna, měla pohřební vzhled, jako by škola a její ředitel bez přestání truchlili nad svými žáky.

„Posaďte se,“ vyzval mě s melancholickým gestem. „Máme tu takový menší problém, jak jsem se vám už zmínil v našem meziměstském hovoru. Obvykle nezaměstnáváme soukromé detektivy, aby – ehm – přiměli naše ztracené chlapce k návratu domů. Ale toto je, obávám se, poněkud zvláštní případ.“

„Čím je zvláštní?“

Sponti si usrkl podmáslí a olízl si špičkou jazyka horní ret. „Promiňte. Smím vám nabídnout něco k obědu?“

„Ne, děkuji.“

„Nemyslím tohle.“ Podrážděně zatřepal vazkou tekutinou ve sklenici. „Mohu nechat přinést něco teplého z jídelny. Dnes je k obědu zapékané telecí.“

„Ne, děkuju. Byl bych raději, kdybyste mi poskytl potřebné informace, abych se hned mohl pustit do práce. Proč jste mě zavolal, abych našel toho uprchlíka? Jistě máte fůry uprchlíků.“

„Ne tolik, kolik byste čekal. Většinu našich chlapců škola časem docela zaujme. Máme pro ně bohatý a různorodý program. Ale Thomas Hillman tu byl necelý týden a byla jen malá naděje, že by se snadno zapojil do kolektivního života. Je to mladík, se kterým je dost těžké pořízení.“

„A to z něj dělá zvláštní případ?“

„Budu k vám upřímný, pane Archere,“ řekl a zaváhal. „Je to pro školu poněkud ožehavá situace. Přijal jsem Toma Hillmana proti svému přesvědčení, aniž jsem vlastně úplně znal jeho případ, prostě proto, že jeho otec tak naléhal. A teď nás Ralph Hillman obviňuje kvůli synovu útěku, tedy, kvůli jeho tajnému odchodu. Vyhrožuje žalobou, jestli se chlapci něco stane. Žaloba by u soudu neobstála – takové spory jsme už měli –, ale mohlo by nám to v očích veřejnosti velice uškodit.“ Pak dodal, téměř pro sebe: „Vlastně je to Patchova vina.“

„Co provedl Patch?“

„Obávám se, že byl zbytečně hrubý. Ne že bych ho obviňoval jako muž muže. Ale měl byste si s panem Patchem promluvit sám. Může vám poskytnout všechny podrobnosti o Tomově – ehm – odchodu.“

„Později bych si s ním rád promluvil. Ale vy mi můžete povědět víc o tom, jaké je pozadí případu.“

„Ne tolik, kolik bych si přál. Chceme na rodinách nebo domácích lékařích, aby nám sdělili podrobnou anamnézu žáků, kteří k nám vstupují. Pan Hillman slíbil, že ji napíše, ale dosud tak neučinil. Měl jsem co dělat, abych z něj vypáčil vůbec nějaké údaje. Je to velice hrdý a velice zlostný člověk.“

„A velice bohatý?“

„Nevím, jaké má bankovní konto. Většině našich rodičů se vede dobře,“ dodal s náznakem samolibého úsměvu.

„Rád bych Hillmana navštívil. Bydlí ve městě?“

„Ano, ale prosím vás, nesnažte se ho navštívit, aspoň ne dnes. Právě mi znovu telefonoval a jenom by ho to ještě víc popudilo.“

Sponti vstal od stolu a přešel k oknu vedoucímu na parkoviště. Šel jsem za ním. Jemný déšť visel ve vzduchu jako viditelná tlaková níže.

„Nicméně já potřebuju podrobný popis toho chlapce a všechno, co se můžu dozvědět o jeho zvycích.“

„To vám může povědět Patch lépe než já. Byl s ním v denním styku. A můžete si promluvit s jeho vychovatelkou paní Mallowovou. Je to zkušená pozorovatelka.“

„Doufejme, že aspoň někdo je.“ Sponti mi začínal jít na nervy. Jako by se domníval, že čím méně mi o zmizelém chlapci poví, tím neskutečnější bude jeho zmizení. „Jak je starý, nebo je to tajdův?“

Sponti lehce zašilhal a jeho poněkud syslí tváře slabě zflekatěly. „Protestuji proti takovému tónu.“

„Na to máte právo. Jak starý je Tom Hillman?“

„Sedmnáct.“

„Máte jeho fotografii?“

„Jeho rodina nám žádnou nedodala, třebaže obvykle fotografii požadujeme. Mohu vám ho stručně popsat. Vypadá jako docela slušný mladík, pokud si ovšem odmyslíte zachmuřený výraz, který obvykle mívá. Je dost vysoký, asi tak metr osmdesát, a vypadá starší, než je.“

„Oči?“

„Myslím, že tmavomodré. Vlasy má světle hnědé. Dalo by se říci, že má orlí rysy jako jeho otec.“

„Poznávací znamení?“

Pokrčil rameny. „O žádném nevím.“

„Proč se sem dostal?“

„Aby se léčil, samozřejmě. Jenže tu nezůstal dost dlouho, aby z toho něco měl.“

„Co s ním přesně je? Povídal jste, že s ním byly potíže, ale to je náramně všeobecný popis.“

„Tak to bylo také míněno. Těžko říct, co trápí tyhle chlapce v bouři dospívání. Často jim pomáháme, aniž víme jak a proč. A pak – nejsem lékař.“

„Myslel jsem, že jste.“

„Ne. Mezi našimi zaměstnanci jsou samozřejmě lékaři, jak internisté, tak psychiatři. Ale nemělo by velký smysl s nimi mluvit. Pochybuji, že tu Tom byl dostatečně dlouho, aby se aspoň setkal se svým terapeutem. Není však pochyb, že byl rozrušený.“

„Rozrušený?“

„Citově rozrušený. Vymykal se kontrole. Když ho sem otec přivezl, byl na tom špatně. Dali jsme mu uklidňující prostředky, ale ty vždycky nezaberou na každého stejně.“

„Způsobil vám mnoho nepříjemností?“

„To tedy ano. Upřímně řečeno, pochybuji, jestli ho znovu přijmeme, i kdyby se vrátil.“

„Ale najímáte mě, abych ho našel.“

„Nemám jinou možnost.“

Projednali jsme peněžní záležitosti a doktor Sponti mi dal šek. Pak jsem šel po cestě k East Hallu. Dříve než jsem vstoupil do budovy, abych navštívil pana Patche, obrátil jsem se a zadíval se k horám na vzdálenější straně údolí. Skrz příkrov mraků vyhlížely jako polozapomenuté tváře. Osamělá modrá volavka vzlétla z okraje bažiny a plachtila k nim.

/II/

Kast Hall byla protáhlá přízemní budova se štukovou omítkou a zrovna se moc nehodila do této širé krajiny. Její neutěšený, nelákavý vzhled souvisel nějak s vysokými okénky, v nichž byla silná drátěná síť. Nebo se skutečností s tím spojenou, že jde o jakési vězení, které předstírá, že vězením není. Bodlinaté keře hlohyně, které lemovaly trávník před budovou, působily spíše jako překážky než jako ozdoby. Trávník vypadal dokonce v dešti zvadle.

A právě tak vyhlížel zástup chlapců, kteří vcházeli předním vchodem, právě když jsem tam dorazil. Byli to chlapci od dvanácti do dvaceti, chlapci nejrůznějších postav a velikostí jen jedno měli společné: pochodovali jako příslušníci potažené armády. Připomínali mi mladičké vojáky, které jsme zajali na Rýně v posledních fázích poslední války.

Dva vedoucí z řad chovanců je udržovali v jakéms takéms zástupu. Vešel jsem za nimi do velké haly s mírně zchátralým nábytkem. Oba vedoucí šli rovnou k pingpongovému stolu, který stál v jednom rohu, popadli pálky a pustili se do rychlé, náruživé hry s míčkem, který jeden z nich vytáhl z kapsy větrovky. Šest sedm chlapců je začalo pozorovat. Čtyři nebo pět se posadilo a zabralo do comics. Většina ostatních stála kolem a pozorovala mne.

Mladík se zarostlou tváří, který se již měl začít holit, ke mně s úsměvem přistoupil. Jeho úsměv byl zářivý, ale zmizel jako optický klam. Postavil se ke mně tak blízko, že mi ramenem šťouchl do paže. Někteří psi do vás takhle šťouchají, aby vyzkoušeli, jestli jste přátelsky naladěni.

„Jste nový vychovatel?“

„Ne. Myslel jsem, že pan Patch je vychovatel.“

„Ten dlouho nevydrží.“ Několik mladších chlapců se zachichotalo. Zarostlý mladík reagoval jako úspěšný komik. „Tohle je divoká věznice. Vychovatelé nikdy nevydrží.“

„Mně to tak divoké nepřipadá. Kde je pan Patch?“

„Tamhle v jídelně. Bude tu za minutu. Pak se budeme organizovaně bavit.“

„Mluvíš pěkně cynicky na svůj věk. Kolik je ti let?“

„Devadesát devět.“ Jeho publikum povzbudivě zamručelo. „Panu Patchovi je teprv čtyřicet devět. Proto je těžké, aby mi dělal otce.“

„Snad bych mohl mluvit s paní Mallowovou.“

„Ta je ve svém pokoji a pije oběd. Paní Mallowová vždycky oběd pije.“ Veselou zlomyslnost v jeho očích vystřídal chmurný pocit. „Jste otec?“

„Ne.“

V pozadí pingpongový míček klapal sem a tam jako bezmyšlenkovitý hovor.

Jeden z posluchačů promluvil: „Není to otec.“

„Možná je to matka,“ mínil zarostlý mladík. „Jste matka?“

„Nevypadá jako matka. Nemá ňadra.“

„Moje matka nemá ňadra,“ ozval se třetí. „Proto se cítím jako vyvrženec.“

„Nechte toho, mládenci.“ Peklo bylo, že si přáli, abych byl jejich otec nebo aspoň matka, a toto přání jim koukalo z očí. „Přece nechcete, abych se já cítil jako vyvrženec, nebo ano?“

Nikdo neodpověděl. Zarostlý mladík se na mne usmál. Úsměv trval o fous déle než ten první. „Jak se jmenujete? Já jsem Frederick Tyndal III.“

„Já jsem Lew Archer I.“

Odvedl jsem chlapce od jeho publika. Odtáhl se, když jsem se ho dotkl, ale šel se mnou a sedl si vedle mne na popraskanou koženou pohovku. Několik mladších chlapců dalo na gramofon obehranou desku. Dva z nich začali spolu tančit podle chraptivé, sebeparodující písně. „Sjíždět příboj není žádný hřích,“ zněl refrén.

„Znal jsi Toma Hillmana, Frede?“

„Trochu. Jste jeho otec?“

„Ne. Řekl jsem přece, že nejsem otec.“

„Dospělí neříkají vždycky pravdu.“ Zatahal se za vousy na bradě, jako by nenáviděl známky svého dospívání. „Můj otec mi povídal, že mě posílá do vojenské školy. Je hlavoun ve vládě,“ dodal mdle, bez pýchy, a pak pokračoval docela jiným tónem: „Ani Tom Hillman nevycházel dobře se svým tátou. Tak ho sem odlifrovali. Jednokolejnicová dráha do kouzelného království.“ Prudce, extaticky a beznadějně se ušklíbl.

„Tom s tebou o tom mluvil?“

„Trochu. Nebyl tu dlouho. Pět dnů. Přišel v neděli v noci a odešel v sobotu v noci.“ Nejistě se zavrtěl na vrzavé kůži: „Jste policajt?“

„Ne.“

„Jen jsem si tak myslel. Vyptáváte se jako policajt.“

„Provedl Tom něco, co by zajímalo policajty?“

„Všichni něco takového děláme, ne?“ Jeho nejistý, roztěkaný pohled přelétl místnost a spočinul na beznadějném dovádění tančících chlapců. „Nekvalifikujete se do East Hallu, pokud nejste mladistvý delikvent. Já sám jsem byl mistr zločinu. Zfalšoval jsem hlavounův podpis na padesátidolarovém šeku a jel jsem na víkend do San Franciska.“

„Co provedl Tom?“

„Myslím, že ukradl vůz. Byl to jeho první přestupek, říkal, snadno by byl dostal podmínku. Ale jeho otec nechtěl, aby to provalilo, a tak ho šoupnul sem. A taky myslím, že Tom se s tátou porafal.“

„Rozumím.“

„Proč vás vlastně Tom tak fascinuje?“

„Mám ho najít, Frede.“

„A přivést ho sem zpátky?“

„Pochybuju, že ho znovu přijmou.“

„Ten má kliku.“ Víceméně nevědomky se ke mně znovu přisunul. Cítil jsem zanedbaný pach jeho vlasů a těla a vnímal jeho bezútěšnost. „Sám bych odtud zdrhnul, kdybych měl kam jít. Ale hlavoun by mě předal Péči o mládež. A navíc by tím ušetřil prachy.“

„Tom měl kam jít?“

Fred se s trhnutím napřímil a úkosem mi pohlédl do očí. „To jsem neřekl.“

„Ptám se tě.“

„Neřekl by mi to, i kdyby měl kam jít.“

„S kým se tady ve škole nejvíc kamarádil?“

„S nikým se moc nekamarádil. Když sem přišel, byl tak rozrušený, že mu dali ajnclík. Jednou v noci jsem tam zaskočil a mluvil jsem s ním, ale moc mi toho neřekl.“

„Ani slovo o tom, kam plánuje jít?“

„Vůbec nic neplánoval. V sobotu večer se pokusil o vzpouru, ale my ostatní jsme byli baby. Tak se odpíchl. Vypadal náramně rozrušený.“

„Byl citově narušený?“

„Copak my všichni nejsme?“

Poklepal si na čelo a udělal pomatený obličej. „Měl byste vidět můj rorsehach.“

„Někdy jindy.“

„Nechcete být mým hostem?“

„Tohle je důležité, Frede. Tom je velmi mladý, a jak jsi řekl, rozrušený. Teď je už dvě noci nezvěstný a mohl by se dostat do velice vážného maléru.“

„Do horšího, než je tohle?“

„To sám dobře víš, jinak bys byl už také přelezl plot. Povídal Tom něco o tom, kam chce jít?“

Mladík neodpověděl.

„Pak tedy předpokládám, že ti něco řekl.“

„Ne.“ Ale nepodíval se mi do očí.

Pan Patch vstoupil do místnosti a její bezstarostné ovzduší se změnilo. Tančící hoši předstírali, že zápasí. Sešity comics se ztratily jako balíčky ukradených peněz. Hráči stolního tenisu schovali míček.

Patch byl muž středních let s prořídlými vlasy a plnými tvářemi. Dvouřadový gabardénový oblek pískové barvy měl na poněkud korpulentním popředí zmačkaný. Také jeho tvář byla zmačkaná v přísný úšklebek, který nešel dohromady s jeho jemnými, malými ústy. Jak se rozhlížel po místnosti, viděl jsem, že má bělmo očí zarudlé.

Dlouhými kroky došel ke gramofonu a vypnul jej. Jeho hlas pronikl tichem:

„Doba oběda není dobou na hudbu, hoši. Čas na hudbu je po večeři, od sedmi do sedmi třiceti.“ Oslovil jednoho z hráčů stolního tenisu: „Pamatuj si to, Deeringu. Žádná hudba přes den. Činím tě za to odpovědným.“

„Ano, prosím.“

„A nehráli jste stolní tenis?“

„Jen jsme si tak trochu pinkali, prosím.“

„Kde jste vzali míček? Měl jsem za to, že míčky jsou zamčené v mém stole.“

„Jsou, prosím.“

„Kde jste tedy vzali ten míček, co jste s ním hráli?“

„Nevím, prosím.“ Deering rozpačitě žmoulal bundu. Byl to neohrabaný mladík, jehož ohryzek připomínal schovaný pingpongový míček. „Myslím, že jsem ho nejspíš našel.“

„Kdes ho našel? V mém stole?“

„Ne, prosím. Myslím, že to bylo na hřišti.“

Pan Patch se k němu pokradmo, dramaticky blížil.

Jak přecházel místnost, chlapci za ním dělali ksichty, mávali rukama a nakrucovali se v bocích. Jakýsi mladík, byl to jeden z tanečníků, padl mlčky k zemi a rukou naznačoval, že si podřezal hrdlo, jedinou zamrzlou vteřinu zůstal v póze umírajícího gladiátora a pak znovu vyskočil na nohy.

Patch se zeptal strastiplným hlasem: „Tys ho koupil, že, Deeringu? Víš, že předpisy vám mládencům zakazují, abyste si nosili své vlastní pingpongové míčky. Víš to přece, ne? Jsi předsedou Easthallského zákonodárného shromáždění, sám ses podílel na sestavování těch předpisů. Není to tak?“

„Ano, prosím.“

„Tak mi ten míček dej, Deeringu.“

Chlapec mu míček podal. Patch se sklonil, položil ho na podlahu – zatímco nějaký chlapec za ním dělal, jako by ho nakopával – a rozšlápl jej patou. Zdeformovaný míček podal Deeringovi.

„Promiň, Deeringu. Musím dodržovat předpisy právě tak jako ty.“ Obrátil se k ostatním chlapcům, kteří se pod jeho pohledem okamžitě uklidnili, a měkce pravil: „Tak, mládenci, copak je na pořadu…?“

„Myslím, že já,“ ozval jsem se a vstal jsem z pohovky. Představil jsem se Patchovi a zeptal se ho, jestli s ním můžu mluvit o samotě.

„Snad ano,“ řekl s ustaraným úsměvem, jako bych opravdu měl být jeho nástupcem. „Pojďte do mé kanceláře. Deeringu a Bronsone, ručíte mi za pořádek.“

Jeho kancelář ve tvaru krychle neměla okna a stál v ní rozházený stůl a dvě židle s rovnými opěradly. Zavřel dveře před hlukem, který se nesl chodbou z haly, rozsvítil stolní lampu a s povzdechem usedl.

„Člověk nad nimi musí mít pořád vrch.“ Povídal to, jako by odříkával otčenáš. „Chtěl jste si pohovořit o některém z mých chlapců?“

„O Tomu Hillmanovi.“

To jméno ho sklíčilo. „Zastupujete jeho otce?“

„Ne. Doktor Sponti mě poslal, abych si s vámi promluvil. Jsem soukromý detektiv.“

„Ach tak.“ S nelibostí sešpulil rty. „Počítám, že Sponti mě jako obvykle obviňoval.“

„Opravdu povídal něco o zbytečné hrubosti.“

„To je nesmysl.“ Sevřenou pěstí praštil do stolu mezi námi. Tvář mu zrudla návalem krve. Pak smrtelně zbledla, jako nedovyvolaná fotografie. Jen zčervenalé bělmo jeho očí si podrželo svou barvu. „Sponti nepracuje tady s tím dobytkem. Kdo jiný než já by měl vědět, kdy je tělesný trest nutný! Pracuji s mládeží už pětadvacet let.“

„Zdá se, že vás to udolává.“

S úsilím, které niti pokřivilo tvář, se ovládl. „Ale ne, dělám tu práci rád, opravdu rád. A pak, je to jediná věc, na kterou mám školy. Mám chlapce rád. A oni mají rádi mě.“

„To jsem viděl.“

Nevěnoval mé ironii pozornost. „Byl bych se s Tomem Hillmanem skamarádil, kdyby tu byl vydržel.“

„A proč tu nevydržel?“

„Utekl. Vždyť to víte. Ukradl zahradníkovi nůžky a prostříhal drátěnou síť na okně v ložnici.“

„Kdy přesně se to stalo?“

„Někdy v sobotu v noci, mezi mými kontrolami v jedenáct a brzy ráno.“

„A co se stalo předtím?“

„Myslíte v sobotu večer? Pobuřoval ostatní chlapce, naváděl je, aby napadli ústavní personál. Odešel jsem po večeři z jídelny a až sem jsem ho slyšel, jak řeční. Snažil se přesvědčit chlapce, že byli zbaveni svých práv a že by za ně měli bojovat. Na některé vznětlivější to zapůsobilo. Ale když jsem Hillmanovi nakázal, aby byl zticha, on jediný se na mě vrhl.“

„Udeřil vás?“

„Já jsem ho udeřil první,“ řekl Patch. „Nestydím se za to. Musel jsem si zachovat autoritu u ostatních.“ Třel si pěst. „Knokautoval jsem ho. Musíte ukázat, že jste chlap. Když já je praštím, tak jdou k zemi a jsou odpočítáni. Musíte se jim předvést tak, aby vás respektovali.“

Abych ho zarazil, zeptal jsem se: „Co se stalo potom?“

„Pomohl jsem mu do jeho pokoje a pak jsem incident hlásil Spontimu. Domníval jsem se, že by se chlapec měl dát do vypolštářované cely. Ale Sponti mou radu nepřijal. Hillman by nikdy nebyl utekl, kdyby mi Sponti byl dovolil, abych ho zavřel do vypolštářované cely. Čistě mezi námi, je to Spontiho vina.“ Přitáhl si uzdu a tišeji dodal: „Neříkejte mu, že jsem to povídal.“

„Dobrá.“

Začínal jsem ztrácet naději, že z Patche dostanu něco užitečného. Vypadal poněkud sešle – jako nábytek ve společenské místnosti. Hluk doléhající odtamtud sílil. Patch se unaveně zvedl.

„Raději bych se tam měl vrátit, dřív než zboří barák.“

„Jenom jsem se vás chtěl ještě zeptat – máte ponětí, kam se pustil Tom Hillman, když odtud odešel?“

Patch o mé otázce uvažoval. Zdálo se, že mu činí potíže představit si vnější svět, do něhož chlapec zmizel. „Los Angeles,“ prohlásil konečně. „Obvykle si to namíří do Los Angeles. Nebo si to namíří na jih do San Diega a k hranicím.“

„Nebo na východ?“

„Jestliže jejich rodiče žijí na východě, dají se někdy tím směrem.“

„Nebo na západ přes oceán?“ vnadil jsem ho. „To je pravda. Jeden chlapec ukradl desetimetrovou barkasu a vydal se k ostrovům.“

„Zdá se, že máte spoustu uprchlíků.“

„Za ta léta máme docela slušný obrat. Sponti měl námitky proti přísným bezpečnostním opatřením, jaká jsme mívali ve vězení pro mladistvé. Při všech těch útěcích, co jsme tu už měli, se divím, že chce kolem tohoto dělat takový cirkus. Chlapec se objeví – oni se skoro vždycky objeví.“

Patch to povídal, jako by ho ta vyhlídka vůbec netěšila.

Na dveře za mnou někdo zaklepal. „Pane Patchi?“ volala nějaká žena skrz dveře.

„Ano, paní Mallowová.“

„Chlapci mi přerůstají přes hlavu. Nechtějí mě poslouchat. Co tam děláte?“

„Mám poradu. Doktor Sponti sem poslal nějakého muže.“

„Výborně. Muže potřebujeme.“

„Opravdu?“ O překot se přehnal kolem mne a otevřel dveře. „Nechte si prosím ty své vtipy pro sebe, paní Mallowová. Vím pár věcí, které by se doktor Sponti zatraceně rád dozvěděl.“

„Já taky,“ odsekla žena.

Byla silně nalíčena a obarvené zrzavé vlasy si česala na čele do ofiny. Měla na sobě tmavé korektní šaty, asi deset let vyšlé z módy, a několik řad falešných perel. Její tvář byla docela příjemná, přestože oči měla zakalené vnitřními i vnějšími hrůzami.

Když mě spatřila, celá se rozzářila. „Buďte zdráv.“

„Jmenuji se Archer,“ představil jsem se. „Doktor Sponti mě zavolal, abych prošetřil zmizení Toma Hillmana.“

„Je to hezký chlapec,“ řekla. „Aspoň byl, dokud ho nedostal do parády náš místní markýz de Sade.“

„Jednal jsem v sebeobraně,“ zvolal Patch. „Nijak mě to netěší, někoho zraňovat. Zosobňuji v East Hallu autoritu, a když mě napadnou, je to, jako by zabíjeli vlastního otce.“

„Raději byste měl jít a použít své autority, otče. Ale jestli tento týden někoho zraníte, vyříznu vám zaživa srdce z těla.“

Patch na ni pohlédl, jako by věřil, že je toho schopna. Pak se obrátil na patě a dlouhými kroky odešel k řvoucí místnosti. Řev náhle polevil, jako by vychovatel za sebou zavřel zvukotěsné dveře.

„Chudák Patch,“ poznamenala paní Mallowová. „Už je tu příliš dlouho. Chudáci my všichni. Příliš mnoho let ve styku s dospívajícím duchem – je-li duch to pravé slovo – a nakonec se všichni zcvoknem.“

„Proč tu tedy zůstáváte?“

„Tak se změníme, že nemůžeme žít ve vnějším světě. Jako staří vězňové. To je na tom to nejhorší.“

„Lidé tady u vás se mimořádně rádi svěřují se svými problémy…“

„To dělá ta psychiatrická atmosféra.“

„Ale,“ pokračoval jsem, „nepovídají mi moc o tom, co chci vědět. Můžete mi vy říct jasně, jakým dojmem působil Tom Hillman?“

„Mohu vám říct, jak působil na mě.“

Věta jí činila trochu potíže a jako by ovlivnila její rovnováhu. Vešla do Patchovy kanceláře a s obličejem otočeným ke mně se opřela o jeho psací stůl. Její tvář, napolo zastíněná ve světle lampy, mi připomínala tvář Sibyly.

„Tom Hillman je docela slušný chlapec. Nepatřil sem. V cukuletu na to přišel, a tak se ztratil.“

„Proč sem nepatřil?“

„Chcete, abych šla do detailů? East Hall je v podstatě místo pro chlapce s charakterovými problémy nebo se sociopatickými sklony. Mládež, která je narušena více, chlapce i děvčata, máme ve West Hallu.“

„A Tom patřil tam?“

„To sotva. Vůbec neměl být poslán do Laguna Perdidy. Je to jen můj názor, ale měl by mít nějakou váhu. Bývala jsem docela dobrá klinická psycholožka.“ Pohlédla dolů do světla.

„Doktor Sponti si podle všeho myslí, že Tom byl narušený.“

„Doktor Sponti si nikdy o žádném potenciálním chovanci nic jiného nemyslí. Víte, co platí rodiče těchto dětí? Tisíc dolarů měsíčně plus vedlejší výdaje. Hodiny hudby. Skupinová terapie.“ Trpce se zasmála. „A přitom v polovině případů by tam patřili rodiče. Nebo do nějakého ještě horšího ústavu. Tisíc dolarů měsíčně,“ opakovala. „Takže takzvaný doktor Sponti si může přijít na svých pětadvacet táců ročně. Což je víc než šestkrát tolik, co platí mně, abych držela ty haranty za ručičku.“

Byla to ukřivděná žena. Ukřivděnost vede někdy k pravdomluvnosti, ale ne vždycky. „Co tím míníte, takzvaný doktor Sponti?“

„Není doktor medicíny ani žádný jiný opravdový doktor. Získal svůj titul v oboru školské administrativy v jedné z těch fabrik na diplomy dole na jihu. Víte, na jaké téma napsal svou dizertaci? Kuchyňská logistika středně velké internátní školy.“

„Abychom se vrátili k Tomovi,“ pravil jsem, „proč by ho sem byl jeho otec přivedl, kdyby nepotřeboval psychiatrické léčení?“

„Nevím. Neznám jeho otce. Asi proto, že ho chtěl mít z očí.“

„Proč by ho chtěl mít z očí?“ naléhal jsem.

„Chlapec se dostal do nějakého maléru.“

„To vám řekl Tom?“

„Ten o tom nechtěl mluvit. Ale dovedu usuzovat podle příznaků.“

„Slyšela jste tu historku, že ukradl auto?“

„Neslyšela, ale to by vysvětlovalo jeho chování. Je velice nešťastný a trápí se pocitem viny. Není to žádný zatvrzelý mladistvý provinilec. Ve skutečnosti tu žádné takové ani nemáme.“

„Zdá se, že jste měla Toma Hillmana ráda.“

„Měla, i když jsem ho znala jen málo. Minulý týden nechtěl mluvit a já se nikdy nesnažím chlapcům vnucovat. Kromě vyučování trávil většinu času ve svém pokoji. Počítám, že se pokoušel něco promyslet.“

„Jako plán na revoluci?“

Oči se jí pobaveně zaleskly. „Taky jste o tom slyšel, co? Ten chlapec měl víc filipa, než jsem si myslela. Nedívejte se tak překvapeně. Jsem na straně chlapců. Proč bych tu jinak byla?“

Začínal jsem mít paní Mallowovou rád. Vycítila to, přiblížila se ke mně a dotkla se mé paže. „Doufám, že vy jste taky. Myslím na Tomově straně.“

„Počkám, až ho poznám. Beztak to není důležité.“

„Ale je. Vždycky je to důležité.“

„K čemu přesně došlo mezi Tomem a panem Patchem v sobotu večer?“

„To opravdu nevím. V sobotu večer mám volno. Jestli chcete, můžete si to poznamenat, pane Archere.“

Usmála se a já jsem pochopil podstatu jejího života. Starala se o jiné lidi. O ni se nestaral nikdo.

/III/

Pustila mě ven postranním vchodem, který bylo třeba odemknout. Déšť byl právě jen natolik silný, aby mi zvlhčil tvář. Husté mraky se kupily nad horami, což pravděpodobně znamenalo, že prška potrvá.

Vykročil jsem zpět k administrativní budově. Spontimu bylo nutno dát na vědomí, že musím navštívit rodiče Torna Hillmana, ať se mu to líbí, nebo ne. Rozdílné názory o Tomovi, jichž se mi dostalo od lidí, kteří ho buď měli, nebo neměli rádi, mi nedávaly žádnou zřetelnou představu o jeho zvycích nebo osobnosti. Mohl to být pronásledovaný teenager nebo psychopat, který věděl, jak zapůsobit na stárnoucí ženy, nebo něco mezi tím, jako Fred III.

Nedíval jsem se na cestu a na parkovišti mě málem přejel žlutý taxík. Ze zadního sedadla vystoupil muž v tvídovém obleku. Domníval jsem se, že se mi chce omluvit, ale on mě zřejmě neviděl.

Byl to vysoký, stříbrovlasý muž, dobře živený, dobře pěstěný a za normálních okolností pravděpodobně i dobře vyhlížející.

Teď však vypadal ztrhaně. Vběhl do administrativní budovy. Vešel jsem za ním a nalezl jsem ho, jak se hádá se Spontiho sekretářkou.

„Je mi velmi líto, pane Hillmane,“ deklamovala. „Doktor Sponti má poradu. Nemohu ho vyrušovat.“

„Myslím, že byste měla,“ řekl Hillman drsným hlasem.

„Je mi líto. Budete muset počkat.“

„Ale já nemohu čekat. Můj syn je v rukou zločinců. Ti lidé se ze mě snaží vydírat peníze.“

„Je to pravda?“ Její hlas zněl neprofesionálně a ostře.

„Nemám ve zvyku lhát.“

Dívka se omluvila, vešla do Spontiho kanceláře a pečlivě za sebou zavřela dveře. Oslovil jsem Hillmana a řekl jsem mu své jméno a zaměstnání.

„Doktor Sponti mě pozval, abych se poohlédl po vašem synovi. Chtěl jsem si s vámi pohovořit. Zdá se, že teď je k tomu vhodná chvíle.“

„Ano. Rozhodně.“

Uchopil mě za ruku. Byl to statný, impozantní muž. Jeho tvář měla onu patricijskou strukturu kostí, která ještě nutně nenaznačuje rozum ani schopnost nebo ani slušnost, ale která obvykle jde ruku v ruce s penězi. Měl mohutná, klenutá prsa a rozložitá ramena, ale v stisku jeho ruky nebyla žádná síla. Třásl se po celém těle jako vystrašený ratlík.

„Povídal jste něco o zločincích a o vydírání.“

„Ano.“ Ale jeho ocelově šedé oči se stále obracely ke dveřím Spontiho kanceláře. Chtěl mluvit s někým, koho by mohl obviňovat. „Co tam uvnitř dělají?“ vyjel trochu divoce.

„Na tom sotva záleží. Jestli byl váš syn unesen, Sponti vám moc nepomůže. To je případ pro policii.“

„Vyloučeno! Policii vynechte. Dostal jsem instrukce, abych ji do toho nezatahoval.“ Jeho oči, ztvrdlé podezřením, se na mne poprvé zaostřily. „Vy nejste policista, že ne?“

„Povídal jsem vám, že jsem soukromý detektiv. Právě před hodinou jsem přijel z Los Angeles. Jak jste se dozvěděl o Tomovi a kdo vám předal ty instrukce?“

„Jeden z gangu. Telefonoval k nám domů, právě když jsme si sedali k obědu. Varoval mě, abych držel celou věc pod pokličkou. Jinak se Tom nikdy nevrátí.“

„To říkal?“

„Ano.“

„Co ještě říkal?“

„Chtějí mi prodat informaci, kde se Tom nachází. Je to jen eufemismus pro výkupné.“

„Kolik chtějí?“

„Dvacet pět tisíc dolarů.“

„Máte je?“

„Budu je mít později odpoledne. Prodávám nějaké akcie. Zašel jsem do města ke svému makléři, než jsem jel sem.“

„Jste rychlík, pane Hillmane.“ Potřeboval nějaký projev uznání. „Ale nechápu docela dobře, proč jste sem přišel.“

„Nevěřím těmhle lidem,“ pronesl tišším hlasem. Zřejmě zapomněl nebo nevnímal, že pracuju pro doktora Spontiho.

„Věřím, že Tom byl odtud vylákán, možná s pomocí někoho tady ve škole, a oni že to kryjí.“

„O tom silně pochybuju. Mluvil jsem s příslušným členem sboru. On a Tom se v sobotu večer poprali a později Tom prostříhal drátěnou síť v okně a přelezl přes plot. Jeden z chovanců to víceméně potvrdil.“

„Chovanec by měl nejspíš strach popřít oficiální verzi.“

„Tenhle ne, pane Hillmane. Jestli byl váš syn unesen, stalo se to, až když odtud odešel. Povězte mi, měl nějaké styky se zločinci?“

„Tom? Vy jste se nejspíš zbláznil!“

„Slyšel jsem, že ukradl vůz.“

„To vám řekl doktor Sponti? K tomu neměl právo.“

„Dozvěděl jsem se to z jiných pramenů. Chlapci obvykle nekradou auta, pokud nemají nějaké zkušenosti s nezákonnou činností, například v gangu mladistvých.“

„Neukradl to auto!“ Hillmanovy oči byly vyhýbavé. „Vypůjčil si je od jednoho souseda. To, že s ním havaroval, byla čirá náhoda. Byl citově rozrušený…“

Hillman taky. Došel mu dech i slova. Otvíral a zavíral ústa jako krásná velká ryba zaseknutá okolnostmi a vytažená do nepřátelského vzduchu. Zeptal jsem se:

„Co máte udělat s těmi pětadvaceti tisíci? Ponechat si je, dokud nedostanete další zprávy?“

Hillman přikývl a sklesle se posadil na židli. Dveře kanceláře doktora Spontiho byly otevřené a doktor naslouchal, nevím jak dlouho. Teď vešel společně se svou sekretářkou do předpokoje, následován mužem s dlouhým, mrtvolně bledým obličejem.

„Co jsou to za řeči o únosu?“ spustil Sponti hlučně. Pak snížil hlas do uklidňujícího rejstříku: „Lituji toho, pane Hillmane.“

Hillman se celý jakoby přikrčil. „Budete litovat ještě víc. Chci vědět, kdo odtud mého syna odvedl a za jakých okolností a kdo nad tím přimhouřil oči.“

„Váš syn odtud odešel z vlastní vůle, pane Hillmane.“

„A vy si nad ním myjete ruce, co?“

„Nikdy si je nemyjeme nad žádným naším svěřencem, i když je tu sebekratší dobu. Najal jsem tady pana Archera, aby vám pomohl. A právě jsem hovořil tady s panem Squerrym, naším kontrolorem.“

Mrtvolně bledý muž se vážně uklonil. Černé pruhy vlasů měl připlácnuty na temeni téměř holé lebky. Pedantickým hlasem pronesl:

„Doktor Sponti a já jsme se rozhodli refundovat vám v plné výši částku, kterou jste nám minulý týden zaplatil. Právě jsme vám vystavili šek a zde jest.“

Podal Hillmanovi lístek žlutého papíru. Hillman jej zmuchal do kuličky a hodil po panu Squerrym. Kulička se odrazila od jeho hubené hrudi a spadla na podlahu. Zvedl jsem ji. Šek zněl na dva tisíce dolarů.

Hillman vyběhl z místnosti. Vyšel jsem za ním, dříve než mě Sponti mohl propustit, a chytil jsem Hillmana, právě když se chystal nasednout do taxíku.

„Kam jedete?“

„Domů. Moje žena je na tom špatně.“

„Dovolte, abych vás odvezl.“

„Jste-li Spontiho člověk, tak ne.“

„Nejsem ničí člověk, jenom svůj. Sponti mě najal, abych našel vašeho syna. Najdu ho, je-li to v lidských silách. Ale budu potřebovat určitou spolupráci od vás a od paní Hillmanové.“

„Co my můžeme udělat?“ Rozhodil své velké, bezmocné ruce.

„Říct mi, co je to za chlapce, kdo byli jeho přátelé, kde se toulal…“

„Jaký to má všechno smysl? Je v rukou gangstera. Chtějí peníze. Jsem ochoten jim je zaplatit.“

Taxikář, který vylezl ze svého místa, aby otevřel Hillmanovi dveře, stál a naslouchal a ústa i oči se mu otvíraly víc a víc.

„To nemusí být tak jednoduché,“ řekl jsem. „Ale o tom nebudeme mluvit tady.“

„Mně můžete věřit,“ pravil taxikář chraptivě. „Mám švagra u silniční hlídky. Kromě toho nikdy nežvaním o svých kunčoftech.“

„To bych vám taky neradil!“ vybafl Hillman.

Zaplatil taxikáři a přešel k mému vozu.

„Když mluvíme o penězích,“ řekl jsem, jakmile jsme oba seděli na předních sedadlech, „nechtěl jste přece doopravdy zahodit dva tisíce dolarů, nebo jo?“ Narovnal jsem žlutý šek a podal jsem mu jej.

Nedá se nijak odpadnout, co člověka dorazí. Dlouhé ticho nebo zvonění telefonu nebo nevhodný tón ženského hlasu. V Hillmanově případě to byl šek na dva tisíce dolarů. Vsunul jej do náprsní tašky z aligátoří kůže a pak hlasitě zasténal. Zakryl si oči rukama a čelo si opřel o přístrojovou desku. Z úst se mu draly krákoravé zvuky, jako by mu nějaká vzteklá vrána rvala vnitřnosti.

Po chvíli řekl: „Nikdy jsem ho neměl dát do tohohle ústavu.“ Měl lidštější hlas než předtím, jako kdyby pronikl k hlubšímu sebepoznání.

„Neplačte nad rozlitým mlékem.“

Napřímil se. „Nepláču.“ Byla to pravda, měl suché oči.

„Nehádejme se, pane Hillmane. Kde bydlíte?“

„V El Rancho. Je to na cestě odtud do města. Řeknu vám, jak se tam dostanete nejkratší cestou.“

Hlídač vykulhal ze svého domečku a jeden druhému jsme napůl zasalutovali. Uvedl bránu do pohybu. Podle Hillmanových pokynů jsem jel po silnici, která vedla pustinou porostlou rákosím, kde cvrlikali špačci, pak předměstskou pustinou přeplněnou novými činžáky a po obvodu universitního městečka. Minuli jsme letiště, odkud právě odlétalo letadlo. Hillman vypadal, jako by si přál být na jeho palubě.

„Proč jste dal syna do školy Laguna Perdida?“

Jeho odpověď přišla pomalu, po kouskách a trhaně. „Bál jsem se. Zdálo se, že se řítí do maléru. Cítil jsem, že tomu musím nějak zabránit. Doufal jsem, že ho dají do pořádku, takže by příští měsíc mohl jít zpátky do normální školy. Má začít chodit do posledního ročníku střední školy.“

„Mohl byste upřesnit, o jaký malér vlastně šlo? Myslíte tu krádež auta?“

„To byla jedna z těch věcí. Ale jak už jsem vám vysvětlil, nebyla to doopravdy krádež.“

„Nevysvětlil jste mi to.“

„Vůz, který vzal, patřil Rhee Carlsonové. Rhea a Jay Carlsonovi jsou naši sousedé. Když necháte nový dart celou noc venku s klíčkem v zapalování, je to prakticky pozvání na projížďku. Povídal jsem jim to. Jay by to byl taky připustil, kdyby nebyl měl na Toma trochu pifku. Anebo kdyby Tom nebyl s autem havaroval. Škoda byla plně kryta mou i jejich pojistkou, ale oni se zrovna museli na tohle auto citově upnout.“

„Tom s autem havaroval?“

„Je úplně zničené. Nevím, jak se Tomovi podařilo obrátit ho koly vzhůru, ale podařilo se mu to. Naštěstí z toho vyvázl bez škrábnutí.“

„Kam jel?“

„Byl na cestě domů. Nehoda se stala prakticky u našich vrat. Ukážu vám to místo.“

„Tak tedy kde byl?“

„To neřekl. Byl pryč celou noc, ale nechtěl mi o tom říct ani slovo.“

„Kterou noc to bylo?“

„V sobotu. Minulou sobotu. Policie ho přivedla domů v šest ráno a poradili mi, abych ho dal prohlédnout domácím lékařem, a to jsem taky udělal. Nebyl zraněný, ale zřejmě mu to zasáhlo rozum. Když jsem se ho snažil vyptávat, kde byl v noci, rozzuřil se. Nikdy dřív jsem ho takového neviděl. Vždycky to byl tichý chlapec. Povídal, že nemám právo se ho vyptávat, že nejsem jeho skutečný otec, a tak dále a tak dále. Obávám se, že jsem se přestal ovládat a jednu jsem mu vrazil, když to řekl. Pak se urazil a už nepromluvil ani slovo.“

„Pil?“

„Myslím, že ne. Ne, nepil. Byl bych to z něho cítil.“

„Co drogy?“

Koutkem oka jsem viděl, jak se jeho tvář obrací ke mně, velká a nejasná. „To nepřipadá v úvahu.“

„Doufejme. Doktor Sponti mi řekl, že váš syn měl zvláštní reakce na uklidňující prostředky. To se někdy stává u lidí, co berou drogy.“

„Můj syn nebral drogy.“

„Dneska fetuje spousta mladých lidí a jejich rodiče jsou ti poslední, kdo o tom vědí.“

„Ne, nic takového to nebylo,“ tvrdil naléhavě. „Šok z havárie ho vyvedl z míry.“

„Lékař byl téhož názoru?“

„Doktor Shanley je chirurg-ortopéd. Ten by nepoznal, že chlapec je trochu vykolejený. Ostatně nevěděl, co se stalo ten den ráno, když jsem šel za soudcem domů, abych zaplatil kauci. Nikomu jsem o tom neřekl.“

Čekal jsem a naslouchal stěračům na předním skle. Zelenobílá značka u ohbí silnice oznamovala „El Rancho“. Hillman, jako by byl rád, že může říct něco neutrálního, pravil:

„Asi po půl kilometru zabočte.“

Zpomalil jsem. „Chtěl jste mi povědět, co se stalo tu neděli ráno.“

„Nechtěl. Nemyslím, že vám to povím. Nemá to žádný vztah k nynější situaci.“

„Jak to víte?“

Neodpověděl mi. Snad ho umlčela myšlenka na domov a na sousedy.

„Povídal jste, že Carlsonovi měli na Toma pifku?“

„Povídal, a je to pravda.“

„Víte, jaký k tomu měli důvod?“

„Mají dceru Stellu. Tom a Stella Carlsonová si byli velmi blízcí. Jay a Rhea s tím nesouhlasili, nebo aspoň Rhea nesouhlasila. A nesouhlasila s tím ani Elaine, moje žena, když už o tom mluvíme.“

Odbočil jsem z hlavní silnice. Příjezdová cesta vedla mezi kamennými sloupy brány a přešla v ústřední silnici, lemovanou palmami a rozdělující El Rancho na dvě části. Bylo to jedno z těch bohatých nových předměstí, jejichž obyvatelé prostě nemůžou mít maléry. Jejich veliké domy byly posazeny daleko vzadu za obrovskými trávníky. Jejich soukromé golfové hřiště leželo na druhé straně silnice, po níž jsme jeli. Skokanská věž jejich plaveckého klubu zářila ve vlhké vzdálenosti čerstvým alumíniovým nátěrem.

Ale právě tak jako deštík i maléry padají na každého, sezóna nesezóna.

Silnice se stáčela kolem jednoho rohu golfového hřiště. Hillman ukázal dopředu k hluboké prohlubni v náspu, kde zem byla dosud nezacelená. Borovice s poničeným kmenem, stojící nad prohlubní, začínala místy hnědnout.

„Tady se převrátil.“

Zastavil jsem. „Vysvětlil, jak k nehodě došlo?“

Hillman předstíral, že mě neslyší. Vystoupili jsme z vozu. V dohledu nikdo nejel, jen čtveřice tvrdošíjných hráčů golfu ve dvou dvoukolkách se blížila podél golfového hřiště.

„Nevidím žádné stopy po brzdění nebo smyku,“ řekl jsem. „Byl váš syn zkušený řidič?“

„Ano. Sám jsem ho učil jezdit. Strávil jsem s ním spoustu času. Po pravdě řečeno, před několika lety jsem si úmyslně snížil pracovní úvazek v závodě – zčásti proto, abych se mohl těšit z toho, jak Tom dospívá.“

Jeho formulace byla poněkud zvláštní, jako kdyby dospívání bylo něco, co chlapec dělá pro pobavení svých rodičů. Zamyslel jsem se. Jestliže Hillman opravdu tolik lnul k Tornovi, proč ho dal do školy Laguna Perdida při prvním náznaku trestné činnosti? Nebo zde byly nějaké dřívější maléry, které Hillman zapírá?

Jeden z hráčů golfu zamával ze své dvoukolky, když jel kolem. Hillman mu odpověděl chladným pokynutím ruky a zalezl do vozu. Zřejmě ho uvedlo do rozpaků, že ho někdo viděl na místě nehody.

„Budu k vám upřímný,“ řekl jsem, když jsme odjeli. „Přál bych si, abyste i vy byl upřímný ke mně. Laguna Perdida je škola pro narušenou a delikventní mládež. Nejde mi na rozum, proč Tom zasluhoval nebo potřeboval, abyste ho tam poslal.“

„Udělal jsem to, abych ho ochránil. Ten starý dobrák Carlson vyhrožoval, že ho bude stihat pro krádež auta.“

„To není nic tak strašného. Kdyby to byl jeho první případ, dostal by to podmíněně. Byl to jeho první případ?“

„Ovšemže byl.“

„Tak čeho jste se bál?“

„Já jsem se ne…“ začal, ale byl příliš čestný anebo si příliš uvědomoval svůj strach, než aby větu dokončil.

„Co provedl v neděli ráno, když jste šel navštívit soudce?“

„Ve skutečnosti neprovedl nic. Nic se nestalo.“

„Ale to nic vás zasáhlo tak silně, že o tom nechcete mluvit.“

„Je to tak. Nechci o tom mluvit ani s vámi, ani s kýmkoliv jiným. Cokoliv se stalo nebo mohlo stát minulou neděli, bylo naprosto odsunuto do pozadí posledními událostmi. Můj syn byl unesen. Je pasívní obětí, copak to nechápete?“

I tomu jsem se divil. Pětadvacet tisíc dolarů představuje v mém účetnictví fůru peněz, ale v Hillmanově zřejmě ne. Kdyby byl Tom opravdu v rukou profesionálních zločinců, žádali by tu nejvyšší částku, kterou by mohli dostat.

„Kolik peněz byste mohl dát dohromady, kdybyste musel, pane Hillmane?“

Blýskl po mně okem. „Nevím, proč se ptáte.“

„Únosci obvykle požadují strop. Snažím se zjistit, zda je tomu tak i v tomto případě. Soudím, že vy byste mohl dát dohromady daleko víc než pětadvacet tisíc.“

„To bych mohl – s pomocí manželky.“

„Doufejme, že to nebude zapotřebí.“

/IV /

Soukromá příjezdová cesta Hillmanových se klikatila vzhůru po svahu porostlém duby a nakonec se zatočila kolem trávníku před domem. Bylo to velké staré španělské sídlo s bílými štukovými zdmi, s ornamenty z tepaného železa na oknech a s červenou taškovou střechou, která ve vlhku mdle zářila. Před domem byl zaparkován naleštěný černý cadillac.

„Měl jsem dnes v poledne v úmyslu sám řídit,“ podotkl Hillman. „Ale pak jsem si nevěřil. Děkuji za svezení.“

Znělo to, jako by mě propouštěl. Začal stoupat po předním schodišti a já jsem pocítil trpké zklamání. Spolkl jsem je a šel jsem za ním; vklouzl jsem dovnitř hlavními dveřmi, dříve než je zavřel.

Zřejmě soustřeďoval všechny své myšlénky na manželku, a proto byl tak roztržitý. Čekala na něho v přijímací hale, nachýlená dopředu ve španělské židli s vysokým opěradlem, která ji dělala ještě drobnější, než byla. Její střevíčky z hadinky ani nedosahovaly k naleštěné dlaždicové podlaze. Byla to krásně upravená hubená světlovlasá čtyřicátnice. Obklopovala ji aura bezútěšnosti, pocit zbytečnosti, jako by opravdu byla ta vybledlá panenka, které se podobala. Zelené šaty jí nešly k její téměř nazelenalé zsinalosti.

„Elaine?“

Seděla naprosto tiše, kolena i pěsti u sebe. Vzhlédla k svému muži a pak nad jeho hlavu k obrovskému španělskému lustru, který visel na řetězu z trámového stropu o patro výš. Jeho žárovky vyčnívaly jako pochybné ovoce z chomáčů železných lepaných listů.

„Nestůj pod ním,“ požádala ho. „Vždycky se bojím, že spadne. Přála bych si, abys ho dal sundat, Ralphe.“

„Byl to tvůj nápad, přivézt ho a pověsit ho tam.“

„To je už dávno,“ řekla. „Myslela jsem, že ten prostor potřebuje zaplnit.“

„A to stále ještě potřebuje, a ten lustr stále ještě bezvadně drží.“ Přistoupil k ní a sáhl jí na hlavu. „Jsi zmoklá. Nemělas chodit ven, když jsi v takovém stavu.“

„Šla jsem se jenom podívat po příjezdové cestě, jestli se nevracíš. Byl jsi dlouho pryč.“

„Nedalo se nic dělat.“

Uchopila ho za ruku, kterou ji pohladil po hlavě, a přidržela si ji k hrudi. „Dozvěděl ses něco?“

„Ještě po nějakou dobu nemůžeme očekávat, že se něco dozvíme. Zařídil jsem, abych dostal ty peníze. Dick Leandro je přinese později odpoledne. Mezitím budeme čekat na telefon.“

„Je to strašné, čekat.“

„Vím. Měla by ses snažit myslet na něco jiného.“

„Na co jiného bych mohla myslet?“

„Na spoustu věcí.“ Myslím, že se pokusil jmenovat aspoň jednu, a vzdal to. „Rozhodně ti neprospěje, když budeš sedět tady v té studené hale. Zase se nakazíš zápalem plic.“

„Lidé se zápalem plic nenakazí, Ralphe.“

„Nehádejme se. Pojď do obývacího pokoje a já ti namíchám něco k pití.“

Vzpomněl si, že jsem tu ještě já, a zahrnul mě do pozvání, ale své ženě mě nepředstavil. Snad si myslel, že toho nejsem hoden, nebo nás možná chtěl odradit od vzájemného hovoru. S pocitem, že jsem trochu opomíjen, jsem šel za nimi po třech dlaždičkových schodech do menší místnosti, kde hořel v krbu oheň. Elaine Hillmanová se postavila zády k němu. Její manžel šel k baru, který byl v alkovně vyzdobené španělskými plakáty na býčí zápasy.

Elaine mi podala ruku. Byla ledově studená. „Nemám v úmyslu zabrat všechno teplo pro sebe. Jste policista? Myslela jsem, že nemáme použít služeb policie.“

„Jsem soukromý detektiv. Jmenuji se Lew Archer.“

Její manžel zavolal z alkovny: „Co budeš pít, miláčku?“

„Absint.“

„Je to tak dobrý nápad?“

„Má v sobě pelyněk a to odpovídá mé náladě. Ale dej mi raději malou skotskou.“

„A co vy, pane Archere?“

Požádal jsem o totéž. Potřeboval jsem to. Ačkoliv se mi oba Hillmanovi docela zamlouvali, začínali mi jít na nervy. Zacházeli se svou úzkostí téměř profesionálně, jako by byli herci, kteří jednočlennému publiku improvizují tragédii. Nemíním tím, že by jejich úzkost nebyla upřímná. Málem na ni umírali.

Hillman se vrátil s podnosem, na kterém měl tři malé whisky. Postavil jej na dlouhý stolek před krbem a každému z nás podal skleničku. Pak pohrabáčem prohrábl hořící dřevo. Plameny zasyčely do komína. Jejich odlesk změnil na okamžik jeho obličej v rudou divokou masku.

Tvář jeho paní visela nad skleničkou jako mrtvý měsíc. „Náš syn je nám velice drahý, pane Archere. Můžete nám pomoci, abychom ho dostali zpět?“

„Můžu to zkusit. Nejsem si jistý, jestli je rozumné, že do případu nezasvětíte policii. Jsem jenom sám a tohle není můj obvyklý rajón.“

„Vadí to?“

„Nemám tu žádné informátory.“

„Slyšíš, Ralphe?“ obrátila se Elaine ke svému shrbenému manželovi. „Pan Archer myslí, že bychom měli informovat policii.“

„Slyším ho. Ale není to možné.“ S povzdechem se narovnal, jako by celá váha domu spočívala na jeho ramenou. „Nehodlám ničím ohrozit Tomův život.“

„Jsem téhož názoru,“ souhlasila. „Jsem ochotna zaplatit cokoliv, abych ho dostala zpátky. K čemu jsou peníze, když nemáte syna, pro kterého byste je utrácel?“

To byla další věta, která zněla trochu divně. Začínal jsem nabývat dojem, že Tom je středem této domácnosti, ale do značné míry středem neznámým, jako bůh, kterému přinášejí oběti a od něhož očekávají prospěch a snad i tresty. Začínal jsem s Tomem sympatizovat.

„Povězte mi o něm něco, paní Hillmanová.“

V její mrtvé tváři se objevil náznak života. Ale dřív než mohla otevřít ústa, Hillman zasáhl. „Ne. Tohle nemůžete teď na Elaine chtít.“

„Ale mám o Tomovi velice mlhavou představu. Snažím se přijít na to, kam asi mohl včera odejít – jak se dostal do osidel vyděračů.“

„Já přeci nevím, kam odešel,“ pravila žena.

„Já taky ne. Kdybych to věděl,“ řekl Hillman, „byl bych za ním včera šel.“

„Potom mi nezbude, než abych vyrazil do terénu a začal pátrat na vlastní pěst. Doufám, že mi můžete dát nějakou fotografii.“

Hillman odešel do sousedního pokoje, slabě osvětleného za staženými závěsy, kde se zvednutá horní deska křídla vykláněla ze stínů. Vrátil se se stříbrně zarámovanou ateliérovou fotografií chlapce, jenž se mu svými rysy podobal. Chlapcovy tmavé oči byly vzpurné, pokud jsem si ovšem do nich nepromítal svůj vlastní dojem z této domácnosti. Byla v nich také inteligence a představivost. Jeho rty byly zhýčkané.

„Můžu ji vyndat z rámu? Nebo jestli máte menší fotografii, byla by na ukazování lepší.“

„Na ukazování?“

„Jak jsem řekl, pane Hillmane. Nechci si ji dát do památníku.“

Elaine Hillmanová pravila: „Mám menší fotografii nahoře na stolku. Přinesu ji.“

„Mohl bych jít nahoru s vámi? Možná že by pomohlo, kdybych si prohlédl jeho pokoj.“

„Můžete si jeho pokoj prohlédnout,“ souhlasil Hillman, „ale nepřeju si, abyste ho prohledával.“

„Proč ne?“

„Prostě se mi ta představa příčí. Tom má i teď právo na určité soukromí.“

Všichni tři jsme šli nahoru a navzájem jsme se pozorovali. Zajímalo by mě, co bych mohl najít, čeho se Hillman tak bál, ale nechtěl jsem se ho ptát. I když se zdálo, že je všechno v pořádku, Hillman mohl každým okamžikem vzplanout a vykázat mě z domu.

Stál ve dveřích, zatímco já jsem si jediným rychlým, důkladným pohledem prohlédl pokoj. Byla to průčelní ložnice, mimořádně velká, zařízená jednoduchým prádelníkem, židlemi, stolem a postelí, a všechno vypadalo jako na zakázku vyrobené a nákladné. Na nočním stolku seděl jasně červený telefon. Po stěnách byly s geometrickou přesností rozvěšeny rytiny plachetnic a Audubonovy reprodukce, na podlaze ležely navajské koberečky a na posteli vlněná přikrývka v barvě odpovídající jednomu z nich.

Obrátil jsem se k Hillmanovi. „Zajímal se o lodě a o plachtění?“

„Nijak zvlášť. Občas se mnou chodil na plachetnici a dělal mi posádku, když jsem nemohl sehnat nikoho jiného. Záleží na tom?“

„Jen mě tak napadlo, jestli se hodně potloukal kolem přístavu.“

„Ne. Nepotloukal.“

„Zajímal se o ptáky?“

„Nemyslím.“

„Kdo vybral ty obrázky?“

„Já,“ ozvala se Elaine Hillmanová z předsíně. „Já jsem ten pokoj Tomovi vyzdobila. Líbilo se mu to, že, Ralphe?“

Hillman něco zamumlal. Přešel jsem pokoj k arkýřovým průčelním oknům, které vedly na půlkruhovou příjezdovou cestu. Viděl jsem dolů po zalesněném svahu, přes golfové hřiště až na dálnici, kde auta projížděla sem a tam jako nedostupné dětské hračky. Dovedl jsem si představit, jak Tom sedí tady v alkovně a pozoruje za noci světla dálnice.

Na koženém sedátku ležel otevřený tlustý svazek not.

Pohlédl jsem na jejich desky. Byl to opotřebovaný výtisk Dobře temperovaného klavíru.

„Hrál Tom na klavír, pane Hillmane?“

„Velmi dobře. Deset let chodil na hodiny. Ale potom chtěl…“

Jeho manželka mu u ramene polekaně zaúpěla. „Proč do toho všeho šťourat?“

„Do čeho všeho?“ chtěl jsem vědět. „Pokoušet se získat informace z vás dvou je jako ždímat krev z kamene.“

„Já se taky cítím jako kámen – bez krve,“ řekla s malou grimasou. „Zdá se mi, že teď není vhodná doba na oživování starých rodinných hádek.“

„Nehádali jsme se,“ odporoval její manžel. „Byla to jedna věc, v níž jsme se s Tomem nikdy neshodli. A on mě poslal k čertu. Konec debaty.“

„Dobrá. Kde trávil čas mimo dům?“

Hillmanovi pohlédli jeden na druhého, jako by se tajemství Tomova pobytu skrývalo v tváři toho druhého. Červený telefon přerušil jako hlasitá myšlenka jejich němé obcování. Elaine Hillmanová zalapala po dechu. Fotografie jí vypadla z ruky na podlahu. Elaine se nachýlila k manželovi.

Ten ji zadržel. „To nebude pro nás. To je Tomův soukromý telefon.“

„Přejete si, abych to vzal?“ zeptal jsem se při druhém zazvonění.

„Prosím vás, vemte to.“

Sedl jsem si na postel a zvedl jsem sluchátko. „Haló?“

„Tome?“ ozval se vysoký dívčí hlásek. „Jsi to ty, Tome?“

„Kdo volá?“ snažil jsem se mluvit jako chlapec.

Děvče řeklo něco jako „Ach“ a zavěsilo.

Položil jsem sluchátko. „Bylo to nějaké děvče nebo mladá žena. Chtěla Toma.“

Elaine odpověděla s náznakem zlomyslnosti, která jako by obnovila její sílu. „To není nic neobvyklého. To byla určitě Stella Carlsonová. Volá už celý týden.“

„Vždycky takhle zavěsí?“

„Ne. Včera jsem s ní mluvila. Měla spoustu otázek, které jsem ovšem odmítla zodpovědět. Ale chtěla jsem se ujistit, že neviděla Toma. Opravdu ho neviděla.“

„Ví něco o tom, co se stalo?“

„Doufám, že ne,“ pravil Hillman. „Musí to zůstat v rodině. Čím víc lidí o tom bude vědět, tím hůř…“ Nechal další větu viset ve vzduchu.

Vstal jsem od telefonu a zvedl jsem spadlou fotografii. Elaine Hillmanová potácivě přešla pochodovým krokem k posteli a vyrovnala pokrývku tam, kde jsem seděl. Všechno musí být bezvadné v téhle místnosti, myslel jsem si, nebo se bůh neukonejší a nikdy se k nim nevrátí. Když postel uhladila, vrhla se na ni tváří dolů a zůstala bez hnutí ležet.

Hillman a já jsme se tiše vzdálili a sestoupili jsme po schodech, abychom čekali na hovor, na němž záleželo. Jeden aparát byl v barové alkovně u obývacího pokoje a druhý, kterého bych mohl použít, abych naslouchal, v přípravně. Aby se člověk dostal do přípravny, musel projít hudebním salónkem, kde se rýsovalo křídlo, a obřadnou jídelnou, která měla neutěšené ovzduší rekonstruované místnosti v muzeu.

Minulost zde byla velmi silná, jako vůně, kterou nedovedete přesně určit. Zdálo se, že je vestavěna přímo do základů domu, do jeho těžkých tmavých trámů, silných zdí a hlubokých oken; málem by donutila majitele domu, aby se cítil jako feudální pán. Ale role hidalga Hillmanovi neseděla, plandala na něm jako kostým vypůjčený na maškarní ples. On a jeho paní museli v tom velkém domě chřestit, i když tam byl ten chlapec.

V salóně, před skomírajícím ohněm v krbu, jsem měl příležitost položit Hillmanovi několik dalších otázek. Hillmanovi měli dva sloužící, španělský manželský pár Perezových, kteří se o Toma odmalička starali. Paní Perezová byla pravděpodobně v kuchyni. Její manžel byl v Mexiku, na návštěvě u příbuzných.

„Víte určitě, že je v Mexiku?“

„No,“ řekl Hillman, „jeho žena dostala pohlednici ze Sinaloy. Kromě toho Perezovi jsou nám i Tomovi oddáni. Jsou u nás nepřetržitě od té doby, co jsme se sem přistěhovali a koupili tento dům.“

„Kdy to bylo?“

„Je to už víc než šestnáct let. Nastěhovali jsme se sem všichni tři potom, co jsem odešel z námořnictva. Jeden inženýr a já jsme si tu založili vlastní firmu. Technologické závody. Měli jsme velice potěšitelný úspěch, dodávali jsme součástky armádě. A pak NASA. Před nedávnem jsem si mohl dovolit napůl odejít na odpočinek.“

„Jste mladý, abyste odcházel na odpočinek, pane Hillmane.“

„Snad.“ Poněkud neklidně se rozhlédl kolem, jako by nerad hovořil o sobě. „Samozřejmě jsem dosud předsedou správní rady. Párkrát v týdnu zajdu do kanceláře. Hraju hodně golf, chodím často na lov a jezdím na plachetnici.“ Z jeho hlasu sršela únava životem. „Letos v létě jsem Toma učil integrální a diferenciální počet. Na jeho střední škole se nevyučuje. Myslel jsem si, že mu to přijde vhod, jestli půjde na Kalifornskou techniku nebo na Massachusettský technologický institut. Já sám jsem také chodil na institut. Elaine studovala na koleji Radcliffové. Víte, ona se narodila na Beacon Street.“

Jsme úspěšní a vzdělaní lidé, jako by říkal, prvotřídní občané: jak jenom nám svět mohl uštědřit takovouhle špinavou ránu? Nakláněl svou velkou tvář dopředu, až si ji zase podpíral rukama.

Telefon v alkovně zazvonil. Právě když jsem proběhl kolem konce jídelního stolu, slyšel jsem zvonek zazvonit podruhé. U dveří do přípravny jsem málem porazil malou, kulaťoučkou ženu, která si otírala ruce o zástěru. Její vznětlivé tmavé oči se odvrátily od mého obličeje.

„Já jsem chtěla ten telefon vzít,“ řekla.

„Vezmu ho sám, paní Perezová.“

Vrátila se do kuchyně a já jsem za ní zavřel dveře. Jediné světlo do přípravny přicházelo polokruhovým okénkem z jídelny. Telefon už nezvonil. Opatrně jsem zvedl sluchátko.

„Co to bylo?“ ozval se mužský hlas. „Máte na lince FBI nebo něco takového?“ Hlas západnicky protahoval samohlásky a ozývalo se v něm slabé vrnění.

„Jistěže ne. Uposlechl jsem vašich pokynů do posledního písmene.“

„Doufám, že vám můžu věřit, pane Hillman. Kdybych si myslel, že si dáváte tenhle hovor zjišťovat, zavěsil bych – a sbohem, Tome.“ Vyhrůžka přišla nenuceně, s jakousi okázalostí, jako by toho chlapa takováhle práce těšila.

„Nezavěšujte.“ Hillmanův hlas byl zároveň prosebný i znechucený. „Mám pro vás ty peníze, nebo aspoň je tu budu mít co nevidět. Jsem připraven vám je doručit, kdykoliv si řeknete.“

„Pětadvacet tisíc v malých bankovkách?“

„Nebude tam nic většího než dvacetidolarovka.“

„Všechny neoznačené?“

„Řekl jsem vám, že jsem vás poslechl do písmene. Záleží mi jenom na bezpečnosti mého syna.“

„Těší mě, že jste pochopil, oč jde, pane Hillman. Kapírujete rychle a to se mi líbí. Po pravdě řečeno, nerad vám to dělám. A rozhodně bych nerad nějak ublížil tomu vašemu prima klukovi.“

„Je Tom teď s vámi?“ zeptal se Hillman.

„Víceméně. Je blízko.“

„Nemohl bych s ním mluvit?“

„Ne.“

„Jak mohu vědět, že je naživu?“

Muž dlouho mlčel. „Vy mi nevěříte, pane Hillman. To se mi nelíbí.“

„Jak mohu věřit…?“ Hillman překousl větu v půlce.

„Vím, co jste chtěl říct. Jak můžete věřit takovému všivákovi, jako jsem já? O to tu vůbec nejde, Hillmane. Tady jde o to, jestli já můžu věřit takovému všivákovi, jak jste vy. Vím o vás víc, než si myslíte, Hillmane.“

Ticho, v němž sípal dech.

„No, můžu?“

„Co jestli můžete?“ zeptal se Hillman téměř zoufale.

„Můžu vám věřit, Hillmane?“

„Můžete mi věřit.“

Sípavé ticho. Sípání se ozývalo v mužově hlasu, když zase promluvil: „Se mi zdá, že vám budu muset věřit, Hillmane. Dobrá. Pravděpodobně byste rád klábosil celý den o tom, jaký jsem všivák, ale je čas jít k věci. Chci své prachy a tohle není výkupné, to si uvědomte. Váš synáček nebyl unesen, přišel k nám ze své vlastní vůle.“

„Tomu…“ Hillman zadusil slova v hrdle.

„Vy mi nevěříte? Jen se ho zeptejte, jestli k tomu budete mít kdy příležitost. Zahazujete své šance, uvědomujete si to? Snažím se vám pomoct, abyste mi moh zaplatit – peníze za informaci, nic víc to není –, a vy mi pořád nadáváte lhářů, všiváků a bůhví co ještě.“

„Ne, není v tom nic osobního.“

„To si myslíte vy.“

„Podívejte se,“ řekl Hillman. „Říkal jste, že je čas jít k věci, prostě mi řekněte, kde a kdy chcete, aby se peníze předaly. Budou předány. Ručím za to.“

Hillmanův hlas byl břitký. Muž na druhém konci drátu reagoval na tuto břitkost zrůdně.

„Nespěchejte tolik. Já tahám za špagáty, na to byste neměl zapomínat.“

„Tak za ně zatáhněte!“ zvolal Hillman.

„Až se mi to bude hodit. Myslím, že vám raději dám možnost, abyste si to promyslel, Hillmane. Hezky sestupte z trůnu dolů na kolena. Tam patříte.“ A zavěsil.

Když jsem se vrátil do salónu, Hillman stál v alkovně a dosud držel sluchátko v ruce. Nepřítomně zavěsil a kráčel ke mně, potřásaje stříbrnou hlavou.

„Nechtěl mi dát žádné záruky o Tomovi.“

„Slyšel jsem ho. To nikdy nedávají. Musíte se spoléhat na jeho milost.“

„Jeho milost! Mluvil jako šílenec. Vypadal, jako by se těšil z mé bolesti.“

„Souhlasím, vzrušovalo ho to. Doufejme, že se spokojí se vzrušením, které z toho už vytřískal, a s penězi.“

Hillmanovi klesla hlava. „Myslíte, že Tom je v nebezpečí, že?“

„Ano. Nemyslím, že jednáte s vyloženým šílencem, ale ten chlap nemluvil, jako by byl naprosto normální. Myslím, že je to amatér, nebo možná zlodějíček, který spatřil svou příležitost pustit se do něčeho velkého. Pravděpodobněji nadaný amatér. Je to týž muž, co volal dnes v poledne?“

„Ano.“

„Možná že pracuje sám. Myslíte, že byste poznal jeho hlas? Byla tam zmínka o nějakém osobním styku, snad křivdě. Mohl by to být například nějaký váš bývalý zaměstnanec?“

„Velice pochybuji. Zaměstnávám pouze kvalifikované pracovníky. Tenhle chlap podle řeči nevypadá ani jako člověk.“ Tvář mu ještě víc pohubla. „A vy říkáte, že jsem odkázán na jeho milost.“

„Váš syn je na ni odkázán. Mohlo by být něco pravdy na tom, jak říkal, že Tom k němu šel dobrovolně?“

„Jistěže ne. Tom je hodný chlapec.“

„Je dost rozumný?“

Hillman mi neodpověděl, jako by to bylo samozřejmé. Odešel k baru, nalil si důkladnou dávku z láhve bourbonu a vhodil ji do sebe. Šel jsem za ním.

„Je tu nějaká možnost, že by Tom upekl svůj únos sám, za pomoci svých kamarádů nebo třeba za pomoci najaté síly?“

Hillman potěžkal sklenici v ruce, jako by uvažoval, zda mi ji má hodit na hlavu. Dříve než se odvrátil, zahlédl jsem jeho vzteklou rudou masku. „To je naprosto vyloučeno. Proč mě týráte takovými nápady?“

„Já vašeho syna neznám. Vy byste ho znát měl.“

„Nikdy by mi nic takového neprovedl.“

„Dal jste ho do školy Laguna Perdida.“

„Musel jsem.“

„Proč?“

Vztekle se ke mně obrátil. „Pořád dorážíte se stejnou pitomou otázkou. Co to má s čímkoliv společného?“

„Snažím se zjistit, kam až to s Tomem došlo. Kdyby tu byl důvod domnívat se, že svůj únos zorganizoval sám, buď aby vás potrestal, nebo aby získal peníze, pustili bychom policii z řetězu.“

„Jste blázen!“

„Je Tom blázen?“

„Samozřejmě že ne. Upřímně řečeno, pane Archere, dělá se mi nanic z vás a z vašich otázek. Jestli chcete zůstat v mém domě, musíte přistoupit na mé podmínky.“

Měl jsem sto chutí odejít, ale něco mě zadrželo. Ten případ mi drápkem uvázl v mysli.

Hillman si nalil do skleničky whisky a půlku vypil.

„Na vašem místě bych s tou šňábou přestal,“ poradil jsem mu. „Čeká na vás rozhodování. Dnešek je možná nejdůležitější den vašeho života.“

Pomalu přikývl. „Máte pravdu.“ Naklonil se přes bar a vlil zbytek whisky do kovového dřezu. Pak se omluvil a šel nahoru za svou ženou.

/V/

Tiše jsem vyšel hlavním vchodem, vzal jsem si z kufru svého vozu klobouk a plášť do deště a pustil jsem se dolů po serpentinové příjezdové cestě. Ve zvadlém listí pod duby šelestily kapky deště a uvolňovaly vůně a vzpomínky. Když mi bylo sedmnáct, pracoval jsem jedno léto na ranči pro turisty na úpatí Sierry. Ke konci srpna, když vzduch začínal být ostřejší, jsem si našel děvče, a než léto skončilo, setkali jsme se v lese. Všechno od té doby mělo mírně sestupnou tendenci.

Dospívání jako by bylo stále obtížnější. Rozhodně bylo stále obtížnější odhadnout mladé lidi. Možná že Stella Carlsonová, jestli se k ní dostanu, by mi pomohla porozumět Tomovi.

Carlsonovi měli schránku na dopisy o dvě stě metrů níž po cestě. Byla to miniaturní kopie jejich koloniálního domu se zelenými okenicemi, vyvedená se vším všudy, i s těmi okenicemi, byly mi proti srsti jako nevkusný inzerát. Vystoupil jsem po příjezdové cestě k cihlovému zápraží a zaklepal jsem na dveře.

Otevřela mi hezká rudovlasá žena v plátěných šatech a věnovala mi chladný zelený pohled. „Prosím?“

Nedomníval jsem se, že se přes ni dostanu bez lhaní. „Jsem z pojišťovny.“

„V El Rancho nesmějí agenti chodit po domech.“

„Já vás nechci pojistit, paní Carlsonová, jsem likvidátor pohledávek.“ Vytáhl jsem z náprsní tašky starou průkazku, která potvrzovala mé prohlášení. Svého času jsem pracoval pro pojišťovací společnosti.

„Jestli je to kvůli mému havarovaném autu,“ řekla, „myslela jsem, že to už bylo všechno vyřízeno minulý týden.“

„Zajímáme se o příčinu nehody. Víte, vedeme si statistiku.“

„Nijak zvlášť netoužím po tom, abych se dostala do statistiky.“

„Váš vůz tam už je. Pokud vím, byl ukraden.“

Zaváhala a ohlédla se, jako by v hale byl nějaký svědek. „Ano,“ řekla konečně. „Byl ukraden.“

„Nějakým mladým darebákem ze sousedství, je to tak?“ usměrňoval jsem hovor.

V odpověď se zarděla. „Ano, a velice silně pochybuji, že to byla nehoda. Vzal mi vůz a naboural ho čistě ze zlomyslnosti.“ Slova vybuchla, jako by jí v mysli byla vřela už řadu dnů.

„To je zajímavá hypotéza. Smím jít dál a pohovořit si o tom s vámi?“

„No dobře.“

Vpustila mě do haly. Sedl jsem si ke stolku s telefonem a vytáhl černý poznámkový blok. Stála nade mnou, s jednou rukou na sloupku u začátku točitého schodiště.

„Máte něco, co by podpořilo tuto hypotézu?“ zeptal jsem se s pozvednutou tužkou.

„Myslíte to, že naboural auto úmyslně?“

„Ano.“

Její bílé zuby sevřely plný rudý dolní ret a zanechaly na něm krátkou rýhu. „To je něco, co se vám nevejde do statistiky. Ten chlapec – jmenuje se Tom Hillman – se zajímal o naši dceru. Dřív to býval daleko hodnější chlapec než teď. Po pravdě řečeno, trávíval zde většinu svého volného času. Jednali jsme s ním, jako by to byl náš vlastní syn. Ale náš vztah se pokazil. Velice pokazil.“ Říkala to zároveň hněvivě i lítostivě.

„Co ho pokazilo?“

Prudce mávla rukou. „Raději bych to nerozváděla. To pojišťovna nemusí vědět. Ani nikdo jiný.“

„Snad bych si mohl promluvit s tím chlapcem. Bydlí vedle, že?“

„Jeho rodiče, Hillmanovi, tam bydlí. Myslím, že jeho poslali někam pryč. My se teď už s Hillmanovými nestýkáme,“ dodala škrobeně. „Nejspíš to jsou docela slušní lidé, ale kolem toho kluka nadělali spoustu hloupostí.“

„Kam ho poslali?“

„Nejspíš do nějaké nápravné školy. Potřeboval to. Začal se jim úplně vymykat z rukou.“

„V jakém směru?“

„Ve všech směrech. Rozmlátil mé auto, což nejspíš znamená, že pil. Vím, že se potloukal po výčepech dole na Hlavní třídě.“

„Tu noc, než naboural auto?“

„Celé léto. Dokonce se snažil naučit těmto zlozvykům i Stellu. Právě to pokazilo naše vztahy, když to chcete vědět.“

Udělal jsem si poznámku. „Mohla byste být ještě přesnější, paní Carlsonová? Zajímáme se o celé společenské pozadí těchto nehod.“

„No, abych řekla pravdu, zatáhl Stellu do jednoho z těch hrozných brlohů. Dovedete si to představit, vzít nevinné šestnáctileté děvče do zaplivané putyky dole na Hlavní? Pokud nás se týká, tím pro nás Tom Hillman přestal existovat.“

„A co Stella?“

„Je to rozumné děvče.“ Mrskla pohledem na horní konec schodiště. „Její otec a já jsme ji přesvědčili, že z tohoto vztahu nic nekouká.“

„Takže do vypůjčení vašeho auta nebyla zapletena?“

„Jistěže ne.“

Jasný hlásek z horního konce schodiště zaprotestoval: „To není pravda, mami, a ty to víš. Povídala jsem ti…“

„Buď zticha, Stello! Jdi zpátky do postele. Když jsi tak nemocná, že nemůžeš jet na tábor, tak jen zůstaň hezky v posteli.“

Zatímco mluvila, paní Carlsonová plavně vystoupila do poloviny schodiště. Měla velmi pěkná lýtka, trochu svalnatá. Její dcera sestupovala k ní, štíhlá dívka s nádhernýma očima, které jako by zabíraly většinu její tváře pod čelem. Hnědé vlasy měla pevně sčesány dozadu. Byla oblečena v dlouhé kalhoty a modrý vlněný rolák, zdůrazňující pupencově ostré obrysy jejích ňader.

„Je mi líp, děkuju za optání,“ pronesla s ledovostí dospívajících. „Nebo mi aspoň bylo líp, dokud jsem tě neslyšela, jak lžeš o Tommym.“

„Co si to dovoluješ? Jdi do svého pokoje!“

„Půjdu, jestli přestaneš lhát o Tommym.“

„Buď zticha!“

Paní Carlsonová vyběhla ty tři čtyři schody, které je oddělovaly, popadla Stellu za ramena, násilím ji otočila a odvedla ji z dohledu. Stella stále opakovala slovo „lhářko“, dokud se za jejím tenkým, jasným hláskem nezabouchly dveře.

O pět minut později sešla paní Carlsonová dolů, čerstvě nalíčená, v zeleném klobouku s perem, kostkovaném plášti a rukavicích. Kráčela rovnou ke dveřím a doširoka je otevřela.

„Obávám se, že teď už musím spěchat. Můj kadeřník se na mě velice zlobí, když přijdu pozdě. Stejně jsme se dostali daleko od toho, co jste chtěl.“

„Právě naopak. Poznámky vaší dcery mě velice zajímaly.“

Usmála se na mne se zuřivou zdvořilostí. „Stelly si vůbec nevšímejte. Má horečku a je hysterická. Po celou dobu od té nehody je to ubohé dítě rozrušené.“

„Protože do ní byla zapletena?“

„Nebuďte blázen.“ Zarumplovala klikou u dveří. „Teď už opravdu musím jít.“

Vykročil jsem ven. Následovala mě a prudce za mnou práskla dveřmi. Pravděpodobně v tom měla velkou praxi.

„Kde máte vůz?“ volala za mnou.

„Seskočil jsem padákem.“

Stála a pozorovala mě, dokud jsem nedošel na konec příjezdové cesty. Pak se vrátila do domu. Plahočil jsem se zpátky k poštovní schránce Hillmanových a zahnul jsem vzhůru po jejich soukromé cestě. Šustění v lese sílilo. Myslel jsem, že je to vrabec, který hrabe v podrostu. Byla to však Stella.

Náhle se objevila vedle kmene stromu – v modré větrovce, s kapucí zavázanou pod bradou. Vypadala asi na dvanáct.

Pokynula mi s důstojností dospělé ženy a ukončila pohyb tím, že přiložila prst na rty.

„Raděj zůstanu z dohledu. Maminka mě bude hledat.“

„Myslel jsem, že je objednaná ke kadeřníkovi.“

„To je jenom další lež,“ prohlásila jasně. „Poslední dobou v jednom kuse lže.“

„Proč?“

„Myslím, že si lidé na to zvyknou nebo co. Maminka vždycky mluvila pravdu. Taťka taky. Ale tahle záležitost s Tommym je jaksi vyvedla z míry. Mě taky,“ dodala a zakašlala do dlaně.

„Neměla bys chodit venku v mokru,“ napomenul jsem ji. „Jsi nemocná.“

„Ve skutečnosti nejsem, aspoň ne tělesně. Jenom nemám náladu být s děckama na táboře a muset odpovídat na jejich otázky.“

„O Tommym?“

Přikývla. „Dokonce ani nevím, kde je. Vy to víte?“

„Ne, nevím.“

„Jste policista nebo co?“

„Býval jsem policista. Teď jsem to nebo co.“

Zkrabatila nosík a slabě se zachichtla. Pak strnula a naslouchala jako kolouch. Shodila kapuci.

„Slyšíte ji? To mě volá maminka.“

Mezi stromy jsem zdaleka slyšel hlas, který volal: „Stello!“

„Zabije mě,“ řeklo děvče. „Ale někdo musí jednou říct pravdu. Už vím. Tommy má na svahu dům na stromě, totiž míval ho, když byl mladší. Tam si můžeme popovídat.“

Šel jsem za ní po zpola zarostlé stezce. Malá sekvojová chatička se střechou z dehtového papíru seděla na nízké podlážce mezi rozpaženými větvemi dubu. Podomácku vyrobený žebřík, ošlehaný počasím do hněda stejně jako chatička, vystupoval šikmo k podlážce. Stella vylezla první a vešla dovnitř. Datel s červenou čepičkou vylétl z nezaskleného okna na sousední strom, tam se posadil a spustil k nám kázání. Od úpatí svahu sem doléhal hlas paní Carlsonové. Měla mocný hlas, ale začínal chraptět.

„Je to jako ve Švýcarském robinzonovi,“ poznamenala Stella, když jsem vstoupil. Seděla na okraji vestavěného lůžka, na němž byla matrace, ne však přikrývky. „Tommy a já jsme tu nahoře trávívali cele dny, když jsme byli děti.“ Bylo jí šestnáct a v jejím hlase zaznívala nostalgie. „Samozřejmě když jsme přišli do puberty, muselo to skončit. Nebylo by se to slušelo.“

„Máš Tommyho ráda.“

„Ano. Miluju ho. Vezmeme se. Ale ne abyste o nás získal špatný dojem. Ještě spolu ani vážně nechodíme. Nemáme dostaveníčka a nic mezi námi nebylo.“ Nakrčila nos, jako by se jí nelíbila vůně těchto slov. „Vezmeme se, až k tomu bude vhodná doba, až Tom ukončí vysokou školu, nebo ji aspoň pořádně začne. Nebudeme mít žádné finanční potíže, víte.“

Pomyslel jsem si, že mě používá k tomu, aby sama sebe trochu uklidnila tímto příběhem – prostým příběhem se šťastným koncem. „Jak to?“

„Tommyho rodiče mají fůry peněz.“

„A co tvoji rodiče? Dovolí ti, aby sis ho vzala?“

„V tom mi nemůžou zabránit.“

Věřil jsem jí – jestli ovšem Tommy přežije. Jistě viděla, jak se mi toto „jestli“ mihlo v očích jako stín. Byla vnímavé děvče.

„Je Tommy v pořádku?“ zeptala se změněným tónem.

„Doufám, že je.“

Naklonila se a zatahala mě za rukáv. „Kde je, pane…?“

„Nevím, Stello. Jmenuji se Lew Archer. Jsem soukromý detektiv a pracuju pro Tommyho. A tys mi chtěla říct pravdu o té havárce.“

„Ano. Byla to moje vina. Maminka a taťka si zřejmě myslí, že mě musí chránit, ale to jenom zhoršuje Tommymu situaci. Ve skutečnosti jsem za to mohla já.“ Její přímý, vzhůru upřený pohled, její vážná upřímnost mi připomínaly dítě, které se modlí.

„Řídilas to auto?“

„Ne. Nemyslím tím, že bych byla s ním. Ale řekla jsem mu, že si může vůz půjčit, a vzala jsem pro něho klíče z maminčina pokoje. Je to vlastně taky moje auto – totiž, můžu je používat.“

„Ví tohle maminka?“

„Ví. V neděli jsem to řekla jí i taťkovi. Ale oni už mluvili s policií a potom už nechtěli svou výpověď měnit nebo mi dovolit, abych ji uvedla na pravou míru. Povídali, prý to nic nemění na skutečnosti, že auto vzal.“

„Proč jsi mu dovolila, aby si je vzal?“

„Připouštím, že to nebyl moc dobrý nápad. Ale musel někam za někým jet a jeho otec mu nedovolil, aby si vzal některé z jejich aut. Byl nahraný. Maminka a taťka byli ten večer pryč a Tommy říkal, že bude za dvě hodiny zpátky. Bylo teprve kolem osmé a já jsem si myslela, že se nic nemůže stát. Nevěděla jsem, že bude pryč celou noc.“ Zavřela oči a objala se pažemi. „Celou noc jsem byla vzhůru a poslouchala, jestli se nevrací.“

„Kam jel?“

„Nevím.“

„O jakou záležitost šlo?“

„Ani to nevím. Povídal, že je to nejdůležitější věc v jeho životě.“

„Je možné, že mluvil o alkoholu?“

„Tommy nepije. Šlo o někoho, s kým se musel setkat, o někoho velice důležitého.“

„Jako je třeba obchodník s drogami?“

Rozevřela své nádherné oči. „Překrucujete věci právě tak, jako to dělá taťka, když na mě má zlost. Máte na mě zlost, pane Archere?“

„Ne. Jsem ti vděčný, že jsi upřímná.“

„Tak proč do toho pořád zatahujete všelijaké ošklivosti?“

„Asi proto, že jsem zvyklý vyslýchat ošklivé lidi. A někdy ani narkomanova vlastní matka, ani jeho děvče nevědí, že bere drogy.“

„Vím jistě, že Tommy drogy nebral. Byl vysloveně proti nim. Věděl, co to udělalo některým…“ Přikryla si ústa rukou. Měla okousané nehty.

„Cos chtěla říct?“

„Nic.“

Naše porozumění se začínalo hroutit. Snažil jsem se ze všech sil, abych je zachránil. „Poslouchej, Stello, nevytahuju špínu jen tak pro legraci. Tommy je ve skutečném nebezpečí. Jestli měl styky s narkomany, měla bys mi to říct.“

„To jenom někteří jeho přátelé hudebníci brali drogy,“ zamumlala. „Ti by mu jistě nijak neublížili.“

„Možná že mají přátele, kteří by mu ublížili. Co je to za lidi?“

„Jenom nějací lidé, se kterými hrál letos v létě na klavír, dokud ho otec nedonutil, aby toho nechal. Tommy chodíval na jejich jam sessions v neděli odpoledne do Šenkovny.“

„To je jeden z těch brlohů, o nichž se zmiňovala tvoje maminka?“

„Není to brloh. Tom mě do žádných brlohů nevodil. Bylo to pouze místo, kde se mohli scházet a hrát na své nástroje. Chtěl, abych slyšela, jak hrají.“

„A Tommy hrál s nimi?“

Živě přikývla. „Je velice dobrý pianista, dost dobrý, aby se tím uživil. Dokonce mu nabídli zaměstnání o víkendech.“

„Kdo mu ho nabídl?“

„Combo v Šenkovně. Jeho otec mu samozřejmě nedovolil, aby to přijal.“

„Pověz mi o lidech v tom combu.“

„Znám z nich jedině Sama Jackmana. Býval šatnářem v plaveckém klubu. Hraje na trombón. Pak tam byl saxofonista a trumpetista a bubeník. Nepamatuju se, jak se jmenují.“

„Co sis o nich myslela?“

„Nemyslela jsem si, že jsou moc dobří. Ale Tommy povídal, že mají v úmyslu nahrát album.“

„To chce každé combo. Myslím, co to bylo za lidi?“

„Byli to prostě hudebníci. Tommy je zřejmě měl rád.“

„Trávil s nimi hodně času?“

„Jenom nedělní odpoledne. A myslím, že někdy si je tam zašel poslechnout i večer. Říkal, že je to jeho druhý život.“

„Jeho druhý život?“

„Uhm. Víte, doma musel šprtat a obskakovat rodiče, aby se cítili fajn, a tak podobně. Právě tak to musím dělat já, když jsem doma. Ale od té havárky to moc dobře nefunguje. Nikdo se necítí fajn.“

Zachvěla se. Studený, vlhký vítr profukoval okénky domku na stromě. Hlas paní Carlsonové už nebylo slyšet. Byl jsem celý nesvůj, že tu to děvče zdržuju, když je matka hledá. Ale nechtěl jsem ji nechat odejít, dokud mi neřekne všechno, co ví. Dřepl jsem si před ní. „Stello, myslíš, že Tommyho schůzka v tu sobotu večer se týkala jeho přátel hudebníků?“

„Ne. Kdyby šlo o ně, byl by mi to řekl. Bylo to něco mnohem tajnějšího než tohle.“

„To povídal?“

„Nemusel to povídat. Bylo to něco tajného a strašně důležitého. Vypadal hrozně vzrušeně.“

„V dobrém, nebo špatném smyslu?“

„Nevím, jak to rozlišujete. Nebál se, jestli máte na mysli tohle.“

„Myslel jsem tím, jestli snad nebyl nemocný.“

„Nemocný?“

„Nemocný na duši.“

„Ne. Já – To je hloupost.“

„Tak proč ho jeho otec poslal pryč?“

„Mydlíte, že ho dal do ústavu pro duševně choré?“ Naklonila se ke mně tak blízko, že jsem na tváři cítil její dech.

„Do něčeho podobného – do školy Laguna Perdida. Neměl jsem v úmyslu ti to prozradit a prosím tě, abys to neříkala svým rodičům.“

„Nedělejte si starosti. Nic jim nepovím. Tak tam tedy je. Ti pokrytci!“ Její oči byly nehybné a vlhké. „Povídal jste, že je v nebezpečí. Snaží se mu vyříznout přední mozkový lalok jako v Tennessee Williamsovi?“

„Ne. Tam, kde byl, mu nehrozilo žádné nebezpečí. Ale předminulou noc z toho místa utekl a padl do rukou zlodějům. No, ale nebudu ti tím už dál zatěžovat hlavu. Mrzí mě, že se to prozradilo.“

„To vás nemusí mrzet.“ Podruhé mi dala nahlédnout, v jakou ženu vyrůstá. „Jestli se něco děje Tommymu, je to stejné, jako by se to dálo mně.“ Ukazováčkem si poklepávala přes nylonovou bundu na kost mezi drobnými ňadry. „Povídal jste, že se dostal do rukou zlodějům. Co je to za lidi?“

„Na tu otázku se snažím odpovědět, a to hezky rychle. Mohli by to být jeho přátelé ze Šenkovny?“

Zavrtěla hlavou. „Drží ho jako vězně nebo tak něco?“

„Ano. Snažím se je vypátrat, dříve než provedou něco horšího. Jestli víš o nějakých jeho dalších stycích, které měl ve svém druhém životě, obzvláště o stycích s podsvětím…“

„Ne. Žádné neměl. Nevedl ve skutečnosti druhý život. Tam v Šenkovně to byly jen řeči – řeči a hudba.“

Rty jí začínaly promodrávat. Náhle jsem se uviděl v ošklivém světle: jako bych se díval shora na robustní, shrbenou postavu týrající dítě, už tak dost utýrané. Projelo mnou poznání, jak děsivě snadno se věci, které děláte s dobrým záměrem, mohou obrátit ve zlé.

„Raději bys měla jít domů, Stello.“

Zkřížila ruce. „Nepůjdu, dokud mi neřeknete všecko. Nejsem malé dítě.“

„Ale toto je důvěrná informace. Neměl jsem v úmyslu cokoliv z ní prozradit. Kdyby se to doneslo k nesprávným lidem, jen by to zhoršilo situaci.“

S troškou pohrdání řekla: „Chodíte kolem horké kaše jako taťka. Drží Tommyho kvůli výkupnému?“

„Ano, ale vím zcela jistě, že to není obyčejný únos. Prý přišel k těm lidem ze své vlastní vůle.“

„Kdo to povídal?“

„Jeden z nich.“

Svraštila hladké čelo. „Tak proč by Tommymu hrozilo od nich nějaké nebezpečí?“

„Jestliže je zná,“ vysvětloval jsem, „není pravděpodobné, že ho nechají, aby se vrátil domů. Mohl by je identifikovat.“

„Rozumím.“ Její oči byly obrovské, vstřebávaly do sebe najednou všechnu hrůzu světa a temněly z ní. „Obávala jsem se, že se dostal do nějaké strašné bryndy. Jeho matka mi nic neřekla. Myslela jsem si, že se snad zabil a že to tutlají.“

„Co tě vedlo k tomu, že sis to myslela?“

„Tommy. To ráno po té havárce mi zatelefonoval a já jsem se s ním setkala tady v tomhle domku na stromě. Neměla jsem o tom nikomu ani muknout. Ale vy jste se mnou jednal poctivě. Chtěl mě ještě jednou vidět – jenom jako kamarád, víte – a říct mi naposled sbohem. Ptala jsem se ho, jestli jde pryč nebo co chce dělat. Neřekl mi to.“

„Uvažoval o sebevraždě?“

„Nevím. Bála jsem se, že to znamenalo právě tohle. Když jsem od té doby o něm neslyšela, byla jsem čím dál tím vyděšenější. Teď už nejsem tak vyděšená, jako jsem byla předtím, než jste mi všechny tyhle věci řekl.“ Pak jí jedna z těch věcí došla. „Ale proč by úmyslně šel ke zločincům a zůstával s nimi?“

„To není jasné. Možná nevěděl, že jsou to zločinci. Jestli tě napadá někdo…“

„Snažím se vzpomenout.“ Stáhla tvář a nakonec zase zavrtěla hlavou. „Nikdo mi nenapadá, ledaže by to byli ti lidé, co je chtěl navštívit v tu sobotu večer. Tenkrát, když si vypůjčil náš vůz.“

„Řekl ti aspoň něco o těch lidech?“

„Jenom že se nemůže dočkat, až se s nimi sejde.“

„Byli to muži, nebo ženy?“

„Dokonce ani to nevím.“

„A co v neděli ráno, když ses s ním setkala. Řekl ti vůbec něco o předcházející noci?“

„Ne. Měl velice mizernou náladu, po té havárce a všeobecně a po té strašné hádce se svými rodiči. Na nic jsem se ho nevyptávala. Počítám, že jsem měla, co? Vždycky udělám všechno špatně, ať už proto, že se snažím moc, nebo zase málo.“

„Myslím, že jednáš správně častěji než většina lidí.“

„Maminka si to nemyslí. Taťka taky ne.“

„Rodiče se můžou mýlit.“

„Jste rodič?“ Otázka mi připomněla smutné chlapce ve škole Laguna Perdida.

„Ne, nikdy jsem nebyl. Mám čisté ruce.“

„Děláte si ze mě legraci,“ řekla s mrzutou tváří.

„Nikdy. Zřídka kdy.“

Letmo se na mne usmála. „To je Gilbert a Sullivan. Nevěděla jsem, že detektivové jsou jako vy.“

„Neví to ani většina ostatních detektivů.“ Naše porozumění, které rostlo a uvadalo, začínalo zase rozkvétat. „Ještě na jednu věc jsem se tě chtěl zeptat, Stello. Zdá se, že tvoje maminka věří, že Tommy naboural její auto úmyslně.“

„Vím, že si to myslí.“

„Mohlo by na tom být něco pravdy?“

Uvažovala o otázce. „Nevím, jak by to bylo možné. To by mi neudělal a jí taky ne, ledaže…“ Vzhlédla s temným podezřením.

„Pokračuj.“

„Ledaže by se snažil zabít se a už by mu na ničem nezáleželo.“

„A snažil se?“

„Možná že ano. Nechtěl jít domů, tolik mi řekl. Ale neřekl mi proč.“

„Snad bych se něco dozvěděl, kdybych prohledal vůz. Víš, kde je?“

„Je v Ringově vrakovišti. Maminka se tam tuhle byla na něj podívat.“

„Proč?“

„Počítám, že jí to pomáhá udržovat se ve varu. Maminka je do Tommyho ve skutečnosti úplný blázen, nebo aspoň bývala, a taťka taky. Tahle záležitost na ně hrozně těžce dolehla. A já jim to nijak neulehčuju tím, že jsem teď utekla z domu.“ Vstala a rychle zadupala. „Maminka zavolá četníky. A taky mě zabije.“

„Ne, nezabije.“

„Ano, zabije.“ Ale v podstatě se nebála o sebe. „Jestli se dozvíte něco o Tommym, dáte mi vědět?“

„To by mohlo být poněkud obtížné, vzhledem k postoji tvé maminky. Proč by ses ale neozvala ty, když budeš moct? Tohle je číslo služby pro nepřítomné, tam se můžeš vždycky dozvědět, kdy mě zastihneš.“ Dal jsem jí vizitku.

Sešplhala dolů po žebříku a zmizela mezi stromy, jedna z těch mladých lidí, kterým by se člověk nejraději omluvil za tento svět.

/VI/

Šel jsem zpátky k domu Hillmanových. Pod snižující se oblohou připomínal přísnou bílou pevnost. Neměl jsem chuť jít zrovna teď dovnitř a pustit se do křížku s těžkým, dusivým strachem, který prosycoval atmosféru v pokojích. Nicméně jsem měl konečně vodítko. Které mi mohl dát Hillman, kdyby byl chtěl.

Dříve než jsem nasedl do auta, pohlédl jsem k průčelnímu oknu Tomova pokoje. Hillmanovi seděli těsně u sebe v okenním výklenku a vyhlíželi ven. Hillman zavrtěl úsečně hlavou: nikdo nevolal.

Jel jsem do města a zahnul jsem přímo z dálnice na hlavní ulici. Štukované a dřevěné budovy v této části města, mezi dálnicí a železniční tratí, tu stály už dlouhou dobu a pomalu chátraly. Byly tu mexické jídelny a kulečníkové herny a bleší trh a výčepy. Mokré chodníky byly téměř liduprázdné, jak to v Kalifornii vždycky bývá, když prší.

Zaparkoval a zamkl jsem vůz před obchodem s výprodejním a sportovním zbožím a zeptal jsem se majitele, kde je Šenkovna. Ukázal na západ, směrem k oceánu.

„Myslím, že přes den nemají otevřeno. Ale spousta jiných podniků má otevřeno.“

„A kdepak je Ringovo vrakoviště?“

„Tři bloky jižně na Sanger Street, je to první semafor pod železniční tratí.“

Poděkoval jsem mu.

„Není vůbec zač.“ Byl to muž středních let s pískovým knírkem a vesele nesl břímě neúspěchu. „Mohu vám prodat nepromokavý chránič na klobouk.“

„Co stojí?“

„Osmadevadesát centů. S daní dolar dva centy.“

Koupil jsem si chránič. Navlékl mi ho na klobouk. „Člověk v tom zrovna dvakrát nevypadá, ale…“

„Krása je funkční.“

Usmál se a přikývl. „Vzal jste mi ta slova rovnou z úst. Hned jsem si myslel, že jste duchaplný člověk. Mimochodem, jmenuji se Botkin, Joseph Botkin.“

„Lew Archer.“ Potřásli jsme si rukama.

„Potěšení je na mé straně, pane Archere. Jestli to není příliš osobní otázka, proč se chcete jít napít do Šenkovny?“

„Co je špatného na Šenkovně?“

„Nelíbí se mi, jak vedou ten podnik, to je vše. Snižuje to celé okolí. A to má – bůh je mi svědek – už tak dost nízkou úroveň.“

„Jak vedou ten podnik?“

„Za prvé dovolují mladým lidem, aby se tam scházeli, neříkám, že jim podávají lihoviny, to ne. Ale neměli by jim vůbec dovolovat vstup.“

„A co dělají za druhé?“

„Moc mi to povídá.“ Prohnaně na mne zašilhal. „A vy se moc ptáte. Nejste náhodou od kontroly?“

„Ne, ale pravděpodobně bych vám to stejně neřekl, kdybych byl. Vede se proti Šenkovně nějaké vyšetřování?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Slyšel jsem, že na ně byla podaná stížnost.“

„Nějakým Hillmanem?“

„Jo. Vy teda jste od kontroly, co? Jestli si to místo chcete prohlédnout, otvírají v pět.“

Bylo za deset minut půl páté. Toulal jsem se po ulici a díval se okny zastaváren na věci ukořistěné ztroskotaným životům. Šenkovna byla opravdu zavřená. Vypadala, jako by se už nikdy neměla otevřít. Nad červeně kostičkovanými vitrážkami jsem nahlédl do temného vnitřku. Červeně kostičkované stolky a židličky stály kolem tanečního parketu velkého jako deseticent; a dál vzadu ve stínu bylo pódium pro orchestr, ozdobené křiklavým papírem. Vypadalo tak opuštěně, že by si člověk myslel, že všichni členové kapely už před lety dali své inštrumenty do zastavárny a odešli z města.

Vrátil jsem se k vozu a odjel jsem po Sanger Street k Ringově ohradě. Byla obehnána vysokým prkenným plotem, na němž bylo skoro dvoumetrovými bílými písmeny namalováno jméno majitele. Protáhl jsem se bránou dovnitř. Z otevřených dveří chaty vyklouzl černý německý ovčák a jemně uchopil mé pravé zápěstí do velkých žlutých zubů. Nevrčel ani nevydával žádné podobné zvuky. Jenom mě držel a vesele mi vzhlížel do tváře.

Ve dveřích chaty se objevil rozložitý tlouštík s medicinbalem břicha špatně ukrytým pod kostkovanou košilí.

„To stačí, Lve.“

Pes mě pustil a šel k tlouštíkovi.

„Má špinavé zuby,“ řekl jsem. „Měl byste mu dávat kousat kosti. Ale nemyslím zrovna zápěstní kosti.“

„Promiňte. Nečekali jsme žádné zákazníky. Ale on vám neublíží, že ne, Lve?“

Lev zakoulel očima a vyplázl asi čtvrt metru jazyka.

„Jen ho pohlaďte.“

„Jsem milovník psů,“ řekl jsem, „ale je on milovník lidí?“

„Jistěže. Jen ho pohlaďte.“

Pohladil jsem ho. Lev si lehl na záda s prackama ve vzduchu a cenil na mne tesáky.

„Čím vám můžu posloužit, pane?“ zeptal se Ringo.

„Chci se podívat na auto.“

Mávl rukou k ohradě. „Mám stovky aut. Ale není tu ani jedno, se kterým byste mohl odjet. Chcete auto k rozebrání na součástky?“

„Chci si prohlédnout jedno speciální auto,“ vytáhl jsem svou pojišťováckou průkazku. „Je to myslím skoro nový dodge, patřil nějaké paní Carlsonové, a nabouraný je asi před týdnem nebo tak nějak.“

„Jo. Ukážu vám ho.“

Navlékl si černý gumový pršiplášť. Lev a já jsme ho následovali úzkou uličkou mezi dvěma řadami automobilových vraků. Pomačkané mřížky a kapoty, rozdrcená přední skla, utržené blatníky, propadlé střechy, vykuchaná sedadla a splasklé pneumatiky mě přivedly na myšlenku o nějaké poslední, všeobecné katastrofě na expresní dálnici. Někdo se smyslem pro detail by měl udělat studii automobilových pohřebišť, myslel jsem si, tak jako se dělají studie zřícenin a střepů zaniklých civilizací. Možná by se našel klíč k tomu, proč zaniká naše civilizace.

„Všechny v téhle řadě jsou úplně namaděru,“ řekl Ringo, „Tohle je ten Carlsonův krám, ten druhý od konce. Tamhleten pontiac přišel po něm. Čelní srážka. Dva mrtví.“ Otřásl se. „Nikdy nejezdím po dálnici, když se tomu můžu vyhnout.“

„Jak došlo k havárce Carlsonova vozu?“

„Nějaký kluk v sousedství si ho půjčil na vyjížďku, jakýsi chlapec jménem Hillman. Víte, jací jsou tihle mladí floutkové, když není vůz jejich, nestarají se, co se mu stane. Podle rozboru dopraváků nezvládl zatáčku a sjel ze silnice a pravděpodobně auto převrátil na střechu, když se je snažil zase doslat zpátky na silnici. Musel se párkrát převrátit a zarazil se o strom.“

Obešel jsem konec řady a prohlédl jsem si vůz ze všech stran. Na střeše, na kapotě a na všech čtyřech blatnících byly hluboké rýhy, jako by do auta někdo nazdařbůh mlátil perlíkem. Přední sklo bylo pryč. Dveře byly zkřížené.

Když jsem se levými dvířky naklonil dovnitř, zpozoroval jsem oválný kus bílé umělé hmoty s natištěným nápisem, vyčnívající ze škvíry mezi sedadlem řidiče a opěradlem, Sáhl jsem dovnitř a vytáhl jej. Byl to mosazný klíček ke dveřím.

Nápis na visačce z umělé hmoty pravil: DACKŮV MOTEL 7.

„Dejte pozor na sklo uvnitř,“ varoval mě Ringo za mnou. „Co vlastně chcete zjistit?“

Vstrčil jsem klíček do kapsy a pak teprv jsem se obrátil. „Nedovedu pochopit, jak to, že se ten mladík nezranil.“

„Nezapomeňte, že se držel volantu. Měl kliku, že se volant nezlomil.“

„Je nějaká možnost, že havaroval úmyslně?“

„Ne. Muselo by mu strašit ve věži, aby to udělal. Ovšem dneska člověk s těma mládencema nikdy neví. Ty víš, Lve?“ Sklonil se, aby psa pohladil po hlavě, a mluvil dál, buď k němu, nebo ke mně. „Můj vlastní syn, kterého jsem vychoval v téhle branži, odešel studovat a teď už pár let nejezdí domů ani na vánoce. Nemám nikoho, kdo by převzal obchod.“ Napřímil se a přísně se rozhlédl po svých vracích jako vládce zpustošené říše.

„Je možné, že by byl někdo s ním v autě?“

„Ne. Byli by se tam doslova utloukli, když neměli ochranné pásy a neměli se čeho držet.“ Pohlédl k obloze a netrpělivě dodal: „Ne že by mi vadilo tu stát a odpovídat na vaše otázky, pane. Ale jestli opravdu chcete znát podrobnosti o téhle havárce, promluvte si s dopraváky. Zavírám.“

Bylo za deset minut pět. Vrátil jsem se k Šenkovně. Někdo rozsvítil uvnitř pár světel. Přední vchod byl dosud zamčený. Šel jsem zpět k autu a čekal jsem. Vytáhl jsem klíček z Dackova motelu, prohlédl jsem si ho a uvažoval jsem, jestli něco znamená. Vymyslel jsem si několik za vlasy přitažených teorií, ale třeba znamenal jen to, že hezká paní Carlsonová je nevěrná svému manželovi.

Krátce po páté hodině tmavý mužíček v červené kazajce odemkl přední dveře Šenkovny a zaujal své místo za výčepním pultem. Vešel jsem a posadil se na židličku proti němu. Za pultem vypadal daleko vyšší. Naklonil jsem se přes pult a viděl jsem, že stojí na dřevěné podlážce asi třicet čísel nad zemí.

„Jo,“ řekl, „to mi dodává úroveň. Bez toho taktak vidím přes pult.“ Zašklebil se. „Tedy, moje žena měří metr sedmdesát a je úměrně tomu stavěná. Teď už by tu měla být,“ dodal pedantský a pohlédl na náramkové hodinky na miniaturním zápěstí. „Co si dáte?“

„Whisky s citrónem. Jste majitel tohoto podniku?“

„Já a moje paní na něm máme podíl.“

„Pěkné místo,“ pochválil jsem, ačkoliv nebylo nijak zvlášť pěkné. Nebylo o nic čistší a o nic veselejší než průměrný výčep a gril s kabaretními ambicemi. Starý číšník, který se opíral o zeď vedle kuchyňských dveří, jako by spal vstoje.

„Děkuju. Máme s ním svoje plány.“ Zatímco mluvil, připravoval mi zkušenou rukou nápoj. „Vy jste tu ještě nikdy nebyl. Nepamatuju si váš obličej.“

„Jsem z Hollywoodu. Slyšel jsem, že máte docela dobré džezové combo.“

„Jo.“

„Budou hrát dneska večer?“

„Hrajou jen v pátek a v sobotu večer. Ve všední dny nemáme takovou návštěvnost, aby se vyplatili.“

„A co nedělní jam sessions? Ještě je stále pořádáte?“

„Jo. Zrovna včera jsme jedno měli. Mládenci byli v náramné formě. Velká škoda, že jste je propásl.“ Šoupl mi drink přes pult. „Pracujete v hudební branži?“

„Čas od času zastupuju hudebníky. Mám kancelář na Stripu.“

„Sam by si s vámi chtěl promluvit. To je vedoucí.“

„Kde bych ho našel?“

„Mám někde jeho adresu. Okamžik, prosím.“

Dva mladíci ve všedních oblecích s rameny postříkanými deštěm se usadili na druhém konci pultu. Mluvili zvučnými hlasy o miliónovém obchodu s realitami. Zřejmě to byl kšeft někoho jiného, ne jejich, ale jim zjevně působilo potěšení bavit se o něm.

Mužíček nečekal, co si objednají, a obsloužil je malými whiskami. Do výčepu vstoupila mladá žena štědré postavy, vymotala se z průhledného pršipláště, srolovala ho a všoupla pod pult. Měla sicilský nos a krk ověšený šperky jako princezna banditů.

Mužíček na ni přísně pohlédl. „Jdeš pozdě. Nemůžu pracovat bez hostesky.“

„Je mi líto, Tony. Ráchel přišla zase pozdě.“

„Tak si najdi jiné děvče k dítěti.“

„Ale ona to s malým tak umí. Jistě bys nechtěl, aby ho krmil jen tak někdo.“

„Teď se o tom nebudeme bavit. Víš, kde máš být.“

„Ano, pane Napoleone.“

Se vzpurným zhoupnutím boků zaujala své místo u dveří. Zákazníci se začínali ve dvojicích i v menších skupinkách trousit dovnitř. Většinou to byla mládež nebo lidé mladších středních let. Vyhlíželi docela slušně. Hosteska, která živě hovořila a smála se a cinkala šperky, je uváděla k červeně kostkovaným stolkům.

Její manžel si na mne po chvilce vzpomněl. „Tady je ta adresa Sama Jackmana. Nemá telefon, ale není to daleko odtud.“

Podal mi list z trhacího bloku, na který tužkou napsal: „Mimosa 169, byt č. 2.“

Bylo to blízko trati, starý brázděný dům, jehož viktoriánské vyřezávané ozdoby na fasádě napůl sežvýkal zub času. Těžké vyřezávané hlavní dveře byly otevřené. Vešel jsem do haly a ucítil jsem pod nohama zborcené parkety. Na zavřených dveřích po mé pravici visela na jediném hřebíku vzhůru nohama z kovu vyražená číslice 2. Když jsem zaklepal, zadrnčela.

Vyhlédl žlutolící muž bez saka. „Koho hledáte?“

„Sama Jackmana.“

„To jsem já.“ Zdálo se, že je překvapen, že by někdo mohl hledat jeho. „Jde o nějaký obchod?“ Položil otázku s jakousi falešnou nadějí, která si sama odpovídala záporně.

„Ne, ale chci s vámi mluvit o něčem důležitém, pane Jackmane.“

Zachytil to „pane“ a souhlasně přikývl. „Dobrá.“

„Smím dál? Jmenuji se Lew Archer a jsem soukromý detektiv.“

„Já nevím, byt je v hrozném nepořádku. Když žena celý den pracuje – no ale pojďte dál.“

Vcouval do bytu, jako by se bál odkrýt si bok. Byt sestával z jedné velké místnosti, která asi kdysi bývala přijímacím pokojem domu. Stále ještě měla své honosné rozměry, ale vysoký strop byl popraskaný a flekatý od vody a na oknech visely potrhané záclony. U vnitřní zdi stála lepenková skříň a za zástěnou plynová plotna. Sešlý nábytek, počítaje v to i neustlané manželské postele v jednom rohu, se neuspořádaně kupil na holé dřevěné podlaze. Na stole vedle postele malý televizor odvíjel pohromy dne v jasných řečnických větách.

Jackman jej vypnul, sebral hořící cigaretu z pokličky kávové konvice na stole a posadil se na kraj postele. Nebyla to marijánková cigareta. Seděl nehnutě a mlčky čekal, až vysvětlím, co chci. Usedl jsem proti němu.

„Hledám Toma Hillmana.“

Blýskl po mně pohledem, v němž byl strach, a pak se soustředil na típání cigarety. Špačka strčil do kapsičky u košile.

„Nevěděl jsem, že se ztratil.“

„Ztratil se.“

„To je náramně zlé. Co vás přivedlo na myšlenku, že je tady?“ Podíval se po pokoji širokýma, nemrkajícíma očima. „Poslal vás pan Hillman?“

„Ne.“

Nevěřil mi. „Jen mi to tak napadlo. Pan Hillman má na mě spadeno.“

„Proč?“

„Zajímal jsem se o jeho chlapce.“

„Po jaké stránce?“

„Osobně.“ Obrátil ruce na kolenou dlaněmi vzhůru. „Slyšel jsem ho drnkat na piano v klubu. Bylo to jednoho dne loni na jaře. Já sám tak trochu drnkám. Piano není můj nástroj, ale Tom se začal zajímat o některé akordy, které jsem mu ukázal. Tím jsem měl na něho špatný vliv.“

„A opravdu jste ho měl?“

„Pan Hillman si to myslel. Dal mě z klubu vyhodit. Nechtěl, aby se jeho drahocenný chlapec stýkal s takovými lidmi, jako jsem já.“ Jeho obrácené ruce ležely jako bezmocná bělobřichá zvířata na hřbetech. „Jestli vás neposlal pan Hillmann, tak kdo vás poslal?“

„Nějaký člověk jménem doktor Sponti.“

Myslel jsem, že to jméno nebude pro něho nic znamenat, ale zatím na mne opět vrhl bázlivý pohled. „Sponti? Myslíte…?“ Zmlkl.

„Pokračujte, pane Jackmane. Řekněte mi, co si myslím.“

Schoulil se do sebe jako člověk, který náhle zestárne. Jeho řeč se pokazila: „O ničemž nic nevím, pane.“ Otevřel ústa v idiotském úsměvu, který odhalil naprostý nedostatek zubů.

„Myslím, že víte fůru věcí. Myslím, že tu budu sedět tak dlouho, dokud mi něco z nich nepovíte.“

„To je vaše právo,“ řekl, třebaže nebylo.

Vytáhl špačka z kapsičky u košile a kuchyňskou zápalkou si připálil. Zkroucený černý zbytek zápalky odhodil do pokličky kávové konvice. Dívali jsme se jeden na druhého skrz kouř, který proudil jako ektoplazma z jeho úst.

„Vy znáte doktora Spontiho, že?“

„Slyšel jsem to jméno,“ připustil Jackman.

„Viděl jste Toma Hillmana v posledních dvou dnech?“

Zavrtěl hlavou, ale jeho oči se upíraly na mou tvář takovým způsobem, jako by očekával, že se setká s protestem.

„Kde jste slyšel Spontiho jméno?“

„Od jedné své příbuzné. Pracovala v kuchyni ve škole L.P.“

S ironií dodal: „Se mi zdá, že tím se stávám spoluviníkem.“

„Spoluviníkem na čem?“

„Na jakémkoliv zločinu, co existuje. Dokonce bych ani nemusel vědět, co se stalo, nebo jo?“ Zamáčkl oharek cigarety a předstíral, že pečlivě potlačuje hněv.

„S těmihle řečičkami se nikam nedostaneme.“

„Kam se dostaneme s vašimi řečičkami? Všecko, co vám řeknu, je důkazem proti mně, ne?“

„Mluvíte jako člověk s trestním rejstříkem.“

„Měl jsem nějaké maléry.“ Po dlouhém mlčení dodal: „Je mi líto, že je má Tommy Hillman.“

„Zřejmě ho máte rád.“

„Měli jsme se rádi.“ Dále to však nerozváděl.

„Přál bych si, abyste mi o něm řekl něco víc. Proto jsem vlastně přišel.“

Má slova zněla trochu falešně. Podezříval jsem Jackmana a on to věděl. Byl dobrý pozorovatel a měl jemný sluch.

„Tedy mě napadlo něco jiného,“ řekl. „Napadlo mě, že jdete po Tommym, abyste ho dostal zpátky do školy L. P. Opravte mě, jestli se mýlím.“

„Mýlíte se.“

„Nevěřím vám.“ Sledoval mé ruce, aby viděl, jestli ho nechci udeřit. Na jeho tváři byly stopy po dřívějších úderech. „Nic ve zlém, ale nevěřím vám, pane…“

Opakoval jsem své jméno. „Víte, kde je Tommy?“

„Ne. Vím jenom tohle: Jestli ho pan Hillman dal do školy L. P., je mu líp, když se potlouká venku, než kdyby šel domů. Jeho otec neměl žádné právo tohle mu provést.“

„To mi také řekli.“

„Kdo vám to řek?“

„Jedna žena z tamního učitelského sboru. Povídala, že podle jejího mínění Tom nebyl narušený a nepatřil do této školy. Tom s ní zřejmě souhlasil. V sobotu v noci utekl.“

„To je dobré.“

„Není to zrovna dobré. Tam byl aspoň v bezpečí.“

„Je v bezpečí,“ řekl Jackman a okamžitě zalitoval, že to řekl. Otevřel ústa v nesmyslném bezzubém úsměvu – tragická maska, jež předstírá, že je komická.

„Kde tedy je?“

Jackman pokrčil hubenými rameny. „Už jsem vám to jednou řek a říkám vám to znovu, že nevím.“

„Jak jste věděl, že se Tom potlouká venku?“

„Sponti by vás jinak za mnou neposlal.“

„Chápete rychle.“

„Musím pochytit, co se dá,“ řekl. „Vy toho spoustu namluvíte, a málo řeknete.“

„Vy říkáte ještě méně. Ale vy budete mluvit, Same.“

Rychle, křečovitě vstal a vrhl se ke dveřím. Očekával jsem, že mi řekne, abych vypadl, ale neřekl. Postavil se proti zavřeným dveřím v póze člověka čelícího popravčí četě.

„Co očekáváte, že udělám?“ křičel. „Že strčím krk do oprátky, aby mě Hillman moh oběsit?“

Šel jsem k němu.

„Nepřibližujte se ke mně!“ Strach v jeho očích jasně hořel, živen dlouhou zápalnou šňůrou zkušeností. Zvedl ohnutou paži, aby si chránil hlavu. „Nesahejte na mě!“

„Uklidněte se. O té oprátce, to jsou hysterické řeči.“

„Tohle je hysterický svět. Ztratil jsem zaměstnání, protože jsem toho chlapce učil trochu hudbě. Teď Hillman zvedá sázku. Co mi napaří tentokrát?“

„Jestli je chlapec v bezpečí, nenapaří vám nic. Vy jste povídal, že je v bezpečí. Nepovídal?“

Neodpověděl, ale pod paží se na mne podíval. V očích mu stály slzy.

„Proboha, Same, v téhle věci bychom se měli dohodnout. Vy máte toho chlapce rád, nepřejete si, aby se mu stalo něco zlého. Právě to mám na mysli i já.“

„Je zlé a zlé.“ Ale paži pozvednutou na ochranu nechal klesnout a dál studoval mou tvář.

„Vím, že je zlé a zlé,“ souhlasil jsem. „Nevede mezi tím žádná přímá a zřetelná dělicí čára. Nerozlišuje se jen černá a bílá. Vím, že podporujete Toma proti jeho otci. Nepřejete si, aby byl odříznut od vás a od vaší hudby. A myslíte si, že ho chci zavléct zpátky do školy, kam nepatří.“

„A nechcete snad?“

„Snažím se mu zachránit život. Myslím, že mi můžete pomoct.“

„Jak?“

„Zase se posaďme a v klidu si pohovořme jako předtím. Pojďte. A přestaňte ve mně vidět Hillmana.“

Jackman se vrátil na postel a já jsem si sedl poblíž něho.

„Tak tedy, Same, viděl jste ho v posledních dvou dnech?“

„Koho? Pana Hillmana?“

„Nezačínejte zase s tou hrou na blbečka. Jste inteligentní člověk. Proto odpovězte na mou otázku.“

„Než to udělám, odpovíte mi vy na jednu mou otázku?“

„Jestli to bude v mé moci.“

„Když říkáte, že se snažíte zachránit mu život, míníte tím zachránit ho před špatnými vlivy, že, a šoupnout ho zpátky do těch Cvokovic se všemi těmi ostatními cvoky?“

„Chlapce můžou potkat horší věci.“

„Neodpověděl jste na mou otázku.“

„Taky jste se mohl zeptat na něco lepšího. Chci ho zachránit před smrtí. Je v rukou lidí, kteří se můžou nebo nemusí rozhodnout ho zabít, podle toho, co je napadne. Říkám vám něco, co nevíte?“

„To tedy říkáte, člověče.“ Jeho hlas byl upřímný a oči měl plné výčitek svědomí. Ale on a já jsme spolu mohli mluvit celý rok, a on by pořád něco zamlčoval. Mezi jiným zamlčoval, že mi nevěří.

„Proč mi nevěříte, Same?“

„Nic takového jsem neřek.“

„Nemusíte to říkat. Dáváte to najevo tím, že sedíte na informacích, které máte.“

„Nesedím na ničom, s výjimkou tudletý starý rozvrzaný postele,“ řekl zeširoka ve vzteklé parodii.

„Teď vím, že sedíte. Mám sluch pro určité věci, právě tak jako vy máte sluch pro hudbu. Hrajete na trombón, že?“

„Ano.“ Vypadal překvapeně.

„Slyšel jsem, že to foukáte dobře.“

„Nelichoťte mi. Nejsem žádný J. C. Higginbotham.“

„A já nejsem žádný Sherlock Holmes. Ale dříve nebo později mi povíte, kdy jste viděl Tommyho naposled. Přece nechcete sedět na své staré rozvrzané posteli a čekat, až vám televize ohlásí, že někde ve škarpě našli Tommyho mrtvolu?“

„A našli ji?“

„Prozatím ne. Může se to stát dneska večer. Kdy jste ho viděl?“

Zhluboka se nadechl. „Včera. Byl v pořádku.“

„Přišel sem?“

„Ne, pane. Nikdy tu nebyl. Zastavil se včera odpoledne v Šenkovně. Přišel zadním vchodem a zdržel se jen pět minut.“

„Co měl na sobě?“

„Planďáky a černý svetr. Jednou mi povídal, že mu ten svetr uštrikovala maminka.“

„Mluvil jste s ním včera odpoledne?“

„Zahrál jsem mu speciální kousek a on přišel a poděkoval mi. To bylo všecko. Nevěděl jsem, že je na útěku. Páni, měl s sebou dokonce i svou přítelkyni.“

„Stellu?“

„Tu druhou. Tu starší.“

„Jak se jmenuje?“

„Nikdy mi to neřek. Viděl jsem ji předtím jenom jednou nebo dvakrát. Tommy věděl, že bych mu neschvaloval, že se kolem ní točí. Je dost stará, aby mohla být jeho mámou.“

„Můžete ji popsat?“

„Je to odbarvená blondýna se spoustou vlasů, víte přece, jak se to teďka nosí,“ máchl rukou nahoru od svého vrásčitého čela. „Má modré oči a užívá spoustu očních stínů. Těžko říct, jak vypadá pod vším tím makeupem.“

Vytáhl jsem blok a udělal jsem si pár poznámek. „Co dělá?“

„Asi něco u divadla. Jak říkám, nikdy jsem s ní nemluvil. Ale vypadá na to.“

„Počítám, že je přitažlivá.“

„Pro Toma zřejmě je. Se mi zdá, že je to jeho první ženská. Spousta mládenců začíná se staršími ženami. Ale,“ dodal šeptem, „moh si vybrat líp.“

„Kolik jí je?“

„Aspoň třicet. Neukazovala mi svůj křestní list. Obléká se na svůj věk mladě – sukně nad kolena. Není velká a možná že v patřičném osvětlení by mohla hrát i role mladic.“

„Co měla na sobě včera?“

„Tmavé šaty z modrého saténu nebo něčeho takového, pošité flitrama a s výstřihem až semhle.“ Dotkl se solaru plexus. „Úplně mě bolelo, když jsem viděl Toma, jak ji drží kolem pasu.“

„A jaký měla ona vztah k němu?“

„Ptáte se mě víc, než můžu odpovědět. Je to pohledný mládenec a ona předváděla úplnou přehlídku svých citů. Ale člověk nepotřebuje rentgenové oči, aby viděl, o co jí jde.“

„Je možné, že patří k podsvětí?“

„Může být.“

„Viděl jste ji někdy s nějakým jiným mužem?“

„Nikdy. Viděl jsem ji jen jednou nebo dvakrát s Tomem.“

„Jednou nebo dvakrát?“

Zadumal se. „Před včerejškem dvakrát. Poprvé jsem ji viděl před čtrnácti dny. Byla to neděle a Tom ji přived odpoledne na naše jam session. Ta ženská pila a nejdřív chtěla zpívat a pak chtěla tancovat. Při těchhle jam sessions nedovolujeme tanec, to se pak musí platit kabaretní daň. Někdo jí to řek a ona se namíchla a odvlekla Toma pryč.“

„Kdo jí řekl, že nemá tančit?“

„Nevzpomínám si. Některý z fandů, co seděli kolem, ti jsou proti tanci. Hudba, kterou hrajeme v neděli, není stejně taneční hudba. Je to spíš hudba k chvále boží,“ řekl překvapivě.

„A kdy jste ji spatřil podruhé?“

Váhal a přemýšlel. „To bylo před deseti dny, v pátek. Přišli asi kolem půlnoci a dali si obložený chlebíček. O přestávce jsem prošel kolem jejich stolu, ale Tom mě nepředstavil ani mě nepozval, abych si přišed. Nevadilo mi to. Zřejmě si měli co povídat.“

„Zaslechl jste něco z jejich hovoru?“

„Zaslech.“ Tvář mu ztvrdla. „Potřebuje peníze, povídala mu, peníze, aby mohla odejít od svého muže.“

„Víte určitě, že jste slyšel tohle?“

„Tak určitě, jakože tu sedím.“

„Jak se na to všechno tvářil Tom?“

„Zdálo se mi, že je celý pryč.“

„Pil?“

„Ona pila. On ne. V Šenkovně nepodávají nápoje nezletilým. Ne, pane. Ta ho omámila něčím daleko horším než pitím.“

„Drogami?“

„Však víte, co myslím.“ Jeho ruce vymodelovaly ve vzduchu ženskou postavu.

„Použil jste slova ‚omámila‘.“

„To byl jenom řečnický obrat,“ bránil se nervózně a přes rukáv košile si třel paži.

„Fetujete?“

„Ne, pane. Já se omamuju televizí,“ řekl s náhlým sklíčeným úsměvem.

„Ukažte mi paže.“

„Nemusím vám nic ukazovat. Na to nemáte právo.“

„Chci si ověřit, jestli mluvíte pravdu. Okay?“

Rozepjal si manžety a vyhrnul si rukávy na hubených žlutých pažích. Dolíčkovité jizvy na nich byly staré a zacelené.

„Dostal jsem se z Lexingtonu před sedmi lety,“ přiznal se, „a od té doby jsem se nespustil, díky bohu.“

Dotkl se jizev s jakousi úctou. Byly jako drobné vyhaslé sopky na jeho těle. Přikryl je.

„Děláte dobře, pane Jackmane. Se zkušenostmi, co máte, byste pravděpodobně poznal, kdyby Tom fetoval.“

„Pravděpodobně jo. Tom nefetoval. Nejednou jsem mu dělal kázání na tohle téma. Muzikanti mají svá pokušení. Ale Tom si vzal má kázání k srdci.“ Posunul si ruku k oblasti srdce. „Měl jsem mu udělat kázání o ženských.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by to nějak moc účinkovalo. Viděl jste někdy Toma a tu blondýnku s někým jiným?“

„Ne.“

„Představil ji někomu?“

„Pochybuju. Hlídal si ji pro sebe. Blýskal se s ní, to jo, ale hlídal si ji pro sebe.“

„Nemáte tušení, jak se jmenuje?“

„Ne. Nemám.“

Vstal jsem a poděkoval jsem mu. „Je mi líto, jestli jsem vám připravil perné chvíle.“

„Už jsem zažil pernější.“

/VII/

Dackův motel byl na okraji města, v poněkud ošumělém předměstí zvaném Ocean View. Dvanáct nebo patnáct chatiček leželo na plochém vršku příkrého břehu pod dálnicí a nad mořem. Byly postaveny z betonových panelů a natřeny nepřirozenou zelení. Tři nebo čtyři auta – žádné z nich poslední model – parkovala na blátivém štěrku.

Déšť ustal a z protrhaných mraků na západě šikmo proudilo svěží žluté světlo, jako by chtělo speciálně odhalit ošklivost Dackova motelu. Nad boudou označenou „Kancelář“ se jediná roztřepená palma nakláněla proti světlu. Zaparkoval jsem vedle ní a vstoupil jsem.

Ručně namalovaná cedulka přilepená k pultu poučovala: „Zvoňte na majitele.“ Prudce jsem stiskl zvonek vedle cedulky. Nefungoval.

Jak jsem se nakláněl přes pult, zpozoroval jsem na polici pod ní telefon a kovovou kartotéční krabici rozdělenou na patnáct očíslovaných oddílů. Registrační karta pro číslo sedm byla datována před třemi nedělemi a oznamovala, že „pan a paní Brownovi“ platí za tuto chatičku šestnáct dolarů týdně. Místo na kartě vyhrazené pro domovskou adresu a číslo vozu bylo prázdné.

Dveře za mnou zaskřípěly. Vysoký stařec s lysou hlavou kondora vešel pleskavě do kanceláře. Vytrhl mi kartu z ruky a pohlédl na mne zuřivýma očima. „Co si to dovolujete?“

„Jen jsem si něco ověřoval.“

„Ověřoval co?“

„Díval jsem se, jestli tu nejsou nějací lidé, které znám. Bob Brown a jeho paní.“

Přidržel si kartu ke světlu a četl ji, pohybuje pracně rty při jednoduchých slovech. „Jsou tady,“ připustil. „Nebo tu aspoň byli dneska ráno.“

Vrhl na mne pochybovačný pohled. To, že jsem se hlásil ke známosti s Brownovými, nijak nezlepšilo mé postavení. Snažil jsem se to napravit. „Máte nějakou chatu volnou?“

„Deset. Vyberte si.“

„Co stojí?“

„Záleží na tom, jestli si ji chcete najmout na den, nebo na týden. Stojí tři dolary padesát za den a šestnáct za týden.“

„Raději se nejdřív poradím s Brownovými, jestli mají v úmyslu zůstat.“

„O tom nic nevím. Už jsou tady tři týdny.“ Jeho poddajná, vyděšená ústa byla pravým opakem jeho hloupé, paličaté brady. Pohladil se po bradě. „Mohu vám přenechat osmičku za dvanáct týdně pro jednoho. Je to hned vedle Brownových.“

„Poradím se s nimi.“

„Nemyslím, že tam jsou. Ale vždycky to můžete zkusit.“

Vyšel jsem ven a kráčel jsem kolem pusté řady chat. Dveře sedmičky byly zamčené. Na mé opakované klepání nikdo neodpovídal.

Když jsem se obrátil, stařec stál před osmičkou. Pokynul mi a rozmáchle otevřel dveře.

„Podívejte se. Nechám vám ji za deset, jestli se vám opravdu líbí.“

Vstoupil jsem. Místnost byla studená a bezútěšná. Vnitřní stěny byly z betonu a stejně nepřirozeně zelené jako vnější stěny. Trhlinou ve stažené roletě dopadalo žluté světlo na prázdnou postel, na prošlapaný koberec. Strávil jsem příliš mnoho nocí v podobných místech, než abych tu chtěl strávit ještě další.

„Je čistá,“ ujišťoval mě stařec.

„O tom nepochybuji, pane Dacku.“

„Sám jsem ji uklízel. Ale nejsem Dack, jsem Stanislaus. Dack mi to prodal už před lety. Já jsem se prostě jenom nikdy nedostal k tomu, abych si dal nápis předělat. Na co? Zanedlouho všechno strhnou a postaví tu věžáky.“ Usmál se a pohladil se po lysé lebce, jako by to byl nějaký druh zlatého vejce. „Tak co, chcete tu chatu?“

„Opravdu to záleží na Brownových plánech.“

„Na vašem místě,“ pravil, „bych se na něho příliš nevázal.“

„Jak to, pane Stanislausi?“

„On je tak trochu cvok, ne? Myslím, jak zachází s tou světlovlasou ženuškou. Vždycky říkávám, že tyhle věci jsou jen mezi mužem a jeho ženou. Ale jitří mě to,“ dodal. „Chovám k ženám hlubokou úctu.“

„Já taky. Nikdy se mi nelíbilo, jak zacházel s ženami.“

„To rád slyším. Muž by měl jednat se svou ženou s láskou a přátelstvím. Já jsem ztratil manželku před několika lety a vím, o čem mluvím. Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale on mi řekl, abych se staral o své. Vím, že je to váš přítel.“

„Není zrovna můj přítel. Je to s ním horší?“

„Záleží na tom, co míníte tím horší. Zrovna tuhle ji zfackoval. Měl jsem chuť vykopnout ho z motelu. Jenže bylo by jí to pomohlo? A přitom neudělala nic jiného, než že si někam brnkla. Snaží se ji držet zavřenou, jako by byla ve vězení.“ Odmlčel se a naslouchal, jako by slovo „vězení“ v něm vzbuzovalo nějaké asociace. „Jak dlouho znáte toho Browna?“

„Ne moc dlouho,“ odtušil jsem neurčitě. „Setkal jsem se s ním v Los Angeles.“

„V Hollywoodu?“

„Jo. V Hollywoodu.“

„Je to pravda, že byla u filmu? Jednoho dne se zmínila, že bývala u filmu. Utrhl se na ni, aby držela hubu.“

„Jejich manželství je zřejmě čím dál horší.“

„To si pište.“ Ve dveřích se ke mně naklonil. „Vsázím se, že se zajímáte o ni. Vídám spoustu párků, takových i makových, a jsem ochoten se s vámi vsadit, že už ho má zrovna tak po krk. Kdybych byl tak mladý jako vy, s chutí bych si ji nabalil.“ Šťouchl do mne; to šťouchnutí jako by ho rozehřálo. „Je to taková do ruda rozpálená buchtička.“

„Nejsem dost mladý.“

„Samozřejmě že jste.“ Popadl mě za paži a zakřenil se. „Fakt je, že má ráda zajíce. Tu a tam ji vídám dokonce i s mladíkem, kterému ještě ani zdaleka není dvacet.“

Vytáhl jsem Tomovu fotografii, kterou mi dala Elaine Hillmanová. „S tímhle?“

Stařík zvedl nataženou paží fotografii k dennímu světlu. „Jo. Na téhle fotce je moc dobře trefený. Je to pohledný chlapec.“ Vrátil mi fotografii a zamnul si bradu. „Jak to, že máte jeho fotografii?“

Řekl jsem mu pravdu, nebo část pravdy: „Utekl z internátní školy. Jsem soukromý detektiv a zastupuji školu.“

Vlahý lesk oplzlosti se vytratil Stanislausovi z očí. Byl vystřídán něčím smutnějším, snad představou trestu. Celá jeho tvář se proměnila jako rychle tuhnoucí beton.

„Nemůžete mě činit zodpovědným za to, co provádějí hosté.“

„Nikdo neříká, že můžu.“

Jako by mě neslyšel. „Ukažte mi ten obrázek ještě jednou.“ Ukázal jsem mu jej. Zavrtěl nad ním hlavou. „Zmýlil jsem se. Oči už mně neslouží jako dřív. Jakživ jsem ho neviděl.“

„Bezpečně jste ho identifikoval.“

„Beru to zpátky. Mluvil jste se mnou pod falešnou záminkou, pokoušel jste se mě podfouknout a něco se na mě domáknout. No, ničeho jste se nedomák. O to se už pokoušeli jiní před vámi,“ dodal temně. „A hleďte odpochodovat z mého pozemku.“

„Nepronajmete mi tu chatu?“

Chvíli váhal a tiše se loučil s deseti dolary. „Ne, pane. Nechci mít ve svém motelu žádné fízly a čmuchaly.“

„Možná že tu máte ubytovaného ještě někoho horšího.“

Myslím, že měl taky to podezření, a to bylo zdrojem jeho hněvu.

„Já to risknu. A teď koukejte mazat. Jestli nebudete do minuty pryč z mého pozemku, zavolám šerifa.“

To bylo to poslední, co jsem si přál. Už jsem udělal dost, abych ohrozil zaplacení výkupného a Tomův návrat. A tak jsem mazal.

/VIII/

Na příjezdové cestě za Hillmanovým cadillakem stál modrý sportovní vůz. Mladík atletického vzhledu, který vypadal, jako by k tomu sporťáku patřil, vyšel z domu a setkal se se mnou na předním schodišti. Měl na sobě elegantní oblek, přes paži a ruku měl přehozen aligátorový plášť a pod ním držel něco objemného a pistolovitého.

„Miřte tím krámem někam jinam než na mě. Nejsem ozbrojený.“

„Chci v-vědět, kdo jste.“ Mírně zadrhával.

„Lew Archer. Kdo jste vy?“

„Jsem Dick Leandro.“ Pronesl tato slova téměř tázavě, jako by si nebyl úplně jist, co to znamená, být Dickem Leandrem.

„Skloňte tu pistoli,“ připomněl jsem mu. „Pokuste se mířit si na nohu.“

Spustil paži. Aligátorový plášť s ní sjel na kamenné schodiště a já jsem spatřil, že drží těžký starý revolver. Zvedl plášť a poněkud zmateně na mne pohlédl. Byl to pohledný mládenec, něco přes dvacet, s hnědýma očima a tmavými vlnitými vlasy. Jakési tančící světélko v jeho očích mi prozradilo, že je si své krásy vědom.

„Protože jste tady,“ pravil jsem, „mám za to, že jsou tu i peníze.“

„Ano. Přinesl jsem je z kanceláře před několika hodinami.“

„Dostal Hillman instrukce, jak je doručit?“

Zavrtěl hlavou. „Ještě pořád čekáme.“

Ralpha a Elaine Hillmanovy jsem našel v dolním pokoji, kde byl telefon. Seděli těsně vedle sebe – jako by se zahřívali – na pohovce poblíž průčelního okna. Oba čekáním zestárli.

Večerní světlo padalo jako šedivý nátěr na jejich tváře. Elaine pletla něco z červené vlny. Její ruce se pohybovaly hbitě a přesně, jako by měly samostatný život.

Hillman se zvedl z pohovky. Držel na klíně balíček zabalený v novinách a položil ho na pohovku tak jemně, jako zachází otec s nemluvnětem.

„Buďte zdráv, Archere,“ pronesl jednotvárně.

Šel jsem k němu s úmyslem utěšit ho. Ale výraz v jeho očích, zraněný a hrdý a osamělý, mi vzal odvahu, abych se ho dotkl rukou nebo mu řekl něco velmi osobního.

„Měl jste perný den.“

Pomalu přikývl, jenom jedinkrát. Jeho žena vydala cosi jako suché zavzlyknutí. „Proč nám ten člověk nevolá?“

„Těžko říct. Zdá se, že vás úmyslně natahuje na skřipec.“

Odstrčila pletení stranou, takže spadlo na podlahu, aniž si toho kdo všiml. Vybledlá hezká tvář se jí zvrásčila, jako by cítila fyzický tlak mučících nástrojů. „Připravuje nám peklo, absolutní peklo. Ale proč?“

„Pravděpodobně čeká, až bude tma,“ mínil jsem. „Určitě se vám brzy ozve. Pětadvacet tisíc dolarů je mocné lákadlo.“

„Jen ať si poslouží těmi penězi, třeba i pětkrát. Proč si je prostě nevezme a nevrátí nám našeho chlapce?“ Ruka jí vylétla a hlučně dopadla na novinový balíček vedle ní.

„Chovej se rozumně, Ellie.“ Hillman se nad ni naklonil a dotkl se jejích světle zlatých vlasů. „Nemá cenu klást otázky, na které není možno odpovědět. Pamatuj si, tohle všechno pomine.“ Jeho útěšná slova zněla prázdně a nuceně.

„Já taky pominu,“ ušklíbla se hořce, „jestli tohle bude pokračovat moc dlouho.“

Uhladila si oběma dlaněmi tvář a nechala si ruce složené u brady jako k modlitbě. Chvěla se. Obával jsem se, že by mohla prasknout jako houslová struna. Obrátil jsem se k Hillmanovi:

„Směl bych si s vámi pohovořit mezi čtyřma očima? Objevil jsem některá fakta, která byste měl znát.“

„Po pravdě řečeno, můžete mi je říci před Elaine a před Dickem.“

Všiml jsem si, že Leandro stojí ve dveřích.

„Raději ne.“

„Vy přece netaháte za špagáty.“ Byla to zvláštní parafráze muže v telefonu. „Tak vyklopte ta svá fakta.“

Vyklopil jsem je: „Váš syn byl viděn, jak doprovází vdanou ženu jménem Brownová. Je to blondýnka, vypadá jako od divadla, je o hodně starší než on a zdá se, že se o něho zajímá kvůli penězům. Je víc než padesátiprocentní pravděpodobnost, že paní Brownová a její manžel jsou zapleteni do tohoto vydírání. Jsou zřejmě na mizině…“

Elaine zvedla ruce před obličej, jako by ji příliš mnoho slov mátlo. „Co tím myslíte, doprovází?“

„Stýká se s tou ženou na veřejnosti i v soukromí. Včera odpoledne je spolu viděli.“

„Kde?“ chtěl vědět Hillman.

„V Šenkovně.“

„Kdo to tvrdí?“

„Jeden z jejich zaměstnanců. Viděl je už dřív a o paní Brownové se zmiňoval jako o ‚Tomově přítelkyni, té starší‘. Potvrzující svědectví jsem získal od majitele motelu, kde Brownovi bydlí. Tom se potloukal i tam.“

„Jak stará je ta žena?“

„Třicet nebo něco přes. Zřejmě je to docela přitažlivá ženská.“

Elaine Hillmanová pozvedla oči. Zdálo se, že je v nich skutečná hrůza. „Chcete tím říct, že Tom s ní má poměr?“

„Prostě oznamuji fakta.“

„Nevěřím vašim faktům, ani jednomu z nich.“

„Myslíte si, že vám lžu?“

„Možná že ne úmyslně. Ale musí tu být nějaký strašný omyl.“

„Souhlasím,“ ozval se Dick Leandro. „Tom byl vždycky velice spořádaný chlapec.“

Hillman mlčel. Možná věděl o svém synovi něco, co ostatní nevěděli. Posadil se vedle své ženy a tiskl k sobě papírový balíček, jako by ho chtěl bránit.

„V této chvíli není jeho ctnost to hlavní,“ řekl jsem. „Otázka je, s jakým druhem lidí se zapletl a co mu udělají. Nebo možná, co udělají s jeho spoluprací vám.“

„Co má tohle znamenat?“

„Musíme znovu zvážit možnost, že Tom se na vydírání podílí. Včera byl s paní Brownovou. Ten muž v telefonu, což může být Brown, povídal, že Tom k nim přišel dobrovolně.“

Elaine Hillmanová mi zírala do tváře, jako by se pokoušela pochopit takovou možnost. Zřejmě to bylo na ni příliš. Zavřela oči a zavrtěla hlavou tak prudce, že jí vlasy neuspořádaně spadly do čela. Roztaženými prsty si je odhodila zpátky a řekla tichým hlasem, z něhož mi přejel mráz po zádech:

„Lžete, znám svého syna, je nevinná oběť. Ani nevíte, co děláte, když k nám přicházíte v našem neštěstí s takovou špinavou, mizernou pomluvou.“

Její manžel se ji pokoušel uklidnit a přivinul si ji k ramenu. „Uklidni se, Elaine. Pan Archer se jenom snaží nám pomoci.“

Odstrčila ho do sebe. „Nestojíme o takovou pomoc. Nemá k tomu žádné právo. Tom je nevinná oběť a bůhví, co se mu zrovna děje.“ Ruku měla stále ještě u hlavy a její světlé vlasy jí vyrážely mezi prsty. „Já už toho víc nesnesu, Ralphe – je to strašný člověk a má strašné historky.“

„Je mi líto, paní Hillmanová. Nepřál jsem si, abyste to slyšela.“

„Vím. Chtěl jste pomlouvat mého syna bez přítomnosti někoho, kdo by ho hájil.“

„To je nesmysl, Ellie,“ řekl Hillman. „Myslím, že bys raději měla jít nahoru, a já ti dám nějaký prášek na uklidnění.“ Pomohl jí na nohy a odvedl ji kolem mne, při čemž se na mne smutně díval přes její rozcuchanou hlavu. Pohybovala se jako invalida spoléhající se na jeho sílu.

Jakmile odešli, Dick Leandro vlétl do pokoje a posadil se na pohovku, aby dělal penězům společnost. Trochu hádavě řekl:

„Těmi svými řečmi jste Elaine důkladně ranil. Je to jemná, citlivá žena, velmi puritánská, pokud jde o sex a podobné věci. A do Tommyho je úplně blázen. Nikdo jí nesmí říct ani slůvko proti Tommymu.“

„A říká někdo slůvko proti němu?“

„Pokud vím, tak ne. Ale v poslední době se hnal do maléru. Víte, s tou havárkou a se vším. A teď mi p-povídáte, že se zaplétá s nahotinkami.“

„To jsem neřekl.“

„Ne, ale já to kapíroval. Tak jako tak, kde ta h-holka bydlí? Někdo by měl jít a vyzpovídat ji.“

„Přímo sršíte nápady.“

Měl plechové uši, pokud šlo o rozeznání tónu. „No, co tomu říkáte? Táhnu s váma.“

„Jste užitečnější tady, kde hlídáte peníze. Mimochodem, jak pan Hillman přišel na to, že si vybral právě vás, abyste mu přinesl ty peníze? Jste starý rodinný přítel?“

„Myslím, že to můžete tak nazvat. Pomáhal jsem panu Hillmanovi na lodi od té doby, co jsem byl takovýhle mrňous.“ Napřáhl ruku asi ke kolenům. „Pan Hillman je senzační chlap. Víte, že to u námořnictva dotáhl na kapitána? Ale nikomu nedovolí, aby mu říkal kapitáne, leda když jsme na moři.

A je šlechetný,“ pokračoval mladík. „Po pravdě řečeno, podporoval mě na studiích a našel mi místo u svého makléře. Jsem mu náramně zavázaný. Choval se ke mně jako otec.“ Mluvil s citem – sice opravdovým, ale chtěným, jako herec. „Jsem, abych tak řekl, sirotek. Moje rodina se rozpadla, když jsem byl ještě malý, a můj otec odešel z města. Pracoval u pana Hillmana ve fabrice.“

„Znáte dobře Toma Hillmana?“

„Jistěže. Je to docela hodný chlapec. Ale kapku příliš trhlý. Také není moc oblíbený. Žádný div, že má své trampoty.“ Leandro si kotníky poklepal na spánek.

„Je to pravda, že ho pan Hillman dal do toho blázin…, totiž do sanatoria?“

„Zeptejte se ho sám.“

Mladík mě nudil. Zašel jsem do alkovny a namíchal jsem si skleničku. Blížila se noc. Křiklavé plakáty z býčích zápasů na zdech byly pohlceny temnotou jako dávno zapomenuté corridy. Za barem se tísnily stíny na stíny. Zvedl jsem k nim skleničku v přípitku, kterému jsem sám docela nerozuměl, leda snad že v temnotě a tichu a whisky byla úleva.

Slyšel jsem Hillmanovy kroky, které se unaveně vlekly ze schodů. Telefon v baru se rozdrnčel jako na poplach. Hillmanovy kroky zazněly zvučněji. Vběhl do místnosti, právě když telefon zazvonil podruhé. Loktem mě odstrčil z cesty.

Rozběhl jsem se k druhému telefonu v přípravně. Zavolal za mnou:

„Ne! Tohle vyřídím sám.“

Z jeho hlasu zazníval rozkaz. Stál jsem a pozoroval, jak zvedá sluchátko, přidržuje si ho k uchu jako černého škorpióna a naslouchá tomu, co říká.

„Ano, tady je Hillman. Okamžik.“ Vytáhl z náprsní tašky obchodní obálku a kuličkové pero, rozsvítil stropní světlo a přichystal se na pultu ke psaní. „Pokračujte.“

Asi půl minuty naslouchal a psal. Pak řekl: „Myslím, že ano. Nevedou tam schody dolů na pobřeží?“

Naslouchal a psal. „Kam mám jít?“ Obrátil obálku a ještě něco si poznamenal. „Ano,“ řekl. „Zaparkuji o dva bloky dál, v Senekově, a půjdu ke schodům pěšky. Peníze dám pod pravou stranu horního schodu. Pak sejdu na půl hodiny dolů na pobřeží. To je vše?“

Bylo toho ještě trošku víc. Vyslechl to. Nakonec pravil: „Ano. Ale pokud jde o mě, toto ujednání je příliš neurčité. Budu tam přesně v devět.“

Jeho hlas byl smutný – byl to hlas obchodníka, který se snaží přimět ke schůzce vzpurného klienta.

„Počkejte,“ zaúpěl do hluchého sluchátka.

Dick Leandro, který se pohyboval jako kočka, byl u alkovny dřív než já. „Co je, pane Hillmane? Co se děje?“

„Chtěl jsem se zeptat na Toma. Nedal mi k tomu příležitost.“ Hillman zvedl tvář ke stropu. „Nevím, jestli Tom žije nebo ne.“

„Přece ho nezabijí, že ne?“ zeptal se mladík. Říkal to, jako by si poprvé s hrůzou uvědomil, že sám je smrtelný.

„Nevím, Dicku. Nevím.“ Hillmanova hlava se kymácela ze strany na stranu.

Mladík mu položil ruku kolem ramen. „No tak, nic si z toho nedělejte, kapitáne. Dostaneme ho zpátky.“

Hillman si nalil pořádného panáka bourbonu a hodil ho do sebe. Vehnalo mu to trochu barvy do tváře. Zeptal jsem se:

„Týž muž?“

„Ano.“

„A řekl vám, kam máte dát peníze?“

„Ano.“

„Chcete, abych vás doprovodil?“

„Musím tam jít sám. Řekl, že mě bude pozorovat.“

„Kam máte jít?“

Hillman se nejprve jednomu, pak druhému podíval do tváře, váhavě, jako by nám říkal sbohem. „To si nechám pro sebe. Nechci, aby cokoliv zhatilo ujednání.“

„Nicméně někdo by o tom vědět měl, pro případ, že by se něco zvrtlo. Riskujete.“

„Raději riskuji vlastní život než život svého syna.“ Pronesl to, jako by to mínil vážně, a ta slova mu zřejmě vrátila odvahu. Pohlédl na náramkové hodinky. „Je půl deváté a pět minut. Cesta tam mi bude trvat asi dvacet minut. Nedává mi moc času.“

„Můžete bezpečně řídit?“ zeptal se Leandro.

„Ano. Jsem v pořádku. Jen zajdu nahoru a řeknu Ellie, že odcházím. Zůstaneš s ní doma, ano, Dicku?“

„Rád.“

Hillman šel nahoru a stále svíral počmáranou obálku. Obrátil jsem se k Leandrovi: „Kde je Senekova ulice?“

„Senekova třída. V Ocean View.“

„Vedou tam někde schody dolů na pobřeží?“

„Jo, ale vy tam nemáte chodit. Slyšel jste přece pana Hillmana.“

„Ano, slyšel.“

Hillman sešel dolů a vzal si od Leandra balíček peněz. Poděkoval mladíkovi a jeho hlas byl hluboký a jemný a zároveň melancholický.

Stáli jsme na kamenných schodech a pozorovali Hillmana, jak odjíždí do temnoty pod stromy. Mezi protrhanými mraky na temném západě bylo stále ještě trochu světla – jako poslední světlo, které kdy bude.

/IX/

Prošel jsem domem do kuchyně a poprosil paní Perezovou, aby mi udělala chleba se sýrem. Bručela, ale udělala mi ho. Opřel jsem se o ledničku a pojedl jsem. Paní Perezová nemluvila o rodinných trampotách. Zřejmě pověrečně cítila, že trampoty se slovy jenom zvětšují. Když jsem se jí pokoušel vyptávat na Tomovy zvyky, postupně ztratila schopnost rozumět anglicky.

Dick Leandro odešel nahoru, aby dělal společnost Elaine. Zdálo se, že se tu cítí víc doma, než se zřejmě Tom cítil s vlastní rodinou. Vyšel jsem ven přijímací halou. Bylo devět hodin a už jsem nemohl déle čekat.

Když jsem jel po dálnici k Ocean View, jezuitsky jsem přesvědčoval sám sebe, že jsem se nezúčastnil předávání peněz, že nejednám obojetně s Hillmanem, který stejně není mým klientem, a kromě toho, že nemám žádný důkaz, že paní Brownová a její manžel jsou zapleteni do tohohle pokusu o vydírání.

Nad mořem se klenula hluboká noc, bezměsíčná a bezhvězdná. Nechal jsem auto stát na dohled od Dackova motelu. Moře tvořilo jediný široký prázdný ozvučněný prostor. Sešel jsem po příjezdové cestě k motelu, aniž jsem použil baterky, kterou jsem měl s sebou.

Kancelář byla osvětlena a nade dveřmi svítil neónový nápis „Prázdné pokoje“. Vyhnul jsem se pruhu světla od neónu a šel přímo k chatě číslo sedm. Byla temná. Zaklepal jsem a nedostal žádnou odpověď. Otevřel jsem si klíčem, který jsem měl, a zaklapl za sebou dveře.

Paní Brownová čekala. Zakopl jsem o její nohu a málem jsem se na ni svalil, dříve než jsem rozsvítil baterku. Ležela ve svých blýskavých flitrových šatech ve světle nervózního paprsku. Krev se jí rozlila ve světlých vlasech jako dehet. Obličej byl skvrnitý podlitinami a znetvořený. Vypadala, jako by byla utlučena k smrti.

Dotkl jsem se její ruky. Byla studená. Odvrátil jsem světlo od jejího zkřiveného úšklebku.

Paprsek poskakoval po zelených stěnách a po podlaze poházené novinami. V nohách postele objevil velký, řemínky sepjatý kufr a vedle něho dva papírové pytlíky. Jeden pytlík obsahoval láhev levného vína, druhý osychající obložené chlebíčky.

Rozepjal jsem řemínky a otevřel kufr. Z jeho obsahu stoupala vůně jako hořká lítost. Byly tam bez ladu a skladu naházeny mužské i ženské věci: špinavé košile a ušpiněná kombiné, rezavějící holicí strojek a potřísněný kelímek pleťového krému a lahvička maskary, dvoje šaty a něco dámského prádla, pánský obnošený modrý oblek se značkou jednotkového obchodu a s kapsami prázdnými, až na tabákovou drť a ve vnější náprsní kapsičce založenou zmačkanou žlutou obchodní vizitku nevalně vytištěnou na laciném papíře:

Harold ‚Har‘ Harley

Specialita našich fotografií – stříkaná retuš

Na židli u postranního okna jsem nalezl ženinu kabelku z imitace hadinky. Obsahovala směsici kosmetických přípravků a několik ošoupaných modrých kupónů. Žádná peněženka, Žádný osobní průkaz, žádné peníze kromě jediného stříbrného dolaru na dně kabelky. Byl tam také balíček karet ohlazených mastnotou lidských rukou a hrací kostka, na které padla šestka ve všech třech případech, kdy jsem s ní hodil.

Uslyšel jsem, jak se blíží auto, a jeho přední světla přejela přes okno. Zhasl jsem baterku. Kola automobilu zaskřípěla na štěrku a zastavila těsně před chatou. Někdo vystoupil z vozu a vzal za kliku. Když se dveře odmítly otevřít, ozval se mužský hlas:

„Pusť mě dovnitř.“

Byl to slabě sípavý, kňučivý hlas, který jsem toho dne odpoledne slyšel u Hillmanů v telefonu. Přiblížil jsem se ke dveřím, zhasnutou baterku zvednutou v ruce. Muž venku lomcoval klikou.

„Vím, že tam jsi, viděl jsem světlo. Tak už netrucuj, zlatíčko, na to teď není čas.“

Žena ležela v hlubokém vyčkávavém mlčení. Obešel jsem ji a postavil se ke zdi vedle dveří. Přendal jsem baterku do levé ruky a pravou jsem šmátral po zámku.

„Slyším tě, hrom do tebe. Už jsem ti dneska jednou nařezal – chceš ještě nášup?“ Vyčkával, pak pohrozil: „Jestli neotevřeš, vystřelím zámek.“

Uslyšel jsem cvaknutí kohoutku. Zůstal jsem stát vedle dveří a svíral jsem baterku jako kyj. Ale nevystřelil.

„Na druhé straně,“ pokračoval, „nic odtamtud nepotřebuju, dokonce ani tebe ne. Jestli chceš, můžeš si tu zůstat. Rozhodni se teď hned, na fleku.“

Čekal. Ale v čekání ji nemohl přetrumfnout.

„Máš poslední možnost. Budu počítat do tří. Jestli neotevřeš, odjedu sám.“ Počítal jedna, dvě, tři, ale bylo by potřeba většího kouzla, aby k ní proniklo. „Aspoň se zbavím mizerného póvlu,“ zavrčel.

Jeho kroky se vzdalovaly. Dvířka vozu zaskřípěla. Nemohl jsem ho nechat ujet.

Odemkl jsem a otevřel dveře a hnal jsem se za ním. Jeho temná postava s kloboukem na hlavě byla napůl ve voze, jen jednu nohu měl na zemi. Obrátil se. Pistoli držel dosud v ruce. Vyšlehl z ní horký plamínek. Ucítil jsem, jak mě spálil.

Vrávoral jsem a popadl jsem ho, právě když se otáčel. Tloukl mi pažbou přes ruce, až jsem ho pustil. Měl jsem krev v očích a nestačil jsem uhnout pažbě, když mě s ní třískl do lebky. Jakýsi svícen se mi rozsvítil v hlavě a pak se zřítil do temnoty.

První, co jsem si zase uvědomil, bylo, že jsem nějaká N. D. O. (náramně důležitá osoba), která cestuje s policejním doprovodem na zadním sedadle auta. Turban, který jsem cítil na hlavě, vnukl mému otřesenému mozku myšlenku, že jsem rádža nebo mahárádža. Zahnuli jsme na příjezdovou cestu pod červené světlo. To mě vzrušilo – možná mě vezou na návštěvu k některé z mých četných konkubín.

Položil jsem tuto otázku uniformovaným mužům, kteří seděli z obou stran vedle mne. Jemně, avšak důrazně mi pomohli z hlídkového vozu a lítacími dveřmi, které jakýsi muž v bílém plášti držel otevřené, mě provedli do oslňující místnosti, jež byla cítit dezinfekcí.

Přinutili mě, abych se posadil na čalouněný stůl a pak se položil. Hlava mě bolela. Ohmatal jsem si ji rukama. Měl jsem kolem ní ručník, lepkavý krví.

Zezadu se nade mne naklonil převrácený velký mladý obličej s knírem. Velké chlupaté ruce sundaly ručník a jemně mi ohledávaly a prohmatávaly skalp. Bolel.

„Měl jste kliku. Udělalo vám to pěšinku, a natrvalo.“

„Jak to vypadá, pane doktore?“

„Ta střelná rána není vážná, jenom škrábnutí. Jak jsem vám řekl, měl jste kliku. To druhé zranění se bude hojit déle. Čím jste byl zasažen?“

„Myslím, že pažbou pistole.“

„Jen víc legrácek a hrátek,“ poznamenal.

„Chytili ho?“

„Budete se jich muset zeptat. Neřekli mi ani slovo.“

Tam, kde jsem byl zraněn, mi ostříhal vlasy, stáhl mi ránu několika svorkami a dal mi skleničku vody a aspirin. Pak mě nechali ležet samotného v bílé přepažené ložnici. Dva moji hlídači rychle vyplnili prázdný prostor.

Byli to šerifovi pomocníci, měli špičaté klobouky a žlutohnědé uniformy. Byli mladí a bodří, s pěknými živočišnými postavami a poněkud živočišnými, ale ne tak pěknými tvářemi. Dobří a seriózní mládenci, jenže poněkud natvrdlí. Povídali, že mi chtějí pomoci.

„Proč jste ji zabil?“ zeptal se brunet.

„Nezabil jsem ji. Byla už nějaký čas mrtvá, když jsem ji našel.“

„Tím se z toho nevyvlečete. Pan Stanislaus povídal, že jste tam dneska už jednou byl.“

„Byl pořád se mnou.“

„To říkáte vy,“ pravil blondýn.

Tato vtipná konverzace pokračovala nějakou chvíli, jako bychom přehrávali scénu ze starého vaudevillu, kterou si nějaký sběratel nemoudře uchoval. Pokusil jsem se z nich něco vytáhnout. Nic mi neřekli. Hlava mě bolela čím dál tím víc, ale kupodivu mi to v ní začalo líp myslet. Dokonce se mi podařilo opřít o lokty a podívat se jim z očí do očí.

„Jsem koncesovaný soukromý detektiv z Los Angeles.“

„To víme,“ řekl brunet.

Sáhl jsem po své náprsní tašce. Byla pryč. „Vraťte mi mou náprsní tašku.“

„Dostanete ji zpátky v pravý čas. Nikdo vám ji neukradne.“

„Chci mluvit s šerifem.“

„Je v posteli a spí.“

„Má službu nějaký kapitán nebo zástupce šerifa?“

„Šerifův zástupce má plné ruce práce na místě činu. Ráno si s ním můžete promluvit. Doktor povídá, že tu zůstanete přes noc. Otřes mozku. Mimochodem, čím vás ta žena praštila?“

„Její muž mě praštil pažbou pistole.“

„Těžko mu to můžu zazlívat,“ pravil blondýn rozechvěně, „po tom, co jste provedl jeho manželce.“

„Strávil jste s ní noc?“ vyzvídal brunet.

Díval jsem se z jedné zdravé, hladké tváře na druhou. Nevypadali sadisticky ani nemluvili, jako by byli zkorumpovaní, a neměl jsem o sebe strach. Dříve nebo později se tenhle zmatek vysvětlí. Ale strach jsem měl.

„Heleďte se,“ řekl jsem, „se mnou ztrácíte čas. Měl jsem v motelu oprávněné jednání. Vyšetřuji –“ Strach mi stoupl do hrdla a zadusil zbytek věty. Byl to strach o chlapce.

„Vyšetřujete co?“ zeptal se brunet.

„Jak se v tomhle okrese uplatňuje zákon. Nějak to zahnívá.“

Cítil jsem, že se nevyjadřuji příliš srozumitelně.

„My vám ukážeme, jak se uplatňuje zákon,“ vyjel brunet. Byl rozložitý a měl svalnatá ramena. Trochu jimi zahýbal a předstíral, že chytil mouchu rovnou mně před obličejem.

„Nech si to, svalovče,“ odbyl jsem ho.

Ve dveřích do ložnice se objevila lékařova velká oknírovaná tvář. „Všechno v pořádku?“

Do usměvavého ujišťování šerifových pomocníků jsem se ozval: „Chci si zatelefonovat.“

Lékař pohlédl pochybovačně na policisty. „To nevím.“

„Jsem soukromý detektiv a vyšetřuji zločin. Nemám právo o tom mluvit bez svolení svého klienta. Chci mu zatelefonovat.“

„K tomu tady nejsou možnosti,“ pravil brunet.

„Co o tom soudíte vy, pane doktore? Vy to tu vedete a já mám zákonné právo si zatelefonovat.“

Přes svůj knír to byl velice mladičký muž. „Nevím. Dole v hale je telefonní budka. Myslíte, že jste s to si tam dojít?“

„Nikdy v životě jsem se necítil líp.“ Ale když jsem spustil nohy z postele, podlaha mi připadala vzdálená a rozvlněná. Oba šerifovi pomocníci mi museli pomoci k budce a uvnitř mě posadit na stoličku. Zatáhl jsem skládací dveře. Jejich tváře pluly za sklem s drátěnou síťkou jako cibulovité ryby – jedna tmavá a druhá světlá –, které čenichají kolem batyskafu na dně hlubokého oceánu.

Přesně vzato, mým klientem byl doktor Sponti, ale požádal jsem na informacích o číslo Ralpha Hillmana. Naštěstí jsem měl v kapse deseticent a Hillman byl doma. Osobně zvedl telefon hned po prvním zazvonění.

„Ano?“

„Tady je Archer.“

Vzdychl.

„Slyšel jste něco o Tomovi?“ zeptal jsem se.

„Ne. Dodržel jsem instrukce do posledního písmene, a když jsem se vrátil nahoru na schody, peníze byly pryč. Podvedl mě,“ řekl hořce.

„Viděl jste toho chlapa?“

„Ne. Ani jsem se o to nepokoušel.“

„Já ho viděl.“ Pověděl jsem Hillmanovi, co se stalo mně a paní Brownové.

Jeho hlas zněl po drátě slabě a bezútěšně. „A vy myslíte, že jsou to titíž lidé?“

„Myslím, že Brown je váš muž. Brown je pravděpodobně dias. Říká vám něco jméno Harold Harley?“

„Jakže to bylo?“

„Harold nebo Har Harley. Je fotograf.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Nepřekvapilo mě to. Harleyho žlutá vizitka byla toho druhu, jaké obchodníci rozdávají po stovkách, a nemusela mít nutně nějakou souvislost s Brownem.

„Je to všechno, co jste chtěl?“ zeptal se Hillman. „Snažím se mít tuto linku volnou.“

„Ještě jsem se nedostal k hlavní věci. Mám na krku policii. Nemůžu jim vysvětlit, co jsem dělal v motelu, a nezatáhnout do toho tu záležitost s vydíráním a vaším synem.“

„Nemůžete jim něco napovídat?“

„To by nebylo moudré. Je to hrdelní zločin, dvojnásobný hrdelní zločin.“

„Snažíte se mi naznačit, že Tom je mrtvý?“

„Mínil jsem, že únos je hrdelní zločin. Ale jednáte s vrahem. Myslím, že v tomto stadiu byste to už měl policii vyklopit a požádat je o pomoc. Já jim to dříve či později budu muset vyklopit.“

„Zakazuji,“ – změnil tón a začal větu znovu: „Prosím vás, počkejte. Dejte Tomovi ještě do rána čas, aby se vrátil domů. Je to můj jediný syn.“

„Dobrá. Do rána. Ale déle než do rána to nebudeme moct tutlat, a taky bychom neměli.“

Zavěsil jsem a vyšel jsem do chodby. Místo aby mě vzali zpátky do oddělení první pomoci, moji průvodci mě vyvezli výtahem do zvláštní místnosti s těžkými žaluziemi na oknech. Dovolili mi, abych si lehl na postel, a střídavě mě vyslýchali. Bylo by nudné zevrubně uvádět celý dialog. I tehdy to bylo nudné a všechno jsem to ani neposlouchal.

Někdy kolem půlnoci vešel do místnosti šerifův zástupce jménem Bastian a vykázal pomocníky ven do haly. Byl to vysoký muž s ocelově šedými, krátce přistřiženými vlasy. Svislé rýhy na jeho tvářích vypadaly jako jizvy způsobené osobní disciplínou ostřejší než seknutí šavle.

Stál nade mnou a mračil se: „Doktor Murphy říká, že máte kritické připomínky k tomu, jak se uplatňuje zákon v tomto okrese.“

„Mám k nim důvod.“

„Není snadné najímat lidi za ty platy, co jsou páni nahoře ochotni vyplácet. Můžeme stěží konkurovat se mzdou nekvalifikovaných dělníků. A tohle je zatraceně těžká práce.“

„Má svá malá mimořádná odškodnění.“

„Co to má znamenat?“

„Postrádám svou náprsní tašku.“

Bastianova tvář zpřísněla. Vykráčel do haly, pronesl pár poznámek hlasem, který bzučel jako sršeň, a vrátil se s mou náprsní taškou. Dosti nápadně jsem si v ní přepočítal peníze.

„Potřebovali jsme ji, abychom o vás získali údaje,“ vysvětlil Bastian. „Losangeleský okres vám dává dobré vysvědčení a je mi líto, jestli se s vámi nezacházelo dobře.“

„Na to nemyslete. Jsem zvyklý, že se mnou nekvalifikovaní dělníci strkají sem a tam.“

„Slyšel jste, že jsem se omluvil,“ řekl tónem, který uzavřel toto téma. Bastian mi položil spoustu otázek o paní Brownové, a z jakého důvodu se o ni zajímám. Řekl jsem mu, že se budu muset ráno poradit se svým klientem, dřív než spustím. Pak chtěl všechno, co mu můžu říct o Brownově vzhledu a autu.

Okamžiky před výstřelem a po něm jsem si v paměti vybavoval jen matně. Vylovil jsem, co jsem mohl. Brown byl vyšší postavy, statný, ani mladý, ani starý. Měl na sobě tmavě šedý nebo modrý plášť a našedlý klobouk se širokou střechou, který mu stínil oči. Dolní část obličeje se vyznačovala silnou čelistí. Hlas měl drsný, slabě sípavý. Vůz byl špinavě bílý nebo nažloutlý dvoudveřový sedan, pravděpodobně ford, asi osm let starý.

Od šerifova zástupce Bastiana jsem se dozvěděl dvě věci: podle údajů jiných obyvatel motelu měl vůz idažské číslo, a Stanislaus měl nepříjemnosti, že si číslo vozu nezapsal. Myslím, že Bastian mi sdělil tato fakta, protože doufal, že mi rozváže jazyk. Ale nakonec souhlasil, že počká do rána.

Přemístili mě do jiné místnosti v témž patře a nechali mě bez dozoru. Velkou část noci, ať jsem spal, nebo bděl, jsem strávil tím, že se mi vybavoval kolotoč tváří. Tváře byly čas od času proloženy zářivými obrazy Dackova motelu. Paprsky zapadajícího slunce se soustředily na jeho ohyzdnou zeleň, jako by nad ním vynášely rozsudek, a právě tak soudily i mě.

/X/

Uvítal jsem ráno, třebaže mě hlava bolela jako střep. Nevzpomínal jsem si, že bych byl od včerejší snídaně jedl něco kromě chleba se sýrem od paní Perezové. Vlažná bílá káva a příliš usmažená vajíčka mi chutnaly jako nektar a ambrózie.

Právě jsem dojídal snídani, když přišel doktor Sponti, rychle a slyšitelně oddychující. Jeho kulaťoučká tvář nesla známky špatné noci. Kolem očí měl vrásky z nevyspání a na horním rtu, kde mu ujela žiletka, šrám. Chladná ruka, kterou mi podal, mi připomněla ruku té mrtvé ženy, a rychle jsem ji pustil.

„Překvapuje mě, že víte, že jsem tady.“

„Zjistil jsem to poněkud zvláštním způsobem. Šerifův zástupce, nějaký Basdan, mi v noci telefonoval. Zřejmě viděl šek, který jsem vám dal včera ráno. Kladl mi velmi mnoho otázek.“

„O mně?“

„O celé situaci týkající se vás a Toma Hillmana.“

„Řekl jste mu o Tomu Hillmanovi?“

„Neměl jsem opravdu jinou možnost.“ Dotkl se čerstvého stroupku na rtu. „V Ocean View byla zavražděna nějaká žena. Byla to věc mé cti, poskytnout úřadům všechny informace, co jsem mohl. Koneckonců…“

„Řekl jste mu i o té záležitosti s výkupným?“

„Přirozeně že ano. Bastian ji považoval za vysoce důležitou. Náramně mi děkoval a slíbil, že jméno školy se nedostane do novin.“

„Což je hlavní věc.“

„Pro mě ano,“ prohlásil Sponti. „Je to moje škola.“

Bylo to skličující, že jsem musel držet jazyk za zuby pro nic za nic a že nemám žádné tajemství, které bych si mohl s Bastianem vyměnit. Ale na druhé straně se mi ulevilo, že se celá ta záležitost provalila. Hillmanův požadavek, abych byl zticha, mi komplikoval situaci. Zeptal jsem se:

„Máte nějaké zprávy od Ralpha Hillmana?“

„Telefonoval mi dnes časně ráno. Chlapec je dosud na seznamu pohřešovaných.“ Spontiho hlas byl truchlivý a jeho oči se ztěžka obrátily ke mně. „Rodiče přirozeně touto dobou už úplně šílí. Pan Hillman řekl věci, kterých určitě bude později litovat.“

„Ještě stále vás obviňuje kvůli únosu?“

„Ano, a obviňuje mě, že jsem do případu zavlekl vás. Zřejmě má pocit, že jste tak říkajíc zklamal jeho důvěru.“

„Protože jsem jel do motelu a dal se postřelit?“

„Podle jeho mínění jste únosce vystrašil a zabránil jim, aby mu vrátili syna. Mám velmi vážné obavy, že s vámi už nechce mít nic společného, pane Archere.“

„A vy také ne?“

Doktor Sponti sešpulil rty a ve vzduchu spojil svých deset prstů. Tvořily nejprve románský a pak gotický oblouk. „Jistě chápete, pod jakým jsem tlakem. Jsem prakticky povinen dělat, co si pan Hillman ve svém neštěstí přeje.“

„Jistě.“

„A nechci na vás, abyste refundoval část svého šeku. Celých dvě stě padesát dolarů je vašich, třebaže jste byl mým zaměstnancem –“ podíval se na hodinky – „podstatně méně než čtyřiadvacet hodin. Jsem si jist, že neodpracovaná částka uhradí vaše lékařské výlohy.“ Couval ke dveřím. „No, musím už jít.“

„Táhni ke všem čertům,“ ulevil jsem si, když za ním zapadly dveře.

Znovu vstrčil hlavu dovnitř. „Abyste svých slov nelitoval! Mám sto chutí výplatu toho šeku přece jen zastavit.“

Sprostými slovy jsem mu navrhl, co může se svým šekem udělat. Doktor Sponti zmodral jako švestka ze Santa Clary a vypadl. Chvíli jsem ležel a vychutnával jsem svůj hněv. Tak krásně ladil s odpovídající bolestí v hlavě. A pomáhal zamaskovat skutečnost, že jsem si všechno spískal sám. Neměl jsem chodit podruhé do Dackova motelu, nebo aspoň ne tehdy, kdy jsem tam šel.

Vešla pomocná ošetřovatelka a odnesla podnos. Později mi nějaký lékař prohmatal lebku, podíval se mi do očí malinkým světélkem a oznámil mi, že pravděpodobně mám slabý otřes mozku, ale to prý má spousta lidí. Půjčil jsem si od ošetřovatele holicí strojek, oholil jsem se, oblékl a šel jsem k pokladnímu okénku a zaplatil účet Spontiho šekem.

Dostal jsem nazpátek přes dvě stě dolarů. Když jsem jel taxíkem do města, rozhodl jsem se, že si můžu dovolit strávit ještě další den na tomto případě, ať se to Spontimu líbí, nebo ne. Řekl jsem řidiči, aby mě zavezl k telefonní společnosti.

„Povídal jste k soudu.“

„K telefonní společnosti. Máme změnu plánu.“

„Měl jste to říct rovnou.“

„Promiňte, že jsem jako velitel zklamal.“

Cítil jsem se sarkastický a bystrý. Souviselo to s počasím, které se vybralo a bylo slunečné, ale ještě víc s mým rozhodnutím utrácet svůj vlastní čas kvůli chlapci, kterého jsem jakživ neviděl. Taxikáři jsem nedal spropitné.

Jedna stěna hlavní dvorany v budově telefonní společnosti byla lemována budkami pro meziměstské hovory a poličkami telefonních seznamů jiných měst. Z Idaha byla zastoupena pouze nejdůležitější města, jako Boise a Pocatello a Idaho Falls. Prohledal jsem jejich telefonní seznamy, ale fotograf Harold Harley tam uveden nebyl. Robertů Brownů byly celé zástupy, ale to jméno bylo téměř určitě falešné.

Zabral jsem jednu budku a zavolal jsem Arnieho Walterse, detektiva v Renu, který se mnou často pracoval. V Idahu jsem žádného známého neměl a Reno leželo na nejkratší cestě do Idaha. Reno samo bylo mocným lákadlem pro zločince, co přišli rychle k penězům.

„Waltersova agentura,“ ohlásil se Arnie.

„Tady je Lew.“ Vylíčil jsem mu, odkud volám a proč.

„Tos přišel s pěknými volovinami. Vražda a únos, povídáš?“

„Ten únos může být fingovaný. Tom Hillman, předpokládaná oběť, se potloukal pár týdnů se zavražděnou ženou.“

„Kolik jsi říkal, že mu bylo?“

„Sedmnáct. Je na svůj věk velký.“ Podrobně jsem Toma Hillmana popsal. „Možná že cestuje buď dobrovolně, nebo nedobrovolně s Brownem.“

„Nebo necestuje vůbec?“ nadhodil Arnie.

„Nebo necestuje vůbec.“

„Ty toho kluka znáš?“

„Ne.“

„Myslel jsem si, že ho snad znáš. Dobrá. Co s tím má co společného ten fotograf Harold Harley?“

„Harley je možná sám Brown nebo možná Browna zná. Jeho vizitka je jediné opravdové vodítko, co zatím mám. Vizitka a idažské číslo vozu. Chci, abys udělal dvě věci. Koukni se po Harleym v Idahu a v okolních státech. Máš obchodní adresáře, ne?“

„Jo, pověřím tím Phyllis.“ Phyllis byla jeho žena a společnice.

„Dále chci, aby ses spolu se svými informátory poohlédl po Brownovi a po tom klukovi v Tahoe a ve Vegas.“

„Proč si myslíš, že si to namířili tímto směrem?“

„Mám takové tušení. Ta žena měla v kabelce stříbrný dolar a zatíženou kostku.“

„A žádný doklad?“

„Ten, kdo ji zabil, všechny takovéhle věci zlikvidoval. Ale budeme ji identifikovat. Máme přece ji.“

„Dej mi vědět, až to bude.“

Pod oblohou, čistě vymytou včerejším deštěm, jsem šel přes město k soudní budově. Policisty, který měl službu v šerifově oddělení, jsem se zeptal, kde najdu šerifova zástupce Bastiana. Ukázal mi cestu k identifikační laboratoři v prvním patře.

Byla to spíš kancelář než laboratoř, prostorná místnost, kde na okenních římsách vrkali holubi. Stěny byly přeplněny registračkami a ověšeny mapami města, okresu a státu. Velký přilehlý kabinet byl zařízen jako temná komora, se sušicími rámy a dlouhým kovovým dřezem.

Bastian s úsměvem vstal. Jeho úsměv se moc nelišil od jeho zamračení dneska v noci. Odložil hranaté zvětšovací sklo na fotografii, kterou si prohlížel. Jak jsem se nakláněl přes stůl, abych přijal jeho napřaženou ruku, viděl jsem, že je to snímek mrtvé paní Brownové.

„Co ji zabilo?“ zeptal jsem se, když jsme se posadili.

„Tohle.“ Bastian zvedl pravou ruku a sevřel ji. Zároveň se sevřela i jeho tvář. „Lidská ruka.“

„Ruka Roberta Browna?“

„Vypadá to tak. Podle Stanislause ji včera odpoledne zmlátil. Koronerův zástupce říká, že to odpovídá době, kdy zemřela.“

„Stanislaus mi povídal, že se pohádali kvůli nějakému jejímu telefonickému hovoru.“

„To je pravda. Nemohli jsme hovor vypátrat, což znamená, že to pravděpodobně byl místní hovor. Použila telefonu ve Stanislausově kanceláři, ale on prohlašuje, že o tom nic neví.“

„Jak ví, že ji Brown ztloukl?“ zeptal jsem se.

„Prý mu to řekla žena ze sousední chaty. To souhlasí.“ Bastian si přejel levou rukou přes napjatou, rozhněvanou tvář, aniž doopravdy změnil výraz. „Je to hrozné, jací někteří lidé jsou – někdo zabije ženu, sousedé to slyší, a nikdo o tom nic neví a nikdo se o to nestará.“

„Dokonce ani Brown ne,“ poznamenal jsem. „Včera večer o půl desáté si myslel, že je naživu. Mluvil k ní skrz dveře a snažil se ji přemluvit, aby mu otevřela. Anebo si možná snažil namluvit, že ji přece jenom nezabil. Nemyslím, že je příliš vyrovnaný.“

Bastian ostře vzhlédl. „Vy jste byl v chatě, když Brown mluvil skrz dveře?“

„Byl. Mimochodem, poznal jsem jeho hlas. Je to týž muž, který včera večer vytáhl z Ralpha Hillmana pětadvacet tisíc dolarů. Poslouchal jsem, když včera s Hillmanem telefonoval.“

Bastianova pravá ruka byla dosud sevřena v pěst. Vztekle ji praštil do desky stolu. Holubi z okenní římsy odlétli.

„Je to zatracená smůla,“ zavrčel, „že jste nám o tom neřekl včera. Možná jste mohl zachránit život, nemluvě o pětadvaceti tisících.“

„Řekněte to Hillmanovi.“

„To mu taky řeknu. Ještě dnes ráno. Teď to říkám vám.“

„Nemohl jsem o věci rozhodovat. Snažil jsem se to změnit. Ale stejně, vstoupil jsem na scénu, až když už ta žena byla mrtvá.“

„To je dobrý výchozí bod,“ prohlásil Bastian po chvíli. „Začněte odtamtud. Chci podrobnou zprávu.“

Sáhl dolů vedle svého stolu a spustil magnetofon. Hodinu nebo i déle se páska tiše přetáčela z cívky na cívku, zatímco jsem mluvil. Neměl jsem klienta a byl jsem volný a nic jsem nezatajil. Dokonce ani ne možnost, že Tom Hillman spolupracoval s Brownem při vydírání peněz na svém otci.

„Skoro bych si přál, aby to byla pravda,“ řekl Bastian. „Rozhodně by to znamenalo, že ten harant je dosud naživu. Ale není to pravděpodobné.“

„Co z toho není pravděpodobné?“

„Obojí. Pochybuji, že tátu podvedl, a pochybuji, že je dosud naživu. Vypadá to, že ta žena byla volavka, která ho měla vylákat, aby ho mohli zabít. Pravděpodobně přespříští týden objevíme jeho tělo v moři.“

Z jeho slov mluvila zkušenost. Oběti vydírání znamenají pro pojišťováka velké riziko. Nicméně jsem prohlásil:

„Při své práci vycházím z předpokladu, že je naživu.“

Bastian zvedl obočí: „Myslel jsem, že doktor Sponti vás z případu odvolal.“

„Ještě mám nějaké jeho peníze.“

Bastian mi věnoval dlouhý, chladný, zkoumavý pohled. „V L. A. měli pravdu. Nejste obyčejný čmuchal.“

„To doufám.“

„Jestli se případem budete dál zabývat, můžete udělat něco jak pro mne, tak pro sebe. Pomozte mi tu ženu identifikovat.“ Vyšoupl fotografii paní Brownové zpod zvětšovacího skla. „Tato posmrtná fotografie je příliš drastická, než aby ji člověk mohl dát do oběhu. Ale v patřičných kruzích byste ji mohl ukázat. Nechal jsem policejního malíře udělat identikit, jenže to bude nějaký čas trvat.“

„Co otisky prstů?“

„Také to zkoušíme, ale spoustě žen nebyly otisky prstů nikdy vzaty. Ale prozatím – pokusíte se ji identifikovat? Jste z Hollywoodu, a ta žena tvrdila, že jednu dobu byla u filmu.“

„To nic neznamená.“

„Mohlo by.“

„Ale já jsem měl v úmyslu pokusit se hledat Brownovu stopu v Nevadě. Jestli je chlapec naživu, Brown ví, kde ho najít.“

„Nevadská policie už má náš policejní bulletin o Brownovi. A vy máte na místě soukromého agenta. Upřímně řečeno, ocenil bych, kdybyste vzal tuhle fotografii s sebou do Hollywoodu. Nemám nikoho, koho bych mohl postrádat. Mimochodem, dal jsem váš vůz odvézt do okresní garáže.“

Spolupráce rodí spolupráci. Kromě toho identita ženy byla důležitá, když už kvůli ničemu jinému, tedy proto, že vrah se snažil ji utajit. Vzal jsem fotografii a ještě několik dalších, braných z různých úhlů, a strčil jsem je do stejné kapsy, kde jsem měl fotografii Toma.

„Můžete si vyúčtovat všechny náklady za telefonování,“ rozloučil se se mnou Bastian.

V půli cesty dolů se schodů jsem se srazil s Ralphem Hillmanem. Na první pohled vypadal svěžejší než včera večer. Ale byla to zdánlivá svěžest. Tváře měl horečnaté a jiskra v jeho očích se třpytila beznadějí. Když mě uviděl, odskočil jako vystrašený kůň.

„Můžete mi věnovat minutku, pane Hillmane?“

„Lituji. Mám schůzku.“

„Šerifův zástupce může počkat. Chci vám říct tohle. Přiznávám, že jsem včera večer udělal chybu. Ale vy jste udělal chybu, když jste přiměl Spontiho, aby mě propustil.“

Pohlédl na mne s patricijským opovržením. „Vy si to přirozeně myslíte. Přišel jste tím o peníze.“

„Podívejte se, omlouvám se za včerejšek. Byl jsem příliš snaživý. To je chyba plynoucí z dobrého úmyslu. Chci dál hledat vašeho syna.“

„K čemu to? Pravděpodobně je mrtvý. Vaší vinou.“

„To je příliš silné obvinění, pane Hillmane.“

„Ale oprávněné. A prosím, jděte mi z cesty.“ Podíval se panovačně na náramkové hodinky. „Už jsem se opozdil.“

Proletěl kolem mne a běžel nahoru, jako bych ho pronásledoval. Nebyl to příjemný rozhovor. Nepříjemnost mi ležela v žaludku celou cestu do Los Angeles.

/XI/

Koupil jsem si klobouk o číslo větší, aby se do něj vešly mé obvazy, a učinil jsem krátkou návštěvu v hollywoodském oddělení losangeleské policie. Nikdo ze seržantů detektivů v horních kancelářích nepoznal paní Brownovou v jejím posmrtném převleku. Z policejní stanice jsem šel do redakce denních zpráv v hollywoodském Reportérovi. Většina lidí, co tam pracovala, cítila odpor k prohlížení takových fotografii. Ti, kteří je poctivě prohlédli, paní Brownovou nepoznali.

Se stejným neúspěchem a stejnou námahou jsem zkusil řadu obchodníků s masem podél Stripu. Ty fotografie mě dělaly nepopulárním. Tihle mládenci a holky, co se ženou za rychle se kutálejícím dolarem, nenáviděli, když jim někdo připomněl, co je čeká na rubu toho posledního dolaru. Násilnost ženiny smrti to jenom ještě zhoršovala. Mohlo se to přihodit komukoliv a kdykoliv.

Vydal jsem se zpět do své kanceláře. Měl jsem v úmyslu zavolat Bastianovi a požádat ho, aby mi urychleně poslal xeroxovanou kopii identikitu, jakmile s ním bude malíř hotov. Pak jsem si vzpomněl na Joeyho Sylvestera.

Joey byl starý agent, který si udržoval jakous takous kancelář dva bloky od Sunsetu v druhém patře bez výtahu. Nebyl s to přizpůsobit se přesunu ekonomické síly od velkých studií k nezávislým producentům. Žil většinou ze svého podílu na honorářích za staré filmy promítané v televizi a ze vzpomínek.

Zaklepal jsem na dveře jeho kutlochu a slyšel jsem, jak ukrývá láhev, jako kdybych snad byl duch Louise B. Mayera nebo vyslanec od J. Arthura Ranka. Joey vypadal trochu zklamaně, když otevřel dveře a byl jsem to jenom já. Ale zase vytáhl na světlo boží svou láhev a nabídl mi panáka v papírovém šálku. Pro svou potřebu měl skleněnou odlivku.

Náhodou jsem věděl, že téměř denně sedí u tohohle stolu a vyžahne takový litr bourbonu, a někdy i půldruhého.

Byl to stařík s dětským obličejem, s nevinnými bílými vlasy a s mazanýma očima. Jeho mozek byl jako staromódní lampa, která má knot v alkoholu a je nastavena tak, aby ozařovala minulost s packardem a šoférem a vrhala chladný stín na přítomnost s druhým patrem bez výtahu.

Nebylo ještě dlouho po poledni a Joey byl dosud v přijatelném stavu. „To je dobře, že tě vidím, Lewíčku. Připíjím na tvé zdraví.“ Učinil tak s otcovskou rukou na mém rameni.

„Na vaše zdraví.“

Ruka na mém rameni se natáhla a sundala mi klobouk. „Cos to prováděl se svou hlavou?“

„Byl jsem včera večer trochu postřelený.“

„Chceš tím říct, že ses namazal a upadl?“

„Postřelený pistolí,“ vysvětlil jsem.

Zakvokal. „Neměl by ses tolik vystavovat nebezpečí. Víš, co bys měl udělat, Lewíčku? Jít na odpočinek a psát paměti. Nepřikrášlenou, vzrušující pravdu o Hollywoodu.“

„To už tu bylo tisíckrát, Joey. Teď to dokonce dělají v časopisech pro fanoušky.“

„Ale ne tak, jak bys to mohl udělat ty. Ukázat jim to z perspektivy červa. To je název!“ Luskl prsty. „Vsadím se, že bych tvé vzpomínky mohl prodat za pětadvacet táců a udělat z nich trhák se Stevem McOueenem. Podumej o tom, Lewíčku. Mohl bych ti otevřít báječný džbán s olivami.“

„Právě jsem otevřel konzervu s hrachem, Joey, a rád bych věděl, jestli mi s ní můžete helfnout. Jak snášíte fotografie mrtvých lidí?“

„Viděl jsem jich umírat spousty.“ Volnou rukou mávl ke stěně nad psacím stolem. Byla celá vylepená podepsanými fotografiemi odešlých herců. Druhou rukou pozvedl skleničku:

„Připíjím na jejich počest!“

Rozhodil jsem po stole své úděsné snímky. Truchlivě si je prohlédl. „Ach,“ povzdychl si. „Čeho je schopná lidská zvěř. Měl bych tu ženu znát?“

„Prý pracovala u filmu. Znáte víc herců než kdokoliv jiný.“

„Svého času jsem znával. Teď už ne.“

„Pochybuji, že hrála v poslední době. Její sláva pohasla.“

„To se může stát přes noc.“ Svým způsobem se to stalo jemu. Nasadil si brýle, rozsvítil stolní lampu a soustředěně studoval fotografie. Po chvíli se zeptal: „Carol?“

„Poznal jste ji?“

Podíval se na mne zponad brýlí. „Nemohl bych na to přísahat u soudu. Jednou jsem znal malou blondýnku, přirozenou blondýnku, která měla takovéhle uši. Všimni si, že jsou malé a těsně u hlavy a poněkud zašpičatělé. Vypadaly neobvykle u děvčete.“

„Carol, a jak dál?“

„Nemůžu si vzpomenout. Bylo to už hrozně dávno, někdy ve čtyřicátých letech. A stejně si nemyslím, že užívala vlastní jméno.“

„Proč ne?“

„Pocházela z náramně škrobené rodiny někde ve Zlámané Lhotě. Měli námitky proti tomu, aby hrála. Jako bych si vzpomínal, že mi kdysi povídala, že utekla z domova.“

„Ze Zlámané Lhoty?“

„Nemíním to doslovně. Myslím, že ve skutečnosti pocházela odněkud z Idaha.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Z Idaha. Je tvoje nebožka z Idaha?“

„Její muž řídí vůz s idažským číslem. Řekněte mi ještě něco víc o Carol. Kdy a kde jste ji poznal?“

„Rovnou tady v Hollywoodu. Někdo z mých známých se o to děvče zajímal a přivedl ji ke mně. Byla rozkošné dítě. Nedotčené.“ Rozhodil ruce ve vzduchu, aby naznačil, jak se jí nedotýkaly. „Měla pouze ochotnické zkušenosti ze střední školy, ale sehnal jsem jí nějakou prácičku. Tenkrát za války to nebylo těžké. A já jsem byl osobně zadobře se všemi režiséry, kteří obsazovali role ve všech ateliérech.“

„V kterém roce to bylo, Joey?“

Sundal si brýle a zašilhal do minulosti. „Přišla ke mně na jaře v pětačtyřicátém, v posledním roce války.“

Byla-li paní Brownová Carol, toulala se po světě déle, než jsem si myslel. „Jak byla tehdy stará?“

„Náramně mladinká. Ještě dítě, jak jsem řekl. Snad šestnáct.“

„A kdo byl ten známý, kdo se o ni zajímal?“

„Není to tak, jak si myslíš. Byla to žena, jedna z děvčat ve scénářovém oddělení u Warnerů. Teď dělá seriály v Televizním městě. Ale v těch dobách, co o nich povídám, byla pouze scenáristkou.“

„Nemluvíte o Susanně Drewové?“

„Jo. Ty znáš Susannu?“

„Vaší zásluhou. Seznámil jsem se s ní na jednom večírku u vás, když jste bydlel v Beverly Hills.“

Joey vypadal polekaně, jako kdyby přesun z jedné roviny minulosti do druhé ho přepadl nepřipraveného. „Vzpomínám si. To muselo být před deseti lety.“

Seděl a přemýšlel o době před deseti lety a já taky. Odvezl jsem Susannu z Joeyova večírku domů a po vzájemné dohodě jsme se pak setkali na jiných večírcích. Měli jsme si o čem povídat. Tahala ze mne rozumy o lidech a já z ní o knihách. Byl jsem blázen do jejího ohromného smyslu pro humor.

Po tělesné stránce se naše styky vyvíjely pomaleji, jak to často bývá, když vztah slibuje být opravdový. Myslím, že jsme se to snažili uměle urychlit. Oba jsme pili a spousta věcí ze Susannina života vyvřela na povrch. Její otec byl profesorem na Kalifornské universitě v Los Angeles; ztratil svou ženu, ještě když byl mladý, a dohlížel na Susannina studia. Otec už zemřel, ale ona stále ještě měla pocit, jako by jí stál za zády.

Těžce jsme se pohádali a Susanna přestala chodit na večírky, aspoň na ty, na které jsem chodil já. Slyšel jsem, že se provdala, ale manželství se nevydařilo. Pak se věnovala kariéře, a ta se vydařila.

„Jak se seznámila s Carol?“ zeptal jsem se Joeyho.

„To se jí budeš muset zeptat sám. Tenkrát mi to řekla, ale už si to nepamatuju. Moje paměť už není taková, jako bývala.“ Přítomnost ho skličovala. Nalil si skleničku.

Když mi taky nabídl, odmítl jsem. „Co se stalo s Carol dál?“

„Ztratila se z očí. Myslím, že utekla s nějakým námořníkem nebo něco takového. Stejně neměla to, co film chce, jakmile byla první svěžest pryč.“ Joey zhluboka vzdychl. „Jestli uvidíš Susannu, zmiň se jí o mně, ano, Lewe? Totiž, jestli to budeš moct udělat decentně.“ Mávl rukou ve vlnité horizontální křivce. „Chová se, jako by si myslela, že jsem nebožtík.“

Použil jsem Joeyova telefonu, abych zavolal kancelář Susanny Drewové. Její sekretářka mi dovolila s ní mluvit.

„Tady je Lew Archer, Susanno.“

„To je hezké, že o sobě dáš vědět.“

„Důvod, proč volám, není tak hezký,“ šel jsem bez obalu k věci. „Vyšetřuji vraždu. Oběť může, ale nemusí být děvče jménem Carol, které jsi znala ve čtyřicátých letech.“

„Snad ne Carol Harleyová?“

„Obávám se, že právě ona.“

Hlas jí zdrsněl. „A říkáš, že je mrtvá?“

„Ano. Včera byla zavražděna v místě zvaném Ocean View.“

Chvíli mlčela. Když znovu promluvila, její hlas byl jemnější a mladší. „Co mohu pro tebe udělat?“

„Řekni mi něco o své přítelkyni Carol.“

„Ne po telefonu, prosím. Telefon všechno tak odlidšťuje.“

„Osobní setkání by mi vyhovovalo daleko víc,“ řekl jsem poněkud formálně. „Mám nějaké fotografie, které bych ti chtěl ukázat, aby identifikace byla stoprocentní. Mělo by to být brzo. Máme už čtyřiadvacet hodin zpoždění.“

„Přijď teď. Ohlásím tvé jméno u brány.“

Poděkoval jsem Joeymu a odjel jsem do Televizního města. Strážný z vrátnice mě doprovodil přes celou budovu do kanceláře Susanny Drewové. Byla to velká a světlá místnost, s květinami na stole a výbušně vyhlížejícími abstraktními obrazy na zdech. Susanna stála u okna a plakala. Byla to štíhlá žena s krátkými rovnými vlasy, tak černými, že se oči od nich nemohly odtrhnout. Stála ke mně zády ještě chvíli potom, co její sekretářka odešla a zavřela dveře. Konečně se ke mně obrátila a stále ještě si osušovala uslzené líce kouskem žlutého ubrousku.

Bylo jí teď asi čtyřicet a nebyla zrovna moc hezká, ale přece nevypadala docela obyčejně. Její černé oči byly i v zármutku ohnivě živé. Rysy a kontury jejího obličeje měly styl a inteligenci. Nohy pořád ještě pěkné. Ústa pořád ještě pěkná, a právě říkala:

„Nevím, proč takhle vyvádím. Neviděla jsem Carol a neslyšela jsem o ní sedmnáct nebo osmnáct let.“ Odmlčela se. „A přece vím proč. ‚To pro Markétu truchlím.‘ Znáš tu Hopkinsovu báseň?“

„To víš, že ne. Kdo je Markéta?“

„Dívka v té básni,“ vysvětlovala. „Trápí se nad spadaným podzimním listím. A Hopkins jí říká, že se trápí sama nad sebou. A to právě dělám já.“ Hluboce se nadechla. „Byla jsem tak mladá.“

„Ještě pořád ses nepřehoupla přes vršek.“

„Nelichoť mi. Jsem stará, stará, stará. Bylo mi dvacet v pětačtyřicátém, když jsem znala Carol. Tehdy v předatomovém věku.“ Cestou k psacímu stolu se zastavila před jednou abstraktní malbou, jako kdyby tento obraz reprezentoval vše, co se od té doby se světem stalo. Posadila se s výrazem nesmírné výkonnosti. „No tak mi ukaž ty své fotografie.“

„Nebudou se ti líbit. Byla utlučena k smrti.“

„Panebože. Kdo to udělal?“

„Její manžel je hlavním podezřelým.“

„Harley? Je –– byla ještě pořád s tím šmo?“

„Zřejmě byla.“

„Věděla jsem, že ji dříve nebo později zabije.“

Opřel jsem se o kraj stolu. „Jak jsi to věděla?“

„Byla to jedna z těch osudem předurčených věcí. Spřízněnost volbou a protivy, které se přitahují. Ona byla opravdu krásné dítě, křehké jako vajíčko naměkko, a on byl psychopat. Prostě ji nemohl nechat na pokoji.“

„Jak víš, že byl psychopat?“

„Přece poznám psychopata, když ho vidím,“ řekla a zvedla bradu. „Za jednoho jsem byla krátkou dobu provdaná, kdysi v těch báječných padesátých letech. Takže jsem na to autorita. Chceš-li definici, psychopat je člověk, u kterého nemůžeš počítat s ničím kromě malérů.“

„A takový byl Harley?“

„Ano.“

„Jaké měl křestní jméno?“

„Mike. Byl námořníkem, námořníkem u válečného námořnictva.“

„A jak se jmenovala jeho loď?“

Jsem přesvědčen, že otvírala ústa, aby mi to řekla. Ale cosi se rychle a těžce pohnulo v její mysli a přerušilo spojení. „Bohužel se nepamatuji.“ Vzhlédla ke mně černýma neprůhlednýma očima.

„Co dělal, než vstoupil do válečného námořnictva? Byl fotografem?“

Ohlédla se zpět přes vzdálenost času. „Myslím, že byl boxerem, profesionálním boxerem, ne příliš úspěšným. Možná, že byl také fotografem. Patřil k těm lidem, kteří dělají spoustu věcí, a žádnou úspěšně.“

„Víš to jistě, že se nejmenoval Harold?“

„Každý mu říkal Mike. Možná že to bylo jeho nom de guerre.“

„Že to bylo co?“

„Válečnické jméno, víš.“ Hluboce vydechla. „Chtěls mi ukázat nějaké fotografie, Lewe.“

„Na ty je čas. Právě teď bys mi nejvíc pomohla, kdybys mi pověděla všechno, na co si vzpomeneš o Carol a Harleym, a jak ses s nimi seznámila.“

Napjatě pohlédla na hodinky. „Za minutku musím být na námětové konferenci.“

„Tohle je důležitější než námětová konference.“

Vdechla a vydechla. „Nejspíš ano. No tak dobrá, povím ti to krátce a prostě. Stejně je to prostý příběh, tak prostinký, že bych ho nemohla použít ve svém seriálu. Carol byla venkovské děvče z Idaha. Utekla z domova s námořníkem, který opustil bez dovolenky svou loď. Mike Harley pocházel myslím z téhož venkovského města, ale byl už u válečného námořnictva pár let a viděl svět. Slíbil jí, že ji vezme do Kalifornie a dostane ji k filmu. Jí bylo kolem šestnácti a byla tak naivní, že Člověku se nad ní chtělo plakat nebo se smát.“

„Úplně tě slyším, jak se směješ. Kdy a kde ses s ní seznámila?“

„Časně zjara v pětačtyřicátém. Pracovala jsem u Warnerů v Burbanku a víkendy jsem trávila na různých místech. Znáš ten starý hotel Barcelona poblíž Santa Moniky? Carol a Harley tam bydleli a já jsem se tam – no prostě jsem se o ni začala zajímat.“

„Byli sezdáni?“

„Carol a Harley? Myslím, že absolvovali jakýsi obřad v Tichuaně. Aspoň Carol se domnívala, že jsou sezdáni. Ovšem ona se také tak dlouho domnívala, že Harley má prodlouženou dovolenou, až ho sebrala pobřežní stráž. Šoupli ho zpátky na loď a Carol zůstala bez prostředků, doslova bez dolaru. Harley se nenamáhal, aby jí zajistil nějakou podporu nebo něco. Tak jsem ji vzala pod křídla.“

„A zavedla ji k Joeovi Sylvesterovi.“

„Proč ne? Byla dost hezká a nebyla to nijak hloupá holka. Joey jí opatřil pár menších rolí a já s ní strávila spoustu času, kdy jsem ji připravovala a učila ji vyslovovat a pohybovat se. Právě jsem si prodělala nešťastnou lásku a prožívala jsem si období smutku, takže jsem byla ráda, že jsem měla někoho, kým jsem se mohla zabývat. Carol bydlela u mě v bytě a vážně si myslím, že jsem z ní mohla něco udělat. Možná hotovou Marilyn.“ Přistihla se, že sklouzává do hollywoodského žargonu, a okamžitě přestala. „Ale všechno to splasklo.“

„Co se stalo?“

„Harley ji opustil těhotnou a začalo to být vidět. Místo abych vycepovávala hvězdičku, najednou jsem pečovala o těhotné děvčátko, kterému se hrozně stýskalo po domově. Ale odmítala jít domů. Povídala, že otec by ji zabil.“

„Vzpomínáš si, jak se jmenoval její otec?“

„Obávám se, že ne. Jako herečka užívala jméno Carol Cooperová, ale to nebylo její skutečné příjmení. Myslím, že její otec žil v Pocatellu, jestli ti to může nějak pomoci.“

„Snad ano. Říkáš, že byla těhotná. Co se stalo s dítětem?“

„Nevím. Harley se objevil, dřív než se dítě narodilo – myslím, že ho z námořnictva nakonec propustili –, a ona se k němu vrátila. Vrátila se k němu přes všechno moje domlouvání.

Byli spřízněni volbou, jak jsem řekla. Trpělivá Griselda a budižkničemu. Takže o sedmnáct let později ji musel zabít.“

„Byl hrubián, když jsi ho znala?“

„Aby ne!“ Zkřížila paže přes prsa. „Když jsem se snažila zabránit jí, aby se k němu vrátila, srazil mě k zemi. Šla jsem ven hledat pomoc. Když jsem se vrátila do bytu s policistou, byli oba pryč, a s nimi všechny peníze, co jsem měla v peněžence. Neoznámila jsem to a od té doby jsem je neviděla.“

„Ale pořád ještě se o Carol zajímáš.“

„Bylo hezké mít ji u sebe. Nikdy jsem neměla sestru nebo dceru. Po pravdě řečeno, když se ohlédnu do minulosti, když se do ní vcítím, nikdy jsem neprožila šťastnější údobí než to jaro a léto v Burbanku, co byla Carol v jiném stavu. Ani jsme nevěděly, jak jsme šťastné.“

„Jak to?“

„No, tehdy bylo strašně horké léto a lednička byla v jednom kuse pokažená a měly jsme jenom jednu ložnici a Carol byla čím dál tím objemnější a v našem životě nebyli žádní muži. Domnívaly jsme se, že náramně strádáme. Ve skutečnosti všechno strádání přišlo později.“ Rozhlédla se po své nákladně zařízené kanceláři, jako by to byla žalářní cela, a pak pohlédla na hodinky. „Teď už musím opravdu jít. Moji scenáristé a režiséři se navzájem utlučou.“

„Když mluvíme o utlučení,“ řekl jsem, „chtěl bych tě požádat, aby ses podívala na tyhle snímky, jestli to sneseš. Identifikace by měla být stoprocentní.“

„Podívám se.“

Rozložil jsem před ní fotografie. Pečlivě si je prohlédla.

„Ano. Je to Carol. Chudinka.“

Velice zbledla. Černé oči jí vystupovaly jako uhlíkové oči ze sněhuláka. Povstala a jakoby poslepu kráčela do vedlejší místnosti a zavřela za sebou dveře.

Sedl jsem si k jejímu psacímu stolu a telefonicky jsem požádal její sekretářku, aby mi zavolala šerifova zástupce Bastiana. Byl na drátě ani ne za minutu. Řekl jsem mu všechno, co jsem se dozvěděl od Susanny Drewové.

Susanna vyšla z vedlejší místnosti a vyslechla zbytek hovoru. „Nemarníš čas,“ poznamenala, když jsem zavěsil.

„Tvá výpověď je důležitá.“

„To je v pořádku. Obávám se, že to je všechno, co vím.“ Byla ještě pořád náramně bledá. Blížila se ke mně, jako by se jí houpala podlaha pod nohama. „Zavezeš mě domů?“

Bydlela na bulváru Beverly Glen. Dům měl mezanin a patio a na stěnách africké masky. Vyzvala mě, abych pro oba namíchal něco k pití, a sedli jsme si a povídali si o Carol a pak o Tomu Hillmanovi. Zdálo se, že se o Toma velice zajímá.

Já jsem se začal zajímat o Susannu. Něco z jejího tmavého žáru se do mne zakouslo tak hluboko jako vzpomínka. Když jsem seděl blízko ní a díval se jí do tváře, začal jsem se ptát sám sebe, zda při svém současném tělesném, finančním a morálním stavu bych si mohl dovolit děvče se všemi těmi africkými maskami.

Ve vedlejším pokoji zazvonil telefon. Vstala a použila přitom mého kolena jako opěrného bodu pro svou ruku. Slyšel jsem, jak říká:

„Tak to jsi ty. Co chceš ode mě teď?“

To bylo vše, co jsem slyšel. Zavřela dveře. Po pěti minutách, když se vrátila, byla její tvář zase jiná. Jakýsi hněvivý strach nahradil lítost v jejích očích, jako kdyby se dozvěděla o něčem horším než smrt.

„Kdo to byl, Susanno?“

„To se nikdy nedovíš.“

Jel jsem do města v mizerné náladě a nadávkami jsem přiměl svého přítele Coltona, vyšetřovatele z úřadu státního zástupce, aby se zeptal Sacramenta na trestní rejstřík Harolda či Mikea Harleyho, má-li jaký. Zatímco jsem čekal na odpověď, šel jsem dolů k novinovému Stánku a koupil jsem si první vydání večerníku.

Vražda a únos byly na první stránce, ale v novinové zprávě nebylo nic, co bych už nevěděl, kromě toho, že Ralph Hillman měl za války vynikající osobní záznam jako pilot v námořním letectvu a později (po Newportské námořní škole) jako námořní důstojník. Byl rovněž vylíčen jako milionář.

Seděl jsem v předpokoji Coltonovy kanceláře a snažil jsem rozmluvit si pocit, že Bastian mě odsunul na vedlejší kolej. Ten pocit se prohloubil, když ze Sacramenta přišla zpráva, že ani Harold, ani Mike Harley nemají v Kalifornii žádný záznam trestu, dokonce ani ne za dopravní přestupek. Začal jsem mít pochybnosti, jestli jsem na stopě toho pravého muže.

V předvečerní záplavě vozů jsem jel zpátky ke Stripu. Byl už téměř soumrak, když jsem dorazil do své kanceláře. Chvíli jsem se neobtěžoval rozsvítit, jen jsem seděl a pozoroval, jak zelená obloha za oknem ztrácí barvu. Vyšly hvězdy a neóny. Nějaké letadlo jako pohyblivá skupina hvězd kroužilo daleko za Santa Monikou.

Zatáhl jsem žaluzie, abych zmařil plány ostřelovačů, rozsvítil jsem stolní lampu a prohlédl si denní poštu. Skládala se ze tří účtů a z nabídky Motelového institutu v St. Louisu.

Institut mi nabízel dvacet tisíc ročně jako plat ředitele motelu n obratem milión dolarů. Chtěli po mně jen, abych vyplnil přihlášku do dálkového kursu pro vedoucí motelů a zaslal ji matrikáři Institutu. Kdybych měl ženu, mohli bychom se přihlásit jako manželský pár.

Seděl jsem a pohrával jsem si s myšlenkou vyplnit formulář, ale rozhodl jsem se jít nejdřív na večeři. Činil jsem velmi rázná rozhodnutí. Rozhodl jsem se zavolat Susanně Drewové a požádat ji, aby povečeřela se mnou, a říkal jsem si, že je to v zájmu vyšetřování. Dokonce bych si mohl účet odečíst z daně z příjmů.

V telefonním seznamu nebyla. Zkusil jsem informace. Její číslo bylo tajné. Stejně bych si ji nemohl dovolit.

Dříve než jsem šel docela sám na večeři, zavolal jsem svou službu pro nepřítomné. Susanna Drewová mi tam nechala své číslo.

„Pokoušel jsem se ti volat,“ řekl jsem jí.

„Byla jsem pořád tady v bytě.“

„Myslím předtím, než jsem se dozvěděl, žes mi nechala své číslo.“

„Ale? Co máš na srdci?“

„Motelový institut v St. Louisu dělá velice hezkou nabídku, manželským párům, které se chtějí zapsat do jejich kursu pro vedoucí motelů.“

„To zní slibně. Vždycky jsem si přála odejít do slunné Kalifornie a řídit motel.“

„Výborně. Půjdeme na večeři a dohodneme se na postupu. Televize nemá budoucnost, ty to v hloubi srdce víš. Žádné z těchto avantgardních hnutí nemá budoucnost.“

„Je mi hrozně líto, Lewe. Velice ráda bych šla na večeři, ale někdy jindy. Dnes večer je to nad mé síly. Ale chtěla jsem ti poděkovat, že ses o mě dneska odpoledne staral. Jednu chvíli jsem na tom byla mizerně.“

„Bojím se, že jsem to zavinil já.“

„Ne. Celý můj mizerný život se vzepřel a zavinil to. Ty a ty tvé fotografie jste působili jen jako katalyzátor.“

„Snesla bys návštěvu jednoho mírného katalyzátoru? Přinesu večeři z lahůdkářství. Koupím ti gardénii.“

„Ne. Dneska večer tě nechci vidět.“

„A nerozmyslela sis to s tím telefonickým hovorem, o kterém jsi mi nechtěla nic říct?“

„Ne. Jsou věci, o kterých nemusíš vědět.“

„Počítám, že je to svým způsobem povzbuzující. Proč jsi mi tedy nechala své číslo?“

„Našla jsem něco, co by ti mohlo pomoct – fotografii Carol z roku 1945.“

„Přijdu si pro ni. Vlastně jsi mi neřekla, jak ses s ní seznámila, víš?“

„Prosím tě, nechoď. Pošlu ti ji po poslíčkovi.“

„Když na tom trváš. Budu čekat ve své kanceláři.“ Dal jsem jí adresu.

„Lewe?“ Její hlas byl mírnější a sladší, téměř bolestivý. „Nehraješ jenom divadýlko, že ne? Jenom abys vyčenichal má osobní tajemství, myslím?“

„Není to divadýlko,“ ujistil jsem ji.

„Nápodobně,“ řekla. „Děkuji.“

Seděl jsem v rezonujícím tichu a uvažoval jsem, že s ní nějaký muž nebo muži špatně zacházeli. Pomyšlení na to mě vztekalo. Nakonec jsem na večeři nešel. Seděl jsem a hýčkal jsem svůj hněv, dokud nepřišel poslíček od Susanny.

Byl to mladý černoch v livreji a mluvil jako absolvent koleje. Podal mi zalepenou pevnou obálku a já jsem ji hned roztrhl.

Obsahovala mezi dvěma archy vlnitého papíru jedinou lesklou fotografii mladé světlovlasé dívky s pážecím účesem a v plavkách. Nebylo snadné určit přesně, proč byla krásná. Částečně to bylo v jejím čistém nízkém čele, vysoké křivce lící, bezvadně kulaté bradě; částečně v absolutní ženskosti, jež jí hleděla z očí a ovládala její tělo.

Jen tak namátkou mě napadlo, kdo to fotografoval, a tak jsem snímek obrátil. Na zadní straně bylo fialovou barvou narazítkováno:

„Dobré jméno ve fotografii: Harold Har‘ Harley, hotel Barcelona.“

„Bude to všechno?“ zeptal se poslíček u dveří.

„Ne.“ Dal jsem mu deset dolarů.

„To je příliš mnoho, pane. Dostal jsem už zaplaceno.“

„Vím. Ale chci, abyste koupil gardénii a zanesl ji slečně Drewové.“

Slíbil, že to udělá.

/XII/

Podle toho, jak čas v Kalifornii běží, rok pětačtyřicátý byl strašně dávno. Hotel Barcelona dosud stál, ale zdálo se mi, že jsem kdesi slyšel, že je uzavřen. Udělal jsem si dlouhou vyjížďku po Sunsetu k pobřežní dálnici, protože jsem měl jakous takous naději, že objevím stopu vedoucí k Haroldu Harleymu.

Také jsem se chtěl podívat na budovu, kde Harley a Carol žili.

Byla to mohutná stará budova v raném hollywoodském byzantském slohu, s nabílenými kupolemi a minarety a obloukovými verandami, kde slavné tváře němé éry usrkávaly pašovaný rum. Teď stála zapomenuta pod příkrou výspou. Jasná světla benzínové pumpy z druhé strany dálnice ukazovala, že její bílá omítka odprýskává a že některá okna jsou rozbitá.

Zaparkoval jsem na betonové, plevelem rozpraskané příjezdové cestě a kráčel jsem k hlavnímu vchodu. Na skle byla přilepena zpráva o bankrotu a oznámení, že budova bude v září prodána ve veřejné dražbě.

Posvítil jsem si baterkou skrz sklo do haly. Byla dosud úplně zařízená, ale zařízení vypadalo, jako by je po celou generaci nebyli vyměňovali. Koberec byl prochozený, židle vyhřezlé. Ale místo mělo ještě atmosféru, dostatek atmosféry, aby vyvolávalo zástup duchů.

Prošel jsem obloukovou verandou, přičemž jsem se prodíral proutěným nábytkem, od deště zkrouceným, a posvítil jsem si skleněnými dveřmi do jídelny. Stoly byly prostřeny, s ubrousky složenými jako třírohé klobouky, ale na ubrusech ležela vysoká vrstva prachu. Dobré místo k hodování pro duchy, pomyslel jsem si, ale ne pro mne.

Přesto však, jen tak pro legraci, a abych se jaksi postavil proti dlouhé minulosti, jsem se vrátil k hlavnímu vchodu a hlasitě jsem zabušil baterkou na sklo. Hluboko uvnitř v budově, na opačném konci chodby, se ukázalo světélko. Pohybovalo se a blížilo se ke mně.

Muž, který ho nesl, byl vysoký a kráčel, jako by měl bolavé nohy. Světlo jeho elektrické svítilny se na chvíli obrátilo vzhůru, a tu jsem spatřil jeho tvář. Hrubý, nahoru obrácený nos, vypouklé čelo, žíznivá ústa. Byla to tvář nesmírně zanedbaného mimina, které nebylo nikdy odstaveno od láhve. Také jsem uviděl, že má v druhé ruce revolver.

Namířil jím na mne a posvítil mi do očí. „Tohle místo je zavřené. Neumíte číst?“ hulákal skrz sklo.

„Chci s vámi mluvit.“

„Já s váma nechci mluvit. Marš! Vypadněte!“

Mával proti mně revolverem. Podle jeho hlasu a vzhledu jsem usoudil, že vydatně nasával. Ožrala s revolverem a se záminkou, aby ho mohl použít, z toho může být doslova vražda. Udělal jsem ještě jeden pokus:

„Znáte fotografa jménem Harold Harley, který zde bydlíval?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. A teď sypte odtud, dřív než do vás navrtám díru! Neoprávněně vstupujete na cizí pozemek.“

Zvedl těžký revolver. Ustoupil jsem až k benzínové pumpě na druhé straně dálnice. Hbitý muž ve flekaté bílé kombinéze vylezl zpod auta na heveru a nabídl se, že mi prodá benzín.

„Mělo by se tam vejít deset,“ řekl jsem. „Kdo je ten podivín v hotelu Barcelona? Počíná si, jako by ho kousl medvěd.“

Muž mi věnoval pokřivený úsměv. „Narazil jste na Ottu Sipea?“

„Jestli se ten hlídač tak jmenuje.“

„Jo. Pracoval tam tak dlouho, že si myslí, že mu ten hotel patří.“

„Jak dlouho?“

„Dvacet let nebo ještě víc. Já jsem tu už od války a on tu byl ještě přede mnou. Byl to jejich čmuchal.“

„Hotelový detektiv?“

„Jo. Jednou mi povídal, že býval policajtem. Jestli je to pravda, moc se nenaučil. Mám vám zkontrolovat olej?“

„Nenamáhejte se, právě jsem ho vyměnil. Byl jste tu v pětačtyřicátém?“

„V tom roce jsem otvíral. Šel jsem do armády brzy a brzy jsem se vrátil. Proč?“

„Jsem soukromý detektiv. Jmenuji se Archer.“ Podal jsem mu ruku.

Dřív než ji přijal, otřel si ruku o kombinézu. „Daly. Ben Daly.“

„Nějaký muž jménem Harold Harley bydlíval v pětačtyřicátém v Barceloně. Byl to fotograf.“

Dalyho tvář roztála. „Jo. Pamatuju se na něho. Jednou mi zaplatil účet za benzín tím, že mě a mou ženu vyfotografoval, ještě pořád tu fotografii máme doma.“

„Nevíte, kde je Harley teď?“

„Lituju, už deset let jsem ho neviděl.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Měl malý ateliér v Pacific Palisades. Jednou dvakrát jsem se u něho zastavil, abych ho pozdravil. Myslím, že už tam není.“

„Zdá se, že jste ho měl rád.“

„Jistě. Harold byl dobrák.“

Lidé se můžou změnit. Ukázal jsem Dalymu Carolinu fotografii. Neznal ji.

„Nemohl byste mi přihrát tu adresu v Pacific Palisades?“

Zamnul si tvář. Potřebovala nově protektorovat, ale byla to poctivá tvář. „Můžu vám říct, kde to je.“

Řekl mi, kde to je – v postranní ulici vedoucí ze Sunsetu, vedle grilu. Poděkoval jsem mu a zaplatil jsem za benzin.

Gril jsem našel snadno, ale v budově vedle něho bylo knihkupectví s paperbacky. V pokladně seděla mladá žena s růžovými punčochami a koňským ohonem. Když jsem se jí zeptal na Harolda Harleyho, pohlédla na mne zamyšleně přes oční make-up.

„Zdá se mi, že jsem slyšela, že tu kdysi býval jakýsi fotograf.“

„Kde by mohl být teď?“

„Nemám nejmenší ponětí, namouduši. Nejsme tu ještě ani rok, teprve v září to bude rok.“

„Jak jdou obchody?“

„Vyděláváme aspoň na činži.“

„Komu ji platíte?“

„Tomu člověkovi, co vede jídelnu, panu Vernonovi. Měl by nám dávat jídlo zdarma za to, co nám počítá. Ale neříkejte mu, že jsem to povídala, jestli s ním budete mluvit. Právě teď jsme s činží o měsíc pozadu.“

Koupil jsem si knihu a šel jsem vedle na večeři. Byl to podnik, kde jsem mohl jíst s kloboukem na hlavě. Zatímco jsem čekal na biftek, zeptal jsem se číšnice na pana Vernona. Obrátila se ke kuchaři v bílé čepici, který právě hodil můj biftek na gril.

„Pane Vernone, tenhle pán chce s vámi mluvit.“

Přistoupil k pultu, vážný muž hubené tváře se záblesky šedivých vousů na bradě. „Poručil jste si ho krvavý. Dostanete ho krvavý.“ Zamával svou obracečkou.

„Výborně! – Dověděl jsem se, že vlastníte vedlejší obchod.“

„Ten a ještě ten další.“ Ta myšlenka ho poněkud povzbudila. „Hledáte krám k pronajmutí?“

„Hledám jednoho muže, jakéhosi fotografa jménem Harold Harley.“

„Měl ten krám pronajatý velice dlouho. Ale pořád nemohl nějak uspět. V tomhle městě je příliš mnoho fotografů. Držel se sedm osm roků po válce a pak toho nechal.“

„Nevíte, kde je teď?“

„Ne, pane, nevím.“

Prskání mého bifteku dosáhlo určité intenzity a kuchař to uslyšel. Šel a obrátil ho obracečkou a zase se vrátil ke mně. „Chcete smažené hranolky?“

„Třeba. Kdy jste viděl Harleyho naposled?“

„Naposled jsem o něm slyšel, že se odstěhoval do Údolí. To bylo dobře před deseti lety. Pokoušel se pokračovat s obchodem v přední místnosti svého domu ve Van Nuys. Je docela dobrý fotograf – udělal mi krásnou fotografii, když jsme slavili křtiny mého chlapce – ale nemá obchodní buňky. Já bych to měl vědět, dodneška mi dluží činži za tři měsíce.“

Šest mladých lidí vešlo a seřadilo se u pultu. Měli vítr ve vlasech, písek v uších, stejná žlutá trička a na nich na zádech natištěno Vodňátka. Všichni, chlapci i děvčata, si objednali po dvou hamburgrech.

Jeden z chlapců vhodil do hudební skříně čtvrťák a zahrál ‚Sjíždět vlny není hřích‘. Pan Vernon vytáhl z ledničky dvanáct placiček z mletého masa a vyrovnal je na gril. Dal můj biftek na talíř s přehršlí smažených hranolků a osobně mi jej donesl.

„Mohl bych se poohlédnout po té vannuyské adrese, jestli je to důležité. Měl jsem ji někde kvůli té činži, co mi dluhuje.“

„Je to důležité.“ Ukázal jsem mu Carolinu fotografii, tu zamlada, co fotografoval Harley. „Poznáváte jeho manželku?“

„Ani jsem nevěděl, že má manželku. Nemyslel jsem si, že by ulovil takovouhle štramandu.“

„Proč ne?“

„Není žádný miláček žen. Nikdy nebyl. Harold je tichý typ.“

Znovu se vynořily pochybnosti, zda jsem na správné stopě. Rozbolela mě z toho hlava. „Můžete mi ho popsat?“

„Vypadá docela obyčejně, je vysoký asi jako já, kolem metru osmdesáti. Má trochu delší nos. Modré oči. Pískové vlasy. Není na něm nic zvláštního. Samozřejmě bude teď starší.“

„Jak starý?“

„Aspoň padesát. Mně je devětapadesát, za rok půjdu na odpočinek. Omluvte mě, prosím.“

Obrátil dvanáct placiček z mletého masa, nahoru na ně položil dvanáct půlek housky a létacími dveřmi za pultem odešel. Pojídal jsem biftek. Pan Vernon se vrátil s útržkem papíru, na který napsal Harleyho vannuyskou adresu: Jilmový háj 956.

Číšnice roznesla hamburgry Vodňátkům. Žvýkali je do rytmu s hudbou. Píseň, kterou hudební skříň hrála, když jsem odcházel, měla refrén o dni, „kdy jsem velkou vlnu sjel a tebe za otroka měl“. Jel jsem po Sunsetu a dál po sandiežské dálnici směřující na sever.

Jilmový háj byla dělnická ulice předválečných bungalovů, postavených příliš blízko u sebe. V Údolí byl teplý večer a někteří lidé byli dosud venku na verandách a trávnících. Tlouštík, který popíjel pivo na verandě čísla 956, mi řekl, že Harley mu domek prodal v roce 1960. Má jeho nynější adresu, protože dosud platí Harleymu měsíční splátky.

To nevypadalo na Harleyho, kterého jsem hledal. Zeptal jsem se tlouštíka na popis.

„Je to taková smutná postava,“ charakterizoval jej tlouštík. „Jeden z těch chlapíků, co jsou strachy celí podělaní. Řek bych, že si užil své maléry.“

„Jaké maléry?“

„Ví bůh. Já ho neznám tak dobře. Viděl jsem ho jenom dvakrát, když jsem od něho kupoval domek. Chtěl pryč rychle a udělal mi slušnou cenu. Měl možnost získat zaměstnání v Long Beachi, při vyvolávání filmů, a nechtěl dojíždět.“

Dal mi Harleyho adresu v Long Beachi, což je daleko od Van Nuys. Blížilo se k půlnoci, když jsem ten dům našel, byl to řadový domek poblíž longbeachského bulváru. Na předním dvorku rostlo hnědé býlí a byl neosvětlený, jako většina domů v této ulici.

Přejel jsem kolem pouliční svítilny na konec bloku a pěšky jsem se vrátil. Celonoční provoz na bulváru naplňoval vzduch jakýmsi vzrušením, drsným a beznadějným. Já jsem vyrostl v Long Beachi a křižoval jsem jeho bulváry ve fordce A. Jejich zvuk, kňučivý, výhružný, sílící a zase slábnoucí, promlouval k něčemu hluboko v mé mysli, co jsem miloval i nenáviděl. Nechtělo se mi zaklepat na Harleyho dveře. Byl jsem si téměř jistý, že mám toho nepravého muže.

Vrata k přilehlé garáži byla zavřená, ale ne zamčená. Tiše jsem je otevřel. Pouliční lampa svítila na zadek špinavě bílé fordky sedana s idažským číslem.

Šel jsem k levým dvířkům vozu a otevřel je. Rozsvítilo se stropní světlo. Vůz byl registrován na jméno Robert Brown, bydlištěm v Pocatellu. Srdce mi bilo tak prudce, že jsem stěží dýchal.

Dveře vedoucí z garáže do domu byly náhle olemovány světlem. Pak se rozletěly. Světlo mě uhodilo do očí a zalilo mě.

„Mikeu?“ ozval se hlas muže, kterého jsem neznal. Podíval se za roh dveřního futra. „Jsi to ty, Mikeu?“

„Viděl jsem Mikea včera.“

„Kdo jste?“

„Přítel.“ Neřekl jsem čí přítel. „Vidím, že vám tu nechal auto.“

„To je naše věc.“

Jeho obranný tón mě povzbudil. Přešel jsem osvětlený prostor mezi námi, vkročil jsem do kuchyně a zavřel jsem za sebou dveře. Nepokoušel se mi v tom zabránit. Stál přede mnou bosý, v pyžamu, šedovlasý, s vyzáblou tváří a skleslýma psíma očima.

„Můj bratr mi nic neřek o žádném společníkovi.“

„Ano? A co vám řekl?“

„Nic. Totiž…“ Snažil se kousnout do rtu. Měl falešné zuby a klouzaly mu. Dokud si je nevcucl zpátky, kam patří, vypadal, jako bych ho doslova k smrti vyděsil. „Neřek mi ani slovo o vás ani o ničem jiném. Nevím, proč jste ke mně přišel, ten vůz je můj. Vyměnil jsem ho s ním za svou kraksnu.“

„Bylo to moudré?“

„Nevím. Možná že ne.“ Zběžně pohlédl na neumyté nádobí navršené v dřezu, jako by spoluodpovídalo za jeho nedostatek moudrosti. „Ale stejně vám po tom nic není.“

„Každému po tom něco je, Harolde. Teď už to jistě víte.“ Jeho rty tvořily slovo „ano“, aniž je zcela vyslovily. Slzy mu vstoupily do očí. To pro Harolda truchlil. Vyslovil nejhorší obavy, jaké si dovedl představit:

„Jste od FBI?“

„Jsem policejní agent. Musíme si promluvit.“

„Tady?“

„Toto je právě tak dobré místo jako kterékoliv jiné.“

Rozhlédl se po ošumělé místnůstce, jako by ji viděl novýma očima. Sedli jsme si naproti sobě ke kuchyňskému stolu. Kostkované voskové plátno, které jej pokrývalo, bylo místy odřené.

„Nechtěl jsem s tím mít nic společného,“ řekl.

„Kdo by chtěl?“

„A není to poprvé, co mě dostal do maléru, ani zdaleka ne. Tohle trvá už posledních pětatřicet let, od té doby, co Mike byl dost velký, aby uměl chodit a mluvit. Nepřeháním.“

„Co přesně míníte tím, když říkáte, že vás dostal do maléru? Tentokrát.“

Shrbeně pokrčil rameny a zvedl otevřené ruce, jako bych zřejmě měl vidět stigmata na jeho dlaních. „Zaplet se do únosu, že?“

„Řekl vám to?“

„Nikdy v životě mi nic neřek na rovinu. Ale umím číst. Od chvíle, co jsem uviděl dnešní noviny, jsem se bál vytáhnout paty z domu. A víte, co udělala moje žena? Utekla mi. Vzala si taxíka na autobusové nádraží a vrátila se k mamince do Oxnardu. Dokonce ani neumyla nádobí od včerejší večeře.“

„Kdy tu byl váš bratr?“

„Včera v noci. Přijel sem kolem půl jedenácté. Už jsme se chystali jít spát, ale zase jsem vstal. Mluvil jsem s ním zrovna tady, kde teďka sedíme. Myslel jsem si, že se děje něco nekalého – měl v očích ten divoký pohled –, ale nevěděl jsem co. Přišel na mě s jednou ze svých historek, prý v San Diegu vyhrál v pokeru spoustu peněz na nějakých námořnících a prý ho pronásledujou, aby mu ty peníze sebrali. Proto si chtěl se mnou vyměnit fáro, povídal.“

„Proč jste s tím souhlasil?“

„Nevím. Je těžko říct ne, když Mike něco chce.“

„Vyhrožoval vám?“

„To zrovna ne. Ale věděl jsem, že má s sebou pistoli. Viděl jsem, jak si ji bral z vozu.“ Zvedl ke mně zrak. „Vždycky se cítíte, jako by nad vámi visela vyhrůžka, když Mike něco rozjede. Postavte se mu do cesty, a on vás utluče, ani se na vás dvakrát nepodívá.“ Měl jsem důvod mu věřit. „Jakou měl váš vůz značku a číslo?“

„Je to dvoudveřový plymouth z roku 1958, číslo IKT 19.“

„Barva?“

„Dva odstíny modré.“

Udělal jsem si pár poznámek. „Teď vám položím velmi důležitou otázku. Byl s Mikem ten chlapec? Tenhle chlapec?“

Ukázal jsem mu Tomovu fotografii. Zavrtěl nad ní hlavou. „Ne, pane.“

„Řekl, kde chlapec je?“

„Nezmiňoval se o žádném chlapci, a já jsem o tom tehdy nevěděl.“

„Věděl jste, že sem včera v noci přijede?“

„Do jisté míry. Telefonoval mi včera odpoledne z Los Angeles. Řek, že se možná zastaví, ale že to nemám nikomu povídat.“

„Řekl něco o výměně vozů, když vám telefonoval?“

„Ne, pane.“

„Měli jste vy a váš bratr nějakou dřívější dohodu o výměně vozů?“

„Ne, pane.“

„A vy jste o únosu nevěděl, dokud jste se o něm dneska nedočetl v novinách?“

„Přesně tak. Ani o vraždě.“

„Víte, kdo byl zavražděn?“

Hlava mu sklesla a mírně se pohybovala nahoru a dolů jako na šňůrkách. Přikryl si zátylek rukou, jako by se bál, že ho tam někdo zezadu uhodí. „Myslím – vypadalo to na Carol.“

„Byla to Carol.“

„To je mi líto, že se o tom dovídám. Byla hodné děvče, daleko lepší, než si Mike zasluhoval.“

„Měl jste se přihlásit se svědectvím, Harolde.“

„Vím. Lila mi to říkala. Proto mi utekla. Vyčítala mi, že se už zase chystám ze sebe udělat obětního beránka.“

„Z toho soudím, že vás to potkalo už dříve.“

„Ale ne takhle vážně. Nejhorší, co mi v minulosti proved, bylo, že mi prodal kameru, kterou sebral u válečného námořnictva. Pak prohlásil, že jsem ji ukrad, když jsem o návštěvním dnu přišel za ním na loď.“

„Jak se jmenovala ta loď?“

„Perry Bay. Byla to jedna z těch lodí, co dopravovala džípy. Byl jsem na její palubě v San Diegu v posledním roce války, ale líp bych byl udělal, kdybych tam byl nikdy nevkročil. Podle toho, jak se mnou jednali, jsem si myslel, že skončím ve federálním vězení. Nakonec přece jenom dali na mé slovo, že jsem nevěděl, že kamera je kradená.“

„Já teď také dávám na vaše slovo v několika věcech, všiml jste si?“

„Nevěděl jsem, co si mám myslet.“

„Věřím, že jste čestný člověk, který se dostal do šlamastiky, Harolde.“

Má soucitná slova byla pro něho příliš. Vehnala mu zase slzy do očí. Sundal ruku ze zátylku a prsty si utřel oči.

„Samozřejmě nejsem jediný, koho musíte přesvědčit. Ale myslím, že pravděpodobně můžete najít cestu z této šlamastiky tím, že řeknete úplnou pravdu.“

„Myslíte u soudu?“

„Hned teď.“

„Chci říct pravdu,“ pravil vážně. „Byl bych sám přišel, jenže jsem se bál. Bál jsem se, že mě zavřou na doživotí.“

„A Mikea taky?“

„O něho jsem se nebál,“ prohlásil. „Se svým bratrem jsem skoncoval. Když jsem se dozvěděl o Carol.“ Potřásl hlavou.

„Měl jste ji rád?“

„Jistěže měl. V těchhle posledních letech, když žili v Nevadě, jsem ji moc nevídal. Ale Carol a já, my jsme vždycky spolu vycházeli.“

„Žili v Nevadě?“

„Jo. Mike měl místo výčepního v jednom klubu na Jižním pobřeží. Jenže je ztratil. Musel jsem…“ Jeho pomalé myšlení dohonilo slova a zarazilo je.

„Musel jste…?“

„Nic. Totiž, musel jsem jim trochu vypomáhat těch posledních pár měsíců, od té doby, co ztratil místo.“

„Kolik jste jim dal?“

„Nevím. Co jsem moh ušetřit. Pár set dolarů.“ Provinile vzhlédl.

„Nevrátil vám náhodou Mike včera v noci svůj dluh?“

Svěsil hlavu. Stará lednička v rohu za ním se probudila a rozvrčela se. Přece jsem však mohl stále ještě slyšet zvuk bulváru, sílící a slábnoucí, přibližující a vzdalující se.

„Ne, nevrátil,“ řekl Harley.

„Kolik vám dal?“

„Nedal mi nic.“

„Míníte, že vám jenom splatil část dluhu?“

„Tak je to.“

„Kolik?“

„Dal mi pět set dolarů,“ vypravil ze sebe s hrůzou.

„Kde jsou?“

„Pod mou matrací. Jen si poslužte. Nechci z toho ani krejcar.“

Šel jsem za ním do ložnice. Místnost byla v nepořádku, přihrádky prádelníku vytažené, ramínka rozházená po podlaze.

„Lila odešla ve spěchu,“ vysvětloval, „jakmile uviděla noviny. Pravděpodobně už podala žádost o rozvod. Nebylo by to poprvé, co se rozvedla.“

„S vámi?“

„S jinými.“

Lilina fotografie stála nahoře na prádelníku. Lila měla snědý, kulatý a tvrdohlavý obličej a ten nesl neskutečnou kupoli vyčesaných černých vlasů.

Harold stál bezútěšně před neustlanou postelí. Pomohl jsem mu nadzvednout matraci. Slisován pod ní ležel balónový pytlík na tabák a v něm bylo vidět papírové peníze. Podal mi jej.

„Viděl jste, odkud je vzal, Harolde?“

„Vytáhl je z vozu. Slyšel jsem, jak rozbaluje nějaký papír.“

Vsunul jsem váček do kapsy, aniž jsem jej otevřel. „A vy jste opravdu nevěděl, že jsou to podezřelé peníze?“

Sedl si na postel. „Myslím, že jsem věděl, že s nimi není něco v pořádku. Chci říct, že nemoh tolik vyhrát v pokeru a zase o všechno nepřijít. Vždycky se tak dlouho snaží získat další hromadu peněz, až nakonec prohraje i své vlastní prachy. Ale nemyslel jsem na únos, proboha!“ Plácl se poněkud slabě do kolena. „Nebo na vraždu.“

„Myslíte, že toho chlapce zavraždil?“

„Myslel jsem na ubohou malou Carol.“

„Já jsem myslel chlapce.“

„To by takovému mladíčkovi neudělal,“ protestoval Harold slabým, tichým hlasem. Vypadalo to, že si nepřeje, aby jeho prohlášení někdo slyšel, protože se bojí, že by je popřel.

„Prohledal jste vůz?“

„Ne, pane. Proč bych to dělal?“

„Kvůli krvi nebo penězům. Nepodíval jste se dozadu do kufru?“

„Ne. Vůbec jsem se k tomu zatracenému autu nepřiblížil.“ Vyhlížel nemocně, jako kdyby ho pouhá přítomnost toho auta v jeho garáži nakazila zločinností.

„Dejte mi klíče od auta.“

Zvedl své splasklé kalhoty, prohledal kapsy a podal mi staré kožené pouzdro s klíči od auta. Poradil jsem mu, aby se oblékl, zatímco půjdu do garáže.

V garáži jsem našel vypínač a rozsvítil jsem, odemkl kufr a s jakýmsi rozechvěním jsem zvedl víko. Prostor uvnitř byl prázdný, kromě rezavého heveru a oježděné rezervní pneumatiky. Žádná mrtvola.

Ale dřív než jsem kufr zavřel, našel jsem něco, co se mi nelíbilo. V zámku se zachytil vytržený kousek černého vlákna. Vzpomněl jsem si, že Sam Jackman mi povídal, že Tom měl v neděli na sobě černý svetr. Hněvivě jsem vlákno uvolnil, dal je do obálky a strčil do kapsy. Víko kufru jsem zabouchl a raději jsem ani nemyslel na to, co mi černé vlákno naznačovalo.

/XIII/

Vrátil jsem se do domu. Dveře ložnice byly zavřeny. Zaklepal jsem a nedostal jsem odpověď, a tak jsem zprudka otevřel. Harold, oblečený ve spodním prádle a v ponožkách, seděl na okraji postele. Svisle mezi koleny držel pušku dvaadvacítku. Nenamířil ji na mne. Sebral jsem mu ji a vyndal jsem z ní jediný náboj.

„Nemám odvahu se zabít,“ přiznal se.

„To máte kliku.“

„Jo, náramnou kliku.“

„Myslím to vážně, Harolde. Když jsem byl dítě, znal jsem jednoho muže, který za krize přišel o svůj pohřební ústav. Rozhodl se, že si dvaadvacítkou vystřelí mozek. Ale jenom ho to oslepilo. Posledních třicet let proseděl v temnotě. A jeho synové mají největší márnici ve městě.“

„Takže bych měl být funebrákem.“ Vzdychl si. „Nebo čímkoliv, jen ne bratrem. Vím, co mě čeká.“

„Je to jako nemoc. Přejde to.“

„Můj bratr,“ řekl, „je nemoc, která nikdy nepřejde.“

„Tentokrát přejde, Harolde. Po zbytek jeho života o něho bude postaráno.“

„Jestli ho chytíte.“

„Chytíme ho. Kam měl odtud namířeno?“

„To mi neřek.“

„Kam myslíte?“

„Hádám, že do Nevady. To bylo vždycky jeho oblíbené místo. Když má peníze, nevydrží bez hráčských stolků.“

„Kde bydlel, když pracoval na Jižním pobřeží Tahoe?“

„Kupovali si přívěs, ale přišli o něj, když ztratil místo výčepního. Jeho šéf říkal, že byl příliš neurvalý na opilce. Potom se stěhovali z místa na místo, většinou do motelů a do chat kolem jezera. Nemůžu vám dát žádnou přesnou adresu.“

„Jak se jmenoval klub, kde pracoval?“

„U černého jantaru. Carol tam také čas od času pracovala. Dělala jakousi zpěvačku a zároveň číšnici. Jednou jsme si ji tam jeli poslechnout. Lile se zdálo, že zpívá mizerně, ale mne se líbila. Zpívala hezké sexy písničky, a proto Lila.“

Přerušil jsem ho: „Máte telefon? Chci si párkrát zavolat.“

„Je v předním pokoji.“

Vzal jsem si pušku s sebou pro případ, že by ho zase napadlo zastřelit sebe nebo mne. Stěny předního pokoje byly přeplněny jako stěny obrazové galérie Haroldovými fotografiemi. Starý muž, Stará žena, Mladá žena, Západ slunce, Divoké květiny, Hora, Moře a Lila. Většina z nich byla ručně kolorována a tři Liliny portréty se na mne smály z různých stran, takže jsem se cítil obklíčen zubatými, pleťově zbarvenými tvářemi.

Vrátil jsem se do ložnice. Harold si obouval boty. Poněkud rozmrzele vzhlédl:

„Jsem v pořádku. Nemusíte mě v jednom kuse kontrolovat.“

„Jen mě napadlo, jestli nemáte Mikeovu fotografii.“

„Jednu mám. Je skoro dvacet let stará. Po tom, co se dostal do maléru, mi už nikdy nedovolil, abych ho fotografoval.“

„Ukažte mi ji.“

„Nevím, kde je. A stejně, byla brána v době, kdy byl ještě mladík, a už tak nevypadá. Je tam vyfotografovaný v boxerských trenýrkách – je to jakási umělecká studie jeho svalů.“

„Jak vypadá teď?“

„Myslel jsem, že jste ho viděl.“

„Bylo zrovna tma.“

„No, je to stále ještě docela pohledný mužský, myslím v obličeji. Nechal boxování dřív, než byl příliš potlučený. Má hnědé vlasy – žádné šedivé – a na straně si češe pěšinku. Mike vždycky míval pěknou hřívu.“ Poškrábal se ve svých vlastních řídkých vlasech. „Zelenošedé oči, a když dělá něco nekalého, mívá v nich takový divoký pohled. Úzká ústa. Vždycky jsem si myslel, že vypadají jaksi krutě. Zuby nemá moc v pořádku. Ale stejně je to ještě pořád pohledný chlapík, a dobře rostlý. Udržuje se ve slušné tělesné kondici.“

„Výška a váha?“

„Měří asi metr osmdesát. Boxoval polotěžkou váhu, ale teď je jistě těžší. Možná tak něco přes osmdesát kilo.“

„Nějaké jizvy nebo poznávací znamení?“

Harold pohodil hlavou. „Jo. Má jizvy na zádech, jak ho táta tlouk. Já je mám taky.“ Vyhrnul si nátělník a ukázal mi bílé jizvy po celých zádech, jako hieroglyfy zachycující dávnou minulost. Harold zřejmě bral své jizvy jako samozřejmost.

„Žijí ještě vaši rodiče?“

„Jistě. Táta dosud hospodaří na farmě. Je to na Hadí řece,“ řekl bez nostalgie. „Pocatello, Venkovská cesta 7. Ale tam by se Mike nepustil. Nenávidí Idaho.“

„Člověk přesto nikdy neví,“ mínil jsem, zatímco jsem si dělal poznámky.

„Dejte na mé slovo. Rozešel se s tátou před dvaceti lety.“ Jako dodatečně ho napadlo: „V předním pokoji je tátův portrét, který jsem dělal. Nazval jsem ho Starý muž.“

Dříve než jsem si sedl k telefonu, podíval jsem se důkladněji na portrét: prošedivělý farmář s mdlýma zlostnýma očima a s ústy jako past na medvědy. Pak jsem zavolal ArniehoWalterse v Renu a dal jsem mu popis staříkova syna, Mikea Harleyho, exnámořníka, exboxera, exvýčepního, karbaníka, únosce dětí, chlapa, který mlátil svou ženu, údajně vraha a řidiče dvoudveřového plymouthu z roku padesát osm, s kalifornským číslem IKT 19.

„Pořádně jsi sebou hodil,“ poznamenal Arnie, když si dopsal vše, co jsem mu sdělil. „My taky, ale nic jsme nezjistili. Teď to půjde líp.“ Zaváhal. „Kolik chlapíků vlastně chceš, abych zapojil do téhle akce?“

„Myslíš, za kolik můžu zaplatit?“

„Tvůj klient.“

„Přišel jsem o svého klienta. Doufám, že materiál, který jsem objevil, mi získá jiného, ale zatím nezískal.“

Arnie hvízdl. „To, co děláš, odporuje všem běžným zásadám.“

„Ale ne. Dočasně jsem vyšetřovatelem pro místní šerifův úřad.“

„Už to vidím, že cvokaříš. Nerad se o tom zmiňuju, Lewe, ale dluhuješ mi tři sta dolarů, a to je almužna za to, co jsme udělali. Jestli budeme v pátráni pokračovat, zítra touhle dobou to bude šest set. Máme takové výlohy, že prostě nemůžeme pracovat zadarmo.“

„To vím. Dostaneš zaplaceno.“

„Kdy?“

„Brzo. Ráno ti zavolám.“

„A co mám dělat do té doby?“

„Pokračovat v pátrání.“

„Když říkáš.“

Arnie zavěsil a zanechal mě poněkud otřeseného. Šest set dolarů byla suma, kterou jsem dostával za celotýdenní práci, a nepracoval jsem každý týden. Měl jsem asi tři sta dolarů v bance a kolem dvou set na hotovosti. Vlastnil jsem vůz, nějaké šatstvo a nábytek. Celková čistá hodnota mého majetku po téměř dvaceti letech v detektivní branži byla kolem tří a půl tisíce dolarů. A Ralph Hillman, se svým jměním, mě nechával financovat pátrání po jeho synovi.

Na druhé straně, odpovídal jsem své sebelítosti, dělám, co dělat chci. Chci se dostat na kobylku chlapovi, co se dostal na kobylku mně. Chci najít Toma. Nemůžu nechat případ plavat, právě když se začíná vyvrbovat. A potřebuju Arnieho, aby mi píchnul v Nevadě. Tak do toho!

Druhý hovor jsem měl se šerifovým zástupcem Bastianem. Bylo už dlouho po půlnoci, ale byl stále ještě v kanceláři. Řekl jsem mu, že přivádím svědka, a v kostce jsem mu sdělil, co svědek bude vypovídat. Bastiana to patřičně překvapilo a potěšilo.

Harold byl stále ještě v ložnici a stál zamyšleně u věšáku na vázanky, připevněného ke dveřím skříně. Až na vázanku byl úplně oblečený.

„Co myslíte, jakou kravatu bych si měl vzít? Lila mi vždycky vybírá kravatu, kterou si vezmu.“

„Nepotřebujete kravatu.“

„Budou mě fotografovat, ne? Musím být patřičně oblečený.“ Roztržitě ohmatával věšák s kravatami.

Vybral jsem mu jednu, tmavě modrou se střízlivým vzorkem, takovou, co se nosí na pohřby přátel. Zavřeli jsme dům a garáž a jeli jsme z Long Beache na jih.

Jízda do Pacific Pointu trvala necelou hodinu. Harold byl chvílemi hovorný, ale jeho mlčení bylo stále delší a delší. Vyptával jsem se ho na jeho a bratrovo dětství v Idahu. Byl to těžký život v oblasti sužované sněhovými bouřemi v zimě, záplavami na jaře a mimořádnými vedry v létě. Jejich otec věřil, že chlapci jsou jakýsi druh domácích zvířat, která je třeba zapřáhnout do práce krátce po tom, co se odstaví. Okopávali kukuřici a kopali brambory, když jim bylo šest, a dojili krávy v osmi nebo devíti.

Práci by byli vydrželi, jen kdyby nebylo trestů, které ji doprovázely. Viděl jsem Haroldovy jizvy. Otec na kluky brával kus zauzlovaného drátu. Mike utekl první. Žil několik let v Pocatellu s mužem jménem Robert Brown, středoškolským trenérem a poradcem, který ho vzal k sobě a snažil se mu pomoci.

Robert Brown byl Carolin otec. Mike mu nakonec oplatil jeho laskavost tím, že utekl s jeho dcerou.

„Jak starý byl tehdy Mike?“

„Dvacet nebo tak nějak. Počkat, bylo to asi rok potom, co ho odvedli k námořnictvu. Jo, bylo mu asi dvacet. Carol bylo teprv šestnáct.“

„Kde jste byl vy v té době?“

„Pracoval jsem v Los Angeles. Měl jsem modrou knížku, byl jsem zaměstnaný jako fotograf v jednom hotelu.“

„V hotelu Barcelona,“ doplnil jsem.

„Správně.“ Vypadal poněkud vyděšen mými znalostmi o jeho životě. „Nebylo to žádné kdovíjaké místo, ale umožňovalo mi to pracovat bokem pro sebe.“

„Vyrozuměl jsem, že Carol a váš bratr tam také bydleli.“

„Jenom krátký čas. To bylo tehdy, když Mike opustil loď bez dovolenky a skrýval se. Dovolil jsem jim, aby se na pár týdnů nastěhovali ke mně do pokoje.“

„Svého času jste udělal spoustu věcí pro svého bratra.“

„Jo. Oplatil mi to tím, že se mě pokoušel obvinit z krádeže kamery, co patřila námořnictvu. Ještě jednu věc jsem pro něho moh udělat.“

„Kteroupak?“

„Moh jsem ho utopit v řece, když byl děcko. Jakživ nikomu nic dobrého neudělal. Obzvláště ne Carol.“

„Proč na něm tak lpěla?“

Povzdechl si. „Protože chtěla, počítám.“

„Byli oddáni?“

Odpověděla pomalu. „Myslím, že byli. Ona si myslela, že jsou. Ale nikdy jsem neviděl žádné papíry, které by to dokazovaly.“

„V poslední době si říkali pan Robert Brown s chotí,“ pravil jsem. „Vůz, který u vás nechal, je registrován na Roberta Browna.“

„Divil jsem se, kde k němu přišel. Zřejmě ho teď budu muset vrátit tomu chlapíkovi.“

„Nejdřív ho bude chtít vidět policie.“

„Jo. To asi bude, ještě ke všemu.“

Myšlenka na policii ho zřejmě hluboce sklíčila. Chvíli seděl mlčky. Zahlédl jsem ho ve světle reflektorů protijedoucího auta. Bradu měl skloněnou až na prsa. Jeho tělo jako by se vzpíralo pohybu, který ho unášel do rukou policie.

„Znáte Carolina otce?“ zeptal jsem se ho nakonec.

„Setkal jsem se s panem Brownem. Přirozeně mi vyčítá Mikea. Bůh ví, co si o mně bude myslet teď, když je Carol mrtvá, a vůbec.“

„Vy přece nejste váš bratr, Harolde. Nemůžete se pořád vinit z toho, co udělal on.“

„A přece tohle jsem zavinil já.“

„Carolinu smrt?“

„Tu taky, ale já myslel únos. Já jsem ho nechtě Mikeovi nahrál. Já jsem ho na celou tu myšlenku přived.“

„Jak jste to udělal?“

„O tom nechci mluvit.“

„Vy jste to nadhodil, Harolde. Zdálo se mi, že to chcete svalit ze svých beder.“

„Rozmyslel jsem si to.“

Nemohl jsem ho přimět, aby se vrátil k původnímu rozhodnutí. Byl tvrdohlavý jako beran a nehnul jsem s ním. Zbytek cesty jsme jeli v naprostém mlčení.

Doručil jsem Harolda a pět set dolarů šerifovu zástupci Bastianovi, který čekal ve své kanceláři v soudní budově, a zapadl jsem do prvního hotelu, který jsem potkal.

/XIV/

V devět hodin ráno, zatímco jsem na jazyku stále ještě cítil čerstvou chuť kávy, jsem byl zase zpátky u dveří Bastianovy kanceláře. Čekal na mne.

„Spal jste vůbec?“ zeptal jsem se.

„Ne moc.“ Nedostatek spánku na něm stěží zanechal nějakou stopu, jen jeho hlas a chování byly méně osobní a více úřední. „Máte za sebou pilných čtyřiadvacet hodin. Musím vám poděkovat, že jste předvedl toho bratra. Jeho svědectví je důležité, obzvláště jestli se případ dostane někdy k soudu.“

„Mám pro vás ještě jiné svědectví.“

Ale Bastian dosud neskončil svou řeč: „Přemluvil jsem šerifa, aby vám platil pětadvacet dolarů denně plus deset centů za ujetou míli, jestli pro nás vypracujete zprávu.“

„Děkuji, ale to může počkat. Mohl byste mi prokázat větší laskavost, kdybyste přemluvil Ralpha Hillmana, aby mě financoval.“

„To nemohu udělat, Archere.“

„Mohl byste mu říct fakta. Utratil jsem několik set dolarů z vlastní kapsy a mám výsledky.“

„Možná mu to řeknu, jestli budu mít příležitost.“ Náhle změnil předmět hovoru. „Patolog, který paní Brownovou pitval, přišel s něčím, co vás bude zajímat. Skutečnou příčinou smrti byla bodná rána do srdce. Nejdřív jsme si jí nevšimli, protože byla pod prsem.“

„To mě opravdu zajímá. To by mohlo znamenat, že Harley vypadává.“

„Mně se to tak nejeví. Ztloukl ji a pak ji probodl.“

„Máte zbraň?“

„Ne. Doktor říká, že to byla pořádná čepel, tenká, ale značně široká a velmi ostrá, s ostrým hrotem. Zajela do ní jako do másla, povídal doktor.“ Ta představa ho nijak netěšila. Tvářil se zasmušile. „No a co je to za svědectví, o kterém jste se prve zmínil?“

Ukázal jsem Bastianovi kousek černého vlákna a řekl jsem mu, kde jsem ho nalezl. V tu ránu pochopil důsledek:

„Kufr, říkáte? Obávám se, že to nevypadá pro toho kluka příliš slibně. Když byl viděn naposled, měl na sobě černý svetr. Myslím, že mu ho upletla maminka.“ Studoval ždibec vlny pod zvětšovacím sklem. „Tohle mi také připadá jako pletací příze. Mělo by se to ukázat paní Hillmanové.“

Vložil kousek vlny pod sklíčko schránky na doličné předměty. Pak zvedl telefon a umluvil pro nás oba schůzku s Hillmanovými v jejich domě v El Rancho. Vyjeli jsme do ranní mlhy ve dvou autech. U ústí příjezdové cesty k Hillmanovům se vynořil z křoví ověšeného mlžnými pavučinami nějaký muž v civilu a mávnutím ruky nás vybídl, abychom jeli dál.

Paní Perezová, v lesklých černých nedělních šatech, nás uvedla do přijímací haly. Hillman přišel z pokoje, kde byl bar. Jeho pohyby byly náměsíčně a přesné, jako kdyby je ovládala nějaká vnější síla. Oči měl dosud příliš jasné.

Potřásl si rukou s Bastianem a po určitém zaváhání i se mnou. „Pojďte do obývacího pokoje, pánové. Je to od vás hezké, že jste se obtěžovali až sem. Elaine prostě nebyla s to jet do města. Jenom kdybych ji dokázal přimět, aby jedla,“ postěžoval si.

Elaine seděla na pohovce poblíž průčelního okna. Ranní světlo bylo nelaskavé k její vyprahlé bledé tváři. Uplynuly plné dva dny a dvě noci od prvního telefonického hovoru v pondělí ráno. Vypadala, jako by všechny minuty těch osmačtyřiceti hodin prošly jejím tělem jako uzly na drátu. Červený kus pletení na sedátku vedle ní se nezvětšil od té doby, co jsem ho viděl naposledy.

Zmohla se na poněkud scvrklý úsměv a podala Bastianovi ruku. „Ralph říká, že mi chcete něco ukázat.“

„Ano. Je to kus vlny, který může nebo nemusí pocházet ze svetru vašeho chlapce.“

„Z toho černého, který jsem mu pletla?“

„Možná. Chceme vědět, jestli tu vlnu poznáte.“ Bastian jí podal zasklenou schránku. Elaine si nasadila brýle na čtení a prohlédla si ji. Pak ji odložila, náhle vstala a odešla z místnosti. Hillman učinil pohyb, jako by chtěl jít za ní. Zarazil se s rukama rozpřaženýma v bezmocné póze a v ní setrval, ještě když se vrátila.

Nesla velký, z potištěného plátna ušitý pytlík na pletení. Shrbená na pohovce, prohrabávala se v jeho obsahu a vyhazovala klubka vlny rozličných barev. Její zuřivě hbité ruce se uklidnily, až když našly polovypletené klubíčko černé vlny.

„Toto mi zbylo z Tomova svetru. Myslím, že je to totéž. Poznáte to?“

Bastian utrhl kousek vlny z klubíčka a pod lupou jej srovnával s mým kouskem. Obrátil se od okna:

„Vzorky se zdají být identické. Jestli skutečně jsou, to můžeme určit jen pod mikroskopem.“

„A co z toho vyplývá, jsou-li identické?“ zeptal se Ralph Hillman.

„Raději bych to neříkal, dokud to nemáme mikroskopicky potvrzené.“

Hillman popadl Bastiana za paži a zacloumal jím. „Nesnažte se mě vodit za nos!“

Bastian se mu vytrhl a o krok ustoupil. Kolem nosu a úst mu naskákaly bílé skvrny, které vypadaly jako omrzliny. Oči měl zachmuřené.

„Dobře, řeknu vám, co vím. Tenhle kousíček vlny našel tady pan Archer zachycený v zámku kufru na zavazadla. Bylo to v tom voze, který řídil domnělý únosce Harley.“

„Chcete říci, že Tom cestoval v kufru?“

„Ano, možná že cestoval.“

„Ale to by neudělal, ledaže…“ Hillmanova ústa se zkřivila. „Chcete říci, že Tom je mrtvý?“

„Je to možné. Nechceme dělat žádné ukvapené závěry.“ Elaine Hillmanová hlasitě zalapala po dechu, jako by ji škrtili, a tím na sebe upoutala pozornost. Promluvila slabým hlasem, napůl dětským a napůl stařeckým: „Kéž bych tu vlnu nikdy nebyla poznala.“

„Nebylo by to změnilo fakta, paní Hillmanová.“

„Pak tedy už nechci slyšet žádná vaše další strašná fakta. Čekání je dost hrozné i bez tohoto rafinovaného mučení.“

Hillman se nad ni naklonil a pokoušel se ji utišit. „To není fér, Elaine. Pan Bastian se snaží nám pomoct.“ Totéž řekl už dříve o mně. Vzbudilo to ve mně prazvláštní pocit, že čas se opakuje a bude se opakovat donekonečna, tak jak se to děje v pekle.

Elaine řekla: „Jde na to nějak divně. Podívej, k čemu mě přiměl. Všechna klubíčka vlny mám rozházená po podlaze.“ Kopala do nich svýma drobnýma nožkama v trepkách.

Hillman poklekl, aby je sesbíral. Kopla i po něm, aniž se ho docela dotkla. „Jdi pryč, ty taky nejsi na nic. Kdybys byl pořádný otec, tohle by se nikdy nestalo.“

Bastian vzal zasklenou schránku s vláknem vlny a obrátil se ke mně: „Raději půjdeme.“

Nikdo nás nezdržoval. Hillman však vyšel za námi do haly.

„Prosím, omluvte nás, nejsme ve své kůži. Vy jste mi vlastně doopravdy nic neřekl.“

Bastian mu chladně odpověděl: „Nedošli jsme k žádnému definitivnímu závěru, který bychom vám mohli sdělit.“

„Ale myslíte si, že Tom je mrtvý.“

„Obávám se, že je to možné. Více se dozvíme z rozboru obsahu toho kufru. Jestliže mě omluvíte, pane Hillmane, nemám teď čas na další vysvětlování.“

„Já mám,“ podotkl jsem.

Poprvé toho rána se na mne Hillman podíval, jako bych mohl být dobrý i k něčemu jinému než za obětního beránka. „Jste ochoten mi říci, co se stalo?“

„Pokud tomu rozumím.“

„Pak vás dva tedy nechám pohromadě,“ pravil Bastian. Odešel a za minutu jsem slyšel, jak jeho vůz sjíždí po příjezdové cestě.

Hillman poslal paní Perezovou, aby zůstala s jeho paní. Vedl mě do křídla domu, které jsem dosud neznal – klenutou chodbou jako tunelem vytesaným v křídě jsme došli do prostorné studovny. Dvě ze stěn obložených dubem byly lemovány knihami, většinou komplety vázanými v teletině, jako by Hillman byl koupil nebo zdědil knihovnu. Třetí stěna byla prolomena velkým hlubokým oknem, z něhož byla vyhlídka na vzdálené moře.

I čtvrtá stěna byla ověšena spoustou zarámovaných fotografií. Jedna byla zvětšená momentka Dicka Leandra, krčícího se na sedačce závodní jachty s rukou na kormidlové páce a s bílou vroucí brázdou za zády. Jedna ukazovala skupinu námořních letců pózujících společně na vzletové palubě. Úplně vpravo ve skupině jsem poznal Hillmana v mladších letech. Byly tam jiné podobné fotografie, brané na břehu i na moři, na jedné byla letka torpédonosných letounů, na druhé doprovodná mateřská loď fotografovaná z velké výšky, takže ležela jako šindel na jasné, zčeřené hladině.

Zdálo se mi, že Hillman mě přivedl do tohoto pokoje, k této stěně, úmyslně. Náměsíčná přesnost jeho pohybů byla pravděpodobně ovládaná hlubokým podvědomím. Rozhodně nás oba současně napadla stejná myšlenka a fotografie doprovodné mateřské lodi působila jako katalyzátor.

„To byla moje poslední loď,“ řekl Hillman. „Po pravdě řečeno, pár týdnů před koncem jsem jí velel.“

„Pár týdnů před koncem války?“

„Pár týdnů před jejím koncem. Válka už dávno skončila. Vezli jsme ji ze San Diega Panamským průplavem do Bostonu, aby ji rozšrotovali.“

Jeho hlas byl něžný a lítostivý, jako by byl mluvil o smrti ženy.

„Nebyla to čirou náhodou Perry Bay?“

„Ano.“ Otočil se, aby se na mne podíval. „Slyšel jste o ní?“

„Právě včera v noci. Celá tato věc začíná do sebe zapadat, pane Hillmane. Říká vám něco jméno Mike Harley?“

Jeho oči znejasněly. „Obávám se, že mě matete. Dříve jste se zmiňoval o Haroldu Harleym.“

„Měl jsem špatné jméno. Harold je Mikeův bratr, a právě s ním jsem mluvil včera v noci. Řekl mi, že Mike sloužil na Perry Bay.“

Hillman pomalu přikývl. „Vzpomínám si na Mikea Harleyho. Mám k tomu důvod. Způsobil mi spoustu potíží. Nakonec jsem musel doporučit, aby byl propuštěn ze služby.“

„Pro krádež kamery patřící válečnému námořnictvu.“

Reagoval rychlým pohledem. „Děláte své domácí úkoly důkladně, pane Archere. Po pravdě řečeno, nechali jsme ho vyváznout docela lehce, protože nebyl zcela zodpovědný. Za krádež tak nákladné kamery mohl být poslán do Portsmouthu.“ Postavil se zády k židli a náhle usedl, jako kdyby ho minulost zasáhla naplno. „A tak po osmnácti letech mi musel ukrást syna.“

Stál jsem u okna a čekal jsem, až se vypořádá s tou obrovskou shodou okolností. Samozřejmě to žádná shoda okolností v obvyklém slova smyslu nebyla. Hillman byl Harleyho nadřízený a poskytl Harleymu důvod, aby ho nenáviděl. Slyšel jsem tu nenávist v pondělí z telefonu.

Mlha nad mořem se spalovala. Protrhané modré díry v její šedi se otvíraly a zavíraly. Hillman přistoupil k oknu a postavil se vedle mne. Jeho tvář byla vyrovnanější, jen oči mu zuřivě jiskřily.

„Když si pomyslím, co mi ten člověk udělal,“ pronesl. „Povězte mi i ten zbytek, Archere. Všechno, co víte.“

Řekl jsem mu i ten zbytek. Naslouchal, jako kdybych byl orákulem, které mu předpovídá budoucnost. Zdálo se, že se obzvláště zajímá o zavražděnou ženu, Carol, a tak jsem se ho zeptal, jestli se s ní někdy setkal.

Zavrtěl hlavou. „Nevěděl jsem, že Harley byl ženatý.“

„Manželství možná nebylo legální. Ale vydrželo.“

„Měl Harley děti?“

„Nejméně jedno.“

„Jak by mohl člověk, který má vlastní dítě…“ Nedokončil myšlenku. V jeho rozrušeném mozku se náhle zrodila další myšlenka: „V každém případě tohle vyvrací domněnku, že Tom byl s tou ženou zapletený.“

„Ne nutně. Harley jí mohl používat jako volavky.“

„Ale to je neuvěřitelné. Ta žena musí být – musela být dost stará, aby mohla být jeho matkou.“

„A přesto to nebyla stará žena. Narodila se kolem roku 1930“

„A vy se vážně domníváte, že Tom s ní něco měl?“

„Za těchto okolností je to akademická otázka, pane Hillmane.“

Jeho patricijská hlava se ke mně pomalu otočila, takže na svých hladkých, hezkých plochách zachycovala světlo. Dny ho tesaly jako sochu. „Myslíte vážně ten fakt, že Tom je mrtvý?“

„Není to dosud fakt. Je to silná možnost.“

„Kdyby můj chlapec byl naživu, nebyl by se teď už vrátil domů?“

„Jestliže odešel úmyslně, tak ne.“

„Máte důvod se domnívat, že odešel úmyslně?“

„Není to stoprocentní, ale některá fakta tuto možnost naznačují. V neděli byl viděn s tou ženou, a byl s ní zcela dobrovolně. A především utekl.“

„Ze školy Laguna Perdida. Ne od nás.“

„Možná očekává, že byste ho šoupnul zpátky do školy, kdyby se vrátil.“

„Bože můj, to bych nikdy neudělal.“

„Jednou jste to udělal.“

„Byl jsem k tomu donucen okolnostmi.“

„Jaké to byly okolnosti, pane Hillmane?“

„Není třeba je rozebírat. Jak byste řekl vy, ta otázka je akademická.“

„Pokoušel se o sebevraždu?“

„Ne“

„O vraždu?“

Oči mu zaplápolaly. „Samozřejmě že ne.“ Spěšně změnil téma hovoru. „Neměli bychom tu stát a mluvit. Jestliže Thomas žije, je třeba ho najít. Harley je ten pravý člověk, který musí vědět, kde je, a vy jste mi řekl, že Harley je pravděpodobně na cestě do Nevady.“

„Pravděpodobně tam už teď je.“

„Proč tam tedy nejste vy? Sám bych vás tam zavezl svým letadlem, kdybych mohl opustit manželku. Ale můžete si letadlo najmout.“

Vysvětlil jsem mu, že to stojí peníze a že jsem jich už pořádnou sumu utratil v jeho zájmu.

„Promiňte, neuvědomil jsem si to.“

Vytáhl šek na dva tisíce, který mu v pondělí doktor Sponti a pan Squerry vrátili, a převedl jej na mne.

Zase jsem měl klienta. Stella, ve své modré bundě s kapucí, na mne čekala o kus níž na příjezdové cestě. Děvče mělo na řemínku kolem krku pověšen silný dalekohled. Její tvář byla bezkrevná a hubená, jako by se jí všechna síla soustředila do očí.

Když jsem zastavil vůz, vlezla si bez pozvání na sedadlo vedle mne. „Vyhlížela jsem vás.“

„Kvůli tomu máš dalekohled?“

Vážně přikývla. „Sleduju každého, kdo přichází nebo odchází z Tomova domu. Maminka si myslí, že pozoruju ptáky, což mi povoluje, protože to je činnost, která je symbolem společenského postavení. Opravdu taky dělám práci o hnízdění datlů pro příští rok do přírodovědy. Jenže oni jsou si všichni tak podobní, že je těžko je sledovat.“

„Lidi taky.“

„Začínám si to uvědomovat.“ Naklonila se ke mně. Její malá ňadra se důvěřivě otřela o mé rameno. „Ale víte co, pane Archere? Jsem si skoro jistá, že se mě Tommy dneska ráno pokoušel volat.“

„Pověz mi o tom.“

„Ve skutečnosti není moc co povídat. Byl to jeden z těch případů, kdy se na druhém konci drátu nikdo neozve. Maminka zvedla telefon, a právě proto Tommy nemluvil. Chtěl, abych to vzala já.“ Oči jí zářily nadějí.

„Proč si myslíš, že to byl Tommy?“

„Prostě vím, že to byl on. Kromě toho volal pět minut před osmou, a to je přesně ten čas, kdy vždycky ráno volával. Stavoval se pro mě a vozil mě do školy.“

„Z toho se těžko dá něco usuzovat, Stello. Pravděpodobnější je, že někdo vytočil špatné číslo.“

„Ne. Věřím tomu, že to byl Tommy. A bude to zkoušet znovu.“

„Proč by volal tobě, a ne svým rodičům?“

„Nejspíš se jim bojí volat. Musí být ve vážných nesnázích.“

„Tím si můžeš být jista.“

Snažil jsem se pouze zmírnit její naději, a zatím jsem ji vystrašil. Tlumeným hlasem konstatovala: „Vy jste něco objevil.“

„Nic určitého. Jsme na stopě únosci. A mimochodem, musím už jet.“ Zadržela mě pohledem.

„Byl doopravdy unesen? Nešel s nimi dobrovolně nebo tak něco?“

„Nejdřív možná šel. Později nevím. Zmínil se ti Tommy někdy o ženě jménem Carol?“

„O té ženě, co byla zavražděna?“

„Ano.“

„Nikdy. Proč? Znal ji?“

„Velmi dobře ji znal.“

Pochopila můj náznak a zavrtěla hlavou: „Tomu nevěřím.“

„Tím se na skutečnosti nic nemění, Stello. Vidělas je někdy pohromadě?“

Vytáhl jsem svou sbírku fotografií a vybral jsem tu, kde Harold Harley vyfotografoval Carol v roce 1945. Dívka si ji pozorně prohlížela. S jakousi posvátnou bázní v hlase řekla:

„Je – byla velice krásná. Nemohla být o moc starší, než jsem já.“

„Nebyla, když se dělal tenhle snímek. Jenže to je už hrozně dávno, a na to musíš brát zřetel.“

„Nikdy jsem ji neviděla, to vím na beton. A Tommy o ní nikdy neřekl ani slovo.“ Zasmušile na mne pohlédla. „Lidi je ale opravdu těžko sledovat.“ Podala mi snímek, jako by byl těžký a horký a mohl se rozlít, kdyby se naklonil.

V této chvíli losice zbavená svého mláděte anebo něco náramně jí podobného se s praskotem hnalo dubovým hájem. Byla to Stellina matka. Její krásná rezavá hlava byla rozcuchaná a tvář ztýraná úzkostí. Objevila Stellu a hnala se k autu na její straně. Stella zvedla okénko a zaklapla zámek.

Rhea Carlsonová bušila na sklo pěstí. „Vylez odtamtud. Co tam děláš?“

„Povídám si s panem Archerem.“

„Ty ses zbláznila. Chceš se úplně zničit?“

„Je mi fuk, co se se mnou stane, to je pravda.“

„Nemáš právo takhle mluvit. Jsi nevděčná.“

„Nevděčná za co?“

„Dala jsem ti život, ne? Tvůj tatínek a já jsme ti dali všechno.“

„Nechci všechno. Chci jen, abyste mě nechali na pokoji, mami.“

„Ne! Vylez ven!“

„Nemusím.“

„Ano, musíš,“ řekl jsem.

Stella na mne pohlédla, jako bych ji zradil nepříteli.

„Je to tvoje matka,“ pokračoval jsem, „a ty jsi nezletilá, a když ji neposlechneš, jsi nezvládnutelná a já pomáhám rozvracet mládež.“

„A opravdu pomáháte?“

„Neochotně,“ řekl jsem.

Tato slova ji přesvědčila. Dokonce se na mne i trošku usmála. Pak odemkla dveře a vylezla. Vystoupil jsem a obešel jsem auto na jejich stranu. Rhea Carlsonová se na mne dívala, jako bych ji mohl každým okamžikem napadnout.

„Uklidněte se, paní Carlsonová. Nic se nestalo.“

„Oh? Jak to víte?“

„Vím, že se Stelle nestane nikdy nic zlého, když jsem nablízku. Smím vám položit otázku?“

Zaváhala. „Neslibuji, že na ni odpovím.“

„Dnes ráno pět minut před osmou jste brala telefon. Byl to místní hovor, nebo meziměsto?“

„Nevím. Většina našich meziměstských hovorů se vytáčí přímo.“

„Mluvili jste něco?“

„Řekla jsem ‚haló‘.“

„Myslím, jestli něco řekl ten, kdo vám volal.“

„Ne. Ani slovo.“

„Ať to byl kdokoliv, zavěsil?“

„Ano, a jsem si jistá, že to nebyl ten Hillmanův kluk. Někdo asi špatně vytočil číslo. Stává se nám to každou chvíli.“

„Byl to Tommy,“ stála na svém Stella. „Já to prostě vím.“

„Nevěřte jí. Vždycky si vymýšlí.“

„Nevymýšlím.“ Stella vypadala, že se užuž rozpláče.

„Neodporuj mi, Stello. Proč mi pořád musíš odporovat?“

„Neodporuju ti.“

„Odporuješ.“

Vstoupil jsem mezi ně. „Vaše dcera je hodné děvče a je to už skoro dospělá žena. Prosím, snažte se to mít na paměti a zacházejte s ní mírně.“

Paní Carlsonová řekla v opovržlivém zoufalství: „Co vy víte o matkách a dcerách? Kdo vlastně jste?“

„Od konce války jsem soukromý detektiv. Během doby získáte pár základních poznatků o lidech a naučíte se instinktivně poznávat ty dobré. Jako je Stella.“

Stella se zarděla. Její matka na mne nechápavě zírala. Když jsem se rozjel, viděl jsem ve zpětném zrcátku, jak kráčejí po příjezdové cestě daleko od sebe. Pomyslel jsem si, že je to škoda. Pokud jsem věděl, Rhea Carlsonová byla také hodné děvče.

Jel jsem dolů do města a vzal jsem Spontiho šek do banky, na niž byl vydán. Žiroval jsem jej pod podpisem Ralpha Hillmana: „S mnohými díky, Lew Archer.“ Byla to slabá odveta za to, že mě doktor Sponti vyhodil, ale pociťoval jsem jakés takés zadostiučinění, když jsem si pomyslel, že mu to snad vžene purpur do tváře.

Transfúze hotových peněz způsobila, že jsem se cítil volnější a nabitý nápady. Jen z okamžitého vnuknutí jsem se rozjel zpátky k domu Harolda Harleyho v Long Beachi. Bylo to dobré vnuknutí. Dveře mi otevřela Lila.

Měla na sobě zástěru a čepici proti prachu a zastrkávala si pramen černých vlasů zpět pod čepici. Prsa se jí při tom pohybu zvedla. Lila nebyla krásná ženská, ale měla vitalitu.

„Vy jste taky jeden z nich?“ zeptala se.

„Ano. Myslel jsem, že jste od Harolda utekla.“

„Taky jsem si to myslela. Ale rozhodla jsem se, že se vrátím.“

„Jsem rád, že jste se vrátila. Potřebuje vaši podporu.“

„Jo.“ Hlas jí změkl. „Co se stane s Haroldem? Zavřou ho a zahodí klíč?“

„Pokud to bude v mých silách, tak ne.“

„Jste od FBI?“

„Jsem spíš na volné noze.“

„Jen mě to tak napadlo. Dneska ráno přišli a odvezli auto. Harold pryč. Teď i auto pryč. Příště mi odnesou střechu nad hlavou. A všechno kvůli tomu jeho všivému bráchovi. To není fér.“

„To se všechno zase urovná. Řeknu vám totéž, co jsem řekl Haroldovi. Nejlepší cesta, jak se z toho dostat, je říct pravdu.“

„Pravda je, že dovolil svému bratrovi, aby ho využíval. Vždycky to dělal. Mike je pořád…“ Prudce si přikryla rukou ústa a dívala se přes ni na mne ulekanýma hnědýma očima.

„Co je Mike pořád, paní Harleyová?“

Mrskla pohledem nahoru a dolů po špinavé ulici. Pár malých dětí si hrálo na dvorcích a jejich matky je hlídaly. Lila mě popadla za rukáv.

„Pojďte dovnitř, ano? Možná že bychom se mohli nějak dohodnout.“

Přední dveře se otvíraly rovnou do obývacího pokoje. Hned ve dveřích jsem překročil hadici vysavače.

„Uklízím barák,“ vysvětlovala Lila. „Musela jsem něco dělat, a úklid bylo to jediné, co mě napadlo.“

„Doufám, že Harley přijde brzo domů, aby to ocenil.“

„Jo. Prospělo by mu, ne, kdybych vám pomohla čapnout jeho bratra?“

„To jistě.“

„Pustili byste ho, kdybyste měli místo něho Mikea?“

„To vám nemůžu slíbit. Myslím, že by se to pravděpodobně stalo.“

„Proč to nemůžete slíbit?“

„Jsem jenom místní vyšetřovatel. Ale opravdu nám jde především o Mikea. Víte, kde je, paní Harleyová?“

Dlouhou dobu stála naprosto tiše, s tváří tak nehybnou jako jedna z jejích fotografií visících na stěně. Pak slabě přikývla.

„Vím, kde byl dnes ráno ve tři hodiny.“ Píchla prstem k telefonu. „Volal z Las Vegas ve tři ráno. Chtěl Harolda. Řekla jsem mu, že nevím, kde Harold je – byl pryč, když jsem přišla v noci domů.“

„Víte jistě, že to opravdu volal Mike?“

„Nemohl to být nikdo jiný. Znám jeho hlas. A není to poprvé, co sem volal a kňučel a mámil naše těžce vydělané peníze.“

„Chtěl peníze?“

„Přesně tak. Měla jsem mu poslat pět set dolarů do kanceláře Western Union v Las Vegas.“

„Vždyť s sebou měl přes dvacet tisíc.“

Tvář se jí uzavřela a znepřístupněla. „O tom nic nevím. Vím jen to, co mi řekl. Potřeboval peníze velmi nutně a měla jsem mu telegraficky poslat pět stovek. Do čtyřiadvaceti hodin by prý vrátil dvojnásobek. Řekla jsem mu, aby táhl k čertu. Zase hrál karty.“

„Vypadá to tak, že?“

„Je šílený karbaník,“ řekla. „Nenávidím karbaníky.“ Zavolal jsem Waltersovu agenturu v Renu. Arnieho žena a společnice mi řekla, že Arnie odletěl ranním letadlem do Vegas. Dvoutónový plymouth Harolda Harleyho byl vystopován v jednom motelu na Vegas Stripu.

Taky jsem tam odletěl a ani ne za dvě hodiny jsem seděl v místnosti motelu a mluvil s Arniem a s novým majitelem plymouthu. Byl to muž jménem Fletcher, který tvrdil, že pochází z Phoenixu v Arizoně, ačkoliv podle přízvuku vypadal spíš na Texas. Byl oblečen v kovbojském, měl boty s vysokými podpatky, opasek stejné barvy s ozdobnou stříbrnou přezkou a místo vázanky ametyst. Na jedné z manželských postelí ležel jeho stetson, na druhé nějaké ženské šaty. Žena byla v koupelně a koupala se, řekl mi Arnie, a nikdy jsem ji neuviděl.

Pan Fletcher byl velký a sebejistý a náramný drsňák. Jeho tvář byla poněkud nedbale vytesána ze žuly a pak vystavena na pětapadesát let živlům napospas.

„Nechtěl jsem tu jeho kraksnu koupit,“ povídal. „Mám ve Phoenixu nového cadillaka, můžete si to ověřit. Neměl na ni dokonce ani papíry. Zaplatil jsem mu za ten vehikl pět set dolarů, protože byl na mizině a zoufale chtěl hrát dál.“

„Co to bylo za hru?“ zeptal jsem se.

„Poker.“

„Byla to řetězová hra,“ doplnil Arnie, „v jednom z velkých hotelů. Pan Fletcher odmítá prozradit jméno hotelu nebo ostatních hráčů. Hra trvala včera celý den a většinu noci. Nedá se odhadnout, kolik Harley prohrál, ale prohrál všechno, co měl.“

„Pravděpodobně přes dvacet tisíc. Byla to falešná hra?“

Fletcher otočil hlavu a pohlédl na mne tak, jako se na člověka dívá socha. „Byla to počestná hra, příteli. Musela to být počestná hra. Já jsem vyhrál.“

„Nepochyboval jsem o vaší poctivosti.“

„To bych prosil. Někteří z nejlepších lidí ve Phoenixu navštěvují mou ženušku a mě v našem sídle a my navštěvujeme je v jejich sídlech. Poctivý Jack Fletcher, tak mi říkají.“

Nastalo ticho a v něm jsme všichni tři seděli a naslouchali klimatizaci. Řekl jsem: „To je hezké, pane Fletchere. Kolik jste vyhrál?“

„To je jenom mezi mnou a berňákem, příteli. Vyhrál jsem balík. Právě proto jsem mu dal pět stovek za tu kraksnu. Vůbec na nic mi není. Můžete si ji vzít.“ Zvedl paži ve vladařském gestu.

„To právě chceme udělat,“ pravil Arnie.

„Poslužte si. Můžu vám ještě něčím pomoct?“

„Můžete odpovědět na několik dalších otázek, pane Fletchere?“ Vytáhl jsem fotografii Toma. „Viděl jste někdy tohoto chlapce s Harleym?“

Zkoumal fotografii, jako by to byla karta, kterou si vytáhl, pak mi ji zase podal. „Neviděl.“

„Slyšel jste, že by se byl o něm zmínil?“

„Nikdy. Harley přišel a odešel sám a nebyl nijak řečný. Bylo vidět, že nepatří mezi lidi, kteří hrávají o vysoké částky, ale měl prachy a chtěl je prohrát,“

„Chtěl je prohrát?“ podivil se Arnie.

„Ano, právě tak, jako já jsem chtěl vyhrát. Je rozený prohrávač, já jsem rozený vyhrávač.“

Fletcher vstal a důstojně si vykračoval sem a tam po místnosti. Zapálil si brazilský doutník, ale nenabídl nám. Hned jak kouř vyfoukl, proud vzduchu z klimatizace jej pohltil. „Kdy ta hra dnes ráno skončila?“ zeptal jsem se.

„Kolem třetí, kdy jsem shrábnul poslední velký pakl.“ Jeho ústa si pochutnávala na té vzpomínce. „Byl jsem ochoten hrát dál, ale ostatní ne. Harley přirozeně chtěl pokračovat, jenže neměl peníze do hry. Upřímně řečeno, žádný velký hráč pokeru to není.“

„Dělal vám nějaké potíže?“

„Ne, pane. Džentlmen, který hru diriguje, takovýmhle věcem nepřeje. Harley nakonec začal škemrat o půjčku. Dal jsem mu štígro sto dolarů, aby se dostal domů.“

„Kam domů?“

„Povídal, že pochází z Idaha.“

Vzal jsem si taxíka zpátky na letiště a koupil jsem si letenku na letadlo, které přistávalo v Pocatellu, nedaleko od Vesnické resty 7, kde bydleli staří Harleyovi.

/XVI/

Jejich farma, zelená a zlatá v šikmo dopadajících paprscích, ležela v zákrutu řeky. Po prašné cestě jsem dojel k obytné budově. Byla postavena z bílých cihel, bez jakékoliv ozdoby. Neomítnutý chlév byl účinkem počasí zešedlý a v bědném stavu.

Pozdní odpoledne bylo bezvětrné. Stromy obklopující oplocený dvůr stály nehybně jako na obrázku. Přestože řeka tekla hned vedle, vedro bylo úmorné, dokonce horší než ve Vegas.

Z Vegas sem to bylo náramně daleko a bylo obtížné věřit, že Harley přišel nebo přijde domů. Ale bylo třeba tuto možnost ověřit.

Když jsem vystoupil z auta, černobílá kolie s pouze jedním okem na mne štěkala skrz plot dvorku. Pokoušel jsem se ji uklidnit tím, že jsem k ní mluvil, ale bála se mě a nedala se utišit. Konečně z domu vyšla stařena v zástěře a jediným slovem psa uklidnila. Zavolala na mne:

„Pan Harley je ve chlévě.“

Otevřel jsem si drátěnou branku a vešel jsem. „Smím si s vámi pohovořit?“

„Záleží na tom, o čem chcete mluvit.“

„O rodinných záležitostech.“

„Jestli tímhle způsobem prodáváte pojistky, tak pan Harley na pojištění nevěří.“

„Nic neprodávám. Jste paní Harleyová?“

„Jsem.“

Byla to vychrtlá sedmdesátnice, ramenatá, v pruhované blůze s dlouhým rukávem. Šedé vlasy měla přísně sčesány z obličeje. Její tvář se mi líbila, třebaže v očích a kolem nich jí seděla jakási zlomenost. Byl v ní cit a utrpení napolo přeměněné v pochopení.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Přítel vašeho syna Harolda. Jmenuji se Archer.“

„To je milé! Zrovna se chystáme sednout k večeři, jen co pan Harley dodojí. Nechcete zůstat a povečeřet s námi?“

„Jste velmi laskavá.“ Ale nechtěl jsem s nimi jíst.

„Jak se vede Haroldovi? Nepíše nám už tak často od té doby, co se oženil s Lilou.“

Zřejmě neslyšela o nesnázích, v nichž jsou její synové. Váhal jsem jí to říct, a ona mé váhání postřehla.

„Je něco s Haroldem?“ zeptala se ostře.

„Ne, s Mikem. Viděla jste ho?“

Začala si utírat velké hrubé ruce jednu přes druhou o předek zástěry. „Neviděli jsme Mikea už dvacet let. Neočekáváme, že ho v tomto životě ještě spatříme.“

„Třeba ho přece jenom spatříte. Povídal jednomu chlapíkovi, že jede domů.“

„Toto není jeho domov. Neukázal se tu od svých chlapeckých let. Tehdy se k nám obrátil zády. Odešel do Pocatella, aby bydlel u nějakého Browna, a to byl jeho konec.“

„Jak to?“

„Ta Brownová dcera byla Jezabel. Zničila mého syna. Naučila ho všem světským špatnostem.“

Hlas se jí změnil. Zněl, jako by z ní břichomluvecky promlouval hlas nějakého pomatence. S rozhodným úmyslem zarazit ji jsem jí řekl:

„Carol dostala oplaceno za všechno, co mu kdy provedla. V pondělí byla v Kalifornii zavražděna.“

Přestala si otírat ruce a vymrštila je vzhůru. Zdrceně hleděla na jejich sedřenou ošklivost.

„Udělal jí to Mike?“

„Domníváme se to. Nejsme si jisti.“

„A vy jste policista,“ konstatovala.

„Víceméně.“

„Proč přicházíte k nám? Dělali jsme, co jsme mohli, ale nedokázali jsme ho zvládnout. Už dávno na něho nemáme žádný vliv.“ Ruce jí sklesly k bokům.

„Bude-li dost zoufalý, mohl by zamířit tímto směrem.“

„Ne, to nikdy neudělá. Pan Harley povídal, že ho zabije, jestli ještě kdy překročí náš práh. To bylo před dvaceti lety, když zběhl od námořnictva. Pan Harley to myslel doopravdy. Pan Harley nikdy nesnášel lidi, kteří porušují zákon. Není pravda, že pan Harley s ním jednal krutě. Pan Harley se jen snažil zachránit ho před ďáblem.“

Do hlasu se jí zase vloudil blábolivý břichomluvecký tón. Zřejmě o synovi nic nevěděla, a jestli věděla, nedokázala o něm hovořit v realistických termínech. Začalo to vypadat úplně nalevačku.

Opustil jsem ji a šel jsem do chléva poohlédnout se po jejím manželovi. Seděl na stoličce, čelem proti černobílému boku holštýnské krávy. Jeho ruce se činily na jejích strucích a mléko se čeřilo v dojačce mezi jeho koleny. Sladká čerstvá vůně mléka pronikala pachem hnoje, hnilobně visícím v rozpáleném vzduchu.

„Jste pan Harley?“

„Mám práci,“ odbyl mě zachmuřeně. „Tohle je poslední, jestli chcete počkat.“

Odstoupil jsem a díval jsem se na ostatní krávy. Bylo jich deset nebo dvanáct, a když jsem se pohnul, nepokojně přešlapovaly ve svých stáních. Kdesi odfrkl a zadupal kůň.

„Plašíte dobytek,“ napomenul mě pan Harley. „Jestli tu chcete zůstat, stůjte klidně.“

Stál jsem klidně asi pět minut. Jednooká kolie vběhla do chléva a důkladně mi očichávala boty. Ale pořád ještě mi nedovolila, abych se jí dotkl. Když jsem se shýbl, ucouvla.

Pan Harley vstal a vyprázdnil dojačku do padesátilitrové konve; pěnící mléko málem přeteklo. Byl to vysoký stařec v kombinéze a v slamáku, kterým téměř ometal dolní trámy. Oči měl tak mdlé a tak zlostné a ústa tak nelítostně spravedlivá jako na portrétu, co dělal Harold.

„Vy nejste zdejší. Jste na cestách?“

„Ne.“ Řekl jsem mu, kdo jsem. „A půjdu rovnou k věci. Váš syn Mike se dostal do pěkného maléru.“

„Mike není můj syn,“ pronesl pompézně, „a nepřeji si slyšet ani o něm, ani o jeho malérech.“

„Ale možná, že sem přijde. Řekl to. Jestli opravdu přijde, budete to muset ohlásit na policii.“

„Nemusíte mě poučovat, co mám dělat. Dostávám pokyny od vyšší mocnosti. Udílí mi pokyny přímo v mém srdci.“ Zabušil si na prsa sukovitou pěstí.

„To musí být pohodlné.“

„Nerouhejte se a neposmívejte, nebo toho budete litovat. Dokáži přivolat trest boží.“

Natáhl se pro vidle opřené o zeď. Pes vyběhl ze stáje s ocasem mezi nohama. Náhle jsem si uvědomil, že se mi košile lepí na záda a že je mi velmi nepříjemně. Tři hroty vidlí byly ostré a blýskavé a mířily mi na žaludek.

„Zmizte odtud,“ poručil stařec. „Bojuji s ďáblem celý život, a poznám člena jeho kohorty, když ho vidím.“

Já taky, řekl jsem, ale ne nahlas. Vycouval jsem až ke dveřím, klopýtl jsem o vysoký práh a dostal jsem se ven. Paní Harleyová stála poblíž mého auta, hned za drátěnou brankou. Ruce měla klidně složené na vyzáblé hrudi.

„Je mi líto,“ řekla. „Je mi líto Carol Brownové. Nebylo to zlé děvčátko, ale zatvrdila jsem proti ní své srdce.“

„Teď už na tom nezáleží. Je mrtvá.“

„V očích nebes na tom záleží.“

Vzhlédla ke klenoucí se obloze, jako by si představovala opravdové nebe jako první patro nad oblohou. Zrovna v tu chvíli bylo pro mne snazší představit si opravdové peklo přímo za obzorem, kde hořely ohně zapadajícího slunce.

„Udělala jsem tolik špatných věcí,“ pokračovala, „a zavírala jsem oči před tolika jinými. Ale copak nechápete, že jsem se musela rozhodnout?“

„Nerozumím vám.“

„Rozhodnout se mezi panem Harleym a svými syny. Věděla jsem, že je tvrdý člověk. Krutý člověk, který to možná nemá v hlavě docela v pořádku. Ale co jsem mohla dělat? Musela jsem stát při svém muži. A nebyla jsem dost silná, abych se mu vzepřela. Nikdo není tak silný. Musela jsem nečinně přihlížet, když vyháněl syny z domova. Harold byl mírný, nakonec nám odpustil. Ale Mike nám nikdy neodpustil. Je po tátovi. Dokonce jsem nikdy neviděla svého vnuka.“

Slzy se jí valily roklinami tváře. Její manžel vyšel z chléva a nesl padesátilitrovou konev v levé a vidle v pravé ruce.

„Jdi do domu, Martho. Tenhle člověk patří do kohorty ďáblovy. Nedovolím ti, abys s ním mluvila.“

„Neubližuj mu. Prosím.“

„Jdi do domu,“ opakoval.

Šla, šedivou hlavu sklopenou, a nohy vlekla za sebou.

„A pokud jde o tebe, ty kohorto,“ osopil se na mne, „táhni z mé farmy, nebo na tebe přivolám trest boží.“

Zamával vidlemi k rudnoucí obloze. Byl jsem už ve voze a zvedal jsem okénka.

Jakmile jsem ujel pár set metrů po cestě, zase jsem je stáhl. Košili jsem měl teď úplně promáčenou a cítil jsem, jak mi pot stéká po nohou. Když jsem se ohlédl, letmo jsem spatřil řeku, plynoucí poklidně a vážně ve slábnoucím světle, a to mě osvěžilo. Dříve než jsem odjel na Harleyho farmu, ujednal jsem si na večer schůzku s Robertem Brownem a jeho ženou. Věděli už, co postihlo jejich dceru. Nemusel jsem jim to oznamovat.

Jejich dům jsem nalezl na severním konci města, v příjemné, stromy lemované ulici rovnoběžné s Arthurovou ulicí. Nastala už téměř úplná noc a pouliční lampy svítily pod propletenými korunami stromů. Stále ještě bylo velice teplo. Země sama sálala žárem jako nějaké horkokrevné zvíře.

Robert Brown mě vyhlížel. Zavolal na mne ze zápraží a vyšel mi vstříc k okraji chodníku. Byl to vysoký muž s krátkými šedivými vlasy a ráznými pohyby a vypadal, jako by se stále brodil v nějaké neviditelné substanci, jako by překonával věk nebo lítost. Vážně jsme si potřásli rukama.

Hovořil spíše jemně než důrazně: „Měl jsem v úmyslu letět zítra do Kalifornie. Mohl jsem vám ušetřit cestu, kdybyste to byl věděl.“

„Tak jako tak jsem chtěl mluvit s Harleyovými.“

„Rozumím.“ Pohodil hlavou na stranu jakýmsi ptačím pohybem, který u tak velkého muže připadal zvláštní. „Dostal jste z nich kus rozumného slova?“

„Paní Harleyová mluvila docela rozumně, Harley ne.“

„To mě nepřekvapuje. Je prý docela dobrý hospodář, ale čas od času býval na psychiatrii. Jednou, když ho to zase drželo, jsem se staral – moje žena a já jsme se starali o jeho syna Mikea. Vzali jsme ho k nám domů.“ Vypadalo to, jako by se za to styděl.

„To bylo velice ušlechtilé.“

„Obávám se, že to byla nemístná ušlechtilost. Ale kdo může předvídat budoucnost? Nicméně teď už je to pryč. Všechno je pryč.“ Na okamžik na mne úplně zapomněl, pak se s trhnutím vzpamatoval. „Pojďte dál, pane Archere. Moje žena si bude chtít s vámi pohovořit.“

Zavedl mě do obývacího pokoje. Na stěnách byly skupinové a rodinné fotografie a klaustrofobické tapety, které místnosti propůjčovaly něco ze zatuchlosti staromódních venkovských salónů. Pokoj byl důstojně zařízen pečlivě udržovaným javorovým nábytkem. Přes krbovou římsu pochodoval šik sportovních trofejí, zářících zlatem a stříbrem v ostrém stropním světle.

Paní Brownová seděla v křesle pod světlem. Byla to pozoruhodně krásná žena, o pár let mladší než její manžel, snad pětapadesátnice. Rozhodla se, že se zamaskuje do upjatých a poněkud ošumělých černých šatů. Přepečlivě naondulované hnědé vlasy měla postříkány šedí. Její krásné oči byly zmatené a měla pod nimi hluboké temné kruhy. Když mi podala ruku, její gesto vypadalo spíš jako prosba o pomoc než jako pozdrav.

Vyzvala mě, abych se posadil na stoličku poblíž ní. „Povězte nám všechno o chudince Carol, pane Archere.“

Všechno o Carol. Rozhlédl jsem se po bezpečném, středostavovském pokoji, s fotografiemi Caroliných předků na stěnách, a vrátil se zpět k živým tvářím jejích rodičů. Jak sem zapadala Carol? Viděl jsem zdroj její krásy v krásném vzhledu její matky, který se nedal zamaskovat. Ale nedovedl jsem rozpoznat, jak jeden život vedl k druhému nebo proč Carolin život skončil tak, jak skončil.

Brown řekl: „Víme, že je mrtvá, zavražděná, a že to pravděpodobně udělal Mike, a to je skoro všechno.“ Jeho tvář byla jako tvář římského generála, bývalého římského generála, který utrpěl dlouhou řadu porážek od barbarských hord.

„To je tak přibližně všechno, co vim i já. Mike jí zřejmě používal jako návnady při jednom vydírání. Slyšel jste o mladém Hillmanovi?“

Přikývl. „Četl jsem o tom dřív, než jsem věděl, že moje dcera…“ Hlas mu klesl.

„Prý je snad také mrtvý,“ poznamenala jeho žena.

„Možná že ano, paní Brownová.“

„A tyhle věci má na svědomí Mike? Věděla jsem, že klesl hluboko, ale nevěděla jsem, že je stvůra.“

„Není stvůra,“ odporoval Brown unaveně. „Je to nemocný člověk. Jeho otec byl nemocný člověk. Ještě pořád je, i po tom všem, co pro něho mohla udělat psychiatrická klinika.“

„Jestliže byl Mike tak nemocný, proč jsi ho přivedl do tohoto domu a vystavil svou dceru jeho pokušení?“

„Je to taky tvá dcera.“

„To vím. Není mi dovoleno, abych na to zapomněla. Ale já jsem jí nezkazila život.“

„Jistě žes v tom měla prsty. Zrovna ty, například, jsi ji povzbuzovala, aby se zúčastnila té soutěže krásy.“

„Nevyhrála ji přece, nebo ano?“

„V tom bylo právě to neštěstí.“

„Opravdu? Neštěstí bylo v tom, co jsi cítil k tomu Harleyovic klukovi.“

„Chtěl jsem mu pomoci. Potřeboval pomoc a měl nadání.“

„Nadání?“

„Jako atlet. Myslel jsem, že ho vychovám.“

„Pěkně jsi ho vychoval.“

Tušil jsem, že tato hádka se vleče už dvacet let.

„Chtěl jsem syna,“ prohlásil Brown.

„Dobrá, měl jsi syna. Silného a zdravého syna.“

Vypadal, jako by ji užuž chtěl uhodit. Nicméně neuhodil. Obrátil se ke mně:

„Odpusťte nám. Neměli bychom to dělat. Je to trapné.“

Jeho žena na něho hleděla v neodpouštějícím mlčení. Snažil jsem se vymyslet něco, co by zlomilo nebo aspoň zmírnilo napětí mezi nimi:

„Nepřišel jsem, abych začal hádku.“

„Vy jste ji nezačal, to vás ujišťuji.“ Brown se utrápeně uchechtl. „Ta začala toho dne, co Carol utekla s Mikem. Bylo to něco, co jsem nepředpokládal…“

Hořký hlas jeho ženy vpadl: „Začala, když se Carol narodila, Robe. Chtěl jsi syna. Nechtěl jsi dceru. Zavrhl jsi ji a zavrhl jsi mne.“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Nepamatuje se,“ obrátila se ke mně. „Má tu pohodlnou paměť, co muži mívají. Vymaže cokoliv, co nevyhovuje jeho bezúhonné představě o sobě samém. Můj manžel je velice nečestný muž.“ Měla zvláštní zlostný, kousavý úsměv.

„To je nesmysl,“ protestoval. „Po celý život jsem byl k tobě upřímný a poctivý.“

„S výjimkou těch případů, kterým jsem nemohla čelit. Jako když jsi přivedl toho Harleyovic kluka k nám domů. Velký altruista! Vznešený poradce!“

„Nemáš právo se mi posmívat,“ bránil se. „Chtěl jsem mu pomoci. Nemohl jsem vědět, že ho není možno zvládnout.“

„Nepovídej! Chtěl jsi syna za každou cenu.“

Paličatě řekl: „Nechápeš to. Muže přirozeně těší, když vychovává chlapce a učí ho, co umí.“

„Podařilo se ti naučit Mikea právě jen své nečestnosti.“

Obrátil se ke mně a bezmocně rozhodil ruce. „Ze všeho mě obviňuje.“ Kráčeje poněkud bezmyšlenkovitě, odešel do zadní části domu.

Bylo mi, jako bych byl ponechán sám se lvicí, ani zdaleka ještě ne bezzubou. Zavrtěla se na židli:

„Právě tak obviňuji sebe, že jsem byla hlupák. Provdala jsem se za člověka, který má citovou úroveň malého kluka. Ještě pořád se vzrušuje nad svými fotbalovými družstvy středoškoláků. Chlapci ho zbožňují. Každý ho zbožňuje. Mluví o něm jako o nějakém gypsovém svátém. A on nedovedl ani svou vlastní dceru uchránit od malérů.“

„Vy a váš manžel byste měli táhnout za jeden provaz.“

„Je trochu pozdě začínat, nemyslíte?“

Její pohled se upřel na mou tvář, chvíli ji zkoumal a pak nepokojně těkal ze strany na stranu.

„Budete-li takhle pokračovat, může se stát, že ho zabijete.“

„Ne. Ten bude žít do osmdesátky, jako jeho otec.“

Pohodila naondulovanou hlavou k jedné z fotografií na zdi. Její hlava byla ze všech stran tak krásný objekt, že jsem od ní sotva mohl oči odtrhnout. Člověku se nechtělo věřit, že tato jemně tvarovaná nádoba může být tak plná chladných, kypících potíží.

Řekl jsem, zčásti proto, že se mi chtělo, zčásti abych ji uchlácholil: „Vy jste jistě byla náramná krasavice.“

„Ano, byla.“

Zřejmě nenacházela potěšení ani ve své marnivosti. Začal jsem ji podezírat, že nestojí o muže. Někdy se to stává děvčatům, co jsou příliš hezká. Tak dlouho s nimi každý jedná jako s krásnými předměty, až se začnou cítit jako krásné předměty a nic víc.

„Mohla jsem si vzít kohokoliv,“ pravila, „každého mládence, s kterým jsem studovala. Někteří z nich jsou řediteli bank a velkých společností. Ale já jsem se zrovna musela zamilovat do fotbalisty.“

„Váš manžel je trochu víc než fotbalista.“

„Nevychvalujte mi ho,“ protestovala. „Vím, co je, a vím, jaký byl můj život. Byla jsem podvedena. Vše, co jsem měla, jsem obětovala manželství a mateřství, a co jsem za to dostala? Víte, že jsem dokonce ani neviděla svého vnuka?“

Paní Harleyová řekla totéž. Nezmínil jsem se o té shodě.

„Co se stalo s vaším vnukem?“

„Carol ho nabídla k adopci. Dovedete si to představit? Vlastně vím, proč to udělala. Nevěřila svému manželovi, že by dítěti neublížil. Takového člověka si vzala.“

„Tohle vám řekla?“

„Víceméně. Mike je mezi jiným sadista. Houpával kočky za ocas. Žil v tomhle domě přes rok, a celou tu dobu jsem se ho bála. Byl strašně silný a nikdy jsem si nebyla jista, co udělá.“

„Napadl vás někdy?“

„Ne. Nikdy se neodvážil.“

„Kolik mu bylo, když odešel?“

„Počkejte – Carol bylo tehdy patnáct. To by znamenalo, že mu bylo takových sedmnáct nebo osmnáct.“

„A odešel, aby vstoupil do válečného námořnictva, je to tak?“

„Nešel rovnou k námořnictvu. Odešel z města s nějakým starším mužem, policistou, který býval u místní policie. Zapomněla jsem, jak se jmenoval. Nicméně tento muž přišel o místo kvůli úplatkům a odešel z města a Mikea vzal s sebou. Povídal, že z něho udělá boxera. Vydali se na západní pobřeží. Myslím, že Mike vstoupil do námořnictva o pár měsíců později. Carol by…“ Zaraženě zmlkla.

„Co by Carol?“

„Chtěla jsem říct, že Carol by vám to mohla povědět.“ Zlostný úsměv zkroutil a potupil její ústa. „Určitě ztrácím rozum.“

„Pochybuju, paní Brownová. To chce čas, než si člověk zvykne na tyto otřesy a změny.“

„Více času, než mám. Více času, než budu kdy mít.“ Netrpělivě vstala a šla ke krbové římse. Jedna z trofejí stojících na římse vybočovala z řady. Paní Brownová natáhla ruku a řadu vyrovnala. „To bych ráda věděla, co ten Rob v kuchyni dělá.“

Nešla se podívat. Stála v divné pozici, s jedním bokem vystrčeným, před prázdným krbem. Svaly a obliny jejího těla pod ošumělými černými šaty byly zlostné. Ale nic, co mohla udělat se svým tělem nebo se svou tváří, nemohlo změnit fakt, že ve své podstatě byla krásná. Byla ve své kráse uvězněna právě tak, jako bývala její dcera.

„Přál bych si, abyste pokračovala se svým příběhem.“

„Těžko to označit za příběh.“

„Říkejte tomu tedy, jak chcete. Jsem velmi vděčný, že si můžu s vámi pohovořit. Je to první slušná příležitost, která se mi naskytla, abych získal nějaké informace o pozadí tohoto případu.“

„Teď sotva záleží jak na pozadí, tak na popředí.“

„A přece záleží. Třeba mi řeknete něco, co mi pomůže Harleyho nalézt. Předpokládám, že za ta léta jste čas od času jeho a Carol viděla.“

„Jeho jsem viděla pak ještě jednou – potom, co utekl, bych ho byla nenechala pod naší střechou –, bylo to, když přišel domů z námořnictva v zimě 1945. Tvrdil, že je na dovolené. Ve skutečnosti odešel z lodi bez povolení. Vlichotil se zpátky do Robovy přízně. Rob byl strašně zklamaný, když Mike odešel z města s tím expolicajtem, s tím úplatkářským eskamotérem. Ale můj lehkověrný manžel tomu mládenci zase nalítl na jeho fígle. Dokonce mu dal peníze. A ty Mike použil, aby utekl s mou jedinou dcerou.“

„Proč s ním Carol šla?“

Poškrábala se na čele, což zanechalo na její čisté kůži nevýrazné pruhy. „Ptala jsem se jí na to, když byla naposledy doma, jsou to asi dva měsíce. Ptala jsem se jí, proč šla a proč s ním zůstala. Vlastně to nevěděla. Samozřejmě, chtěla se dostat z Pocatella. Nenáviděla Pocatello. Chtěla odejít na západní pobřeží a dostat se k filmu. Obávám se, že má dcera měla velmi dětinské sny.“

„To patnáctiletá děvčata mívají.“ S náhlou svíravou bolestí jsem pomyslel na Stellu. V nefrekventované oblasti mého mozku se bolest měnila v neurčitě formovanou myšlenku. Generace za generací musí začínat od začátku a poznávat svět znovu. Svět se mění tak rychle, že děti se nemohou učit od svých rodičů nebo rodiče od svých dětí. Generace jsou jako cizí kmeny ztroskotané v čase.

„Fakt je,“ řekl jsem, „že Carol se opravdu podařilo dostat k filmu.“

„Vážně? Jednou mi to povídala, ale nevěřila jsem jí.“

„Byla to nenapravitelná lhářka?“

„Ne. To Mike zas byl. Prostě jsem jen nevěřila, že by mohla mít v čemkoliv úspěch. Nikdy ho neměla.“

Zatrpklost této ženy mě ubíjela. Zdálo se, že má nevyčerpatelnou zásobárnu tohoto materiálu. Jestliže byla taková před dvaceti lety, chápal jsem, proč Carol při první příležitosti opustila domov a už se nevrátila.

„Povídáte, že jste viděla Carol, je to jen dva měsíce?“

„Ano. V červnu přijela autobusem od jezera Tahoe. Neviděla jsem ji tehdy už hodně dlouho. Vypadala pěkně utahaně. Bůh ví, jaký život vedli. Moc toho nenapovídala.“

„Byl to nejistý život. Zdá se, že Harley přišel o místo a byli na mizině.“

„To mi povídala. Jako vždycky žebronila o peníze. Počítám, že Rob jí nějaké dal. Vždycky jí je dával. Později se mi snažil namluvit, že jí dal i auto, ale já to vím líp. Vzala si ho. Jejich staré auto se zřejmě porouchalo a u Tahoe nemohli žít bez auta.“

„Jak víte, že si auto vzala, když váš muž říká, že ne?“

Projevily se u ní známky rozpaků. „Na tom nezáleží. Nic proti tomu – jen ať si auto vzali.“ Bylo to její první velkodušné slovo. Napůl to pokazila: „Stejně jsme potřebovali nové a jsem si jista, že to udělala z okamžitého popudu. Carol byla vždycky impulsívní dítě.

Vtip je v tom,“ pokračovala, „že odjela bez rozloučení. Vzala si auto, že pojede do města do biografu, a prostě se už nikdy nevrátila. Dokonce i kufřík nechala ve svém pokoji.“

„Předcházely tomu nějaké nesnáze?“

„Nic neobvyklého. Ale u večeře jsme se pohádaly.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli mému vnukovi. Neměla právo nabídnout ho k adopci. Prohlásila, že to bylo její dítě a že s ním mohla dělat, co chtěla. Ale na to neměla právo. Jestli si ho nemohla nechat, mohla ho přivézt k nám. Byli bychom mu poskytli příležitost, dali mu vzdělání.“ Dýchala těžce a slyšitelně. „Ten večer mi řekla neodpustitelnou věc. ‚Znamená to takovou příležitost, co jsem měla já?‘ zeptala se. A odešla. Od té doby jsem ji už nespatřila. A její otec taky ne.“ Pohodila hlavou, aby zdůraznila své tvrzení. „Opravdu dostala příležitost. Není naše vina, že jí nevyužila. Není správné obviňovat nás.“

„Vy se obviňujete navzájem,“ řekl jsem. „Trháte jeden druhého na cucky.“

„Nemluvte se mnou tímto způsobem. Toho mám dost od svého manžela.“

„Snažím se vás pouze upozornit na zřejmou skutečnost. Potřebujete nějakého zprostředkovatele, třetí osobu, aby vám pomohla věci vyřešit.“

„A vy jste zvolil sebe, ne?“

„Chraň bůh! Potřebujete zkušeného poradce.“

„Můj manžel je poradce,“ namítla. „Co z toho má? Ale stejně – nevěřím na takovou pomoc. Lidé by měli být s to poradit si sami se svými vlastními problémy.“

Uklidnila svůj obličej a opět se velmi chladně posadila do křesla, aby mi ukázala, jak se se svými problémy dovede vypořádat ona.

„A co když to nedovedou, paní Brownová?“

„Potom to nedovedou, a basta.“

Udělal jsem ještě jeden pokus. „Chodíte do kostela?“

„Přirozeně že chodím.“

„Mohla byste prohovořit tyto své problémy s vaším duchovním.“

„Jaké problémy? Nejsem si vědoma žádných významných problémů.“ Byla tak zabředlá v zoufalství, že ani nechtěla pohlédnout vzhůru ke světlu. Možná že se obávala, že by jí to odhalilo sebe samu.

Obrátil jsem se k jiným věcem. „Zmínila jste se o kufříku, který tu nechala vaše dcera. Máte ho ještě?“

„Je nahoře v jejím pokoji. Moc toho v něm není. Málem jsem ho vyhodila do smetí, ale pořád tu ještě byla možnost, že se pro něj vrátí.“

„Můžu ho vidět?“

„Přinesu vám ho.“

„Kdyby vám to nevadilo, raději bych šel do jejího pokoje.“

„Prosím.“

Šli jsme nahoru společně, paní Brownová napřed. Rozsvítila v zadní ložnici a ustoupila, abych mohl vejít.

Pokoj podával první jasný důkaz, že paní Brownovou Carolin útěk velmi těžce zasáhl. Byla to ložnice mladé studentky. Okarnýrovaná žlutá přikrývka na francouzské venkovské posteli odpovídala žlutým kanýrům na toaletním stolku, kde se na sebe prázdně usmíval párek dětských lampiček. Rozvalený látkový pejsek, jemuž visel z tlamy červený plstěný jazyk, mě pozoroval ze žlutého koberce z ovčí vlny. Malá knihovnička, bíle natřená právě tak jako postel, byla plná středoškolských učebnic, dívčích románků a napínavých příběhů pro mládež. Po zdech kolem dokola byly připíchány vlajky různých kolejí.

„Ponechala jsem její pokoj tak, jak jej opustila,“ ozvala se paní Brownová za mými zády.

„Proč?“

„Nevím. Zřejmě jsem si vždycky myslela, že se nakonec vrátí domů. No, párkrát to udělala. Kufřík je ve skříni.“

Skříň byla slabě cítit voňavkou. Byla plná sukní a šatů, jaké nosily středoškolačky minulé generace. Začal jsem mít podezření, že pokoj a jeho obsah souvisí méně s Carol a více s nějakými tajnými sny její matky. Jakoby v odpověď na mé myšlenky paní Brownová pravila:

„Trávím spoustu času v této místnosti. Tady mám pocit, že jsem jí velice blízká. Jednu dobu jsme si opravdu byly docela blízké. Říkávala mi všechno, o chlapcích, s nimiž měla schůzku, a tak podobně. Bylo to, jako bych znovu prožívala svá středoškolská léta.“

„Je to správné?“

„Nevím.“ Hryzla si rty. „Zřejmě není, protože najednou se obrátila proti mně. Náhle se úplně uzavřela. Nevěděla jsem, co se v jejím životě děje, ale viděla jsem, že se mění, hrubne. Byla tak krásné děvče, tak nevinně vyhlížející.“ Ústa se jí zkroutila daleko na stranu a zůstala tak, jako by vědomí ztráty na ni dopadlo jako úder mozkové mrtvice.

Kufr byl ošoupaný veterán z hověziny s monogramem Roberta Browna. Vytáhl jsem ho doprostřed pokoje a otevřel. Náhle jsem byl zase v Dackově motelu a otvíral jsem jiný Carolin kufr. Táž hořká vůně lítosti stoupala z obsahu tohoto kufru a jako by prostupovala pokoj.

Byla tam táž změť šatů, tentokrát jen ženských, sukně a šaty a prádlo a punčochy, pár kosmetických přípravků, paperbacková kniha o výkladu snů. V knize byl zastrčen počmáraný kus papíru jako záložka. Vytáhl jsem ho a podíval se na něj. Byl podepsaný „Tvůj bratr ‚Har‘.“

Milý Mikeu,

Je mi líto že ty a Carol mále „zlé časy“ a přikládám peněžní poukázku na padesátku, která vám doufám pomůže, musíte si ji proměnit na poště. Poslal bych víc, ale věci jsou poněkud „knopf“ co jsem se oženil s Lilou ona je hodná holka ale nevěří, že krev je silnější než voda což samozřejmě je. Ptal ses mě, jestli se mi líbí být ženatý no v některých ohledech se mi to doopravdy líbí v některých ne Lila má své vlastní velice pevné názory. Není žádná „senza“ krasavice jako Carol ale klape nám to.

Je mi líto Mikeu žes přišel o místo v těchhle dobách se místa nekvalifikovaných pracovníků těžko shánějí já vím že jsi dobrý výčepní a že to je kvalifikace mělo by se ti podařit najít něco v téhle branži i když jsou proti tobě zaujatí, jak říkáš. Vyhledal jsem pana Sipea jaks mě žádal, ale není v takovém postavení aby moh pro kohokoliv cokoliv udělat s ním samotným to jde s kopce Barcelona minulou zimu zbankrotovala a teď je tam starý Sipe jenom hlídačem ale co nejsrdečněji tě pozdravuje kvůli starým zlatým časům chtěl vědět, jestli sis kdy zlepšil tu levačku.

Minulý týden jsem viděl jiného tvého „přítele“ myslím kapitána Hillmana já vím, že na něho máš pifku, ale koneckonců jednal s tebou docela dobře moh tě poslat na deset let do basy. Ne neoživuju stará obvinění, ale Hillman by pro tebe moh něco udělat, kdyby chtěl, měl bys vidět jakou má závodní jachtu tak jsem ho taky já viděl jel jsem do Newportu abych udělal pár záběrů z plachtění. Vsadil bych se, že jen v té jachtě má pětadvacet táců ten chlapík je napakovaný. Zjistil jsem, že žije se svou ženou a se synem v Pacific Pointu kdybys to chtěl zkusit, jestli by ti obstaral nějaké místo je hlavou nějakého „bezsmogového“ průmyslu.

No to je protentokrát asi tak všechno kdyby ses rozhod přijet do „slunné Kalifornie“ víš kde bydlíme a neboj se Lila vás uvítá ona je „v hloubi srdce“ dobrá duše.

Tvůj oddaný

Paní Brownová se probrala z transu a zvědavě ke mně přistoupila. „Co to je?“

„Dopis Mikeovi od jeho bratra Harolda. Smím si ho vzít?“

„Jen si poslužte.“

„Děkuji vám. Věřím, že je to důkaz. Tohle zřejmě vzbudilo v Mikeovi myšlenku, že by mohl z Hillmana ždímat peníze.“ A vysvětlovalo to, pomyslel jsem si, proč se Harold obviňoval, že vyvolal ten zločin.

„Smím si ho přečíst?“

Podal jsem jí ho. Přidržela si ho před sebou na délku paže a mhouřila oči.

„Obávám se, že potřebuji brýle.“

Šli jsme dolů do obývacího pokoje, tam si nasadila brýle na čtení s kostěnými obroučkami a usedla s dopisem do křesla. „Sipe,“ řekla, když ho dočetla. „To je to jméno, na které jsem se před chvílí snažila vzpomenout.“ Zesílila hlas a zavolala: „Roberte! Pojď sem!“

Rob Brown odpověděl zezadu z domu: „Už běžím.“

Objevil se ve dveřích s cinkajícím džbánkem a třemi sklenicemi na podnosu. Vrhl smířlivý pohled ke své ženě a pravil: „Myslel jsem si, že udělám trochu čerstvé limonády pro nás tři. Je horká noc.“

„To je od tebe pozorné, Roberte. Polož to na stoleček. Poslyš, jak se jmenoval ten bývalý policajt, co s ním Mike poprvé odešel z města?“

„Sipe. Otto Sipe.“ Slabě se zarděl. „Ten chlap na něho měl špatný vliv, to ti povídám.“

Byl jsem zvědav, jestli ho má ještě pořád. Ta otázka mi připadala tak naléhavá, že jsem odjel rovnou zpátky na letiště a chytil jsem první letadlo, které odlétalo, a to do Salt Lake City. Zpožděný tryskáč z Minneapolisu mě zachránil před nocí na tamním letišti a vysadil mě na Los Angeles International, pár kilometrů od hotelu Barcelona, kde muž jménem Sipe dělal hlídače.

/XVIII /

Měl jsem jednu pistoli v zamčené zásuvce psacího stolu ve svém bytě a jednu v kanceláři. Byt v západním Los Angeles byl blíž. Jel jsem tam.

Bydlel jsem ve víceméně nové jednoposchoďové budově s dlouhým zastřešeným balkónem, z něhož se vcházelo rovnou do bytů v prvním poschodí. Můj byt byl v prvním patře vzadu. Zaparkoval jsem na ulici a vyšplhal jsem se po venkovním schodišti.

Byla mrtvá, mdlá půlnoc, ta statická hodina, kdy včerejšek skončil a zítřek sbírá síly, aby začal. Mé vlastní síly běžely na poněkud nízké obrátky, ale nebyl jsem unaven. Prospal jsem se v letadlech. A můj případ se proklubával, můj krásný, zatraceně zašmodrchaný případ se proklubával.

Za záclonou mého průčelního okna prosvitalo nejasné světlo, a když jsem vzal za dveře, bylo odemknuto. Nemám rodinu, ženu, děvče. Zmáčkl jsem tiše kliku a pomalu, zkusmo jsem otevřel.

Vypadalo to, že přece jenom mám děvče. Ležela schoulená na gauči pod přikrývkou, kterou vzala z mé postele. Světlo ze stojací lampy jí svítilo dolů na spící tvář. Vyhlížela tak mladičká, že jsem si připadal, jako by mi bylo sto let.

Zavřel jsem dveře. „Nazdar, Stello!“

Její tělo sebou pod přikrývkou škublo. Odhodila přikrývku a posadila se. Měla na sobě modrý svetr a sukni. „Ach,“ oddychla si, „to jste vy.“

„Koho jsi čekala?“

„Nevím. Ale nezlobte se na mě. Jenom se mi něco zdálo, zapomněla jsem co, ale bylo to skličující.“ Oči měla z toho snu celé potemnělé.

„Pro všechno na světě, jak ses sem dostala?“

„Vpustil mě správce. Řekla jsem mu, že jsem svědek. Pochopil to.“

„Já ne. Svědek čeho?“

„Hezkých pár věcí,“ pravila s jakousi hrdostí. „Jestli chcete, abych vám je pověděla, přestaňte se mnou jednat jako s duševně zaostalým delikventem. Nikdo jiný se mnou tak nemluví, jenom naši.“

Sedl jsem si vedle ní na kraj gauče. Měl jsem to děvče rád, ale v této chvíli mi překážela a mohla způsobit vážné potíže. „Vědí tvoji rodiče, že jsi tady?“

„Samozřejmě že ne. Jak bych jim to mohla říct? Nebyli by mě pustili, a já jsem musela přijít. Přece jste mi přikázal, abych se s vámi spojila, jestli se kdy Tommy ozve. Vaše služba pro nepřítomné vás nemohla najít a nakonec mi dala vaši adresu domů.“

„Chceš říct, že Tommy se ozval?“

Přikývla. Její oči se mi pevně upíraly do tváře. Byly po okraj naplněny složitými pocity, více ženskými než dívčími. „Volal dnes odpoledne kolem čtvrté hodiny. Maminka byla nakupovat a já jsem měla možnost vzít sama telefon.“

„Řekl, kde je?“

„Tady v…“ Zaváhala. „Musela jsem mu slíbit, že to nikomu nepovím. A já jsem svůj slib už jednou porušila.“

„Jakpak?“

„Než jsem odešla z El Rancha, hodila jsem zprávičku do schránky pana Hillmana. Prostě jsem ho nemohla nechat v nejistotě, když jsem věděla.“

„Cos mu sdělila?“

„Jenom to, že se Tommy ozval a že je naživu.“

„To bylo od tebe hezké.“

„Ale tím jsem nedodržela svůj slib. Tommy povídal, že to nemám nikomu říkat, obzvláště ne jeho rodičům.“

„Sliby se někdy musí nedodržovat, když jde o vyšší zájmy.“

„Jaké vyšší zájmy?“

„O jeho bezpečnost. Obával jsem se, že Tom je mrtvý. Jsi si absolutně jistá, že jsi s ním hovořila?“

„Nelžu.“

„Myslím, víš na beton, že to nebyl podvodník nebo nahrávka na magnetofonovém pásku?“

„Vím to na beton. Hovořili jsme spolu.“

„Odkud telefonoval?“

„Nevím, ale myslím, že volal meziměstsky.“

„Co říkal?“

Znovu zaváhala, s prstem zvednutým. „Je správné, když vám to povím, třebaže jsem mu slíbila, že budu mlčet?“

„Bylo by nesprávné, kdybys to nepověděla. To přece víš, ne? Nevážilas celou cestu sem proto, aby sis to nechala pro sebe.“

„Ne.“ Trochu se usmála. „Neřekl mi příliš mnoho. Neřekl ani slovo o únoscích. Nicméně důležité je to, že je naživu. Povídal, že lituje, že jsem o něho měla starost, ale že si nemohl pomoct. Pak mě požádal, abych se s ním sešla a přinesla nějaké peníze.“

Ulevilo se mi. To, že Tom potřeboval peníze, znamenalo, že se nepodílí na výkupném. „Kolik peněz?“

„Tolik, kolik můžu nahonem sehnat. Věděl, že toho nebude moc. Vypůjčila jsem si něco od lidí v plaveckém klubu. Sekretářka klubu mi dala sto dolarů ze svých vlastních peněz, ví, že jsem poctivá. Vzala jsem si taxíka na autobusové nádraží. Víte, kromě školního autobusu jsem nikdy předtím autobusem nejela.“

Netrpělivě jsem vpadl: „Setkala ses s ním tady v Los Angeles?“

„Ne. Měla jsem se s ním setkat v devět hodin na autobusovém nádraží v Santa Monice. Autobus se o pár minut opozdil a je možné, že jsem ho minula. Když mi telefonoval, povídal, že to možná dnes nezvládne. V tom případě jsem se s ním měla setkat zítra večer. Povídal, že obvykle vychází pouze v noci.“

„Řekl ti, kde se zdržuje?“

„Ne. V tom je ta potíž. Potloukala jsem se po autobusovém nádraží asi hodinu a pak jsem se pokoušela vám zatelefonovat, a když jsem se nedovolala, vzala jsem si taxíka sem. Musela jsem někde strávit noc.“

„To jistě. Je jenom chyba, že na to nemyslel Tom.“

„Pravděpodobně má hlavu plnou jiných věcí,“ bránila ho. „Prožil strašné chvíle.“

„Povídal to?“

„Poznala jsem to podle toho, jak se mnou hovořil. Byl, jak bych to řekla – tak rozrušený.“

„Citově rozrušený, nebo prostě vystrašený?“

Svraštila čelo. „Víc ustaraný než vystrašený. Ale neřekl proč. Neřekl mi nic o tom, co se stalo. Ptala jsem se ho, jestli je v pořádku, víte, fyzicky v pořádku, a on řekl, že ano. Tak jsem se ho zeptala, proč nejde domů. Řekl, že kvůli rodičům, jenomže je nenazýval svými rodiči, říkal jim antirodiče. Povídal, že se pravděpodobně už nemůžou dočkat, aby ho zase šoupli do školy Laguna Perdida.“

Její oči byly velice tmavé. „Teď si vzpomínám, co se mi zdálo, než jste mě probudil. Tommy byl v té škole a oni ho nechtěli pustit ven a mně nechtěli dovolit, abych se s ním sešla. Obcházela jsem všechna okna a dveře a snažila jsem se dostat dovnitř. Neviděla jsem nic než strašné tváře, které na mě potměšile zíraly.“

„Ty tváře nejsou tak strašné. Byl jsem tam.“

„Ano, jenže vy jste tam nebyl zavřený. Tommy říká, že je to strašné místo. Jeho rodiče neměli právo ho tam dát. Nezazlívám mu, že se nechce vrátit.“

„Já také ne, Stello. Ale za daných okolností musí být přiveden zpátky. Chápeš to, ne?“

„Myslím, že ano.“

„Byl by to zatracený průšvih, kdyby se mu teď něco stalo. To přece nechceš.“

Zavrtěla hlavou.

„Pomůžeš mi ho tedy najít?“

„Proto jsem vlastně přišla. Nemohla jsem na něho nasadit policii. Ale s vámi je to jiné.“ Dotkla se hřbetu mé ruky. „Vy jim nedovolíte, aby ho šoupli zpátky do Laguna Perdidy.“

„Nestane se tak, pokud bude v mých silách, abych tomu zabránil. A myslím, že tomu zabránit můžu. Jestli Tom potřebuje nějaké léčení, může je absolvovat ambulantně.“

„Tom není nemocný!“

„Jeho otec měl jistě důvod, proč ho tam dal. Tu neděli se něco stalo, ale nechce mi povědět co.“

„Stalo se to dávno před tou nedělí,“ vysvětlovala Stella. „Jeho otec se na něho naštval, to se stalo. Tommy není mužný typ se zarostlou hrudí a dává přednost hudbě před střelbou na hliněné holuby a před plachtěním a takovými věcmi. A proto se jeho otec na něho naštval. To je jednoduché.“

„Nic není nikdy jednoduché, ale nehádejme se. Omluv mě na okamžik, Stello, musím si zatelefonovat.“

Telefon stál na stole pod oknem. Posadil jsem se tam a vytočil tajné číslo Susanny Drewové. Odpověděla hned po prvním zazvonění:

„Haló?“

„Lew Archer. Tvůj hlas zní velice čile na tři hodiny ráno.“

„Ležela jsem a přemýšlela, mezi jinými věcmi a lidmi i o tobě. Někdo řekl – myslím, že to byl Scott Fitzgerald – něco v tom smyslu, že ve skutečné temné noci duše jsou vždycky tři hodiny ráno. Já bych to obrátila. Ve tři hodiny ráno je vždycky skutečná temná noc duše.“

„Skličuje tě pomyšlení na mě?“

„V určitých souvislostech ano. V jiných ne.“

„Mluvíš v hádankách, sfingo.“

„Chci mluvit v hádankách, Oidipe. Ale ty nejsi příčinou mé sklíčenosti. Ta sahá daleko do minulosti.“

„Nechceš mi o tom povědět?“

„Někdy jindy, pane doktore.“ Uměla se šikovně vytáčet. „Nevoláš mi přece v tuhle hodinu kvůli úryvkům ze životopisu.“

„Ne, třebaže bych pořád ještě rád věděl, kdo ti tuhle telefonoval.“

„A kvůli tomu mi voláš?“ V jejím hlase se ozývalo zklamání, které se každou chvíli mohlo změnit v hněv.

„Nevolám ti kvůli tomu. Potřebuju, abys mi pomohla.“

„Opravdu?“ Její hlas zněl překvapeně a poněkud potěšeně. Ale opatrně se zeptala: „Myslíš, abych ti řekla všechno, co vím, a tak podobně?“

„Na to nemáme čas. Myslím, že tenhle případ se proklubává. Nicméně teď musím někam jít. A na mém prahu se zničehonic objevila jedna velice hezká středoškolačka jménem Stella.“ Mluvil jsem k děvčeti v místnosti právě tak jako k ženě v telefonu; přitom jsem si uvědomil, že se rychle stávají mým oblíbeným děvčetem a mou oblíbenou ženou. „Potřebuji bezpečné místo, kde by mohla do rána přespat.“

„Nejsem tak bezpečná.“ Trpká nota v jejím hlase naznačovala, že to myslí vážně.

Stella za mnou vyhrkla: „Mohla bych zůstat tady.“

„Tady zůstat nemůže. Její rodiče by se pravděpodobně pokusili obvinit mě z únosu dítěte.“

„Mluvíš vážně?“

„Situace je vážná, mluvím vážně.“

„Dobře. Kde bydlíš?“

„Stella a já přijdeme k tobě. V tuhle noční dobu tam dojedeme za necelou půlhodinu.“

Když jsem zavěsil, Stella mi vyčetla: „Nemusel jste to vyřizovat za mými zády.“

„Vyřizoval jsem to rovnou před tvýma očima. A nemám čas se hádat.“

Abych zdůraznil naléhavost, sundal jsem si sako, vyndal ze zásuvky pistoli a pouzdro a položil je před ni. Pozorovala mě s vykulenýma očima. Ošklivý rituál ji však docela neumlčel.

„Ale já jsem se dneska v noci nechtěla s nikým seznamovat.“

„Susanna Drewová se ti bude líbit. Je velice moderní a chytrá.“

„Ale mně se nikdy nelíbí lidé, když mi dospělí říkají, že se mi budou líbit.“

Po velkém vypětí této noci začala upadat do dětinskosti. Abych ji povzbudil, popíchl jsem ji:

„Zapomeň na svou válku s dospělými. Nepotrvá to dlouho, a budeš sama dospělá. Koho budeš potom za všechno obviňovat?“

„To není fér.“

Nebylo, ale drželo ji to celou cestu do domu v Beverly Glenu. Susanna přišla ke dveřím v hedvábném pyžamu, v jakém nikdo nespává. Vlasy měla vykartáčované. Líčením se neobtěžovala. Její tvář byla mimořádně a přirozeně krásná a oči tak skutečné a tmavé jako kterákoliv noc.

„Pojď dál, Lewe. Jsem ráda, že tě vidím, Stello. Já jsem Susanna. Přichystala jsem ti postel nahoře.“ Ukázala na vnitřní balkón, který visel v polovině zdi velké ústřední haly a z něhož se vcházelo do místnosti v patře. „Chceš něco pojíst?“

„Ne, děkuji,“ odmítla Stella. „Dala jsem si na autobusovém nádraží hamburger.“

„Ráda ti udělám obložený chlebíček.“

„Ne. Opravdu. Nemám hlad.“ Děvče bylo bledé a vypadalo, jako by mu bylo trochu nevolno.

„Chceš tedy jít do postele?“

„Nemám nic jiného na vybranou.“ Stella se uslyšela a dodala: „To bylo hrubé, že? Nechtěla jsem být hrubá. Jste strašně laskavá, že mě tu necháte. To pan Archer mi nedal nic jiného na vybranou.“

„Já jsem taky neměl nic jiného na vybranou,“ řekl jsem. „Co bys dělala, kdyby sis mohla vybrat?“

„Byla bych s Tomem, ať je kdekoliv.“

Její ústa začala pracovat, a taky jemné svalstvo kolem očí a úst. Zdálo se, jako by maska plačícího dítěte chtěla ovládnout její obličej. Utekla před tím nebo před našima očima po točitém schodišti na balkón.

Než zavřela dveře, Susanna za ní zavolala: „Pyžamo máš na posteli, nový kartáček na zuby v koupelně.“

„Jsi výkonná hostitelka,“ pochválil jsem ji.

„Děkuji. Napij se, než půjdeš.“

„To by mi neprospělo.“

„Chceš jít tam, kam jdeš, a za tím, co musíš udělat?“

„Jsem na cestě do hotelu Barcelona, ale pořád narážím na samé zdržovačky.“

Reagovala ostřeji, než ji k tomu opravňoval jakýkoliv zřejmý důvod: „To tedy jsem – zdržovačka.“

„Stella byla zdržovačka. Ty jsi kavalérie Spojených států.“

„Mám ráda tvé řečnické obraty.“ Ušklíbla se. „Proboha, co chceš dělat ve staré Barceloně? Copak není zavřená?“

„Žije tam nejméně jeden člověk, nějaký hlídač, který býval hotelovým detektivem, jmenuje se Otto Sipe.“

„Bože můj, myslím, že ho znám. Je to chlapisko s rudým obličejem a whisky z něho táhne jako ze sudu?“

„To je pravděpodobně on. Jak to, že ho znáš?“

Zaváhala, dříve než mi opatrným tónem odpověděla: „Svého času, kdysi dávno na konci války, jsem Barcelonu dá se říci často navštěvovala. A tam jsem také potkala Carol.“

„A pana Sipea.“

„A pana Sipea.“

Nic víc mi nehodlala říct.

„Nemáš právo podrobovat mě křížovému výslechu,“ vybuchla konečně. „Nech mě na pokoji.“

„Rád.“

Šla za mnou ke dveřím. „Neodcházej takhle. Prosím. Nezatajuji ti věci jen tak pro legraci. Proč myslíš, že jsem celou noc ležela a nespala?“

„Cítíš vinu?“

„Nesmysl. Za nic se nestydím.“ Ale v jejích očích, hlouběji, než kam sahalo její sebepoznání, bylo zahanbení. „A stejně, to málo, co vím, nemůže mít žádný význam.“

„A proto ti to nedovolí usnout.“

„Nechováš se fér. Snažíš se využít mého osobního citu k tobě.“

„Nevěděl jsem, že existuje. A existuje-li, měl bych mít právo využít ho, jak potřebuju.“

„Nicméně takové právo nemáš. Mé soukromí je pro mě velice cenná věc a ty nemáš právo je porušovat.“

„Ani abych zachránil život?“

Stella otevřela dveře a vyšla na balkón. Vypadala tak trochu jako mladý opyžamovaný svátý v neobyčejně velikém výklenku.

„Kdybyste vy dospělí,“ poznamenala, „snížili hlasy o pár decibelů, člověk by si mohl trochu zdřímnout.“

„Promiňte,“ omluvil jsem se oběma.

Stella zase zašla. Susanna se zeptala: „Čí život je v nebezpečí, Lewe?“

„Za prvé život Toma Hillmana. Možná i jiných, počítaje v to i můj.“

Dotkla se přednice mého saka. „Máš v podpaždí pouzdro s pistolí. Je Otto Sipe jedním z únosců?“

Oplatil jsem jí otázkou: „Byl on tím mužem v tvém životě?“

Urazila se. „Samozřejmě že ne. Teď už jdi.“ Vystrčila mě ven. „Dej na sebe pozor.“

Noční vzduch mě zastudil na tváři.

/XIX/

Dopravní ruch na pobřežní dálnici byl slabý. Tu a tam projely kolem pomalé noční náklaďáky, zářící červenými a žlutými světly. Tento úsek dálnice bylo ošklivé, olejem zaneřáděné místo, zamořené výfukovými plyny a úplně vydřené pneumatikami. Dokonce i moře pod ním páchlo jako Špinavá voda z nádobí.

Benzínová stanice Bena Dalyho byla temná, s výjimkou jedné žárovky uvnitř, která svítila, aby vzala odvahu lupičům. Nechal jsem vůz na parkovišti před pumpou, vedle telefonní budky, a přešel jsem dálnici k hotelu Barcelona.

Byl tak mrtvý jako Ninive. V zahradách za hlavní budovou drozd mnohohlásek zkoušel pár klokotavých tónů, jako když se drobounké srdce zvuku pokouší bít, a pak ustal. Občasný mechanický pohyb na dálnici představoval jediný život v nehybné černé noci.

Šel jsem k hlavnímu vchodu, kde bylo vylepeno oznámení o bankrotu, a zabušil jsem baterkou na sklo. Zabušil jsem znovu, ale nedostal jsem odpověď. Chystal jsem se vyrazit tabulku skla a otevřít si. Pak jsem zjistil, že dveře nejsou zamčeny. Pod mou rukou povolily.

Vstoupil jsem do haly a srazil jsem se přitom se dvěma duchy. Byla to dvacetiletá Susanna a muž bez tváře. Řekl jsem jim, aby mi k čertu táhli z cesty.

Šel jsem po chodbě, kde se pan Sipe poprvé objevil se svým světlem, podél zavřených očíslovaných dveří ke dveřím na konci, které byly pootevřené. Zevnitř z tmavé místnosti jsem slyšel těžké sípavé oddychování muže buď spícího, nebo zpitého do němoty. Bylo zde silně cítit whisky.

Vstoupil jsem do dveří a pravou rukou jsem našel vypínač. Otočil jsem jím a přesunul jsem ruku k pažbě pistole. Nebylo to třeba, Sipe ležel na posteli, úplně oblečený, ošklivé nozdry se mu leskly a otevřená ústa vzdychala ke stropu. Byl sám.

Bylo by se tam sotva našlo místo pro někoho jiného. Pokoj nebyl nikdy velký a byl přecpaný krámy, jako by se tu hromadily po desetiletí. Krabice a bedny, hromady hadrů, časopisů a novin, kufrů a vojenských kufříků se nakupily vzadu v místnosti téměř až do stropu. Na viditelných částech stěn visely fotografie mladých mužů v boxerských postojích, promíchány několika obrázky statistek.

Prázdné láhve od whisky byly seřazeny podél zdi vedle dveří. Láhev zpoloviny plná stála u postele, kde Sipe ležel. Otočil jsem klíčem, který trčel ve dveřích, a důkladněji jsem si spícího muže prohlédl.

Nebyl jenom ponořený ve spánek. Byl ožralý, velice ožralý, a možná otrávený alkoholem. Dát mu zápalku k ústům, jeho dech by se vznítil jako lihový hořák. Dokonce i předek košile měl nasáklý whisky, jako by ji byl lil po sobě v poslední divoké úlitbě, než upadl do bezvědomí.

Revolver měl zastrčený za umaštěným pásem kalhot. Dal jsem si ho do kapsy saka, dřív než jsem se pokusil Sipea vyburcovat. Nebyl k probuzení. Zatřásl jsem jím. Byl nehybný jako hovězí bok a jeho velká hlava se bezvládně převalovala po polštáři. Pleskal jsem ho po poďobaných rudých tvářích. Ani nehlesl.

Zašel jsem vedle do koupelny – byla to zároveň jakási kuchyňka vybavená elektrickým vařičem a kávovarem, který páchl po spálené kávě – a naplnil jsem kávovar studenou vodou z kohoutku u vany. Vodu jsem vylil Sipeovi na hlavu a na obličej, patřičně opatrně, abych ho neutopil. Neprobral se.

Začínal jsem si dělat trochu starosti, ani ne tak kvůli Sipeovi, jako kvůli možnosti, že mi snad nikdy nebude moct vyprávět svůj příběh. Nedalo se odhadnout, kolik lahví v pokoji bylo vyprázdněno nedávno. Nahmatal jsem mu puls: namáhavě pomalý. Nadzvedl jsem mu jedno víčko. Bylo to, jako bych se díval do červené ústřice.

Všiml jsem si, že koupelna má dvoje dveře a slouží dvěma pokojům; byl to ten typ, co se vyskytuje ve starších hotelech. Prošel jsem koupelnou do další ložnice a posvítil jsem si baterkou. Byl to pokoj velikostí a tvarem podobný prvnímu, ale téměř prázdný. Mosazná manželská postel s jedinou přikrývkou pokrývající matrace byla tak asi jediným kusem nábytku. Přikrývka ležela v pomuchlaných záhybech, jak ji po sobě nechává muž nebo chlapec, když vstane.

Přes čelo postele jako splasklý, údů zbavený chlapecký stín visel černý svetr. Byl to ručně pletený svetr a měl roztřepený rukáv. Tam, kde byla vlna vytažena a přetržena, jsem viděl stopy světlé vazelíny, jaké se používá u aut na zámky kufrů. V koši na odpadky jsem našel několik papírových tácků obsahujících zbytky hamburgrů a smažených hranolků.

Měl jsem srdce až v hrdle. Svetr byl dosti hmatatelným důkazem, že Stella nebyla podvedena. Tom byl naživu.

Našel jsem Sipeovy klíče, zamkl jsem ho v místnosti a prošel jsem všechny ostatní pokoje v budově. Bylo tam skoro sto hostinských a provozních místností a zabralo to spoustu času. Cítil jsem se jako archeolog prozkoumávající vnitřek pyramidy. Doba rozkvětu Barcelony mi připadala právě tak vzdálená.

Za svou námahu jsem si vysloužil jenom nos plný prachu. Jestli Tom byl v budově, skrýval se. Měl jsem pocit, že tam není, že odešel z Barcelony nadobro. Každý by to udělal, kdyby měl možnost.

Vrátil jsem se přes dálnici k Dalyho pumpě. Světlo mé baterky padlo na cedulku přilepenou v dolní pravé části předních dveří: „V případě nutnosti volejte majitele“, s Dalyho telefonním číslem domů. Zavolal jsem mu z telefonní budky a po chvíli jsem dostal odpověď:

„Tady je Daly.“

„Lew Archer. Jsem ten detektiv, co hledal Harolda Harleyho.“

„Tohle je zatraceně mizerná doba, abyste hledal kohokoliv.“

„Díky vám jsem Harleyho našel. Teď potřebuju vaši pomoc v jedné daleko důležitější záležitosti.“

„Oč se jedná?“

„Povím vám to, až sem dorazíte. Jsem u vaší pumpy.“

Daly měl úslužnost v krvi. „Dobrá. Budu tam za čtvrt hodinky.“

Čekal jsem na něho v autě a v duchu jsem se snažil dát případ do kupy. Bylo dostatečně jasné, že Sipe a Mike Harley pracovali dohromady a používali Barcelony jako skrýše. Nevypadalo to, jako by Tom byl zajatec; spíše byl dobrovolným hostem, jak Harley od začátku tvrdil. Bylo těžké si představit, proč by nějaký kluk chtěl tohleto provést rodičům a sobě, dokonce i v tom případě, když ho poslali do školy Laguna Perdida.

Daly sjel z dálnice a zaparkoval svou dodávku vedle mne. Vystoupil a zabouchl dveře, na nichž bylo jeho jméno. Vrhl na mne ochablý, sardonický předúsvitový pohled.

„Co máte na srdci, pane Archer?“

„Pojďte dovnitř. Ukážu vám jednu fotku.“

Vlezl si vedle mne. Rozsvítil jsem stropní světlo a vytáhl jsem Tomovu fotografii. Pokaždé když jsem se na ni podíval, byla jiná, kolem úst a očí jí přibylo nejistoty.

Položil jsem ji Dalymu do dlaní, od oleje jakoby mramorovaných. „Viděl jste ho?“

„Jo. Viděl. Viděl jsem ho dvakrát nebo třikrát za posledních pár dnů. Tamhle z té telefonní budky párkrát volal. Taky včera odpoledne.“

„Kdy?“

„Nevšiml jsem si, měl jsem napilno. Bylo to někdy pozdě odpoledne. Potom jsem ho viděl ještě večer, jak čekal na autobus.“ Ukázal směrem k Santa Monice. „Autobus zastaví na křižovatce, když dáte znamení. Jinak nestaví.“

„Který autobus to je?“

„Kterýkoliv meziměstský autobus, s výjimkou expresních.“

„Viděl jste ho nasedat do autobusu?“

„Ne. Zrovna jsem zavíral. Když jsem se podíval podruhé, byl pryč.“

„V kolik to bylo?“

„Včera večer kolem půl deváté.“

„Co měl na sobě?“

„Bílou košili, tmavé planďáky.“

„Co vás na něm tolik zaujalo, že jste ho sledoval?“ Daly se neklidně zavrtěl. „Nevím. Přesně vzato, já ho nesledoval. Viděl jsem ho přicházet od Barcelony a samozřejmě jsem se divil, co tam dělal. Nerad bych viděl, aby se takový slušně vyhlížející mladík zapletl s chlapem jako Sipe.“

Pohlédl na fotografii a podal mi ji zpátky, jako by se zbavoval odpovědnosti za Toma.

„Co je vlastně v nepořádku s tím Sipem?“

„Co s ním není v nepořádku? Sám mám kluky a štve mě, když chlap jako Sipe učí mládence pít a – kdovíco ještě. Podle mého patří do vězení.“

„Souhlasím. Tak ho tam šoupněme.“

„Žertujete.“

„Myslím to vážně, Bene. Právě teď je Sipe ve svém hotelovém pokoji, ožralý namol. Pravděpodobně se ještě dlouho neprobere. Jen pro případ, že by se probral, zůstal byste tady a hlídal, kdyby se objevil?“

„Co mám udělat, jestli se opravdu objeví?“

„Zavolejte policii a řekněte, aby ho sbalili.“

„To nemůžu,“ bránil se celý nesvůj. „Vím, že je to lotr, ale nemám nic určitého, o co bych se opřel.“

„Já mám. Jestli budete muset volat policii, řekněte jim, že Sipea hledají v Pacific Pointu pro podezření z únosu. Ale nevolejte je, dokud nebudete muset. Sipe je můj nejlepší svědek, a jakmile ho jednou zabásnou, už ho nikdy neuvidím.“

„Kam chcete jet?“

„Podívat se, jestli se mi podaří najít toho chlapce.“

Oči se mu rozjasnily. „Je to ten, co se o něm psalo ve všech novinách? Jakpak se jmenuje? Hillman?“

„To je on.“

„Měl jsem ho poznat. Jenže já si obličejů příliš nevšímám. Zato vám můžu říct, v jakém auťáku kdo jezdí.“

„Má Sipe vůz?“

„Jo. Je to fordka z třiapadesátého roku s polámaným motorem. Trochu jsem mu ji zrychtoval, ale každým dnem se musí rozsypat.“

Než jsem odjel, zeptal jsem se Dalyho, jestli viděl někoho jiného potloukat se kolem hotelu. Viděl a vzpomněl si. Mike Harley tam byl v pondělí ráno a řídil auto s idažským číslem. Domyslel jsem si, že Tom cestoval v prostoru na zavazadla.

„A právě včera večer,“ pokračoval, „tu byl ten druhý mladík, co řídil zbrusu novou chevroletku. Myslím, že měl s sebou holku, nebo možná pomenšího kamaráda. Zrovna jsem zavřel a už jsem měl hlavní světla zhasnutá.“

„Prohlédl jste si řidiče dobře?“

„Ne moc dobře, to ne. Myslím, že to byl tmavovlasý, hezký mladík. Co ten má co společného s tímhle všivákem.“ Ben začal vystupovat z vozu a přitom ještě stále vrtěl hlavou. Mezi dvířky najednou ztuhl: „Když o tom tak uvažuju, jak to, že si tu ten Hillmanův kluk vlastně špacíroval? Myslel jsem si, že ho někde drží pod zámkem a celá jižní Kalifornie po něm pátrá.“

„Taky že pátráme.“

Trvalo mi dvě hodiny, než jsem s pomocí několika zaměstnanců autobusové společnosti našel řidiče, který Toma včera večer vezl. Jmenoval se Albertson a bydlel daleko od La Cienagy v bytě nad pekárnou. Sladká kvásková vůně čerstvě upečeného chleba prostupovala jeho pokojík do ulice.

Stále ještě bylo velmi časně zrána. Albertson si natáhl přes pyžamo kalhoty. Byl to ramenatý chlapík kolem čtyřicítky, s čilýma očima. Když jsem mu ukázal fotografii, živě přikývl.

„Ano, pane. Pamatuju se na něho. Nastoupil do mého autobusu na křižovatce u Barcelony a koupil si lístek do Santa Moniky. Nicméně v Santa Monice nevystoupil.“

„Proč ne?“

Šofér si zamnul silně zarostlou bradu. Ten zvuk mi drásal nervy. „Hledají ho kvůli něčemu?“ zeptal se Albertson.

„Hledají.“

„Hned jsem si to myslel. Už vystupoval, ale pak v nádražní budově někoho zahlédl a vrátil se na sedadlo. Vylezl jsem, abych se protáhl, a ukázalo se, že vevnitř je policajt. Když jsem se vrátil, chlapec byl pořád ještě v autobuse. Řekl jsem mu, že za své jízdné se dál nedostane. Tak mě požádal, abych mu prodal jízdenku do L. A. Byl jsem připraven k odjezdu a nevyptával jsem se ho. Jestli měl ten kluk nějaký průšvih, nebyla to moje věc, abych ho prásknul. Sám jsem kdysi taky měl průšvih. Udělal jsem chybu?“

„To zjistíte o soudném dnu.“

Usmál se. „To se načekám. Co tomu klukovi přišívají na triko?“

„To si přečtěte v novinách, pane Albertsone. Jel s vámi celou cestu až do města?“

„Jo. Určitě jel. Vystupoval z autobusu jako jeden z posledních.“

Jel jsem do města a trochu jsem se poohlédl po autobusovém nádraží a okolí. Nikdo si nepamatoval, že by chlapce viděl. Samozřejmě, v tuhle ranní dobu nebyli ve službě ti praví lidé. Měl bych lepší vyhlídky, kdybych to zkusil znovu večer. A bylo taky načase, abych se vrátil k Ottovi Sipeovi.

Ben Daly povídal, že hlídač z hotelu nevyšel. Ale když jsme přišli k Sipeově pokoji, dveře byly otevřené a on byl pryč. Než odešel, dopil láhev whisky, co stála u postele.

„Musel mít univerzální klíč, Bene. Dá se odtud odejít jinudy než hlavním vchodem?“

„Ne, pane. Musí být někde v zahradě.“

Kolem vypuštěného bazénu s návějí hnědého listí na hlubším konci jsme došli k zadnímu traktu rozlehlé budovy. Pod holým příkrým břehem, který se zvedal asi sto metrů za hotelem, byly ubytovny personálu, garáže a jiná hospodářská stavení. Dvě zadní křídla hotelu obklopovala francouzskou zahradu, jejíž sestřihované keře a zimostrázové živé ploty dorůstaly opět do přirozených tvarů. Na nejvyšší snítce mlékosedového keře se houpal mnohohlásek a nadával jako špaček.

Zastavil jsem se a pokynem ruky jsem zarazil i Dalyho. Na druhé straně křoví někdo ryl. Viděl jsem některé jeho pohyby a slyšel jsem skřípot rýče a nárazy odhazované země. Vytáhl jsem pistoli a ukázal jsem se.

Otto Sipe vzhlédl od práce. Stál v mělké díře asi metr osmdesát dlouhé a metr široké. Na jeho šatech bylo bláto. Tvář měl zašpiněnou potem.

V trávě vedle díry ležel na zádech muž v šedém saku. Z hrudi mu trčela pruhovaná rukojeť nože. Muž vypadal na Mikea Harleyho a ležel, jako by ho nůž přibil navždy k zemi.

„Co to děláte, Otto?“

„Sázím petúnie.“ Vycenil zuby v potměšilém úšklebku. Byl zřejmě v onom povzneseném stavu opilství, kdy se všechno jeví surrealistické nebo legrační.

„Sázíte mrtvoly, chcete říct.“

Obrátil se a podíval se na Harleyho mrtvé tělo, jako by právě spadlo z nebe. „Přišel s váma?“

„Vy víte, kdo to je. Vy a Mike jste byli kámoši od té doby, co s vámi na začátku čtyřicátých let odešel z Pocatella.“

„No tak jo, mám přece právo poskytnout kámošovi slušnej pohřeb. Člověk ho prostě nemůže nechat supům napospas.“

„Jediní supové, které tu vidím, jsou lidští supové. Zabil jste ho?“

„Ne. Proč bych zabíjel svýho kámoše?“

„Kdo ho zabil?“

Opřel se o rýč a vrhl na mne záhadný, zchytralý pohled.

„Kde je Tom Hillman, Otto?“

„Chci si šetřit svý povídání až pro dobu, kdy to k něčemu bude.“

Obrátil jsem se k Benu Dalymu. „Umíte zacházet s pistolí?“

„Čerta ne, byl jsem jenom na Guadalcanalu.“

„Namiřte na něho tohle.“

Podal jsem mu svou pistoli a šel jsem si prohlédnout Haileyho. Jeho tvář, když jsem se jí dotkl, byla chladná jako předešlá noc. Studené tělo a úplně zaschlá krev vpředu na košili mi prozradily, že je mrtvý mnoho hodin, pravděpodobně celou noc.

Nepokusil jsem se vytáhnout mu nůž ze žeber. Prohlédl jsem si ho zblízka, aniž jsem se ho dotkl. Rukojeť byla potažená černě a bíle pruhovanou gumou a tak tvarovaná, aby seděla v ruce. Nůž vypadal nový a byl zřejmě značně drahý.

Nůž byl jediná cennější věc, kterou měl Mike Harley u sebe. Prohledal jsem mu kapsy a našel jsem útržek letenky z Las Vegas do Los Angeles, vydané minulého dne, a tři dolary čtyřicet dva centy.

Ben Daly zavřískl. Několik věcí se událo najednou. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se zableskl kov a mnohohlásek vyletěl z křoví. Pistole spustila. Dalymu se na straně hlavy objevil šrám tam, kde ho Otto Sipe zasáhl rýčem. Tvář Otty Sipea se zkroutila. Jak stál v hrobě, popadl se za břicho a svalil se kupředu.

Ben Daly řekl: „Nechtěl jsem ho zastřelit. Pistole spustila, když mě praštil tím rýčem. Po válce jsem nechtěl už nikdy nic zastřelit.“

Šrám na hlavě mu začal krvácet. Zavázal jsem mu ránu kapesníkem a požádal jsem ho, aby šel a zavolal policii a ambulanci. Odběhl. Měl překvapivě lehké nohy na člověka středního věku.

Já jsem měl nohy překvapivě těžké. Šel jsem k Sipeovi, obrátil jsem ho na záda a rozhrnul mu šaty. Rána v břiše byla přesně nad pupkem. Navenek moc nekrvácela, ale jistě krvácela uvnitř. Život mu viditelně unikal z tváře.

To pro Archera jsem truchlil. Byly to perné tři dny. A všechno, čím jsem se mohl pochlubit, byl jeden mrtvý muž a jeden muž, který pravděpodobně umíral. Skutečnost, že náboj v Sipeovi pocházel z mé pistole, to ještě zhoršovala.

Výčitky svědomí mi nebránily, abych neprohledal Sipeovi kapsy. Jeho náprsní taška byla narvaná bankovkami, šatnými dvacetidolarovkami. Ale ze svého podílu na Hillmanově výkupném neměl mít žádný prospěch. Zemřel, dříve než se ambulance se skučením přihnala po dálnici.

/XX/

Spoustu se toho namluvilo, částečně na místě a částečně v šerifově kanceláři. Díky mé pomoci a telefonátu šerifova zástupce Bastiana a pořádně ošklivé ráně na hlavě se Benovi podařilo přesvědčit šerifovy lidi a lidi z kanceláře státního zástupce, že zabil v sebeobraně. Ale nebyli z toho nadšeni. Já taky ne. Nechal jsem ho, aby mi zabil svědka.

Měl jsem ještě jednoho svědka, bude-li ovšem mluvit. Ještě dopoledne jsem byl zpátky u dveří Susanny Drewové. Stella se zeptala skrz dveře:

„Kdo je tam, prosím?“

„Lew Archer.“

Vpustila mě dovnitř. Děvče mělo namodralé kruhy pod očima, jako kdyby jí z očí utekla barva. V celém jejím obličeji byla sotva stopa po nějaké jiné barvě.

„Vypadáš vyděšeně,“ řekl jsem. „Stalo se něco?“

„Ne. To je právě jedna z těch věcí, co mě děsí. A musím zavolat rodičům a nechce se mi. Donutí mě, abych šla domů.“

„Musíš jít domů.“

„Ne.“

„Ano. Mysli na ně chvilku. Necháš je prožívat strašné chvíle a nemáš k tomu žádný rozumný důvod.“

„Ale já přece mám rozumný důvod. Chci se dnes večer zase pokusit setkat s Tommym. Povídal, že když mu to nevyjde, bude na autobusovém nádraží dneska večer.“

„V kolik?“

„Ve stejnou dobu. V devět hodin.“

„Setkám se s ním místo tebe.“

Neprotestovala, ale tvářila se vyhýbavě.

„Kde je slečna Drewová, Stello?“

„Odešla na snídani. Byla jsem ještě v posteli a nechala mi vzkaz. Psala, že se vrátí brzy, ale je už pryč aspoň dvě hodiny.“ Sevřela ruce v pěst a bušila před sebou klouby o klouby. „Mám starosti.“

„O slečnu Drewovou?“

„O všechno. O sebe. Věci jsou čím dál tím horší. Pořád čekám, že to skončí, ale ono se to pořád zhoršuje. A já se taky měním. Už mi nezbývá skoro nikdo, koho bych měla ještě ráda.“

„Ta věc skončí, Stello, a ty se zase změníš zpátky.“

„Opravdu? Nezdá se mi, že by to byla změna, kterou jde zase vrátit zpátky. Nedovedu si představit, že bychom Tommy a já mohli být kdy šťastni.“

„Hlavní věc je přežít.“ Bylo to tvrdé rčení, které jsem nabídl mladé dívce. „Štěstí přichází po kouskách. Čím jsem starší, tím víc z něho mám. Léta do dvacítky byla pro mě tou nejhorší dobou.“

„Skutečně?“ Svraštila čelo. „Vadilo by vám, pane Archere, kdybych vám položila osobní otázku?“

„Jen do toho.“

„Zajímáte se o slečnu Drewovou? Víte, co myslím. Vážně.“

„Domnívám se, že ano. Proč?“

„Nevím, jestli bych vám to měla říct, nebo ne. Šla na snídani s jiným mužem.“

„To je v mezích zákona.“

„Nevím. Ve skutečnosti jsem ho neviděla, ale slyšela jsem jeho hlas a já jsem na hlasy dobrá. Myslím, že to byl ženatý muž.“

„Jak to můžeš poznat podle hlasu?“

„Byl to Tommyho otec,“ prohlásila. „Pan Hillman.“

Sedl jsem si. Minutu jsem nemohl přijít na nic, co bych řekl. Africké masky na sluncem ozářené stěně jako by se na mne šklebily.

Stella se ke mně přiblížila s úzkostlivým výrazem. „Neměla jsem vám to říkat? Obyčejně nejsem tak povídavá. Cítím se v jejím domě jako špión.“

„Mělas mi to říct. Ale neříkej to prosím nikomu jinému.“

„Neřeknu.“ To, že mi tuto informaci sdělila, jí zřejmě ulevilo.

„Zdálo se, že ti dva jsou přátelé, Stello?“

„To zrovna ne. Neviděla jsem je spolu. Zůstala jsem ve svém pokoji, protože jsem nechtěla, aby on spatřil mne. Nebyla ráda, že sem za ní přišel, to můžu říct. Ale jejich hlasy zněly jaksi – intimně.“

„Co přesně míníš tím ‚intimněl?“

Přemýšlela o odpovědi. „Bylo to něco ve způsobu, jak hovořili, jako by byli zvyklí spolu mluvit. Nebyla v tom žádná zdvořilost a formálnost.“

„Co si povídali?“

„Chcete, abych se pokusila povědět vám to slovo od slova?“

„Přesně tak, od chvíle, kdy přišel ke dveřím.“

„Neslyšela jsem všechno. Nicméně když přišel dovnitř, Susanna řekla: ‚Myslela jsem, Ralphe, že jsi diskrétnější.‘ Říkala mu Ralphe. On řekl: ‚Nebuď na mě taková. Situace začíná být zoufalá.‘ Nevím, co tím myslel.“

„Co se domníváš, že myslel?“

„Tommyho a všechno kolem, ale možná že toho bylo ještě víc. Nerozváděli to. On řekl: ‚Myslel jsem, že od tebe mohu očekávat kapku porozumění. Ona řekla, že její zásoby porozumění jsou pryč, a on řekl, že je tvrdá žena, a pak něco udělal – myslím, že se ji pokusil políbit – a ona řekla: Nedělej to!“

„Zněl její hlas rozzlobeně?“

Stella zaujala naslouchací postoj a zahleděla se na vysoký strop. „Ne zrovna moc. Jenom prostě neměla zájem. On řekl: ‚Nevypadáš, že bys mě měla moc ráda.‘ Ona řekla, že ta otázka je složitá a že ona se nedomnívá, že teď by byla správná doba na její rozebírání, obzvláště když je někdo v hostinském pokoji, čímž mínila mě. On řekl: ‚Proč jsi to neřekla hned na začátku? Je to muž?‘ Potom ztlumili hlasy. Nevím, co mu odpověděla. Za pár minut potom odešli na snídani.“

„Máš velice dobrou paměť,“ pochválil jsem ji.

Bez jakékoliv domýšlivosti přikývla. „Ve škole mi to pomáhá, ale v jiných ohledech to není tak báječné. Pamatuju si všechny zlé věci zároveň s dobrými.“

„A rozhovor, který jsi slyšela dnes ráno, patřil mezi zlé věci?“

„Ano, patřil. Vyděsil mě. Nevím proč.“

Mne také vyděsilo, když jsem zjistil, že Hillman možná byl tím mužem bez tváře, doprovázejícím dvacetiletou Susannu. Různým způsobem jsem stál o ně o oba. Byli to lidé, kteří měli dost citu, aby byli zranitelní, a byli dost složití, aby mohli jednat chybně. O Susannu jsem stál v ohledech, které jsem ještě ani nezačal zkoumat.

Teď ji případ zachytával za sukni jako ozubená kola automatického stroje, který nikdo neumí zastavit. Musím se přiznat, že bych ho nebyl zastavil, ani kdybych věděl jak. To je ta smůla, když je člověk profesionál.

„Podívejme se na vzkaz, co ti nechala.“

Stella jej přinesla z kuchyně – tužkou psaný vzkaz nadrápaný na podnikovém formuláři: „Milá Stello, jdu na snídani a vrátím se brzo. Jídlo je v ledničce. S. Drewová.“

„Mělas něco k jídlu?“ zeptal jsem se Stelly.

„Vypila jsem sklenku mléka.“

„A včera jsi měla k večeři hamburger. Není divu, že vypadáš jako mátoha. Pojď, vezmu tě na snídani. To je hotovka.“

„Dobrá. Děkuji vám. Ale co pak?“

„Odvezu tě domů.“

Otočila se a šla k zasouvacím skleněným dveřím vedoucím do patia – tak daleko, jak jen se v místnosti ode mne mohla dostat. Foukal větřík a mohl jsem slyšet, jak šelestí ve vějířovitých listech miniaturní palmičky. Stella se odhodlaně obrátila nazpět ke mně, jako by vítr a sluneční světlo přes sklo ovlivnily její myšlenky.

„Myslím, že musím jít domů. Nemůžu pořád děsit maminku.“

„Výborně! To jsi hodná. Tak teď jdi a zavolej jí, že už jsi na cestě.“

Uvažovala o mém návrhu. Stála ve slunečním světle s hlavou skloněnou a bílý rovný pruh vlasů rozděloval její hnědou hlavu. „Zavolám, jestli nebudete poslouchat.“

„Jak budu vědět, žes to udělala?“

„Ještě jsem vám nikdy nelhala,“ řekla procítěně. „To proto, že vy nelžete mně. Dokonce ani pro mé dobro ne.“ Vykouzlila svůj první úsměv toho dopoledne.

Myslím, že jsem taky jeden vykouzlil. Bylo to mizerné dopoledne.

Zavřel jsem se do velké, důmyslné koupelny s načechraným modrým kobercem a trochu jsem se umyl, rituálně i jinak. V lékárničce mezi kosmetickými potřebami a prášky pro spaní jsem objevil holicí strojek a oholil jsem se. Chystal jsem se na důležitý rozhovor, na řadu rozhovorů, jestli se mi podaří je uskutečnit.

Když jsem vyšel, Stella měla zardělé tváře. „Volala jsem domů. Raději abychom se cestou na tu snídani nestavovali.“

„Maminka byla pořádně rozčilená, co?“

„Mluvila jsem s tatínkem. Dává vinu vám. Je mi to líto.“

„Špatně jsem to odhadl,“ připustil jsem. „Měl jsem tě včera večer zavézt domů. Jenže já jsem měl na práci něco jiného.“ Nechat zabít člověka.

„Já jsem to špatně odhadla,“ řekla. „Trestala jsem je za to, že lhali o Tommym a o mně a o autě.“

„Jsem rád, že to víš. Hodně se tatínek zlobí?“

„Hrozně. Dokonce něco povídal o škole Laguna Perdida. Ovšem to nemyslel vážně.“ Ale stín jí přelétl po tváři.

O hodinu později, když jsem se Stellou jel na jih k El Ranchu, v dálce jsem tu školu zahlédl. Sílící vítr odvál všechny stopy po mracích, ale dokonce i v nerušeném slunečním světle vypadaly její budovy bezútěšně. Přistihl jsem se, že napínám oči, abych zahlédl osamělou modrou volavku. Nebyla ani na vodě, ani na obloze.

Z okamžitého popudu jsem odbočil z dálnice a zamířil po příjezdové cestě k Laguna Perdidě. Vůz přejel přes nášlapný kontakt. Automatická brána se zvedla.

Stella se ozvala tichounkým hláskem: „Nechcete mě sem přece strčit?“

„Samozřejmě že ne. Chci se někoho na něco zeptat. Nebude to trvat dlouho.“

„Ať se raději nepokoušejí dát mě sem,“ řekla. „Uteču nadobro.“

„Měla jsi už dospělejší nápady.“

„Co mi jiného zbývá?“ vyjela trochu divoce.

„Zůstat v kruhu své rodiny. Jsi ještě příliš mladá, než aby ses pouštěla do světa, a já myslím, že tvoji rodiče nejsou tak zlí. Jsou pravděpodobně lepší než průměr.“

„Vy je neznáte.“

„Znám tebe. Tys nespadla jen tak z nebe.“

Starý strážný vyšel z budky a dokulhal se k vozu na té straně, kde jsem seděl. „Doktor Sponti tu zrovna není.“

„A co paní Mallowová?“

„Jo. Najdete ji tamhle dole v East Hallu.“ Ukázal k budově, tak lakotně obdařené okny.

Nechal jsem Stellu v autě a zaklepal jsem na hlavní vchod do East Hallu. Po chvíli, která jako by trvala celou věčnost, paní Mallowová otevřela. Měla na sobě tytéž tmavé korektní šaty, jako měla v pondělí, a kolem sebe touž poněkud méně korektní vůni džinu.

Usmála se na mne a zároveň ustoupila z denního světla: „To jste vy, pane Archere?“

„Jak se máte, paní Mallowová?“

„Na něco takového se mě po ránu ani neptejte. A vlastně ani kdykoliv jindy, když o tom teď tak přemýšlím. Jakžtakž žiju.“

„To není nejhorší.“

„Ale vy jste sem nepřišel, abyste se mě poptával po zdraví.“

„Rád bych si promluvil pár minut s Fredem Tyndalem.“

„Je mi líto,“ řekla, „ale všichni hoši mají vyučování.“

„Možná že je to důležité.“

„Chcete Fredovi položit nějaké otázky, je to tak?“

„Ve skutečnosti pouze jednu. Nemuselo by to trvat dlouho.“

„A nebude to nic, co by ho rozrušilo?“

„Nemyslím.“

Nechala mě v hale a šla do Patchovy kanceláře telefonovat. Přecházel jsem po této velké, ošumělé, neútulné místnosti a představoval jsem si, jaké by to bylo, být chlapcem, kterého tu rodiče nechali. Paní Mallowová se vrátila do haly.

„Fred hned přijde.“

Zatímco jsem čekal, naslouchal jsem příběhu jejích manželství, počítaje v to i manželství, které vydrželo, totiž manželství s flaškou. Potom vstoupil Fred. Přišel zvenčí ze slunečního světla, které se na něm vůbec nezachytilo. Zastavil se hned za dveřmi a tam okouněl a potahoval se za chloupky, na bradě a čekal, až uslyší, co zas tentokrát provedl.

Vstal jsem a nepříliš rychle jsem šel k němu: „Buď zdráv, Frede.“

„Buďte zdráv.“

„Vzpomínáš si, jak jsme spolu tuhle hovořili?“

„Paměť mám v pořádku.“ S rychle pomíjivým úsměvem dodal: „Jste Lew Archer I. Už jste našel Toma?“

„Ještě ne. Myslím, že mi ho můžeš pomoct najít.“

Šoupal okrajem boty o dveřní rám. „Nevím jak.“

„Tím, že mi řekneš všechno, co víš. Jednu věc ti můžu slíbit – sem už ho nedají.“

„Co já z toho budu mít?“ pronesl beznadějně.

Neměl jsem pohotově žádnou odpověď. Po chvíli se chlapec zeptal: „Co chcete, abych vám pověděl?“

„Myslím, žes mi onehdy něco zatajil. Nemám ti to za zlé. Vlastně jsi mě vůbec neznal. Stále mě ještě neznáš, ale teď uplynuly další tři dny, a Tom je stále pohřešovaný.“

Fredova tvář obrážela vážnost této skutečnosti. Takovou vážnost však nemohl dlouho vydržet. S náznakem parodie prohlásil:

„Dobrá, budu mluvit, všechno prásknu.“

„Chci se tě zeptat na tohle. Když Tom odtud v neděli v noci utekl, měl na mysli nějakou určitou osobu nebo místo, kam chtěl jít?“

Fred rychle zakýval hlavou na souhlas. „Jo, myslím, že jo.“

„Víš, kam šel?“

„To Tom neřekl. Nicméně povídal něco jiného, něco o tom, že nalezl svého skutečného otce.“ Hlas se mu dostal do citových poloh, které nedovedl zvládnout. Dodal: „Náramný objev.“

„Co tím myslel, Frede?“

„Povídal, že je adoptovaný.“

„Opravdu byl?“

„Nevím. Spousta děcek tady si namlouvá, že jsou adoptované. Můj terapeut to nazývá typickým freudovským rodinným komplexem.“

„Myslíš, že to Tom bral vážně?“

„Jistěže ano.“ Chlapcova tvář opět jednou obrážela vážnost situace a zachytil jsem tam náznak dospělosti, které snad teprve dosáhne. „Povídal, že nemůže vědět, kdo je, dokud nebude vědět určitě, kdo je jeho otec.“ Nuceně, pokřiveně se usmál. „Já se snažím zapomenout, kdo je můj otec.“

„To nemůžeš.“

„Můžu se snažit.“

„Začni se zajímat o něco jiného.“

„Nic jiného není.“

„Jistě bude.“

„Kdy?“ zeptal se.

Paní Mallowová nás přerušila. „Zjistil jste, co jste potřeboval vědět, pane Archere? Fred by se teď opravdu měl vrátit do třídy.“

Řekl jsem mu: „Můžeš mi říct ještě něco jiného?“

„Ne, prosím, čestně. Tom toho moc nenapovídal.“

Chlapec vyrazil. Ve dveřích se náhle obrátil a promluvil ke mně hlasem, který se lišil od hlasu, kterým mluvil předtím, hlasem hlubším a rozvážným:

„Přál bych si, abyste vy byl můj otec.“

A odvrátil se od mdlého slunečního světla.

Když jsem byl zpátky ve voze, zeptal jsem se Stelly: „Zmínil se ti Tom někdy, že je adoptovaný?“

„Adoptovaný? Tom nemůže být adoptovaný.“

„Proč ne?“

„Prostě nemůže, a basta.“ Cesta se stáčela kolem bažiny zarostlé rákosím, kde červenokřídlí špačci zpívali, jako když se ladí píšťaly a housle. Stella po chvíli dodala: „Především, podobá se svému tatínkovi.“

„Adoptované děti se často podobají. Vybírají se tak, aby se hodily k rodičům.“

„To je hrozné! Takové komerční. Kdo vám řekl, že je adoptovaný?“

„Tom to řekl někomu ve škole.“

„Děvčeti?“

„Chlapci.“

„Jsem si jista, že si to vymyslel.“

„Vymýšlel si často?“

„Ne moc často. Ale někdy měl – někdy má divné nápady. Zrovna letos v létě mi povídal, že je pravděpodobně vyměněné dítě, víte? Že ho v porodnici zaměnili s nějakým jiným miminem a že pan a paní Hillmanovi nejsou jeho skuteční rodiče.“ Obrátila se ke mně a skrčila se na sedadle s nohama pod sebou. „Myslíte, že by to mohla být pravda?“

„Mohla. Téměř všechno se může stát.“

„Ale nevěříte tomu.“

„Nevím, čemu věřím, Stello.“

„Jste dospělý,“ pravila s náznakem škádlení. „Očekává se od vás, že víte.“

Přešel jsem to bez povšimnutí. Jeli jsme mlčky k bráně El Rancha. Stella řekla:

„To jsem zvědavá, co mi táta udělá.“ Zaváhala. „Omlouvám se vám, že jsem vás do toho zapletla.“

„To je v pořádku. Bylas ta nejlepší pomocnice, jakou jsem měl.“

Jay Carlson, s nímž jsem se dosud nesetkal a ani setkat netoužil, stál před domem, když jsme tam dojeli. Byl to dobře živený, poměrně mladý muž s citlivýma modrýma očima, podobnýma Stelliným. V té chvíli vypadal, že se mu dělá vzteky nanic, byl celý popelavý a úplně to s ním cloumalo.

Rhea Carlsonová, s rudými vlasy zářícími jako výstražný signál, vyšla z domu a spěchala k vozu a její manžel se ploužil za ní. Choval se jako člověk, který nemá rád nesnáze a nedovede se s nimi dobře vypořádávat. Žena promluvila první:

„Co jste prováděl s mou dcerou?“

„Ochraňoval jsem ji, jak nejlíp jsem dovedl. Strávila noc u jedné mé přítelkyně. Dnes ráno jsem ji přemluvil, aby se vrátila domů.“

„Mám v úmyslu si tuhle historku velice pečlivě ověřit,“ prohlásil Carlson. „Jak se jmenuje ta vaše domnělá přítelkyně?“

„Susanna Drewová.“

„Mluví pravdu, Stello?“

Stella přikývla.

„Neumíš mluvit?“ zařval. „Bylas pryč celou noc, a teď s námi dokonce ani nebudeš mluvit.“

„Nerozčiluj se tolik, tati. Je mi líto, že jsem jela do Los Angeles, ale…“

Nečekal, až domluví. „Mám právo se rozčilovat, po tom, cos provedla. Dokonce jsme ani nevěděli, jestli jsi naživu.“

Stella sklopila hlavu. „Je mi to líto, tati.“

„Jsi krutá, bezcitná holka,“ kárala ji matka, „a už ti nikdy víc nebudu moct věřit. Nikdy.“

„Tohle jistě nemyslíte vážně, paní Carlsonová.“

Její manžel se na mne prudce obrátil: „Vy se do toho nepleťte.“ Pravděpodobně mě chtěl uhodit. Místo toho popadl Stellu za ramena a zatřásl jí. „Pomátla ses, že provádíš takovéhle věci?“

„Nechte ji být, Carlsone.“

„Je to moje dcera.“

„Tak s ní podle toho zacházejte. Stella má za sebou nepříjemnou noc.“

„Má za sebou nepříjemnou noc, povídáte? Co se stalo?“

„V obtížné situaci se snažila zmoudřet a dospět, a vy jí neposkytujete příliš pomoci.“

„Co potřebuje, je disciplína. A já vím, kde se jí může naučit.“

„Myslíte-li na Laguna Perdidu, vaše myšlenky jsou scestné. Stella je dobré děvče, jedno z nejlepších…“

„Váš názor mě nezajímá. Radím vám, abyste vypadl z mého pozemku, než zavolám policii.“

Zanechal jsem je pohromadě, tři lidi, kteří to dobře myslí, ale kteří zřejmě nemohou přestat zraňovat jeden druhého. Stella měla tu odvahu, že pozvedla ruku a pokynula mi na rozloučenou.

/XXI /

Jel jsem vedle k Hillmanovým. Když jsem u jejich schránky na dopisy zahýbal, zaslechl jsem hluk sportovního auta jedoucího dolů po příjezdové cestě. Zastavil jsem uprostřed úzké asfaltky, takže Dick Leandro musel také zastavit.

Seděl a poněkud nabručeně se na mne díval zpod svých čupřin, jako bych ho byl zastavil uprostřed Grand Prix. Vystoupil jsem, přešel jsem k jeho autu a poplácal jsem je po kapotě.

„Pěkné auto.“

„Líbí se mi.“

„Máte ještě jiná auta?“

„Jenom tohle,“ řekl. „Poslyšte, prý n-našli Toma, je to pravda?“

„Ještě ho nenašli, ale je na svobodě.“

„No, to je báječné,“ pronesl bez nadšení. „Poslyšte, nevíte, kde je kapitán? Paní Hillmanová říká, že celou noc nebyl doma,“ vzhlédl ke mně se zmatenou úzkostí.

„Nestrachoval bych se o něho. Ten se dovede o sebe postarat.“

„Jo, to jistě, ale víte, kde je? Chci s ním m-mluvit.“

„O čem?“

„To je naše věc. Je to osobní záležitost.“

Nepřívětivě jsem se zeptal: „Máte vy a pan Hillman hodně tajemství?“

„Ani bych n-neřekl. Radí mi. Dává mi d-dobré rady.“

Mladý muž téměř blábolil strachem a nevraživostí. Nechal jsem ho běžet a vyjel jsem nahoru k domu. Chtěl jsem navštívit Elaine Hillmanovou, a právě ona osobně mi přišla otevřít.

Vypadala líp, než když jsem ji viděl naposledy. Byla pečlivě upravená a vkusně oblečená v blýskavých na míru šitých šatech, které skrývaly, jak pohubla. Dokonce byla s to se na mne usmát.

„Dostala jsem vaši dobrou zprávu, pane Archere.“

„Dobrou zprávu?“ Nemohl jsem si na žádnou vzpomenout.

„Že Tom je určitě naživu. Šerifův zástupce Bastian mi to vyřídil. Pojďte dál a povězte mi víc.“

Vedla mě přes přijímací halu, kde se oklikou vyhnula prostoru pod lustrem, do obývacího pokoje. Téměř vesele, jako by se rozhodla mít dobrou náladu, pravila:

„Tomuhle říkám čekárna. Je to jako čekárna u zubaře. Ale čekání máme už skoro za sebou, nemyslíte?“ Hlas se jí ke konci trochu zvýšil a prozradil, jak je napjatá.

„Ano. Také si to myslím.“

„To je dobře. Nevydržela bych to moc dlouho. Nikdo z nás by to nevydržel. Tyto dny byly velice těžké.“

„Vím. Je mi to líto.“

„Neomlouvejte se. Přinesl jste nám dobrou zprávu.“ Nejistě se usadila na pohovku. „A teď se posaďte a povězte mi všechno ostatní.“

Sedl jsem si vedle ní. „Není moc co povídat, a ne všechno z toho je dobré. Ale Tom žije, je na svobodě a s největší pravděpodobnosti je dosud v Los Angeles. Vystopoval jsem ho z hotelu Barcelona, kde se skrýval, do centra Los Angeles. Včera večer kolem desáté hodiny byl viděn, jak vystupuje z autobusu na autobusovém nádraží. Dnes odpoledne se tam vrátím a podívám se, jestli ho najdu.“

„Přála bych si, aby tu byl manžel a také to slyšel,“ zatoužila. „Mám o něho trochu starost. Odešel z domu včera časně zvečera a od té doby se nevrátil.“ Rozhlédla se po místnosti, jako by bez něho vypadala cize.

Ujistil jsem ji: „Pravděpodobně se také dozvěděl, že Tom je naživu.“

„Od koho?“

Nechal jsem tu otázku bez odpovědi.

„Ale on by nebyl odešel a nic mi neřekl.“

„Ledaže by k tomu měl nějaký důvod.“

„Jaký důvod by mohl mít, aby mě nechal v nejistotě?“

„Nevím, paní Hillmanová.“

„Myslíte, že začíná ztrácet rozum?“

„Pochybuju. Pravděpodobně strávil noc v Los Angeles pátráním po Tomovi. Vím, že dnes ráno snídal se Susannou Drewovou.“

Utrousil jsem to jméno úmyslně, bez jakéhokoli varování, a výsledkem byla reakce, po které jsem se pídil. Elainina jemná tvář blondýnky se zmuchlala jako hedvábný papír. „Dobrý bože,“ vydechla, „to stále ještě pokračuje? Dokonce i uprostřed téhle hrůzy?“

„Nevím přesně, co pokračuje.“

„Jsou milenci,“ pronesla hořce, „po dvacet let jsou milenci. Přísahal mi, že to už dávno skončilo. Prosil mě, abych s ním zůstala, a dal mi své čestné slovo, že se s ní už nikdy nesetká. Ale nemá čest.“ Pozvedla oči k mým. „Můj manžel je bezectný člověk.“

„Nepůsobil na mě takovým dojmem.“

„Možná že muži mu mohou důvěřovat. Já však vím, že žena nemůže. Jsem tak trochu odbornice na tuto věc. Jsem za něho provdaná přes pětadvacet let. Nezůstal se mnou z nějaké loajality. Vím to. Zůstal se mnou kvůli penězům mé rodiny, které mu byly užitečné pro jeho podnikání a pro jeho záliby.

Počítaje v to,“ dodala znechuceně, „i tu jeho špinavou zálibu v rajtování na posteli.“

Přikryla si ústa dlaní, jako by chtěla skrýt bol, který je křivil. „Neměla bych tak mluvit. Nemám to ve zvyku. Vůbec to neodpovídá mé novoanglické povaze. Moje matka, která měla podobný problém s mým otcem, mi vštípila poučováním i osobním příkladem, abych vždycky trpěla mlčky. A to jsem dělala. Kromě Ralpha jste jediný člověk, s nímž jsem o tom mluvila.“

„Neřekla jste mi zrovna mnoho. Možná že by to byl dobrý nápad, ventilovat celou záležitost.“

„Myslíte, že by to mohlo být nějakým způsobem spojeno s – s tím vším?“ Máchla rukou, s prsty roztaženými.

„Nejspíš ano. Myslím, že právě proto se váš manžel a slečna Drewová dnes ráno setkali. Pravděpodobně jí telefonoval už začátkem týdne. V úterý odpoledne.“

„Telefonoval! Teď si vzpomínám. Telefonoval z baru a já jsem přišla do pokoje. Rychle hovor ukončil. Ale slyšela jsem, jak říká něco v tom smyslu, že oba musí být absolutně zticha. To jistě mluvil s tou frajlí.“

Zatrnul jsem při této větě plné pohrdání. Byl to bolestný, podivný hovor, ale my oba jsme jím byli zcela zaujati. Důvěrnost lidí, o nichž jsme hovořili, nutila i nás do důvěrnosti.

„Pravděpodobně to byla ona,“ souhlasil jsem. „V úterý jsem právě oznámil šerifovu zástupci Bastianovi, že slečna Drewová je svědek, a Bastian to musel sdělit vašemu manželovi.“

„Zase máte pravdu, pane Archere. Manžel právě předtím hovořil se šerifovým zástupcem. Jak je možné, že víte tolik o podrobnostech ze života jiných lidí?“

„Životy jiných lidí jsou mé povolání.“

„Vaše vášeň?“

„A moje vášeň. A myslím si, že i má posedlost. Nikdy jsem nebyl s to vidět ve světě kdovíco kromě lidí.“

„Ale jak je možné, že jste se dozvěděl o tom telefonickém rozhovoru? Nebyl jste tady. Manžel vám to neřekl.“

„Byl jsem v bytě slečny Drewové, když telefonoval. Neslyšel jsem, o čem mluvili, ale otřáslo jí to.“

„To doufám.“ Pohlédla mi do tváře a oči jí změkly. Naklonila se a dotkla se jemnými prstíky mé paže. „Snad to není vaše přítelkyně?“

„Svým způsobem je.“

„Jste do ní zamilovaný?“

„Ne, pokud tomu můžu zabránit.“

„To je trochu záhadná odpověď.“

„Vždyť já jsem z toho taky janek. Jestli je stále ještě zamilovaná do vašeho manžela, vedlo by to k ochladnutí mého zájmu. Ale myslím, že není.“

„Tak co se snaží skrývat?“

„Něco v minulosti.“ Doufal jsem, že je to úplně v minulosti. Susanna, to jsem v průběhu dopoledne pochopil, mě stále ještě dokázala zranit v mém nejhlubším nitru. „Pomohlo by, kdybyste se svým příběhem šla trochu do hloubky. Vím, že to bude bolet,“ řekl jsem sobě i jí.

„Dovedu snášet bolest, když má nějaký smysl. Neumím snášet bezúčelnou bolest. Například bolest kvůli Tomovi.“ Nevysvětlila, co má na mysli, jen se konečky prstů dotkla svých spánků, protkaných modrými žilkami.

„Vezmu to zkrátka, paní Hillmanová. Povídala jste, že ta známost se táhne dvacet let. To by znamenalo asi tak od konce války.“

„Ano. Od jara 1945. Žila jsem sama, či spíše se svou společnicí v domě v Brentwoodu. Manžel byl ve válečném námořnictvu. Byl velitelem eskadry, ale v době, o které mluvím, byl velícím důstojníkem na jedné doprovodné mateřské lodi. Později ho udělali kapitánem na téže lodi.“ Mluvila s jakousi nešťastnou pýchou a velmi pečlivě, jako by přesná fakta z minulosti byla to jediné, na čem lpěla.

„V lednu nebo v únoru v pětačtyřicátém byla loď mého muže poškozena kamikazem. Museli s ní odplout do San Diega do opravy. Ralph měl samozřejmě pár dnů dovolené a samozřejmě mě navštívil. Ovšem nevídala jsem ho tak často, jak jsem si přála nebo jak jsem očekávala. Později jsem zjistila proč. Trávil některé noci, ba celé víkendy se Susannou Drewovou.“

„V hotelu Barcelona?“

„Řekla vám to?“

„Svým způsobem.“ Dala mi Carolinu fotografii pořízenou Haroldem Harleym a razítko na jejím rubu mě zavedlo do hotelu Barcelona. „Řekla mi o sobě, ale ne o vašem manželovi. Je to přece jen loajální děvče.“

„Nechci slyšet, jak ji vychvalujete. Způsobila mi příliš mnoho trápení.“

„Promiňte. Ale uvažte, bylo jí tehdy jenom dvacet let.“

„Teď jí táhne na čtyřicítku. Skutečnost, že jí tehdy bylo dvacet, to jenom zhoršovala. Mně samotné tehdy bylo necelých třicet, a manžel mě už hodil do starého železa. Dovedete si představit, jak se žena cítí, když ji manžel opouští kvůli mladší ženě? Dovedete si představit ten svíravý pocit?“

Trpěla intenzívní vzpomínanou bolestí. Oči měla jasné a suché, jako by za nimi planul oheň.

Nedovedl jsem si vymyslet a říct jí nic příjemnějšího než:

„Ale neopustil vás.“

„Ne. Vrátil se. Ale vůbec nestál o mě. Šlo tu o peníze, víte, a o jeho poválečné plány se strojařskou firmou. Byl docela otevřený, pokud šlo o tuto záležitost, a vůbec se nekál. Po pravdě jako by se domníval, že mi prokazuje obrovskou milost. Domníval se, že každý manželský pár, který nemůže mít děti…“ Ruka jí opět vzlétla k ústům.

Napověděl jsem jí: „Vždyť vy máte Toma.“

„Tom přišel později,“ vysvětlovala, „příliš pozdě, aby nás zachránil.“ Hlas se jí zlomil do hlubších poloh. „Příliš pozdě, aby zachránil mého manžela. Je to tragicky nešťastný člověk. Ale v hloubi srdce ho nedokážu litovat.“ Dotkla se rukou hubené hrudi a ponechala ji tam.

„Co je vlastně zdrojem potíží mezi ním a Tomem?“

„Lež,“ řekla hlubokým hlasem.

„Lež?“

„Proč bych vám to vlastně neřekla, pane Archere. Stejně to dříve či později objevíte. A možná je to důležité. Určitě je to psychologicky důležité.“

„Byl Tom – je Tom adoptivní syn?“

Pomalu přikývla. „Možná se to bude muset dostat na veřejnost, nevím. Prozatím vás poprosím, abyste to nikomu neprozrazoval. Nikdo tady ve městě to neví. Ani Tom sám to neví. Adoptovali jsme ho v Los Angeles krátce potom, co můj manžel odešel z námořnictva, a předtím, než jsme se přestěhovali sem.“

„Ale Tom se podobá vašemu manželovi.“

„Právě proto si ho Ralph vybral. Je to velice marnivý mužský, pane Archere. Stydí se přiznat dokonce i našim přátelům, že jsme nebyli s to zplodit vlastní dítě. Ve skutečnosti právě Ralph je sterilní. Říkám vám to, abyste pochopil, proč od začátku naléhal, abychom hráli takové velké divadlo. Tolik toužil mít syna, že občas myslím opravdu věřil, že Tom je jeho vlastní krev.“

„A neřekl Tomovi, že není?“

„Ne. Já taky ne. Ralph mi to nedovolil.“

„Nepovažuje se takový přístup k adoptivnímu dítěti za nesprávný?“

„Říkala jsem to manželovi od samého začátku. Musí být upřímný k Tomovi, jinak Tom nebude upřímný k němu. Lež bude středem domácnosti.“ Hlas se jí chvěl a hleděla dolů na koberec, jako by pod ním nebyla podlaha. „No a vidíte, k čemu jsme dospěli. Tom má zkažená chlapecká léta, rodina se rozpadla a teď tahle tragédie.“

„Tahle skorotragédie. Tom dosud žije a my ho přivedeme zpátky.“

„Ale dokážeme vůbec někdy zase sklížit rodinu?“

„To bude záležet na všech vás třech. Viděl jsem, že se zhojily horší zlomeniny, ale ne bez kompetentní pomoci. Nemyslím školu Laguna Perdida. A nemyslím pomoc pouze pro Toma.“

„Já vím. Byla jsem zoufale nešťastná a manžel se v této záležitosti choval mnoho let velmi – velmi nerozumně. Ve skutečnosti si myslím, že kořeny sahají až k Midwayi. Ralphova eskadra byla v té hrozné bitvě prakticky zmasakrována. Samozřejmě si to kladl za vinu, protože jim velel. Bral si to, jako by ztratil tucet synů.“

„Jak to víte?“

„Tehdy mi ještě pořád psal,“ řekla, „otevřeně a podrobně, jako člověk člověku. Napsal mi řadu velice dojímavých dopisů o tom, jak budeme mít děti, naše vlastní syny. Vím, že ta myšlenka souvisela s jeho ztracenými letci, třebaže to nikdy neřekl. A když zjistil, že nemůžeme mít vlastního syna, a rozhodl se adoptovat Toma, pak…“ Ruce jí sklesly do klína. Zdálo se, že jsou nepokojné, když se nezabývají pletením.

„Co jste chtěla říct, paní Hillmanová?“

„Ani sama nevím. Nejsem psycholog, ačkoliv se mi dostalo jakéhosi filosofického vzdělání. Cítila jsem, že Ralph se snaží žít s Tomem jakýsi sen – snad se pokoušel oživit ty hrozné válečné roky a nějak napravit to, co ztratil. Ale takhle se nedá jednat s lidmi – jako s figurkami ve snu. A tak se celý ten vztah mezi Tomem a jeho otcem zhroutil.“

„A Tom si uvědomil, že váš manžel není jeho otec.“

Nervózně na mne pohlédla: „Myslíte, že si to uvědomil?“

„Jsem si tím dostatečně jist,“ odpověděl jsem, neboť jsem si vzpomněl, co mi říkal Fred Tyndal. „Paní Hillmanová, co se stalo v tu neděli ráno, že jste dali Toma do Laguna Perdidy?“

Vyhrkla: „To byl Ralphův nápad, ne můj.“

„Hádali se?“

Sklopila hlavu. „Manžel mi zakázal o tom mluvit.“

„Řekl nebo provedl Tom něco moc špatného?“

Elaine seděla s hlavou skloněnou a neodpovídala mi. „Pověděla jsem vám víc, než jsem měla,“ řekla posléze, „protože jsem doufala, že se dobereme ke kořeni tohoto zmatku. No a řekl byste mi teď zase vy něco? Zmínil jste se o hotelu zvaném Barcelona a řekl jste, že Tom se tam skrýval. Užil jste slova ‚skrýval‘.“

„Ano.“

„Nedrželi ho tam?“

„Nevím. Snad použili nějakého nátlaku, možná psychologického nátlaku. Ale pochybuju, že ho drželi v obvyklém slova smyslu.“

Pohlédla na mne s nechutí. Předložil jsem jí k přemítání řadu velmi těžko stravitelných informací, a tahle byla pravděpodobně nejnestravitelnější. „Od počátku jste naznačoval, že Tom s únosci dobrovolně spolupracoval.“

„Tuto možnost bylo třeba vzít v úvahu. A ještě pořád se s ní musí počítat.“

„Prosím, neutíkejte od otázky. Snesu přímou odpověď.“ Mdle se usmála. „V tomto stadiu bych nesnesla nic jiného.“

„Dobrá. Myslím, že Tom odešel s Harleym z vlastní vůle, odjel v Harleyho voze v kufru na zavazadla do hotelu Barcelona a zůstal tam, aniž kdo musel na něho mířit pistolí. Ale pravděpodobně nevěděl o vydírání. Aspoň neexistuje důkaz, že by z něho něco měl. Je švorc.“

„Jak to víte? Viděl jste ho?“

„Mluvil jsem s někým, kdo mluvil s ním. Tom řekl, že potřebuje peníze.“

„Myslím, že je to svým způsobem dobrá zpráva.“

„Taky jsem si to myslel.“

Zvedal jsem sr, že půjdu, ale Elaine mě zadržela. Měla ještě něco na srdci.

„Tenhle hotel Barcelona, co jste o něm hovořil – je to ta velká stará polorozpadlá barabizna u pobřežní dálnice?“

„Ano. Teď je zavřená.“

„A Tom se tam schovával nebo ho tam schovávali?“

Přikývl jsem. „Hlídač hotelu, nějaký Sipe, byl společníkem při únosu. Možná že byl tím inspirujícím mozkem v pozadí, pokud to vůbec nějaký mozek potřebovalo. Dnes dopoledne byl zastřelen. Druhý společník, Harley, byl probodnut včera v noci.“

Elaine měla prázdnou, nechápající tvář, jako by si nedovedla plně uvědomit tyto hrozné události.

„To je neuvěřitelné,“ vydechla.

„Ani ne. Byli to nelítostní zločinci a tak taky skončili.“

„Nemyslím ty násilné smrti, i když ty k tomu také patří. Myslím ty hluboké souvislosti, k nimž dochází v životě, setkání minulosti a přítomnosti.“

„Co máte na mysli?“

Ušklíbla se. „Něco ošklivého, ale obávám se, že s tím musím ven. Víte, hotel Barcelona, kde můj syn, můj adoptivní syn přebýval se zločinci,“ rozechvěle se nadechla, „právě tento hotel byl dějištěm Ralphových pletek se Susannou Drewovou. A povídal jste, že ten hlídač se jmenoval Sipe, ten, co ho zastřelili?“

„Ano. Otto Sipe.“

„Pracovával kdysi v hotelu jako detektiv?“

„Ano. Byl to jeden z těch detektivů, kteří dělají našemu povolání špatné jméno.“

„Mám důvod, abych to věděla,“ přiznala se. „Znala jsem pana Sipea. To jest, jednou jsem s ním mluvila a dojem, který ve mně zanechal, jsem nebyla s to vymazat z paměti. Byl to neurvalý, úplatný člověk. Přišel do mého domu v Brentwoodu na jaře v pětačtyřicátém. Právě on mi řekl o Ralphových pletkách se slečnou Drewovou.“

„Samozřejmě chtěl peníze.“

„Ano, a já jsem mu je dala. Žádal dvě stě dolarů, a když viděl, že jsem ochotná platit, zvýšil to na pět set, což byla celá hotovost, co jsem měla po ruce. No, ta finanční stránka není důležitá. Nikdy není důležitá,“ zdůraznila, a tím mi připomněla, že ona nikdy neměla o peníze nouzi.

„Co vám Sipe řekl?“

„Že můj manžel cizoložil – měl jako důkaz fotografii – a že je jeho zákonná povinnost, aby ho zatkl. Nevím, jestli takový zákon kdy existoval.“

„Existoval. Nemyslím, že se teď ještě uplatňuje, jinak by strašná fůra lidí seděla.“

„Zmínil se o vězení, a jaký vliv by to mělo na pověst mého manžela. Bylo to asi tak v době, kdy Ralph začal věřit, že to dotáhne na kapitána. Vím, že z hlediska našeho dnešního postavení a z odstupu času to zní dětinsky, ale tehdy to byla nejdůležitější věc v jeho životě. Pocházel z bezvýznamné rodiny, víte – jeho otec byl jenom neúspěšný obchodníček –, a cítil, že musí nejrůznějšími způsoby oslňovat, aby se vyrovnal naší rodině.“ Pohlédla na mne se smutným porozuměním. „Všichni potřebujeme něco, čím bychom podpírali svou hrdost, že ano?“

„Vyprávěla jste mi o rozmluvě s Ottou Sipem.“

„Vyprávěla. Jenže myšlenky mi pořád utíkají od podobných scén. Přestože jsem cítila bolest a byla jsem otřesena – bylo to poprvé, co jsem si uvědomila, že Ralph je mi nevěrný –, nechtěla jsem, aby se všechny jeho velkolepé ambice zhroutily. Tak jsem tomu darebákovi ty jeho odporné peníze zaplatila – a on mi dal tu necudnou fotografii.“

„Slyšela jste o něm ještě někdy?“

„Neslyšela.“

„Překvapuje mě, že se na vás nepřilepil na celý život.“

„Možná to měl v úmyslu. Ale Ralph mu v tom zabránil. Přirozeně jsem Ralphovi o jeho návštěvě řekla.“ Dodala: „Tu fotografii jsem mu neukázala. Tu jsem zničila.“

„Jak mu v tom Ralph zabránil?“

„Myslím, že ho zmlátil a zastrašil. Ralph mi to nevylíčil moc jasně. Tenkrát jsme se už tolik nestýkali. Odešla jsem k našim do Bostonu a neviděla jsem Ralpha až do konce roku, kdy dopravil svou loď do bostonského přístavu. Svým způsobem jsme se usmířili. Právě tehdy jsme se rozhodli, že adoptujeme dítě.“

Neposlouchal jsem příliš pozorně. Podstata tohoto případu vyplouvala na povrch. Ralph Hillman se v minulosti střetl s oběma vyděrači. Byl nadřízeným důstojníkem Mikea Harleyho a vyhodil ho z námořnictva. Zmlátil Ottu Sipea. A oni ho donutili, aby jim za svou nadřazenost a sílu zaplatil.

Elaine uvažovala stejně. Jemným, zoufalým hlasem řekla:

„Pan Sipe by nikdy nebyl vstoupil do našeho života, kdyby Ralph nebyl užíval toho odporného hotelu ke svým odporným účelům.“

„Nesmíte vinit svého muže ze všeho. Bezesporu chyboval. Všichni chybujeme. Ale to, co dělal před devatenácti nebo dvaceti lety, nenese výhradní odpovědnost za tento únos, nebo co to je. Tak jednoduché to není.“

„Vím. Neviním ho ze všeho.“

„Například Sipe by se do toho asi zapletl tak jako tak. Jeho společník Mike Harley znal vašeho muže a měl pocit, že mu váš manžel ukřivdil.“

„Ale proč Tom, můj ubohý, drahý Tom skončil v témž hotelu? Není to řízení osudu?“

„Možná že je. Pro Sipea a Harleyho to byl prostě jen vhodný úkryt.“

„Proč by tam byl s nimi Tom zůstával? Musí to být – musely to být násilnické stvůry.“

„Dospívajícím chlapcům násilnictví občas imponuje.“

„To mi ani nemusíte povídat,“ přisvědčila. „Ale já opravdu nemohu vinit Toma za nic, co provedl. Ralph a já jsme mu poskytli málo opravdové jistoty, k níž by se mohl přimknout. Tom je citlivý, umělecky zaměřený, do sebe obrácený chlapec. Manžel si nepřál, aby byl takový – snad to Ralphovi připomínalo, že není doopravdy náš syn. Takže se v jednom kuse snažil ho změnit. A když se mu to nepodařilo, ztratil zájem. Ale nepřestal ho mít rád, tím jsem si jista. Ještě pořád se o Toma velice stará.“

„Ale svůj čas tráví s Dickem Leandrem.“

Jeden koutek úst se jí zvedl a vraštil jí tvář a víčko, jako by stáří a deziluze náhle opanovaly tuto část jejího obličeje. „Jste bystrý pozorovatel, pane Archere.“

„Při mém povolání člověk musí být. Ne že by se Dick Leandro se svým postavením nějak tajil. Potkal jsem ho, když vyjížděl z vaší příjezdové cesty.“

„Ano. Hledal Ralpha. Je na něm velice závislý,“ dodala suše.

„Jak byste nazvala tento vztah, pani Hillmanová? Náhradní syn?“

„Asi tak nějak. Dickovi rodiče se před několika lety rozešli. Jeho otec opustil město a jeho matka samozřejmě dostala Dicka do opatrování. Potřeboval náhradního otce. A Ralph potřeboval někoho, kdo by mu dělal posádku na plachetnici – někdy si myslím, že to je ta nejnaléhavější potřeba, co má anebo co měl. Potřeboval někoho, kdo by se s ním podílel na všech těch furiantských kouscích, které tak rád dělá a které by si přál, aby dělal jeho syn.“

„Mohl si vybrat někoho lepšího než Dicka, ne?“

Chvíli mlčela. „Snad mohl. Ale když něco naléhavě potřebujete, máte sklon spojit se s lidmi, kteří sami také něco naléhavě potřebují. Ubohý Dick má náramně mnoho naléhavých potřeb.“

„Z nichž některé byly uspokojeny. Povídal mi, že váš manžel ho vydržoval na studiích.“

„Ano. Ale nezapomínejte, že Dickův otec pracovával pro Ralphovu firmu. Ralph si velice potrpí na loajalitu…“

„Dick taky?“

„Je k Ralphovi loajální až do roztrhání těla,“ prohlásila s důrazem.

„Dovolte, abych vám položil hypotetickou otázku, bez předpojatosti, jak říkají u soudu. Kdyby váš manžel vydědil Toma, stal by se pravděpodobným dědicem Dick?“

„To je příliš hypotetické, nemyslíte?“

„Ale odpověď může mít praktické důsledky. Jaká je vaše odpověď?“

„Dick by mohl něco zdědit. Nejspíš tak jako tak zdědí. Ale prosím vás, nepředstavujte si, že ten ubohý hloupý Dick, se svými kučerami a svaly, by byl schopen spunktovat…“

„To jsem neříkal.“

„A nesmíte do toho Dicka zaplétat. V této krizi se zachoval velmi šlechetně. Byl nám oběma oporou.“

„Vím. Nechám ho na pokoji.“ Vstal jsem, že půjdu. „Děkuju vám, že jste byla ke mně upřímná.“

„Teď už nemá moc smyslu něco předstírat. Jestli potřebujete ještě něco vědět…“

„Jedna věc by mi snad pomohla. Dala byste mi jméno agentury, jejímž prostřednictvím jste Toma adoptovali?“

„Neadoptovali jsme ho prostřednictvím agentury. Zorganizovali jsme to soukromě.“

„Prostřednictvím advokáta, nebo lékaře?“

„Prostřednictvím lékaře,“ pravila. „Nevzpomínám si, jak se jmenoval, ale odrodil Toma v Cedrech libanonských. Výlohy jsme zaplatili my, rozumíte, jako část dohody, kterou jsme uzavřeli s matkou.“

„Kdo byla matka?“

„Nějaká chudá žena, která se dostala do maléru. Ve skutečnosti jsem se s ní vůbec nesetkala, a ani jsem nechtěla. Chtěla jsem mít pocit, že Tom je můj vlastní syn.“

„Chápu.“

„Záleží na tom, kdo byli jeho rodiče? Myslím, v současné situaci?“

„Záleží, jestliže se toulá po Los Angeles a hledá je. A mám důvod se domnívat, že právě to dělá. Jistě máte jméno toho lékaře někde poznamenané.“

„To by vám mohl říct manžel.“

„Ale ten není k dosažení.“

„Možná že má to jméno ve svém psacím stole v knihovně.“

Šel jsem za ní do knihovny, a zatímco se přehrabovala ve stole, znovu jsem se zahleděl na fotografie na stěně. Skupinový snímek, braný na vzletové palubě, představoval jistě Hillmanovu eskadru. Díval jsem se zblízka na tváře mladých mužů a zajímalo mě, který z nich padl u Midwayských ostrovů.

Potom jsem si důkladně prohlédl fotografii Dicka Leandra na jachtě. Jeho hezká, zdravá, prázdná tvář mi nic neříkala. Snad bude něco znamenat pro někoho jiného. Sundal jsem ji se zdi a vstrčil do postranní ‚kapsy saka.

Elaine Hillmanová si toho nevšimla. Našla jméno, které hledala.

„Ten lékař se jmenoval Elijah Weintraub,“ řekla.

/XXII/

Zatelefonoval jsem meziměstsky doktoru Weintraubovi. Potvrdil, že zařizoval adopci Thomase Hillmana, ale odmítl o tom hovořit po telefonu. Domluvil jsem se s ním, že ho dnes odpoledne navštívím v jeho ordinaci.

Než jsem odjel do Los Angeles, setkal jsem se se zástupcem šerifa Bastianem. Pracoval na tomto případě skoro tři dny a zkušenost mu nepřidala na náladě. Jizvovité rýhy v obličeji jako by se mu prohloubily. Hlas měl chraptivý a trpký, a ironie jej ještě ztrpčovala.

„To je od vás hezké, že se tu vždycky jednou začas zastavíte.“

„Pracuju teď pro Ralpha Hillmana.“

„Vím. Poskytuje vám to určité výhody a vy jich využíváte. Ale vy a já pracujeme na jednom případě a předpokládá se, že budeme spolupracovat. To znamená pravidelnou výměnu informací.“

„Proč myslíte, že jsem tady?“

Oči se mu uklidnily. „Výborně. Co jste zjistil o tom Hillmanovic klukovi?“

Vypověděl jsem Bastianovi téměř všechno, dost, aby ho to uspokojilo a aby to uspokojilo moje svědomí. Vynechal jsem adopci a doktora Weintrauba a možnost, že by se Tom mohl dneska večer v devět objevit na autobusovém nádraží v Santa Monice. O jeho ostatních pohybech a o skutečnosti, že byl pravděpodobně dobrovolným zajatcem v hotelu Barcelona, jsem byl docela otevřený.

„Je náramně zlé, že Otto Sipe musel zemřít,“ bručel Bastian. „Byl by mohl objasnit spoustu věcí.“

Souhlasil jsem.

„Co se přesně stalo Sipeovi? Byl jste u toho.“

„Napadl Bena Dalyho rýčem. Daly držel mou pistoli, zatímco jsem prohlížel Harleyho mrtvolu. Pistole spustila.“

Bastian vyloudil ze rtů znechucený zvuk. „Co víte o Dalym?“

„Moc ne. Má benzínovou pumpu naproti Barceloně. Dělal na mě dojem spolehlivého člověka. Je to válečný vysloužilec…“

„To byl i Hitler. V L. A. říkají, že Daly byl dříve se Sipem ve styku. Například Sipe od něho kupoval ojetá auta.“

„To je docela přirozené. Daly vedl nejbližší servis u místa, ‚kde Sipe pracoval.“

„Takže vy nemyslíte, že Daly ho zabil, aby ho umlčel?“

„Nemyslím, ale povedu to v patrnosti. Víc se zajímám o tu druhou vraždu. Viděl jste nůž, kterým byl Harley probodnut?‘“

„Ještě ne. Ale mám popis.“ Bastian přemístil nějaké papíry na psacím stole. „Je to takzvaný lovecký nůž, vyrobený oregonskou firmou Forstmannových. Má širokou čepel asi patnáct centimetrů dlouhou, je velice ostrý a zašpičatělý, má pruhovanou gumovou rukojeť, Černobílou, tvarovanou pro prsty. Prakticky zbrusu nový. Je to přesný popis?“

„Já jsem viděl pouze tu pruhovanou gumovou rukojeť. Skutečnost, že čepel je hezky široká, ostrá a zašpičatělá, naznačuje, že jde o týž nůž, kterým byla probodnuta Carol.“

„Tak jsem to také L. A. řekl. Pošlou mi nůž k identifikaci.“

„Právě jsem se to chystal navrhnout.“

Bastian se naklonil kupředu a nechal své paže ztěžka dopadnout mezi papíry na stole. „Myslíte, že ho probodl někdo tady z města?“

„Ta myšlenka stojí za úvahu.“

„Proč by ho probodl? Pro jeho podíl na výkupném?“

„To ne. Když Harley opouštěl Las Vegas, nezbývala mu ani vindra. Hovořil jsem s hráčem, který ho očesal.“

„Překvapuje mě, že ho Harley nezastřelil.“

„Domnívám se, že kolem byli profesionální pistolníi. Harley nikdy nebyl víc než poloprofík.“

„Proč tedy?“ uvažoval Bastian, obočí zvednuté. „Proč tedy byl Harley zabit, když ne pro peníze?“

„Nemyslím, že se to dovíme, dokud nepolapíme vraha.“

„Máte nějaké kandidáty?“

„Ne. A vy?“

„Mám pár tipů, ale raději bych je nepronášel nahlas.“

„Protože pracuju pro Hillmana?“

„To jsem neřekl.“ Jeho tmavé oči se zastřely závojem a Bastian změnil předmět hovoru. „Poptával se tu po vás nějaký chlapík jménem Robert Brown, otec té zavražděné ženy. Bydlí v City Hotelu.“

„Navštívím ho zítra ráno. Zacházejte s ním mírně, ano?“

„Já zacházím s každým mírně. Před několika minutami mi volal Harold Harley. Těžce nese smrt svého bratra.“

„To se dalo čekat. Kdy jste ho propustili?“

„Včera. Neměli jsme žádný pádný důvod, abychom ho drželi ve vazbě. Neexistuje zákon, který by nařizoval, že musíte udat vlastního bratra.“

„Je zpátky doma v Long Beachi?“

„Ano. Dostaví se k soudu, jestli zbude někdo, koho bychom obžalovali.“

To mě špičkoval kvůli smrti Otty Sipea. Po té poznámce jsem odešel.

Cestou na schůzku s doktorem Weintraubem jsem to vzal oklikou po pobřežní dálnici a zastavil jsem se u Servisu Bena Dalyho. Ben, s obvazem kolem hlavy, byl u čerpadla. Když mě spatřil, zašel do kanceláře a už tam zůstal. Po chvíli se vynořil mladík, který vypadal jako Ben v mladším vydání. Zeptal se mě ne zrovna přátelsky, jestli pro mne může něco udělat.

„Chtěl bych si na minutku promluvit s panem Dalym.“

„Lituji, ale táta s vámi nechce mluvit. Je velice rozrušený kvůli dnešnímu ránu.“

„Já taky. Řekni mu to. A zeptej se ho, jestli by se podíval na jednu fotografii kvůli identifikaci.“

Mladík odešel do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Na druhé straně řvoucí dálnice se hotel Barcelona ve slunečním svitu tvářil jako pomník zaniklé civilizace. Na příjezdové cestě jsem viděl několik vozů z okresu a muže v uniformě šerifova pomocníka, který udržoval dav čumilů v patřičné vzdálenosti.

Dalyho chlapec se vrátil s chmurným výrazem v obličeji. „Táta povídá, že se nechce dívat na žádné vaše další fotky. Povídá, že vy a vaše fotky jste mu přinesli smůlu.“

„Vyřiď mu, že je mi to líto.“

Chlapec se obřadně vzdálil, jako vyslanec. Už se neobjevil a jeho otec taky ne. Prozatím jsem Dalyho vzdal.

Ordinace doktora Weintrauba byla v jedné z těch nových lékařských budov na Wilshiru, poblíž nemocnice U cedrů libanonských. Vyjel jsem samoobslužným výtahem do čekárny v pátém patře. Byla krásně zařízena v kalifornském dánském stylu a linula se jí uklidňující hudba, která mi lezla na nervy ještě dřív, než jsem měl čas se posadit. Dvě těhotné ženy na opačných stranách místnosti polapily mě, pouhého mužského, do křížové palby soucitných pohledů.

Silně nalíčená dívka za pultem v jednom rohu se zeptala:

„Vy jste pan Archer?“

„Ano.“

„Doktor Weintraub vás přijme za pár minut. Vy nejste pacient, viďte? Takže se nemusíme obtěžovat sepisováním vaší anamnézy, že ne?“

„To by vás naplnilo hrůzou, zlatíčko.“

Párkrát zvedla a sklopila řasy, aby naznačila pohoršené překvapení. Její řasy byly dlouhé, husté a falešné a třepotaly se ve vzduchu neohrabaně jako nožky tarantule.

Doktor Weintraub otevřel dveře a pokynul mi, abych vešel do ordinace. Byl to muž asi v mém věku, snad o pár let starší. Jako spousta jiných lékařů o sebe nedbal. Ramena pod bílým pracovním pláštěm měl shrbená a přibýval na váze. Kučeravé černé vlasy mu ustupovaly z čela.

Ale tmavé oči za jeho brýlemi byly pozoruhodně živé. Mohl jsem prakticky cítit jejich náraz, když jsme si potřásli rukama. Jeho tvář mi byla povědomá, ale nedovedl jsem ji zařadit.

„Vypadáte, jako byste si potřeboval odpočinout,“ uvítal mě. „Ta rada je zdarma.“

„Děkuju. To bude muset ještě počkat.“ Neřekl jsem mu, že on by zase potřeboval prohnat kostru.

Usedl poněkud těžce ke stolu a já jsem se posadil na židli pro pacienty naproti němu. Celou jednu stěnu místnosti zabíraly knihovny. Knihy, zdálo se, zahrnovaly několik odvětví lékařství, se zvláštním zřetelem k psychiatrii a gynekologii.

„Jste psychiatr, pane doktore?“

„Ne, nejsem.“ Jeho oči byly melancholické. „Jeden čas jsem to studoval, ale pak přišla válka. Potom jsem si zvolil jinou specializaci – přivádět děti na svět.“ Usmál se a oči se mu rozzářily. „Poskytuje to velké uspokojení a pravděpodobnost úspěchu je daleko vyšší. Tím myslím, že jen zřídkakdy přijdu o dítě.“

„Vy jste rodil Thomase Hillmana?“

„Ano. Řekl jsem vám to po telefonu.“

„Už jste si vzpomněl na jeho datum narození?“

„Požádal jsem sekretářku, aby se podívala. Thomas se narodil 12. prosince 1945. O týden později, 20. prosince, abych byl přesný, jsem zprostředkoval adopci dítěte kapitánem Ralphem Hillmanem a jeho chotí. Byl to pro ně nádherný vánoční dárek,“ dodal vřele.

„Jak se k tomu tvářila jeho skutečná matka?“

„Ta ho nechtěla,“ řekl.

„Nebyla vdaná?“

„Po pravdě řečeno, byla to mladá vdaná žena. Ani ona, ani její manžel tehdy dítě nechtěli.“

„Jste ochoten sdělit mi jejich jméno?“

„To by nebylo profesionální, pane Archere.“

„Ani kdybyste tím pomohl vyřešit zločin nebo najít pohřešovaného chlapce?“

„Musel bych znát všechna fakta a pak mít čas, abych si je rozvážil. Nemám čas. Teď ukrádám čas svým ostatním – svým pacientkám.“

„Neozval se vám Thomas Hillman tento týden?“

„Ani tento týden, ani kdy jindy.“ Nemotorně vstal a prošel kolem mne ke dveřím, kde se zdvořilou netrpělivostí čekal, až jsem kolem něho vyšel.

/XXIII/

S portikem podepřeným žlábkovanými sloupy vypadalo průčelí domu, kde Susanna bydlela, jako kříženec mezi řeckým chrámem a jižanským plantážním sídlem. Bylo natřeno modře místo bíle. Umenšen sloupy, vešel jsem do studené mramorové haly. Slečna Drewová nebyla doma. Nebyla doma celý den.

Pohlédl jsem na hodinky. Blížilo se k páté. Bylo možné, že po snídani s Hillmanem šla do práce. Vyšel jsem, posadil se do svého auta u okraje chodníku a pozoroval, jak se vozidla v dopravní špičce pomalu plazí kolem.

Krátce po páté z proudu vozidel vybočil žlutý taxík a zastavil za mým vozem. Vystoupila z něho Susanna. Zatímco platila taxikářovi, došel jsem k ní. Když mě spatřila, upustila pětidolarovou bankovku. Šofér ji zvedl.

„Doufala jsem, že mě přijdeš navštívit, Lewe,“ vypravila ze sebe nepříliš přesvědčivě. „Pojď dál.“

Dělalo jí potíže, aby se strefila klíčem do zámku. Pomohl jsem jí. Její krásná ústřední místnost se mi zdála poněkud ošumělá, jako kulisy, kde se odehrálo příliš mnoho scén. Dokonce i přirozené světlo v blízkosti oken, slábnoucí odpolední světlo, vypadalo zvětralé a jako z vetešnictví. Praštila sebou na pohovku a protáhla si krásné dlouhé nohy. „Jsem utahaná. Udělej si něco k pití.“

„Nemůžu pít. Mám před sebou dlouhou noc.“

„To zní zlověstně. Tak udělej něco k pití pro mě. Namíchej mi koktajl Cesta do hlubin noci s kapkou blínu. Nebo mi jenom naber šálek z Léthé, to bude stačit.“

„Jsi unavená.“

„Pracovala jsem celý den. ‚Vždyť muži musí plakat a ženy musí pracovat, byť i přístavní mělčiny sténají.‘“

„Kdybys mohla být chvilku zticha, chtěl bych si s tebou vážně pohovořit.“

„To je legrace!“

„Buď zticha.“

Namíchal jsem drink a přinesl jí ho. Usrkla si. „Děkuji ti, Lewe. Jsi opravdu drahoušek.“

„Přestaň mluvit takhle falešně.“

Vzhlédla ke mně ukřivděnýma tmavýma očima. „Nic, co řeknu, není v pořádku. Máš na mě vztek. Možná jsem neměla nechat Stellu samotnou, ale ještě spala a já jsem musela do práce. Nicméně se dostala domů v pořádku. Právě když jsem odcházela z kanceláře, volal její otec, aby mi poděkoval.“

„Aby ti poděkoval?“

„A aby mě podrobil křížovému výslechu o tobě a o několika jiných věcech. Zdá se, že Stella zase utekla z domu. Pan Carlson mě požádal, abych mu zavolala, jestli sem přijde. Mám?“

„To je mi jedno. O Stellu teď nejde.“

„A o mě ano?“

„O tebe částečně. Neopustilas Stellu dnes ráno proto, žes musela jít do práce. Byla jsi na snídani s Ralphem Hillmanem a měla bys vědět, že já o tom vím.“

„Bylo to ve veřejné místnosti,“ hájila se irelevantně.

„O to nejde. Nevadilo by mi, kdyby to byla snídaně v posteli. Jde o to, že ses snažila tenhle fakt zatajit, a je to fakt zatraceně důležitý.“

Pokusila se změnit výraz ukřivdění, který se jí zračil v očích, ve výbuch hněvu, ale docela se jí to nepodařilo. Hněv byl jenom další vytáčka, a pravděpodobně viděla, že s vytáčkami bude brzo konec. Dopila a velmi bolestným ženským hlasem se zeptala: „Myslíš důležitý pro tebe osobně, nebo z jiných důvodů?“

„Obojí. Mluvil jsem dnes s paní Hillmanovou. Ve skutečnosti většinu rozhovoru obstarávala ona.“

„O Ralphovi a o mně?“

„Ano. Ani pro jednoho z nás to nebyl moc příjemný rozhovor. Raděj bych to byl slyšel od tebe.“

Odvrátila tvář. Její tmavá hlava téměř úplně pohlcovala světlo. Bylo to, jako by se člověk díval do malého oválu téměř naprosté temnoty.

„Je to úsek v mém životě, na který nejsem pyšná.“

„Protože Hillman byl o tolik starší?“

„To je jeden důvod. A potom, teď, když jsem sama starší, vím, jak je zoufale hanebné snažit se odloudit jiné ženě manžela.“

„Tak proč v tom pokračuješ?“

„Nepokračuju!“ vzkřikla rozmrzele. „To skončilo, sotva to začalo. Jestli si paní Hillmanová myslí něco jiného, jsou to jen její výmysly.“

„To já si myslím něco jiného,“ řekl jsem. „Dnes ráno jsi s ním snídala. Onehdy jsi s ním měla telefonický hovor, o němž jsi odmítla hovořit.“

Pomalu se obrátila a vzhlédla mi do tváře. „Ale to přece opravdu nic neznamená. Neprosila jsem ho, aby mi telefonoval. Dneska ráno jsem s ním šla na snídani jen proto, že zoufale potřeboval s někým mluvit a já jsem nechtěla vyrušovat Stellu. A jestli chceš vědět pravdu, tak si na mě nemohl nic dovolit.“

„Usiluje o to moc?“

„Nevím. Neviděla jsem ho asi osmnáct let. Namouduši. Zděsila jsem se, jak se změnil. Dnes ráno byl v mizerném stavu. Pil a povídal, že byl celou noc vzhůru a toulal se po Los Angeles a hledal svého syna.“

„Já jsem si taky trochu zapátral, a nikdo se mnou nejde na snídani a nedrží mě za ruku.“

„Opravdu na něho žárlíš, Lewe? To přece nemůžeš. Je starý. Je to zlomený starý muž.“

„Máš příliš mnoho námitek.“

„Nicméně to myslím doopravdy. Dnes ráno jsem si vlastně jasně uvědomila, že se naprosto radikálně změnily mé city. Nejenom vůči Ralphu Hillmanovi. Vůči celému mému malému, pomýlenému životu.“ Rozhlížela se po místnosti, jako by si uvědomovala ošumělost, kterou jsem viděl já. „Asi ze sebe co nevidět vyklopím svůj životopis.“

„Právě na to čekám, Susanno. Jak ses s ním seznámila?“

„Udělej mi ještě jeden drink.“

Udělal jsem a přinesl jsem jí ho. „Kdy a kde ses s ním seznámila?“

„Bylo to v březnu v pětačtyřicátém, když jsem pracovala u Warnerů. Skupina námořních důstojníků přišla do studia, aby zhlédli předběžné promítání nějakého válečného filmu. Potom chtěli uspořádat večírek a já šla s nimi. Ralph mě opil a vzal do Barcelony, kde mě zasvětil do tajných slastí nedovoleného milostného dobrodružství. V obou případech to bylo poprvé. Poprvé opilá, poprvé v posteli.“ Její hlas zněl trpce. „Kdybys nade mnou nestál, Lewe, bylo by to snadnější.“

Přitáhl jsem si polštářek k jejím nohám. „Ale nepokračovalo to, říkáš?“

„Pokračovalo to pár týdnů. Budu k tobě upřímná. Byla jsem do Ralpha zamilovaná. Byl krásný a statečný a všechno ostatní.“

„A ženatý.“

„Právě proto jsem ho nechala,“ řekla, „v podstatě proto. Paní Hillmanová – Elaine Hillmanová se o té známosti dozvěděla a přišla do mého bytu v Burbanku. Měly jsme pěkný výstup. Nevím, co by se bylo stalo, kdyby tam nebyla Carol. Ale ta nás obě uklidnila, že jsme si spolu dokonce rozumně pohovořily.“ Odmlčela se a elegicky dodala: „Carol měla vlastní patálie, ale vždycky dokázala uklidnit bouřlivé scény.

Bydlela se mnou, neříkala jsem ti to? Vzala jsem ji k sobě domů. Tedy Carol tam seděla jako panenka, zatímco Elaine Hillmanová mně podrobně předestírala, čeho se dopouštím na ní a na jejím manželství. Jak je to ošklivé. Pochopila jsem, že jí to dál nemohu dělat. Řekla jsem jí to a ona byla spokojená. Je to velmi imponující žena, nebo aspoň tehdy byla.“

„Pořád ještě je, když se člověk dostane pod povrch. A Ralph Hillman je docela imponující muž.“

„Tenkrát rozhodně byl.“

Abych vyzkoušel její upřímnost, zeptal jsem se: „Nemělas žádný jiný důvod, abys ho nechala, kromě návštěvy Elaine Hillmanové?“

„Nevím, co myslíš,“ řekla, a ve zkoušce upřímnosti či snad ve zkoušce paměti neuspěla.

„Jak se o tobě Elaine Hillmanová dozvěděla?“

„Ach, ty myslíš tamtu věc.“ Hanba, která ležela zasuta hluboko v jejím podvědomí, jí vstoupila do tváře a ovládla ji. Zašeptala:

„Předpokládám, že ti to paní Hillmanová řekla?“

„Zmínila se o fotografii.“

„Ukázala ti ji?“

„Na to je příliš dáma.“

„To byl ošklivý vtip.“

„Já jsem to tak nemyslel. Začínáš trpět stihomamem.“

„Ano, pane doktore. Mám se natáhnout na tenhle pohodlný gauč a vyprávět vám, co se mi zdálo?“

„Dovedu si představit lepší použití pro gauč.“

„Teď ne,“ vyhrkla.

„Ne. Teď ne.“ Nicméně v nejtemnější části našeho jednání jsme dosáhli určitého bodu důvěrnosti nebo aspoň porozumění. „Je mi líto, že musím vytahovat všechny tyhle krámy.“

„Já vím. Natolik tě znám. Vím také, že jsi ještě neskončil.“

„Kdo to fotografoval? Otto Sipe?“

„Byl tam. Slyšela jsem jeho hlas.“

„Nevidělas ho?“

„Zakryla jsem si tvář,“ pravila. „Když vybuchla blesková žárovka, bylo to, jako když vyletí do povětří skutečnost.“ Přejela si rukou přes oči. „Myslím, že ve dveřích stál jiný muž, který fotografoval.“

„Harold Harley?“

„Možná že to byl on. Neviděla jsem ho.“

„Kdy se to stalo?“

„Mám to zapsáno v paměti. Bylo to 14. dubna 1945. Proč na tom záleží?“

„Protože člověk nemůže vyhodit do povětří skutečnost. Život drží pohromadě v jednom kuse. Všechno je spojeno se vším ostatním. Problém je najít ta spojení.“

S určitou ironií poznamenala: „To je tvé životní poslání, viď? Nezajímáš se o lidi, zajímáš se jenom o spojení mezi nimi. Jako –“ pátrala po urážlivém slovu – „jako instalatér.“

Zasmál jsem se jí. Pousmála se. Její oči však zůstaly zachmuřené.

„Musíme se pustit ještě do jednoho spojení,“ řekl jsem. „Tohle se týká telefonu, ne potrubí.“

„Myslíš, jak mi Ralph tuhle volal?“

„Ano. Chtěl, abys o něčem mlčela. Co to bylo?“

Trochu se zavrtěla a zastrčila nohy pod sebe. „Nechci ho dostat do nesnází. Tolik jsem mu povinována.“

„Ušetři mě toho ohřívaného citu. Jde o vážnou věc.“

„Nemusíš mluvit tak urážlivě.“

„Omlouvám se. Ale teď bych se to rád dozvěděl.“

„No dobrá. Věděl, žes mě navštívil, a říkal, že musíme svá vyprávění sjednotit. Zřejmě v tom, co ti povídal, něco nehrálo. Řekl ti, že se s Carol nesetkal, ale ve skutečnosti se s ní setkal. Poté, co byl Mike Harley uvězněn, Carol se na něho obrátila s naléhavou prosbou a on udělal, co mohl. Neměla jsem ti říct o jeho zájmu o Carol.“

„Zajímal se o Carol?“

„Ne tím způsobem, jak si myslíš,“ napřímila se. „Já jsem byla jeho děvče. Prostě se mu nelíbila představa, že by taková novomanželka jako Carol, ještě skoro dítě, měla zůstat sama v hotelu Barcelona. Požádal mě, abych ji vzala pod ochranná křídla. Pod svá mírně nalomená křídla. Což jsem učinila, jak víš.“

„To všechno zní velmi nevinně.“

„Bylo to nevinné. Přísahám. Kromě toho, měla jsem Carol ráda. To léto v Burbanku jsem ji milovala. Cítila jsem, jako by to dítě v jejím lůně patřilo nám oběma.“

„Mělas někdy dítě?“

Poněkud smutně zavrtěla hlavou. „Teď už žádné mít nebudu. Jednou jsem byla přesvědčená, že jsem v jiném stavu, právě toho jara, o němž jsme mluvili, ale doktor řekl, že je to falešný poplach a že je tu přání otcem myšlenky.“

„Chodila Carol k lékaři, když žila s tebou?“

„Ano, přiměla jsem ji k tomu. Po pravdě řečeno, chodila k témuž lékaři. Weintraub se jmenoval.“

„On odrodil její dítě?“

„To nevím. Nezapomeň, tehdy mě opustila a odešla s Mikem Harleym. A já jsem se už k doktoru Weintraubovi nevrátila kvůli těm nepříjemným asociacím.“

„Byl na tebe nepříjemný?“

„Míním asociace s Ralphem Hillmanem. Ralph mě poslal k doktoru Weintraubovi. Myslím, že spolu kamarádili, když byli u námořnictva.“

Vybavila se mi kulaťoučká tvář doktora Weintrauba. V tu chvíli jsem si vzpomněl, kde jsem týž den viděl její mladší vydání, oproštěné od nadbytečného masa. Weintraub byl jedním ze skupiny na vzletové palubě na fotografii visící v Hillmanově knihovně.

„Je to divné,“ povídala Susanna, „jak jméno, které jsi neslyšel sedmnáct nebo osmnáct roků, se najednou objeví a o pár hodin nebo o pár dnů později se objeví znovu. Jako Weintraub.“

„Objevilo se to jméno v jiných souvislostech?“

„Právě dnes odpoledne v kanceláři. Měla jsem dost podivného návštěvníka, o kterém jsem ti chtěla vypravovat, ale pro všechny tyhle ostatní věci jsem na něho zapomněla. Taky se zajímal o doktora Weintrauba.“

„Kdo to byl?“

„Nechtěl říct. Když jsem na něho naléhala, řekl, že se jmenuje Jackman.“

„Sam Jackman?“

„Své křestní jméno neřekl.“

„Sam Jackman je černoch středních let s velice světlou pletí; vypadá a mluví jako džezový hudebník, který se dostal až na dno – a přesně to taky je.“

„Tenhle chlapec byl zřejmě taky až na dně, ale určitě to není Sam. Možná že je to Samův syn. Nemůže mu být víc než osmnáct nebo devatenáct.“

„Popiš ho.“

„Hubený v obličeji, velice pěkné rysy, velmi vznětlivé černé oči, tak vznětlivé, že mě až trochu vyděsil. Vypadal inteligentně, ale byl příliš vzrušený, než aby s ním byla nějaká moc rozumná řeč.“

„Kvůli čemu byl vzrušený?“ zeptal jsem se a mé vlastní vzrušení rostlo.

„Myslím, že kvůli Carolině smrti. Nezmínil se o tom přímo, ale ptal se mě, jestli jsem znala Carol v roce pětačtyřicet. Zřejmě byl až v Burbanku a snažil se mě najít. Setkal se s jednou starou sekretářkou u Warnerů, s kterou ještě stále udržuji styky, a použil jejího jména, aby se dostal přes mou sekretářku. Chtěl vědět, co mu mohu říct o dítěti Harleyových, a když jsem mu nemohla říct nic, zeptal se, ke kterému lékaři Carol chodila. Vylovila jsem z paměti Weintraubovo jméno – Elijah Weintraub není zrovna jméno, které by člověk zapomněl – a to ho uspokojilo. Docela se mi ulevilo, když jsem se ho zbavila.“

„Mrzí mě, žes to udělala.“

Zvědavě na mne pohlédla: „Domníváš se, že on sám by mohl být Harleyovic dítě?“

Neodpověděl jsem jí. Vytáhl jsem svou sbírku fotografií a zamíchal jsem je. Cítil jsem v rukou elektrické chvění, jako by mnou zkratoval čas.

Susanna bázlivě zašeptala: „Není mrtvý, Lewe, že ne? Nesnesla bych pohled na další fotografii mrtvého.“

„Je naživu. Aspoň doufám, že je.“

Ukázal jsem jí tvář Toma Hillmana. Řekla: „To je ten chlapec, co jsem s ním mluvila. Ale teď vypadá daleko přepadleji. Je to opravdu dítě Harleyových?“

„Myslím, že ano. A také je to dítě, které Ralph a Elaine Hillmanovi adoptovali prostřednictvím doktora Weintrauba. Měla jsi dojem, že má namířeno k Wemtraubovi?“

„Ano, měla.“ Začínala být také vzrušená. „Je to jako starověké mýty o identitě. Hledá své ztracené rodiče.“

„Smůla je v tom, že oba jeho rodiče jsou mrtví. V kolik hodin jsi ho viděla?“

„Kolem čtvrté.“

Teď bylo skoro šest. Šel jsem k telefonu a zavolal Weintraubovu ordinaci. Jeho služba pro nepřítomné mi sdělila, že pro ten den je zavřeno. Dívka v centrále mi nechtěla dát Weintraubovu adresu domů nebo jeho tajné číslo, a ani ředitel služby pro nepřítomné mi je nedal. Musel jsem jim nechat své jméno a Susannino číslo a čekat, až mi Weintraub zavolá, bude-li chtít.

Uplynula hodina. Susanna mi připravila na grilu řízek, a třebaže neměla hlad, kousek si ho žvýkala. Seděli jsme u mramorového stolku v patiu a ona mi vyprávěla o mýtech o identitě, a jak narůstají. Oidipus. Hamlet. Štěpán Dedalus. Její otec přednášíval o těchto věcech. Vyprávění ukracovalo čas, ale nezbavilo mě úzkosti o chlapce. Hamlet skončil krvavě, Oidipus zabil svého otce a oženil se se svou matkou a pak se oslepil. „Thomas Harley,“ pronesl jsem nahlas. „Thomas Harley – Hillman Jackman. Věděl, že není syn Hillmanových. Domníval se, že je zaměněné dítě.“

„To také najdeš v mýtech.“

„Mluvím o skutečném životě. Odvrátil se od svých adoptivních rodičů a vydal se za svými pravými rodiči. Je to smůla, že to museli být zrovna Harleyovi.“

„Tvrdíš to nějak moc jistě, že je dítě Harleyových.“

„Zapadá to do všeho, co o něm vím. Mimochodem, vysvětluje to, proč se Ralph Hillman snažil ututlat, že se zajímal o Carol. Nechtěl, aby vyšla najevo fakta o adopci.“

„Ale proč?“

„Udržoval to v tajnosti po celá ta léta, dokonce i před Tomem. Zřejmě je tak trochu cvok, pokud jde o tuhle záležitost.“

„Taky jsem měla dnes ráno ten dojem.“ Naklonila se přes roh stolu a dotkla se mých prstů. „Lewe? Nemyslíš si přece, že se mu to pomátlo v hlavě a že sám zavraždil Carol?“

„Ta možnost tu je, ale jen vzdálená. Co měl na srdci při snídani?“

„Většinou sebe. Měl pocit, že se mu jeho život hroutí pod rukama. Myslel si, že bych mohla mít zájem a pomohla mu sesbírat ty kousky. Po osmnácti letech mi nabídl mou druhou velkou příležitost.“ Její povznesené opovržení zahrnovalo právě tak ji jako Hillmana.

„Dost dobře tomu nerozumím.“

„Požádal mě, abych si ho vzala, Lewe. Předpokládám, že to odpovídá současným mravům. Člověk si zařídí budoucnost předem, dřív než ukončí dosavadní manželství.“

„Nelíbí se mi slovo ‚ukončí‘ Povídal, co má v úmyslu udělat s Elaine?“

„Ne.“ Byla strašně bledá a uštvaná.

„Doufám, že neměl na mysli nic jiného než rozvod. Jaká byla tvá odpověď?“

„Má odpověď?“

„Tvá odezva na jeho návrh.“

„Ach tak. Řekla jsem mu, že očekávám lepší nabídku.“

Její tmavé oči mi významně pohlédly do tváře. Seděl jsem a snažil se sesmolit vyváženou odpověď. Dříve než jsem ji mohl přednést, uvnitř v bytě zazvonil telefon. Vešel jsem dovnitř dveřmi, které jsme nechali otevřené, a zvedl jsem sluchátko.

„Archer.“

„Tady je doktor Weintraub.“ Jeho hlas ztratil svůj klid. „Právě mám za sebou dost otřesný zážitek.“

„Setkal jste se s chlapcem Hillmanových?“

„Ano. Přišel ke mně, zrovna když jsem odcházel. Položil mi v podstatě tutéž otázku jako vy.“

„Co jste mu řekl, pane doktore?“

„Řekl jsem mu pravdu. Stejně ji už znal. Chtěl vědět, zda Mike a Carol Harleyovi byli jeho rodiče. Byli.“

„Jak reagoval na tuto zprávu?“

„Bohužel divoce. Udeřil mě a rozbil mi brýle. Bez nich jsem prakticky slepý. Utekl mi.“

„Hlásil jste to policii?“

„Tak jim to tedy oznamte. A řekněte jim, kdo to je.“

„Ale jeho otec – jeho adoptivní otec by nechtěl, abych…“

„Já vím, jaké to je, když jednáte se starým velitelem, pane doktore. Byl to svého času váš velitel, viďte?“

„Ano. Byl jsem lékařem u jeho jednotky.“

„Už nejste a nemůžete Hillmana nechat, aby za vás řešil problémy. Ohlásíte to na policii, nebo to mám ohlásit já?“

„Ohlásím to. Uvědomuji si, že toho chlapce nemůžeme nechat volně pobíhat v tom stavu, v jakém je.“

„Jaký přesně je jeho stav?“

„Je velice rozrušený, a jak jsem řekl, chová se divoce.“

S jeho dědičnými vlastnostmi, pomyslel jsem si, to sotva může někoho překvapit.

/XXIV/

Políbil jsem Susannu na rozloučenou a jel jsem Westwoodem po Wilshiru. Chtěl jsem být v devět na autobusovém nádraží v Santa Monice, čistě pro případ, že by se Tom ukázal, ale ještě pořád mi vybývala chvilka času, abych se znovu pokusil promluvit s Benem Dalym. V San Vicente jsem zahnul k pobřežní dálnici.

Slunce bylo napůl za obzorem a krvácelo do moře a na oblohu. Dokonce i průčelí hotelu Barcelona mělo nádech nepřirozené středomořské růžovosti. Dav čumilů na příjezdové cestě se změnil a zmenšil. Pár lidí tam pořád ještě čekalo, že se přihodí něco, co bude zajímavější než jejich život.

Byl teplý večer a většina z nich byla v plážovém oblečení. Jeden muž měl na sobě korektní tmavě šedivý všední oblek a tmavě šedivý plstěný klobouk. Připadal mi povědomý.

Z náhlého popudu jsem zastavil a vystoupil. Muž v tmavě šedivém obleku byl Harold Harley. Měl černou kravatu, kterou mu nepochybně vybrala Lila, a truchlivý výraz.

Ten se ještě prohloubil, když mě spatřil. „Pan Archer?“

„Nemohl jste na mě přece zapomenout, Harolde.“

„Ne. Jenomže všechno vypadá jinak, dokonce i tváře lidí. Nebo ten hotel tady. Je to jenom stará barabizna na spadnutí, a já jsem si vždycky myslel, že je to docela nóbl podnik. Dokonce i obloha vypadá jinak.“ Pozvedl oči k rudě pruhovanému nebi. „Vypadá jako ručně kolorovaná, falešná, jako by za ní nic nebylo.“

Malý chlapík mluvil jako umělec. Možná že mít jiné dětství, byl by se mohl umělcem stát.

„Neuvědomil jsem si, že jste měl svého bratra tak rád.“

„Já taky ne. Ale není to jenom tohle. Nenávidím Kalifornii. Nikdy se mi v Kalifornii nic dobrého nepřihodilo. Mikeovi taky ne.“ Pokynul neurčitě k houfu úředních aut. „Kéž bych byl zpátky v Idahu.“

Odtáhl jsem ho od skupiny čumilů, od žen v kalhotách a podprsenkách, z nichž jim přetékalo maso, od mladších děvčat, jimž vlasy jako seno padaly přes čelo do očí nalíčených modrými stíny, od opálených, čile vyhlížejících mladíků s vyšisovanými hlavami a vyšisovanou budoucností. Stoupli jsme si pod magnólii, která potřebovala zalít.

„Co se přihodilo vašemu bratrovi, Harolde, to začalo v Idahu. A taky to, co se přihodilo nebo opomnělo přihodit vám.“

„Myslíte, že to nevím? Táta vždycky říkával, že Mike skončí na šibenici. Když nic jiného, aspoň šibenici ošidil.“

„Mluvil jsem včera s vaším otcem.“

Harold sebou divoce škubl a ohlédl se. „Je ve městě?“

„Byl jsem včera v Pocatellu.“

Vypadal, jako by se mu ulevilo, a zároveň jako kdyby měl starost. „Jak se mu vede?“

„Počítám, že pořád stejně. Neřekl jste mi, že mu jdou kolečka nazpátek.“

„Neptal jste se mě. Nicméně není takový pořád.“

„Ale párkrát ho museli dát do ústavu.“

„Jo.“ Svěsil hlavu. V posledním zásvitu dne jsem uviděl starý prach ze skříně v prohlubni jeho klobouku a nový pot, potřísňující mu kloboukovou stuhu.

„To není nic, zač byste se musel hanbit,“ uklidňoval jsem ho. „Vysvětluje to spoustu věcí o Mikeovi.“

„Já vím. Když byl Mike dítě, táta byl strašný. Máma ho nakonec dala do ústavu kvůli tomu, co dělal Mikeovi a jí. Mike utek z domu a nikdy se nevrátil, a kdo by mu to moh vyčítat?“

„Ale vy jste zůstal.“

„Chvilku. Měl jsem takový fígl, že jsem si předstíral, že jsem někde jinde, jako třeba tady v Kalifornii. Nakonec jsem odešel sem a chodil do fotografické školy.“

Vrátil jsem se k otázce, která mě zajímala. Byla to ve skutečnosti série otázek o vzájemně souvisejících životech, které přivedly Mikea Harleyho a Carol Brownovou od jejich počátků v Idahu k jejich koncům v Kalifornii. Začátky a konce se dost vyjasnily. Z událostí uprostřed jsem byl stále ještě zmatený, právě tak jako z definitivního konce, který byl dosud zahalen v temnotu.

„Mluvil jsem také s Carolinými rodiči,“ řekl jsem. „Carol tam byla začátkem léta a nechala ve svém pokoji kufr. Dopis v kufru mi vysvětlil, proč jste se obviňoval z vydírání Hillmana.“

„Tak vy jste viděl můj dopis, jo? Nikdy jsem neměl Mikeovi takovýhle dopis napsat. Měl jsem mít víc rozumu.“ Znovu svěsil hlavu.

„Je těžké předvídat a představit si, k čemu povedou maličkosti, které děláme. A vy jste neměl v úmyslu navrhnout něco špatného.“

„Bože, to jistě ne.“

„Nicméně, váš dopis mi pomohl. Zavedl mě zpátky sem k Ottovi Sipeovi a doufám, že mě nakonec zavede i k chlapci Hillmanových. Chlapec tu byl zalezlý se Sipem od pondělka ráno až do středy večer, tedy do včerejška.“

„Vážně?“

„Jak dobře jste znal Ottu Sipea?“

Harold ucukl před tou otázkou. Kdyby mohl, byl by se úplně vypařil a nechal svůj tmavý všední oblek a černou vázanku a zaprášený klobouk viset mezi vyprahlou hnědou trávou a suchým listím magnólie. Hlasem, který si nepřál být slyšen, odpověděl:

„Byl Mikeův přítel, tak jsem se s ním seznámil. Trénoval Mikea pro boxerskou kariéru.“

„Pro jakou kariéru trénoval vás, Harolde?“

„Mne?“

„Vás. Nedohodil vám Sipe zaměstnání hotelového fotografa tady v Barceloně?“

„To kvůli – byl jsem Mikeův bratr.“

„S tím to určitě nějak souviselo. Ale nechtěl Sipe, abyste mu pomáhal s jeho melouchem?“

„S jakým melouchem?“

„S vydíráním.“

Zavrtěl hlavou tak prudce, že mu málem uletěl klobouk. „Nikdy jsem neměl žádný podíl na tom, co si nahrabal, na mou čest. Dával mi běžný poplatek, abych dělal ty fotky, mizerný dolar za kus, a kdybych to nebyl dělal, byl bych přišel o místo. Stejně jsem odešel, hned jak se mi naskytla příležitost. Byla to špinavost.“ Hleděl po příjezdové cestě na chátrající tvář hotelu. Nyní za soumraku byla úplně bílá. „Nikdy jsem z toho neměl žádný zisk. Dokonce jsem nikdy ani nevěděl, co to bylo za lidi.“

„Ani jednou?“

„Nevím, nač narážíte.“

„Nedělal jste snímek kapitána Hillmana a jeho děvčete?“

Haroldova tvář byla bledá a vlhká. „Nevím. Nikdy jsem neznal jejich jména.“

„Loni na jaře v Newportu jste Hillmana poznal.“

„Jistě, byl velícím důstojníkem Mikeovy lodě. Setkal jsem se s ním, když jsem tenkrát byl na lodi.“

„A jindy už nikdy?“

„Ne, prosím.“

„Kdy jste byli vy a Mike zatčeni? Na jaře v pětačtyřicátém?“

Přikývl. „Pátého března. Asi to nikdy nezapomenu. Byl jsem zatčen jen jednou jedenkrát v životě. Potom, když mě pustili, jsem se sem už nikdy nevrátil. Až teď.“ Rozhlédl se po místě, jako kdyby ho zradilo podruhé.

„Jestli povídáte pravdu o tom datu, pak jste nefotografoval ten snímek, o který se zajímám. Ten byl pořízen v dubnu.“

„Nelžu. Tehdy měl Otto Sipe jiného mládence.“

„Jak to, že měl Sipe takovou moc v hotelu?“

„Myslím, že věděl něco na vedení. Kdysi dávno pro ně něco ututlal, něco o nějaké filmové hvězdě, která tam bydlela.“

„Bydlel tu Mike v době, kdy byl zatčen?“

„Jo. Přenechal jsem jemu a Carol svůj pokoj, ten naturální. Spal jsem v ubytovně zaměstnanců. Myslím, že Otto Sipe nechal Carol v tom pokoji ještě nějaký čas potom, co jsme byli s Mikem zatčeni.“

„Ten pokoj byl hned vedle jeho, na konci chodby?“

„Jo.“

„Byla v něm mosazná postel?“

„Jo. Proč?“

„Jen mě to zajímalo. Od války neměnili zařízení. Koupelna spojující oba pokoje by mohla být příhodná pro Sipea, jestli se mu Carol líbila.“

Harold zavrtěl hlavou. „Kdepak on! Pro něho ženské nic neznamenaly. A on neznamenal nic pro Carol. Odstěhovala se odtamtud, jakmile se jí podařilo obstarat si něco jiného. Odešla bydlet s nějakou přítelkyní v Burbanku.“

„Se Susannou.“

Harold zamrkal. „Jo. Tak se jmenovala, Susanna. Nikdy jsem se s ní nesetkal, ale musela to být hodná ženská.“

„Jaký typ děvčete byla Carol?“

„Carol? Byla to krasavice. Když vypadá holka jako ona, nestaráte se moc o to, abyste zkoumal hlubiny její duše. Vždycky jsem si myslel, že je to nevinné mladé děvče. Ale Lila říká, že by se dala napsat celá kniha o tom, co já nevím o ženských.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo po osmé a Harold mi pravděpodobně řekl všechno, co mohl. Částečně proto, abych se o tom ujistil, jsem ho pozval, aby se mnou šel přes dálnici navštívit svého starého známého Bena Dalyho. Nezdráhal se.

Daly se na nás zlostně mračil ze dveří osvětlené kanceláře. Pak poznal Harolda a čelo se mu vyjasnilo. Vyšel ven a potřásl si s ním rukou, zatímco mě nebral na vědomí.

„To už je doba, co jsme se neviděli.“

„Věčná pravda.“

Hovořili spolu přes propast let, s jakousi vřelostí a bez rozpaků. Nezdálo se, že by byli společně do něčeho zapleteni. I když to z toho nutně nevyplývalo, přece jsem v podstatě zavrhl myšlenku, že kterýkoliv z nich byl jakkoliv zapleten do nedávných zločinů.

Vpadl jsem do jejich rozhovoru: „Věnujete mi minutku, Bene? Možná mi pomůžete vyřešit tu vraždu.“

„Jak? Že zabiju ještě někoho jiného?“

„Že budete někoho identifikovat, jestli to půjde.“ Vytáhl jsem fotografii Dicka Leandra a vnutil jsem mu ji do ruky. „Viděl jste někdy tohoto člověka?“

Chvíli si obrázek prohlížel. Ruka se mu chvěla. „Možná že ano. Nevím to jistě.“

„Kdy?“

„Včera večer. Snad je to ten, co včera večer přijel do hotelu.“

„Ten s tím děvčetem, v nové modré chevroletce?“

„Jo. Ten by to moh být. Ale nechtěl bych na to přísahat u soudu.“

/XXV/

Autobusové nádraží v Santa Monice je v postranní ulici poblíž dolního Wilshiru. Ve tři čtvrti na devět jsem nechal vůz stát u chodníku a vešel jsem. Stella, to neuvěřitelné dítě, tam byla. Seděla vzadu u svačinového pultu na místě, z něhož mohla pozorovat všechny dveře.

Samozřejmě mě spatřila a rychle se obrátila a skryla obličej v šálku kávy. Posadil jsem se vedle ní. S netrpělivým křapnutím šálek postavila. Káva v něm vypadala vychladle a na povrchu měla našedlý povlak.

Promluvila, aniž se na mne přímo podívala, jako osoba ve špionážním filmu. „Jděte pryč. Odstrašíte Tommyho.“

„Nezná mě.“

„Ale já mám být sama. Kromě toho vypadáte jako polda nebo něco takového.“

„Proč je Tommy tak alergický na policisty?“

„Vy byste taky byl, kdyby vás zavřeli tak, jako zavřeli jeho.“

„Jestli budeš pořád utíkat, zavřou tebe, Stello.“

„To se jim nepovede,“ pravila a vrhla na mne úkosem ostrý pohled. „Tatínek mě dneska vzal k psychiatričce, aby zjistil, jestli potřebuju poslat do Laguna Perdidy. Pověděla jsem jí všechno právě tak, jako jsem to pověděla vám. Řekla, že se mnou vůbec nic není. A tak když tatínek vešel dovnitř, aby si s ní promluvil, vyšla jsem hlavním vchodem a vzala si taxíka na autobusové nádraží, a autobus zrovna odjížděl.“

„Budu tě muset zase odvézt domů.“

Velice mladým hlasem řekla: „Copak mládež nemá žádná práva?“

„Má, počítaje v to i právo, aby byla ochraňovaná dospělými.“

„Nepůjdu bez Tommyho.“

Při vyslovení jeho jména se jí hlas zvýšil a zlomil. Polovina lidí na nádražíčku se na nás dívala. Žena za svačinovým pultem přišla ke Stelle.

„Obtěžuje vás, slečno?“

Stella zavrtěla hlavou. „Je to můj velice dobrý přítel.“

To jenom prohloubilo ženino podezření, ale umlčelo ji to. Objednal jsem si šálek kávy. Když odešla, aby mi ho natočila, obrátil jsem se ke Stelle:

„Ani já nechci odejít bez Tommyho. Mimochodem, co o něm soudila tvá přítelkyně psychiatrička?“

„Neřekla mi to. Proč?“

„Jen mi to tak napadlo.“

Číšnice mi přinesla kávu. Odnesl jsem si ji na opačný konec pultu a pomalu jsem ji popíjel. Bylo za osm minut devět. Lidé se řadili do fronty u dveří na nástupiště, což znamenalo, že má přijet autobus.

Vyšel jsem před nádraží a téměř jsem do Toma vrazil. Měl na sobě planďáky a špinavou bílou košili. I tvář měl špinavě bílou, s výjimkou míst, kde se mu objevovalo chmýří na bradě.

„Promiňte, prosím,“ omluvil se a vyhnul se mi.

Nechtěl jsem ho nechat vejít dovnitř – kdybych se ho pokoušel zmocnit uvnitř, způsobil bych veřejnou scénu, která by přilákala policii. Potřeboval jsem příležitost mluvit s ním dřív, než s ním promluví kdokoliv jiný. Nemělo cenu pokoušet se ho přemlouvat, aby šel se mnou. Byl hubený a rychlý a v běhu bych mu určitě nestačil.

Tyto myšlenky mi probleskly hlavou vteřinu předtím, než došel ke dveřím nádraží. Zezadu jsem ho popadl oběma rukama kolem pasu, zvedl jsem ho, a třebaže kladl zuřivý odpor, odnesl jsem ho k autu. Strčil jsem ho na přední sedadlo a posadil se vedle něho. Po silnici kolem projížděla jiná auta, ale nikdo nezastavil, aby se mě na něco vyptával. Teď už to nikdy nedělají.

Tom ze sebe vydal jediné suché zavzlyknutí nebo zafňuknutí. Jistě si uvědomil, že tohle je konec útěku.

„Jmenuji se Lew Archer,“ představil jsem se. „Jsem soukromý detektiv a pracuju pro tvého otce.“

„Není to můj otec.“

„Adoptivní otec je také otec.“

„Ne, pro mě není. Nechci mít s kapitánem Hillmanem nic společného,“ prohlásil s chladným odstupem zraněného mládí. „S vámi taky ne.“

Všiml jsem si, že má na kotníku pravé ruky šrám, který krvácel. Dal si zraněný kloub do úst, aby si ránu vysál, a přitom se přes ruku díval na mne. Bylo těžké brát ho v této chvíli vážně. Ale byl to velice vážný mladík.

„Nepůjdu zpátky ke svým drahým takzvaným rodičům.“

„Nemáš nikoho jiného.“

„Mám sebe.“

„Nestaral ses o sebe příliš dobře.“

„Zase jedno kázání.“

„Upozorňuju jenom na skutečnost. Kdyby ses o sebe dovedl slušně postarat, mohl bys uplatňovat právo na samostatnost. Ale ty se touláš celý zuřivý a mlátíš doktory…“

„Chtěl mě přinutit, abych šel domů.“

„Půjdeš domů. Zdá se, že jedinou tvou další alternativou je život s tuláky a zločinci.“

„Mluvíte o mých rodičích, o mých skutečných rodičích.“ Hovořil s vědomou dramatičností, ale z jeho hlasu zaznívala i jakási hořká úzkost. „Moje maminka nebyla tulačka a nebyla zločinec. Byla hodná.“

„Nemyslel jsem ji.“

„A ani můj otec nebyl tak zlý,“ prohlásil bez přesvědčení.

„Kdo je zabil, Tome?“

Tvář mu ztuhla a ztratila výraz. Vypadala jako dřevěná maska, která má odrážet utrpení.

„Nic o tom nevím,“ řekl monotónně. „Nevěděl jsem, že Carol je mrtvá, dokud jsem včera večer neviděl noviny. Nevěděl jsem, že Mike je mrtvý, dokud jsem dneska neviděl noviny. Další otázka.“

„Nebuď takový, Tome. Nejsem polda a nejsem tvůj nepřítel.“

„Kdo potřebuje nepřátele, když má takové takzvané rodiče, jako mám já? Můj – kapitán Hillman nikdy nechtěl nic jiného než mít doma chlapečka na hraní, někoho, kdo by mu dělal šprťouchlata. Už mám těch šprťouchlat pro něho plné zuby.“

„Měl bys jich mít plné zuby, po tomhle posledním šprťouchleti. To bylo šprťouchle za všechny prachy.“

Vrhl na mne první přímý pohled, napůl hněvivý, napůl bojácný. „Měl jsem právo odejít se svými skutečnými rodiči.“

„Snad. O to se nebudeme přít. Ale určitě jsi neměl právo pomáhat jim, aby vydírali peníze z tvého otce.“

„Není to můj otec.“

„Vím to. Musíš to znovu a znovu opakovat?“

„A musíte mu znovu a znovu říkat můj otec?“

Byl to svéhlavý chlapec. Nicméně jsem se cítil dobře. Měl jsem ho.

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Budeme mu říkat pan X a tvé mamince budeme říkat paní X a tobě budeme říkat ztracený dauphin francouzský.“

„To není zrovna moc legrační.“

Měl pravdu. Nebylo.

„Abychom se vrátili k těm pětadvaceti tisícům dolarů, které jsi pomáhal vylákat, předpokládám, že víš, že jsi spoluviníkem těžkého zločinu?“

„Nevěděl jsem o penězích. Neřekli mi to. Myslím, že ani Carol o nich nevěděla.“

„Tomu se dá těžko uvěřit, Tome.“

„Je to pravda. Mike nám to neřekl. Jenom povídal, že má rozdělaný nějaký kšeft.“

„Jestli jsi nevěděl o vydírání, proč jsi odjel v jeho autě v kufru?“

„Aby mě nikdo neviděl. Mike povídal, že táta –“ znechuceně spolkl to slovo – „povídal, že kapitán Hillman zburcoval celou policii, aby po mně pátrala, aby mě mohl dát znovu zavřít do Laguna Perdidy.“

Uvědomil si svou nynější situaci. Pokradmu se rozhlédl a protáhl se pod volantem k druhým dveřím. Strhl jsem ho zpět ke středu sedadla a pevně jsem ho sevřel paží.

„Zůstaneš se mnou, Tome, i kdybych ti měl nasadit pouta!“

„Fízle!“

Opovržlivé slovo znělo od něho divně, jako cizí slovo, které se snažil si osvojit. To mi dělalo starost. Chlapci, právě tak jako muži, mají někam patřit. Tom se cítil zrazen jedním světem, plyšovým, podvodným světem Ralpha Hillmana, kde jsou na rubu tkaniny školy jako Laguna Perdida. Poslepu se ponořil do jiného světa, a ten teď ztratil. Jeho mysl jistě zoufale touží po místě, kde by si odpočinul, myslel jsem si, a já jsem se zrovna nestrhal, abych mu je poskytl.

Po ulici přijel autobus. Jak zahýbal k nástupišti, letmo jsem zahlédl cestující u oken, omámené jízdou a znuděné.

Uvolnil jsem své sevření. „Nemůžu tě pustit,“ řekl jsem, „ani kdybych chtěl. Nejsi přece hloupý. Snaž se jednou představit si, jak se na tohle dívají jiní lidé.“

„Na tohle?“

„Na celou tu šarádu. Na tvůj útěk ze školy – který ti samozřejmě vůbec nezazlívám –“

„Mockrát děkuju.“

Nechal jsem jeho ironii bez povšimnutí. „A na ten falešný únos a všechno ostatní. Adoptovaný syn je pro rodiče právě tak důležitý jako skutečný syn. Tvoji rodiče byli kvůli tobě celí utrápení.“

„To si dovedu představit.“

„Mimochodem, nikomu z nich ani za mák nešlo o peníze. Šlo jim jen a jen o tebe.“

„Něco tomu chybí,“ podotkl.

„Co?“

„Houslový doprovod.“

„S tebou se dá těžko mluvit, Tome.“

„Moji přátelé si to nemyslí.“

„Kdo je přítel? Někdo, kdo tě nechá nevázaně žít?“

„Někdo, kdo mě nechce uvrhnout do Černé díry kalkatské, jinak známé pod jménem škola Laguna Perdida.“

„To nechci.“

„Říkáte, že nechcete. Ale pracujete pro kapitána Hillmana a ten chce.“

„Teď už ne.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Nevěřím vám a nevěřím jemu. Potom, co vás opravdu potká pár věcí, začnete věřit tomu, co lidé dělají, a ne tomu, co říkají. Lidé jako Hillmanovi by pokládali takovou Carol za nicku, za nanicovatou ženskou. Ale pro mě nebyla. Měla mě ráda. Zacházela se mnou dobře. Dokonce ani můj skutečný otec mě nikdy nebil. Jediný problém byl v tom, jak jednal s Carol.“

Odložil křehkou sardonickou masku a mluvil se mnou lidským hlasem. Právě ten okamžik si vybrala Stella, aby vyšla z nástupiště na chodník. Tvář měla sevřenou zklamáním.

Tom ji zahlédl skoro stejně brzo jako já. Oči se mu rozzářily, jako kdyby byla anděl z nějakého ztraceného ráje. Naklonil se přese mne:

„Haló, Stello!“

Stella přiběhla. Vystoupil jsem z auta a nechal jsem ji, aby zaujala mé místo vedle chlapce. Neobjali se ani nepolíbili. Možná že jejich ruce se krátce setkaly. Sedl jsem si za volant.

Stella povídala: „Zdá se mi, jako bys byl pryč celou věčnost.“

„Mně taky.“

„Měls mi zavolat dřív.“

„Volal jsem.“

„Myslím rovnou.“

„Bál jsem se, že by – že bys udělala to, cos udělala.“ Pohodil bradou směrem ke mně.

„Vždyť já jsem to neudělala. Opravdu ne. Byl to jeho nápad. Ale stejně – musíš jít domů. Oba musíme.“

„Nemám domov.“

„Potom ho já taky nemám. Můj domov je právě tak špatný jako tvůj.“

„Ne, není.“

„Ano, je. A stejně,“ vyrukovala s nejzávažnějším důvodem, „potřebuješ vykoupat. Jsi cítit. A oholit.“

Letmo jsem pohlédl na jeho tvář. Měla potěšeně přihlouplý a rozpačitý výraz.

V té chvíli po ulici nic nejelo. Nastartoval jsem, obrátil auto do protisměru a zamířil na jih. Tom nic nenamítal.

Jak jsme jednou byli na dálnici, v anonymním světě ubíhajících světel a temnoty, začal se Stellou mluvit zase normálním hlasem. Carol mu před několika týdny telefonovala, přičemž použila jeho osobního čísla. Chtěla si s ním dojednat schůzku. Ten večer – řídil cadillac Ralpha Hillmana – se pro ni zastavil na vyhlídce nad mořem poblíž Dackova motelu.

Zaparkoval v oranžovém háji, který voněl svatbami, a vyslechl příběh jejího života. Třebaže často pochyboval, že patří k Hillmanovým, bylo pro něho těžké uvěřit, že je Carolin syn. Ale silně ho přitahovala. Jeho vztah k ní byl jako únikové padací dveře v neprodyšné lodi kapitána Hillmana. Znovu a znovu se s ní setkával a nakonec jí uvěřil. Dokonce ji začal mít svým způsobem rád.

„Proč jsi mi o ní neřekl?“ zeptala se Stella. „Byla bych ji ráda poznala.“

„Ne, nepoznala bys ji ráda.“ Jeho hlas byl drsný. „Kromě toho jsem se s ní musel seznámit nejdříve sám. Musel jsem si na svou matku zvyknout. A pak jsem se musel rozhodnout, co dělat. Víš, chtěla opustit mého otce. Měla s ním těžké časy, odjakživa těžké časy. Říkala, že jestli od něho neodejde brzo, potom už nebude s to odejít. Nedovedla se postarat sama o sebe a chtěla, abych jí pomohl. Kromě toho si myslím, že věděla, že Mike se k něčemu chystá.“

„Máš na mysli únos a to všechno?“ řekla Stella.

„Myslím, že to věděla i nevěděla. Víš, jaké jsou ženy.“

„Vím, jaká je moje maminka,“ odpověděla šalamounsky.

Zapomněli na mne. Byl jsem kamarádský řidič, starý dobrý šedivějící Lew Archer, a pojedeme takhle pořád dál a dál, nocí tak nebezpečnou, že bylo nutné cítit se v bezpečí. Vzpomněl jsem si na jakousi báseň nebo podobenství, které mi před lety citovala Susanna. Pták vlétne oknem na jednom konci osvětleného sálu, proletí sálem a vyletí jiným oknem do tmy: to je rozpětí lidského života. Přední světla, která se vynořila v dálce, střemhlav prolétla kolem a zapadla za námi, mi připomněla Susannina krátce osvětleného ptáka. Přál jsem si, aby byla se mnou.

Tom právě vyprávěl Stelle, jak se poprvé setkal se svým otcem. První týden se Mike držel v pozadí; prý byl v Los Angeles hledat práci. Konečně v sobotu večer se s ním Tom setkal v motelu.

„To bylo tu noc, co sis vypůjčil náš vůz, viď?“

„Jo. Můj tá – Ralph mě převezl, víš. Carol vylila trochu vína na přední sedadlo a on to ucítil. Myslel si, že jsem při řízení pil.“

„Pila Carol moc?“

„Dost. Tenkrát v sobotu pila hodně. Mike taky. Já jsem měl taky trochu vína.“

„Jsi na to ještě mladý.“

„Bylo to při večeři,“ hájil se. „Carol vařila špagety. Říkala tomu špagety á la Pocatello. Zpívala mi nějaké staré písničky, jako třeba ‚Sentimentální cestu‘. Dost dobře jsme se bavili,“ řekl s určitými pochybnostmi.

„Proto ses tedy nevrátil domů?“

„Ne. Já…“ Slovo mu uvázlo v hrdle. „Já…“ Jeho tvář, kterou jsem viděl ve zpětném zrcátku, se zkroutila úsilím. Nemohl větu dokončit.

„Chtěl jsi zůstat s nimi?“ ozvala se po chvíli Stella.

„Ne. Nevím.“

„Jak se ti líbil tvůj otec?“

„Myslím, že byl docela fajn, dokud se neopil. Hráli jsme džinové žolíky a on nevyhrál, a tak rozbil hru. Začal si zchlazovat žáhu na Carol. Skoro jsem se s ním porval. Povídal, že býval boxer a že bych byl blázen, kdybych se pokoušel s ním rvát, protože jeho pěsti dovedou zabít.“

„To musel být strašný večer.“

„Tahle část nebyla moc dobrá.“

„Která část večera byla dobrá?“

„Když Carol zpívala staré písně. A vyprávěla mi o mém dědečkovi v Pocatellu.“

„To trvalo celou noc?“ zeptala se Stella poněkud kousavě.

„Jistěže jsem s nimi nezůstal celou noc. Odjel jsem kolem desáté, potom, co jsme se málem servali. Já.“ Totéž slovo se mu znovu vzpříčilo v hrdle, jako by v něm bylo plno tajných významů, které mu nedovolí, aby je pronesl.

„Cos dělal?“

„Odjel jsem a zaparkoval jsem na vyhlídce, kde jsem se pro ni poprvé zastavoval. Seděl jsem tam až skoro do dvou hodin, pozoroval jsem hvězdy a poslouchal jsem, víš, moře. Moře a dálnici. Snažil jsem se přijít na to, co mám dělat, kam patřím. Stále ještě jsem na to nepřišel.“ Hlasem, který si uvědomoval mou přítomnost, dodal: „Teď už myslím nemám žádnou jinou možnost. Strčí mě zpátky do Černé díry kalkatské.“

„Mě také,“ řekla Stella s nervózním zachichotáním. „Můžeme si posílat navzájem tajná psaníčka. Vyklepávat zprávy na mříže a tak.“

„To není žádná legrace, Stello. Každý tam je blázen, dokonce i někteří učitelé a vychovatelé. Ti se taky časem zcvoknou.“

„Odbíháš od věci,“ řekla. „Cos dělal ve dvě ráno?“

„Šel jsem navštívit Sama Jackmana, když se vrátil z práce. Myslel jsem, že se ho budu moct zeptat, co mám dělat, ale zjistil jsem, že nemůžu. Prostě jsem mu nedokázal říct, že jsou to moji rodiče. Tak jsem vyrazil z města a pár hodin jsem jen tak jezdil. Nechtěl jsem jít domů a nechtěl jsem se vrátit do motelu.“

„Tak jsi převrhl auto a snažil ses zabít.“

„Já.“ Znovu nastalo ticho, a tentokrát natrvalo. Seděl rovně jako svíčka, hleděl upřeně vpřed a sledoval, jak se přední světla aut vynořují z temnoty. Po čase jsem zpozoroval, že má kolem ramen Stellinu paži. Tvář měl pruhovanou slzami.

/XXVI/

Stellu jsem vysadil první. Odmítla vystoupit z vozu, dokud jí Tom neslíbil, že už nikdy neodejde, aniž jí o tom řekne.

Její otec vyšel z domu celý poplašený a vzal ji do náruče. S jakousi odevzdanou láskou mu položila hlavu pěkně na rameno. Snad se něčemu naučili nebo se právě něčemu učí. To se někdy stává.

Vešli do domu a já jsem se pustil dolů po příjezdové cestě.

„Je to docela obyčejný podvodník,“ řekl Tom. „Stella mi půjčila vůz a on pak otočil a řekl policii, že jsem ho ukradl.“

„Jsem přesvědčen, že si to v tu chvíli myslel.“

„Ale později zjistil od Stelly pravdu, a pořád dál tvrdil, že jsem ho ukradl.“

„S bezectností se potkáš na každém kroku,“ řekl jsem. „Všichni si na ni musíme dát pozor.“

Nechal si to projít hlavou a došel k závěru, že jsem ho urazil. „Má to být nějaká narážka na mě?“

„Kdepak. Myslím, že jsi čestný, pokud ovšem víš, o čem mluvíš. Ale vidíš jenom jednu stránku, svou vlastní, a ta zřejmě sestává hlavně ze stížností.“

„Mám jich fůru,“ připustil. Po chvilce dodal: „Přesto se mýlíte, když si myslíte, že vidím jenom jednu stránku. Vím, jak se moji – moji adoptivní rodiče asi cítí, ale také vím, jak se cítím já. Nemůžu dál žít celý rozpolcený. Právě tak jsem se cítil, rozumíte, těchto posledních pár noci, jako by někdo vzal sekáček a rozštípl mě vedví. Ležel jsem beze spánku na té staré mosazné posteli, kde mě Mike a Carol, rozumíte, počali – ve vedlejším pokoji chrápal starý Sipe, a já jsem tam byl a nebyl. Rozumíte? Míním tím, že jsem nemohl uvěřit, že já jsem já, že toto je můj život a že tito lidé jsou moji rodiče. Ale taky jsem nikdy nevěřil, že jsou to Hillmanovi. Vždycky se mi zdálo, že hrají divadýlko. Možná,“ dodal zpola vážně, „že jsem spadl z jiné planety.“

„Čteš příliš mnoho sei-fi.“

„Já si to doopravdy nemyslím. Vím, kdo byli moji rodiče. Carol mi to řekla. Mike mi to řekl. Doktor mi to řekl a tím jsem to měl úředně. Ale stále ještě mi dělá potíže, abych si to řekl sám.“

„Přestaň to lámat přes koleno. Na tom, kdo byli tvoji rodiče, tolik nezáleží.“

„Mně na tom záleží,“ řekl opravdově. „Je to ta nejdůležitější věc v mém životě.“

Blížili jsme se ke schránce Hillmanových. Jel jsem pomalu, ponořen v hovor, a teď jsem zabočil na příjezdovou cestu a úplně jsem zastavil.

„Někdy si myslím, že by děti měly být anonymní.“

„Jak to myslíte, pane Archere?“ Bylo to poprvé, co mě oslovil jménem.

„Nemám to nijak promyšlené. Jenom bych rád kladl důraz na něco trochu jiného. Lidé se strašně snaží žít ve svých dětech. A děti se strašně snaží žít podle svých rodičů nebo je přetrumfnout. Každý žije v někom nebo podle někoho nebo natruc někomu jinému. Nemá to moc smyslu a moc dobře to nefunguje.“

Snažil jsem se trochu uklidnit jeho myšlení, dříve než bude muset čelit další velké změně. Nepodařilo se mi to.

„Nefunguje to, když vám lžou,“ řekl Tom. „Mně lhali. Předstírali mi, že jsem jejich vlastní krev. Myslel jsem si, že mi uvnitř něco chybí, když jsem se nedokázal cítit jako jejich syn.“

„Mluvil jsem o tom s tvou maminkou – s Elaine – a trpce toho želí.“

„No to jistě.“

„Nezapadejme do tohohle tónu, Tome.“

Chvíli byl zticha. „Myslím, že musím jít a promluvit si s nimi, ale nechci s nimi žít a nebudu předstírat žádné falešné city.“

Žádná faleš, pomyslel jsem si, to je zákon nové generace, aspoň těch z nové generace, kteří za něco stojí. Byl to poměrně slušný ideál, ale v praxi někdy fungoval krutě.

„Nemůžeš jim odpustit Laguna Perdidu.“

„Vy byste mohl?“

Musel jsem si odpověď rozmyslet. „To by záleželo na tom, jaké měli důvody. Dovedu si představit, že někteří hodně zoufalí rodiče v tom vidí poslední naději pro své zdivočelé syny a dcery.“

„Zoufalí jsou, to jo,“ řekl. „Ralph a Elaine si zoufají velice snadno. Nesnášejí potíže. Smetou je pod koberec. Proto si nepřáli nic jiného než dostat mě z očí, jakmile jsem přestal být jejich chlapečkem, co se producíruje. A já jsem zatím měl v hlavě všechny tyhle strašné věci.“ Přitiskl si ruce k hlavě, aby ty hrozné věci uklidnil. Neměl daleko ke zhroucení.

„To je mi líto, Tome. Ale nestalo se tu neděli ráno něco kritického?“

Zahleděl se na mne zpod zvednuté paže. „Řekli vám o tom, co?“

„Ne. Ptám se, abys mi to pověděl ty.“

„Zeptejte se jich.“

To bylo všechno, co byl ochoten prozradit.

Dojel jsem po serpentinové asfaltce nahoru na kopec. Venku i uvnitř domu zářila světla. V jejich ostré bílé záplavě vyhlížely omítnuté zdi ošklivě a neskutečně. Pod tajuplnými maurskými oblouky číhaly černé stíny.

A něco poněkud tajuplného bylo i ve způsobu, jímž Ralph Hillman vystoupil zpod jednoho oblouku do světla. Nebyl tak zničený, jak ho vylíčila Susanna, aspoň ne vnějškově. Jeho krásná stříbrná hlava byla hladce vykartáčovaná. Tvář měl napjatě klidnou. Držel se vzpřímeně, a dokonce pár kroků zaklusal, když šel k mé straně vozu. Měl na sobě vínově červený domácí kabátek s rolákem.

„Nezdárný syn se vrací,“ chvástal se vyděšeně Tom vedle mne. „Jenomže nezabili vykrmené tele, zabili nezdárného syna.“

Hillman pravil: „Myslel jsem, že jste šerifův zástupce Bastian.“

„Očekáváte ho?“

„Ano. Prý mi chce něco ukázat.“

Zastavil se, aby se podíval do okénka, a spatřil Toma. Oči se mu doširoka otevřely.

„Chlapče!“ Jeho drsný, whisky nasycený hlas se stěží odvažoval věřit tomu, co říkal. „Ty ses vrátil.“

„Jo. Jsem tady.“

Hillman klusal na druhou stranu vozu a otevřel dvířka. „Vylez ven, ať se na tebe podívám.“

Tom ke mně vrhl krátký neutrální pohled a vylezl. Jeho pohyby byly toporné a nejisté, jako pohyby mnohem staršího muže. Hillman položil chlapci ruce na ramena, držel ho na vzdálenost paží a natočil ho tak, že jeho tvář byla osvětlena.

„Jak se máš, Tome?“

„Dobře, a ty?“

„Báječně, teď když jsi tady.“ Nepochyboval jsem, že Hillmanovy city byly opravdové, ale způsob, jak je vyjadřoval, byl jaksi špatný. Falešný. A viděl jsem, jak se Tom pod jeho rukama ošívá.

Elaine Hillmanová vyšla z domu. Šel jsem jí naproti. Záplava světla znásobovala vrásky v její tváři a vylouhovala z ní veškerou barvu, která v ní snad byla. Tak se zhubla, že mi vzdáleně připomněla koncentráky. Oči měla zářivě živé.

„Přivedl jste ho zpátky, pane Archere. Bůh vám žehnej.“

Zavěsila se do mne a nechala se k němu odvést. Stál jako poslušný chlapec, zatímco ona se vypnula na špičky a políbila ho na jeho špinavé tváře se stopami po potůčcích slz.

Pak Tom před oběma ucouvl. Stál a opíral se o bok mého vozu, palce zastrčené v kapsách kalhot. Viděl jsem desítky chlapců, kteří stáli tak jako on opřeni o rozpálené nebo chladné vozy při kraji ulice nebo na pankejtu dálnice, zatímco je muži v uniformách vyslýchali. Zvuk vzdálené dálnice slabě porušoval ostří ticha, jemuž jsem teď naslouchal.

Tom pravil: „Nechci nikomu ublížit. Nikdy jsem nechtěl. Nebo snad chtěl, já nevím. Ale rozhodně nemá cenu dál si něco předstírat. Víte, já vím, kdo jsem. Mike a Carol Harleyovi byli můj otec a matka. Vy jste to taky věděli, že?“

„Já ne,“ vyhrkla Elaine.

„Ale vědělas, že nejsi moje matka.“

„Ano. To jsem samozřejmě věděla.“

Zběžně pohlédla na své tělo a pak, s náznakem neukojené touhy, na svého muže. Ten se od nich obou odvrátil. Jeho tvář se na chvíli otočila stranou. Zřejmě pociťoval bolest, kterou chtěl skrýt.

„Jeden z vás musel vědět, kdo ve skutečnosti jsem.“ Tom se obrátil k Hillmanovi: „Tys to věděl, že?“

Hillman neodpověděl. Tom ze sebe vypravil vysokým zoufalým hlasem: „Nemůžu tady zůstat. Jste oba podvodníci. Po celá léta jste hráli náramné divadýlko, a hned jak jsem trochu vybočil z řady, už jste mě nakopli.“

Hillman našel hlas. „Řekl bych, že to bylo docela jinak.“

„Dobrá, tak já jsem provedl něco špatného. Postavte mě ke zdi a odstřelte.“

Chlapcův hlas zněl slabě hystericky, ale to nebylo to, co mě tolik znepokojovalo. Zdálo se, že Tom se přesouvá z jednoho postoje k druhému, dokonce i ze třídy do třídy, a snaží se najít pevnou půdu pod nohama. Šel jsem a stoupl jsem si vedle něho.

„Nikdo nemluví o potrestání,“ řekl Hillman. „Ale pokus o zabití je něco, co se nedá odbýt mávnutím ruky.“

„Mluvíš nesmysly,“ odsekl chlapec.

Hillman zvedl bradu. „Takhle se mnou nemluv!“

„Nebo uděláš co? Zamkneš mě s houfem psychoušů a zahodíš klíč?“

„To jsem neřekl.“

„Ne. Tys prostě šel a udělals to.“

„Snad jsem jednal ukvapeně.“

„Ano,“ vmísila se Elaine. „Tvůj tatínek jednal ukvapeně, teď na všechno zapomeňme, pojďme dovnitř a buďme zas kamarádi.“

„Není to můj tatínek,“ protestoval Tom tvrdohlavě.

„Ale přesto můžeme být všichni kamarádi. Nebo ne, Tome?“ Měla prosebný hlas i vzhled. „Nemohli bychom zapomenout na špatné věci a prostě být šťastni, že jsou za námi a že jsme zase všichni pohromadě?“

„Nevím. Rád bych načas odešel pryč a žil sám a všechno si promyslel. Co by na tom bylo špatného? Jsem dost starý.“

„To je nesmysl.“ Tohle neměl Hillman říkat. O vteřinu později jeho oči prozradily, že si uvědomil, že neměl. Popošel o krok kupředu a položil chlapci ruku na rameno. „Koneckonců, možná to není tak špatný nápad. Jsme rozumní lidé, měli bychom být s to dát hlavy dohromady a něco vykoumat. Například je tu ta lovecká chata v Oregonu, kam jsme chtěli oba jet příští měsíc. Mohli bychom náš program rozšířit, a jak říkají letci, seřídit si hodinky na stejný čas, abychom se sehráli, co říkáš?“

Hillmanův výkon působil násilně. Tom mu naslouchal bez zájmu a bez naděje. Po chvíli se Elaine zavěsila do manžela a odváděla ho k domu. Tom a já jsme šli za nimi.

U dveří čekala paní Perezová. V jejím uvítání zaznívala vřelost, a trochu jí bylo i v Tomově odpovědi. Dohadovali se o jídle. Tom řekl, že by rád hamburger a hrachovou polévku. Paní Perezová těžkopádně odkvapila.

Hillman si prohlédl chlapce ve světle lustru. „Snad by ses měl jít nahoru vykoupat a převléct.“

„Teď?“

„Je to jen návrh,“ řekl Hillman smířlivě. „Zástupce šerifa Bastian je na cestě sem. Chtěl bych, abys – měl by ses dát trochu dohromady.“

„Odvede mě pryč? Tak to myslíš?“

„Pokud tomu budu moct zabránit, tak ne,“ ujistil ho Hillman. „Poslyš, půjdu nahoru s tebou.“

„Umím se obléct sám, tati.“ Slovo mu uklouzlo, neodvolatelné a nepopiratelné.

„Ale měli bychom si probrat, co mu řekneš. Nemá cenu, abys strkal hlavu do oprátky. Totiž…“

„Řeknu pouze pravdu.“

Chlapec od něho odešel ke schodišti. Ralph a Elaine ho sledovali očima, dokud nezmizel z dohledu, a pak sledovali jeho kroky sluchem. Svéhlavý bůžek domácnosti se vrátil a domácnost zase fungovala svým těžkopádným způsobem.

Šli jsme do obývacího pokoje. Hillman pokračoval přes pokoj do baru. Jaksi nepřítomně si namíchal drink, jako by se pouze snažil najít něco, čím by zaměstnal ruce a pak ústa.

Když vyšel se skleničkou v ruce, připadal mi jako herec, který vychází z oblouku proscénia, aby se připojil k divákům.

„Nevděční synové jsou jako hadí zub,“ pronesl nepříliš konverzačním tónem.

Elaine se zřetelným hlasem ozvala z pohovky: „Pokoušíš-li se citovat Krále Leara, správný citát zní: ‚Oč bodavější než hadí zub je mít nevděčné dítě!‘ Ale to není zrovna nejpříhodnější, protože Tom není tvé dítě. Daleko příhodnější citát z téhož díla by byl Edmundův verš: ‚Teď, bohové, stůjte při bastardech!“

Hillman vhodil panáka do sebe a mírně potácivým krokem šel k ní. „Protiví se mi, co říkáš.“

„To je tvé právo a tvůj zvyk.“

„Tom není bastard. Jeho rodiče byli legálně sezdáni.“

„Na tom sotva záleží, bereme-li v úvahu jejich minulost a charakter. Copak jste museli ty a ten tvůj vzácný doktor Weintraub vybrat zrovna ratolest kriminálníků?“

Její hlas byl chladný a hořký. Zdálo se, že po letech mlčení promluvila a postavila se proti manželovi.

„Poslyš,“ uklidňoval ji Hillman, „Tom je zpátky. Jsem rád, že je zpátky. Ty taky. A chceme, aby zůstal s námi, ne?“

„Chci to, co je pro něho nejlepší.“

„Já vím, co je pro něho nejlepší.“ Rozpřáhl paže a poněkud jimi máchl ze strany na stranu, jako by Tomovi dával darem dům a život, který se v něm odehrával.

„Ty vůbec nevíš, co je pro kohokoliv nejlepší, Ralphe. Protože máš pod sebou lidi, zvykl sis na myšlenku, že to víš. Ale ve skutečnosti nevíš. Zajímá mě názor pana Archera. Pojďte a posaďte se vedle mě,“ vybídla mě, „a povězte mi, co vy si myslíte.“

„O co přesně jde?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si sedal.

„O Toma. Jakou budoucnost máme pro něho plánovat?“

„Nemyslím, že to můžete udělat za něho. Ať si ji naplánuje sám.“

Hillman zavrčel přes pokoj: „Ale když on nechce nic jiného než sebrat se a odejít.“

„Připouštím, že to není obzvlášť dobrý nápad. Měli bychom ho přemluvit, aby v tomhle trochu ustoupil. Nechte ho rok žít s jinou rodinou. Nebo ho pošlete do přípravky. Potom stejně odejde na vysokou školu.“

„Dobrý bože, myslíte, že to dotáhne na vysokou školu?“

„Samozřejmě že ano, Ralphe,“ Elaine se obrátila ke mně: „Ale je teď zralý pro obyčejnou přípravku? Přežije to?“

„Přežil poslední dva týdny.“

„Ano. Musíme za to děkovat Bohu. A vám.“

Hillman přišel, stoupl si nade mne a protřepával led ve své skleničce. „Jak to vlastně bylo s těmi lidmi? Spolčil se s nimi Tom proti nám? Rozumějte, nechci ho trestat nebo z toho cokoli vyvozovat. Prostě to chci vědět.“

Odpověděl jsem mu pomalu a opatrně. „Těžko můžete říkat, že chlapec se spolčil se svou matkou a otcem. Byl zmatený. Stále ještě je. Věřil, že jste na něho zanevřel, když jste ho dal do školy Laguna Perdida. Člověk nemusí být psychiatrem, aby věděl, že to není ten typ školy, co on potřebuje.“

„Obávám se, že nejste obeznámen se všemi fakty.“

„Co jsou to za fakta?“

Zavrtěl hlavou. „Pokračujte v tom, co jste povídal. Byl ve spolku s těmi lidmi?“

„Ne tak, jak si myslíte. Ale nabídli mu únik, fyzický a citový, a on se ho chopil. Jeho matka k němu zřejmě byla laskavá.“

„Já jsem k němu byla vždycky laskavá,“ prohlásila Elaine. Pak střelila zuřivým pohledem vzhůru ke svému muži. „Ale v domě vládla faleš a ta všechno podkopávala.“

Řekl jsem: „V tom druhém domě, v Dackově motelu, byla také faleš. Mike Harley Toma nepochybně podváděl, když ho využíval pro falešný únos. Nedovolil svým otcovským citům, aby mu v tom překážely. S Carol to bylo jiné. Jestliže Toma podváděla, podváděla taky sebe. Tom to stavěl nějak takhle: věděla, že Harley se k něčemu chystá, ale nepřipustila si, že to ví. Člověk bere věci takhle, když žije dvacet let s mužem jako Harley.“

Elaine slabě přikývla. Myslím, že to byla poznámka k jejímu vlastnímu manželství. Řekla: „Mám starost, jaké vlastnosti Tom zdědil, když měl takovéhle rodiče.“

Krev se vehnala Hillmanovi do tváře. „Proboha, ty si opravdu koleduješ o malér.“

„Sotva si o něj potřebuji koledovat,“ odpověděla tiše. „Mám ho na klíně,“ Pohlédla na něho, jako by jí ho tam byl podstrčil on.

Obrátil se a přešel celou délku místnosti, kousek se vrátil a zamířil k baru. Nalil si na led ve skleničce další whisky a vypil ji. Elaine ho pozorovala kritickým pohledem a on si toho byl vědom.

„Uklidňuje mi to nervy,“ vysvětloval.

„Nepozorovala jsem.“

Pohlédl na hodinky a přecházel sem a tam po pokoji, Jednou ztratil rovnováhu a musel udělat krok stranou.

„Proč ten Bastian nejde, aby to už bylo odbyté?“ zareptal. „Připozdívá se, čekal jsem dnes večer Dicka, ale počítám, že si našel nějakou zajímavější zábavu.“ Obořil se na svou ženu: „Tohle je strašná domácnost, víš to?“

„Vím to už mnoho let. Snažila jsem se ji udržet pohromadě kvůli Tommymu. To je náramně legrační, viď?“

„Nevidím na tom nic legračního.“

Já jsem na tom taky nic legračního neviděl. Polámané hrany jejich manželství se třely o sebe jako nesesazené konce kosti, která byla zlomená, ale stále ještě živá.

Konečně Bastian přijel. Vešel do přijímací, haly, s černou kovovou skříňkou v ruce, a tvářil se temně a přísně. Dokonce ani zpráva, že Tom je v pořádku doma, ho moc nerozveselila.

„Kde je?“

„Koupe se,“ odpověděl Hillman.

„Musím s ním mluvit. Chci úplnou výpověď.“

„Dnes večer ne. Chlapec si prodělal úplné peklo.“

„Ale je ten nejdůležitější svědek, kterého máme.“

„Vím. Zítra vám všechno poví.“

Bastian pohlédl z Hillmana na mne. Stáli jsme přímo u hlavního vchodu a zdálo se, že Hillman nemá chuť pustit ho dál.

„Očekával jsem lepší spolupráci, pane Hillmane. My jsme vám pomáhali. Ale když o tom tak uvažuji, vy jste nám nikdy nepomohl.“

„Nedělejte mi kázání, pane Bastiane. Můj syn je doma a není to vaší zásluhou, že ho máme zpátky.“

„Podílela se na tom velkou měrou i policie,“ podotkl jsem. „Zástupce šerifa Bastian a já jsme úzce spolupracovali. Doufám, že dosud spolupracujeme.“

Hillman přenesl svůj pronikavý pohled na mne. Vypadal, jako by se chystal oba nás vyhodit. Obrátil jsem se k Bastianovi:

„Chcete nám něco ukázat, není-liž pravda?“

„Ano.“ Pozvedl svou skříňku na doličné předměty. „Vy jste to už viděl, Archere. Nejsem si jist, jestli to viděl pan Hillman, či ne.“

„Co je to?“

„Hned uvidíte. Raději bych to nepopisoval předem. Mohli bychom se posadit ke stolu?“

Hillman nás zavedl do knihovny a usadil nás ke stolu, na němž uprostřed stála lampa se zeleným stínidlem, a tu rozsvítil. Jasně ozářila desku stolu a zbytek místnosti s našimi tvářemi uvrhla do zelenavého stínu. Bastian otevřel skříňku. Obsahovala lovecký nůž s pruhovanou rukojetí, který jsem nalezl zabodnutý v žebrech Mikea Harleyho.

Hillman se ostře nadechl.

„Poznáváte ho, že ano?“ zeptal se Bastian.

„Ne. Nepoznávám.“

„Vemte si ho a prohlédněte si ho důkladněji. Můžete se ho klidně dotknout. Otisky prstů a krev na něm byly už prozkoumány.“

Hillman se nepohnul. „Krev?“

„Je to nůž, kterým byl zavražděn Mike Harley. Jsme si téměř jisti, že ho bylo použito také k zavraždění druhé oběti, Carol Harleyové. Byla na něm nalezena krev její skupiny právě tak jako krev skupiny jejího manžela. Prosektor mi také řekl, že tvarem odpovídá její ráně. Jen si ho vemte, pane Hillmane.“

Hillman opatrným pohybem napřáhl ruku a vyňal nůž ze skříňky. Obrátil ho a přečetl si jméno výrobce na široké zářící čepeli.

„Zdá se, že je to dobrý nůž,“ připustil. „Ale obávám se, že ho nepoznávám.“

„Řekl byste to pod přísahou?“

„Musel bych. Nikdy v životě jsem ho neviděl.“

Bastian se zatvářil jako rodič odstraňující nebezpečnou hračku a vzal mu nůž z rukou. „Nechci tvrdit, že lžete, pane Hillmane. Mám však svědka, který říká něco jiného než vy. Pan Botkin, který vlastní obchod se sportovním zbožím dole na Hlavní, říká, že vám tento nůž prodal.“ Zamával nožem, namířeným špičkou dopředu, Hillmanovi před očima.

Hillman vypadal vystrašeně a nemocně a neústupně. „To byl jistě někdo jiný. Určitě se mýlí.“

„Nemýlí se. Zná vás osobně.“

„Já ho neznám.“

„Vy jste velice známý člověk, pane Hillmane, a pan Botkin je si jist, že jste byl v jeho obchodě začátkem tohoto měsíce. Snad vám mohu osvěžit paměť. Ve spojitosti s nákupem tohoto nože jste se panu Botkinovi zmínil, že plánujete se svým synem výlet do Oregonu. Také jste si Botkinovi, jako obchodníkovi na dolní Hlavní třídě, stěžoval na údajnou nevázanost Šenkovny. Mělo to něco společného s prodáváním alkoholu mladistvým, myslím. Už si na ten rozhovor vzpomínáte?“

„Ne,“ prohlásil Hillman. „Nevzpomínám si. Ten chlap lže.“

„Proč by lhal?“

„Nemám tušení. Jděte a zjistěte to. Přeci já nebudu dělat za vás policejní práci.“

Povstal, jako by Bastiana propouštěl. Ale Bastian nehodlal být propuštěn. „Nemyslím, že děláte dobře, pane Hillmane, když zaujímáte takový postoj. Jestliže jste tento nůž od pana Botkina koupil, teď je pravý čas, abyste to řekl. Vaše dřívější popření se nemusí nikdy dostat přes práh této místnosti.“

Bastian na mne pohlédl, abych ho podpořil. Vzpomněl jsem si, co mi Botkin povídal o Šenkovně. Bylo prakticky jisté, že k jeho rozhovoru s Hillmanem došlo. Nevyplývalo z toho nutně, že Hillman nůž koupil, ale bylo to pravděpodobné.

Řekl jsem: „Je čas, aby se všechna fakta vyložila na stůl, pane Hillmane.“

„Nemůžu přece povídat něco, co není pravda.“

„Ne. To bych vám neradil. Nenapadlo vás, abyste si o tom promluvil se svým právníkem?“

„Teď na to právě myslím.“ Hillman vystřízlivěl. Na čele mu stály kapičky čiré tekutiny, jako by z něho nápor situace vyždímal alkohol. Obrátil se k Bastianovi: „Mám za to, že mě víceméně obviňujete z vraždy.“

„Ne, neobviňuji,“ řekl Bastian a formálním tónem dodal: „Ovšem můžete trvat na svých ústavou zaručených právech.“

Hillman zavrtěl hněvivě hlavou. Pramen jemných světlých vlasů mu spadl do čela. Pod čelem se mu oči třpytily jako kovové trojúhelníky. Byl mimořádně pohledný muž. Ani na okamžik si tento fakt nepřestal uvědomovat, což se projevilo v mazlivém pohybu ruky, jímž vrátil vlasy zpět, kam patřily.

„Poslyšte,“ navrhl, „nemohli bychom pokračovat v této seanci ráno? Mám za sebou těžký den a rád bych se na tuhle záležitost vyspal. Vlastně jsem od pondělka doopravdy nespal.“

„Já taky ne,“ řekl Bastian.

„Možná i vy se potřebujete trochu vyspat. Tohle sekýrování není zrovna nejlepší nápad.“

„K žádnému sekýrování tu nedošlo.“

„O tom rozhoduji já.“ Hillmanův hlas se zvýšil. „Přinesl jste ten nůž ke mně do domu a hrozil jste mi jím před obličejem. Mám na to svědka,“ dodal, čímž mínil mne.

Vmísil jsem se: „Nezabředejme do malicherných debat. Šerifův zástupce Bastian a já si potřebujeme o něčem pohovořit.“

„Cokoliv mu řeknete, budete mu muset říct přede mnou.“

„Dobrá.“

„Až si promluvím s chlapcem,“ pravil Bastian.

Hillman úsečně mávl rukou. „Nepromluvíte si s ním. Myslím, že vám dokonce ani zítra nedovolím, abyste s ním mluvil. Jsou tu koneckonců zdravotní ohledy.“

„Jste lékař?“

„Mám lékaře k dispozici.“

„O tom nepochybuji. My také.“

Oba muži stáli proti sobě v tiché zuřivosti. V mnoha směrech byli učiněný protiklad. Bastian byl zachmuřený puritán, absolutně čestný, pedant, pokud šlo o detaily, v pivní řadě policista a pak teprve člověk. Hillmanova osobnost byla méně jasná. Vyskytovaly se v ní romantické a herecké prvky, které často maskují hlubší problémy. Jeho kariéra byla oslnivá a prudká jako meteor, ale byl to ten druh kariéry, při níž někdy zůstane člověk uprostřed života s prázdnýma rukama.

„Chcete něco říct šerifovu zástupci, dřív než odejde?“ zeptal se mě Hillman.

„Ano. Možná se vám to nebude líbit, pane Hillmane. Mně se to taky nelíbí. Včera večer byl na příjezdové cestě k hotelu Barcelona viděn mladý muž řídící modrou chevroletku posledního modelu. Hotel Barcelona je místo, kde byl nalezen Mike Harley, probodnutý tamtím nožem.“ Ukázal jsem ke skříňce na stole. „Mladík byl téměř bezpečně identifikován jako Dick Leandro.“

„Kdo ho identifikoval?“ chtěl vědět Bastian.

„Ben Daly, který obsluhuje benzínovou pumpu.“

„Ten muž, který zabil Sipea?“

„Ano.“

„Buďto se zmýlil, nebo lže,“ prohlásil Hillman. „Dick má sice modré auto, ale je to malý sporťák, triumph.“

„Má přístup k modré chevroletce?“

„Pokud vím, nemá. Přece se nesnažíte zaplést Dicka do těchhle patálií?“

„Jestli je do nich zapleten, musíme o tom vědět.“ Bastianovi jsem navrhl: „Snad byste mohl zjistit, zda si včera večer vypůjčil nebo najal modrou chevroletku. Je zde také nepatrná možnost, že ji ukradl.“

„Provedu,“ řekl Bastian.

Hillman neřekl nic.

/XXVII /

Bastian zvedl skříňku na doličné předměty a s cvaknutím ji zavřel. Vyšel ven, aniž se s kýmkoli z nás rozloučil. Jednal s Hillmanem, jako by už neexistoval. Se mnou jednal takovým způsobem, že jsem mohl s Hillmanem zůstat.

Hillman ho ode dveří knihovny sledoval, dokud bezpečně neprošel přijímací halou a nevyšel hlavním vchodem. Pak se vrátil do pokoje. Místo aby šel zpátky ke stolu, kde jsem seděl, kráčel ke stěně s fotografiemi, kde ve světle, zeleném jako hluboké moře, visela eskadra na vzletové palubě.

„Co to má znamenat?“ zeptal se. „Někdo sundal Dickovu fotografii.“

„Já jsem ji sundal, kvůli identifikaci.“

Vytáhl jsem ji z kapsy. Hillman přišel a vzal si ji ode mne. Sklo bylo ohmatané a on je očistil rukávem svého kabátku.

„Neměl jste právo ji vzít. Do čeho se vlastně snažíte Dicka navézt?“

„Chci se o něm dozvědět pravdu.“

„Na Dickovi není nic tajuplného. Je to velmi milý a docela normální chlapec.“

„To doufám.“

„Poslyšte,“ řekl, „dokončil jste, k čemu jsem vás najal. Nemyslete si, že jsem nevděčný – mám v úmyslu dát vám značnou prémii. Ale nenajal jsem vás, abyste vyšetřoval ty vraždy.“

„A prémii nedostanu, dokud s tím nepřestanu?“

„To jsem neřekl.“

„Nebylo třeba.“

Opřel se roztaženými pažemi o stůl a naklonil se nade mne svou robustní, pánovitou tváří. „Jak to, že mluvíte s výše postavenými lidmi tak, jak jste mluvil se mnou?“

„Těmi ‚výše postavenými‘ myslíte lidi, co mají víc peněz?“

„Zhruba ano.“

„Tak já vám to řeknu, pane Hillmane. Mám vás docela rád. Snažím se s vámi mluvit na rovinu, protože někdo to musí udělat. Řítíte se do srážky se zákonem. Jestli budete tak pokračovat, uškodíte si.“

Tvář mu ztuhla a oči se zúžily. Neměl rád, když mu někdo dělal kázání. Rád všechna kázání obstarával sám.

„Mohl bych Bastiana koupit a prodat.“

„Nemůžete, jestliže není na prodej. A vy víte zatraceně dobře, že není.“

Narovnal se a zvedl hlavu ze světla do nazelenalého stínu. Jeho tvář se podobala starému bronzu, až na to, že nebyla tak klidná. Po chvíli se ozval:

„Co myslíte, že bych měl udělat?“

„Začít mluvit pravdu.“

„Zatraceně, vy naznačujete, že jsem ji nemluvil.“

„Dělám víc, než že pouze naznačuju, pane Hillmane.“

Obrátil se na mne s pěstmi zaťatými, jenjen mě udeřit. Zůstal jsem sedět. Odešel a zase se vrátil. Bez whisky se stával velice nervózní.

„Předpokládám, že si myslíte, že jsem je zabil.“

„Nespekuluju. Vím však docela jistě, že jste ten nůž od Botkina koupil.“

„Jak to můžete vědět tak jistě?“

„Mluvil jsem s tím chlapíkem.“

„Kdo vás tím pověřil? Neplatím vás, abyste shromažďoval svědectví proti mně.“

Poněkud unaveně jsem nadhodil: „Nemohli bychom na chvilku zapomenout na vaše báječné peníze a promluvit si jako dvě lidské bytosti? Dvě lidské bytosti, které jsou v obtížné situaci?“

Zauvažoval o tom. Posléze řekl: „Vy nejste v obtížné situaci. Já ano.“

„Povězte mi o tom. Pokud jste ovšem ty vraždy opravdu nespáchal vy. V tom případě byste to měl říct svému právnímu zástupci, a nikomu jinému.“

„Nespáchal jsem je. Skoro si přeju, abych to byl udělal.“ Posadil se naproti mně, trochu se naklonil kupředu, paže na stolní desce. „Přiznávám, že jsem ten nůž koupil. Nemám v úmyslu to přiznat komukoliv jinému. Botkina, bude třeba přemluvit, aby svou výpověď změnil.“

„Jak?“

„V tom svém krámku nemůže nic vydělat. Já bych to měl vědět, můj otec vlastnil podobný krámek v jižním Bostonu. Mohu dát Botkinovi dost peněz, aby odešel na odpočinek do Mexika.“

Byl jsem trochu vyděšený, ani ne tak tímto návrhem na sprosté podplácení – to jsem slyšel častokrát už dřív –, jako spíše skutečností, že to navrhl právě Hillman. Za léta, jež uplynula od doby, co velel eskadře na Midwayských ostrovech, musel morálně klesnout o hezkých pár stupínků.

Poradil jsem mu: „Na tento přístup raději zapomeňte, pane Hillmane. Je částí té cesty, co vede ke srážce se zákonem, jak jsem o ní mluvil. A nakonec byste se potopil.“

„Potopil jsem se už teď,“ pravil lhostejným hlasem.

Položil si hlavu na paže. Vlasy mu spadly dopředu jako rozvázaný bílý snop. Zahlédl jsem holé růžové kolečko na temeni, které bylo obvykle skryto. Bylo to jako tonzura smrtelnosti.

„Co jste udělal s tím nožem?“ zeptal jsem se ho. „Dal jste ho Dicku Leandrovi?“

„Ne.“ Rozpřáhl ruce na stolní desce a tím se napřímil. Jeho vlhké dlaně sklouzly a zavrzaly na leštěném povrchu. „Kéž bych to byl udělal!“‚

„Dal jste ho tedy Tomovi?“

Zasténal. „Nejenomže jsem mu ho dal. Řekl jsem Botkinovi, že ten zatracený krám kupuju pro něho jako dárek. Bastian o tom musí vědět, ale nechává si to pro sebe.“

„To je mu podobné,“ mínil jsem. „Ale z toho ještě stále nevyplývá, že Tom nože použil na svého otce a matku. Rozhodně neměl důvod, aby zabíjel svou matku.“

„Nepotřebuje rozumný důvod. Vy neznáte Toma.“

„Neustále mi to opakujete. Zároveň neustále odmítáte dokreslit mi jeho obraz.“

„Je to dost ošklivý obraz.“

„Dneska večer se něco povídalo o vražedném útoku.“

„Uklouzlo mi to proti mé vůli.“

„Kdo napadl koho a proč?“

„Tom ohrožoval Elaine nabitou pistolí. A nedělal si legraci.“

„Tohle je ta historka z nedělního rána, kterou jste mi tajil?“

Přikývl. „Myslím, že ta havárka musela zasáhnout jeho rozum. Když jsem se vrátil ze soudcova domu, Elaine byla v jeho pokoji. Tom držel mou pistoli hlavní přitisknutou k její hlavě –“ Hillman si přitlačil špičku prstu ke spánku – „a ona byla na kolenou a prosila o milost. Doslova prosila. Ani jsem nevěděl, jestli mi pistoli dá. Asi minutu ji mířil na mě. Skoro jsem čekal, že mě zastřelí.“

Cítil jsem, jak mi vlasy na zátylku vstávají. Byl to opravdu ošklivý obraz. A co horšího, byl to klasický obraz: schizofrenický katovský vrah.

„Řekl něco, když jste mu pistoli bral?“

„Ani slovo. Docela pokorně mi ji odevzdal. Choval se jako nějaký automat. Zřejmě si neuvědomoval, co udělal nebo co se pokoušel udělat.“

„Řekl něco vaší paní?“

„Ano. Řekl jí, že ji zabije, když ho nenechá na pokoji. Prostě jenom šla do jeho pokoje, aby mu nabídla něco k jídlu, a jeho se zmocnil ten tichý, slepý vztek.“

„Měl v hlavě spoustu věcí,“ pravil jsem, „a byl celou noc vzhůru. Zmínil se mi o tom. Dalo by se říct, že to byla kritická noc jeho mladého života. Poprvé se setkal se svým opravdovým otcem –“ Hillman se ušklíbl – „což byla jistě dosti otřesná zkušenost. Dalo by se říct, že byl ztracen mezi dvěma světy, a obviňoval vás a vaši paní, že jste ho na to nepřipravili. Víte, to jste měli. Neměli jste právo ošidit ho o fakta, ať se vám líbila, nebo ne. Když ho ta fakta konečně zasáhla, bylo to víc, než mohl zvládnout. To auto ráno naboural úmyslně.“

„Myslíte, že se pokoušel o sebevraždu?“ vyděsil se Hillman.

„Pokusil se o ni. Myslím však, že to byl spíše signál, že jeho život se mu vymkl z rukou. Nepustil volant a nijak těžce se nezranil. Ani při té příhodě s pistolí nebyl nikdo zraněn.“

„Nicméně člověk to musel brát vážně. On to mínil smrtelně vážně.“

„Snad. Nesnažím se to smazat. Mluvil jste o tom s psychiatrem?“

„Nemluvil. Jsou určité věci, které nevynášíme z rodiny.“

„To záleží na rodině.“

„Bál jsem se, že by ho do té školy nepřijali, kdyby věděli, že je tak divoký,“ vysvětloval.

„Byla by to bývala taková tragédie?“

„Musel jsem s ním něco udělat. Nevím, co s ním udělám teď.“ Sklonil svou rozcuchanou hlavu.

„Potřebujete lepší radu, než vám můžu poskytnout já – jak právní, tak psychiatrickou.“

„Vy se domníváte, že ty dva lidi zabil.“

„Ne nutně. Proč nepožádáte doktora Weintrauba, aby vám někoho doporučil?“

Hillman sebou škubl a napřímil se. „Tu babu?“

„Měl jsem za to, že je to váš starý přítel, a o psychiatrii něco ví.“

„Myslím, že Weinie ví starou belu.“ Hlas mu skřípal pohrdáním. „Po Midwayi se nervově zhroutil. Museli jsme ho poslat do Států, aby se zotavil, zatímco muži umírali. Zatímco muži umírali,“ opakoval Hillman. Pak se obklopil mlčením.

Seděl a jako by naslouchal. Čekal jsem. Jeho rozhněvaná tvář se uklidnila a s ní se změnil i jeho hlas. „Ježíši, to byl tenkrát den. Ztratili jsme víc než polovinu stíhaček – zeky se do nich strefovaly jako do sedících kachen. Nemohl jsem je přivést zpátky. Nemám Weiniemu za zlé, že se zhroutil – tolik mužů mu zemřelo pod rukama.“

Jeho hlas byl ztichlý a pohled vzdálený. Dokonce jako by ani nevnímal mou přítomnost. Jeho myšlenky byly za hranicí toho světa, kde jeho muži zemřeli a i on do značné míry odumřel.

„Nejhorší je, že Toma miluji. Už po léta si nejsme blízcí a je obtížné ho zvládat. Ale je to můj syn a já ho mám rád.“

„Nepochybuju, že ho máte rád. Ale možná chcete víc, než vám Tom může dát. Nemůže vám vrátit vaše mrtvé piloty.“

Hillman mi neporozuměl. Vypadal zmateně. Šedivé oči měl zamlžené.

„Co jste říkal?“

„Snad jste od toho chlapce očekával příliš mnoho?“

„V jakém směru?“

„Zapomeňte na to,“ řekl jsem.

Hillman se cítil dotčený. „Myslíte, že očekávám příliš mnoho? Dostával jsem zatraceně málo. A podívejte se, co jsem ochoten mu dát.“ Znovu rozpřáhl ruce, aby objal dům a všechno, co mu patří. „Poslední dolar, který mám, obětuji na jeho obhajobu. Vysekáme ho a odstěhujeme se do jiného státu.“

„Předbíháte událostem, pane Hillmane. Dosud nebyl z ničeho obviněn.“

„Ale bude.“ Jeho hlas zněl zároveň fatalistický a vzdorně.

„Snad. Zvažme situaci. Jediným důkazem proti němu je ten nůž, a to je dost pochybné, když o tom přemýšlíte. Jistě si ho nevzal s sebou, když jste ho dal do Laguna Perdidy.“

„Možná že vzal. Neprohledával jsem ho.“

„Vsadil bych se, že oni ano.“

Hillman přivřel oči, až z nich zbyl jen třpyt mezi sevřenými víčky. „Máte pravdu, Archere. Ten nůž neměl, když odešel z domu. Vzpomínám si, že jsem ho ještě po jeho odchodu – týž den – viděl.“

„Kde byl?“

„V jeho pokoji, v jedné zásuvce prádelníku.“

„A vy jste ho v té zásuvce nechal?“

„Nebyl důvod, proč bych ho tam neměl nechávat.“

„Takže kdokoliv, kdo má přístup do domu, se ho mohl zmocnit?“

„Ano. Naneštěstí to zahrnuje i Toma. Mohl se vplížit dovnitř po tom, co utekl ze školy.“

„Zahrnuje to i Dicka Leandra, který by se nemusel plížit. Může přijít a odejít, jak se mu líbí, ne?“

„Řekl bych, že ano. To nic nedokazuje.“

„Ne. Ale když to dáte dohromady se skutečností, že Dicka pravděpodobně viděli včera večer u hotelu Barcelona, začnete o něm přemýšlet. V tomhle případě stále ještě něco chybí, víte. Rovnice nevychází.“

„Dick není ta veličina, co vám chybí,“ vyhrkl Hillman.

„Náramně se Dicka zastáváte.“

„Mám ho rád. Proč bych se ho nezastával? Je to příjemný chlapec a měl jsem možnost mu pomoci. Zatraceně, Archere,“ jeho hlas zněl chmurněji, „když člověk dosáhne určitého věku, potřebuje předat to, co ví, nebo aspoň část toho, co ví, někomu mladšímu.“

„Pomýšlíte také na předání peněz?“

„Nakonec bychom snad mohli. To bude záležet na Elaine, ta kontroluje většinu peněz. Ale mohu vás ujistit, že Dickovi na tom nezáleží.“

„Každému na tom záleží. Myslím, že Dickovi na tom náramně záleží. Je to šmajchlíř.“

„Co tím myslíte?“

„Vy víte, co myslím. Žije z toho, že se zavděčuje lidem, hlavně vám. Povězte mi jednu věc. Ví Dick o příhodě s pistolí v Tomově pokoji?“

„Ano. Tu neděli ráno byl se mnou. Vezl mě k soudci a zpátky.“

„Dozvídá se spoustu věcí,“ řekl jsem.

„To je přirozené. Je prakticky členem rodiny. Po pravdě řečeno, čekal jsem ho dnes večer. Povídal, že má něco, o čem by si chtěl se mnou pohovořit.“ Podíval se na hodinky. „Ale teď už je příliš pozdě. Je jedenáct pryč.“

„Nicméně pozvete ho, aby sem přišel, ano?“

„Dnes v noci ne. Mám všeho po krk. Musel bych se teď vzpamatovávat a navlékat si kvůli Dickovi masku a to se mi nechce.“

Pohlédl na mne poněkud ostýchavě. Odhalil se přede mnou – marnivý muž, který nemůže zapomenout na svou tvář, tajemný muž, který žije pod maskou. Pohodil stříbrnou hřívou a přihladil si ji.

„Máme pouze dnešní noc,“ namítl jsem. „Ráno můžete očekávat, že vám Bastian a šerif a pravděpodobně státní zástupce zatlučou na dveře. Nezbavíte se jich tím, že pouze popřete, že jste ten nůž koupil. Budete to muset vysvětlit.“

„Opravdu si myslíte, že ho vzal Dick?“

„Podle mého mínění je to lepší podezřelý než Tom.“

„Dobře. Zavolám mu.“ Vstal a šel ke stolu s telefonem.

„Neříkejte mu, proč chcete, aby přišel. Mohl by se sesypat a utéct.“

„Přirozeně že neřeknu.“ Vytočil zpaměti číslo a čekal. Když promluvil, jeho hlas se zase změnil. Byl lehčí a mladší. „To jsi ty, Dicku? Říkal jsi něco Elaine, že se dnes zastavíš. Zajímalo mě, jestli tě máme čekat… Vím, že je pozdě. Je mi líto, že ti není moc dobře. Co je s tebou?… To mě mrzí. Poslyš, přijď aspoň na minutku. Tom se dneska vrátil domů, není to senzace? Bude tě chtít vidět. A hlavně já tě chci vidět… Jo, je to rozkaz… Prima, budu se na tebe těšit.“ Zavěsil.

„Co je s ním?“ zeptal jsem se.

„Povídá, že mu není dobře.“

„Je nemocný?“

„Sklíčený. Ale zvedla se mu nálada, když jsem mu řekl, že Tom je doma. Bude tu za chvilku.“

„Dobře. Mezitím si chci promluvit s Tomem.“

Hillman přišel a postavil se nade mne. V zeleném polostínu byla jeho tvář poněkud temná. „Dříve než s ním budete zase mluvit, měl byste ještě něco vědět.“

Čekal jsem, až bude pokračovat. Nakonec jsem se ho zeptal: „Týká se to Toma?“

„Týká se to nás obou.“ Váhal, oči pozorně upřené na mou tvář. „Když o tom tak uvažuju, myslím, že dnes v noci už nebudu povídat žádné důvěrnosti.“

„Možná že už nikdy jindy nebudete mít příležitost,“ řekl jsem. „Může vás to tvrdě vyšplouchnout.“

„A to se právě mýlíte. Nikdo kromě mě tuhle věc neví.“

„A týká se to vás a Toma?“

„Ano. A teď na to zapomeňme.“

Nicméně na to nechtěl zapomenout. Chtěl se o své tajemství rozdělit, ale nechtěl na sebe brát zodpovědnost za to, že je prozradil. Prodléval u stolu a díval se mi dolů do obličeje svýma očima z nerezavějící ocele.

Vzpomněl jsem si na cit v Hillmanově hlase, když mluvil o své lásce k Tomovi. Možná že ten cit byl oním prvkem, který by doplnil rovnici.

„Je Tom váš skutečný syn?“ zeptal jsem se.

Neváhal s odpovědí. „Ano. Je to má vlastní krev.“

„A vy jste jediný, kdo o tom ví?“

„Carol to věděla, samozřejmě, a Mike Harley to věděl. Souhlasil s tím, jak jsme to zařídili, výměnou za určité laskavosti, které jsem mu mohl prokázat.“

„Zachránil jste ho před Portsmouthem.“

„Pomohl jsem ho zachránit. Nesmíte si myslet, že jsem se snažil zorganizovat nějaké spiknutí. Všechno to přišlo docela samozřejmě. Carol se na mě obrátila poté, co Mike a jeho bratr byli zatčeni. Prosila mě, abych zakročil v jejich prospěch. Řekl jsem, že zakročím. Byla rozkošné děvče a vyjádřila svou vděčnost přirozeným způsobem.“

„Že se s vámi vyspala.“

„Ano. Věnovala mi jednu noc. Šel jsem do jejího pokoje v hotelu Barcelona. Měl jste ji vidět, Archere, když se pro mě svlékala. Rozzářila ten ubohý pokojík s mosaznou postelí.“

Vpadl jsem do jeho vzrušení: „Ta mosazná postel tam ještě pořád je, a právě tak tam byl až do včerejšího večera Otto Sipe. Věděl Sipe o vaší velké noci v mosazné posteli?“

„Sipe?“

„Hotelový detektiv.“

„Carol říkala, že tu noc bude pryč.“

„A vy tvrdíte, že jste tam šel pouze jednou?“

„Jenom jednou s Carol. Později jsem strávil v hotelu Barcelona několik nocí s jiným děvčetem. Myslím, že jsem se snažil znovu prožít to uchvácení nebo co. Bylo to ochotné děvče, ale nemohla se rovnat Carol.“

Vstal jsem. Spatřil výraz na mé tváři a ustoupil. „Co je s vámi, je něco v nepořádku?“

„Susanna Drewová je moje přítelkyně. Dobrá přítelkyně.“

„Jak jsem to mohl vědět?“ řekl, s jedním koutkem úst pozvednutým.

„Vy toho moc nevíte,“ vybuchl jsem. „Nevíte, jak se mi dělá nanic z toho, že tu sedím a poslouchám vás, zatímco vy se rochníte ve svých špinavých ohřívaných aféřičkách.“

Překvapilo ho to. Mne samotného to taky překvapilo. Vzteklý křik na svědky je vyhrazen pro druhořadé žalobce v soudních síních.

„Takhle se mnou nikdo nemluví,“ řekl Hillman chvějícím se hlasem. „Táhněte z mého domu a už se nevracejte.“

„To mě bude jenom těšit.“

Dostal jsem se až k hlavnímu vchodu. Měl jsem dojem, že kráčím hlubokým, lepkavým blátem. Potom se za mnou ozval Hillman ze vzdálenějšího konce přijímací haly:

„Poslyšte!“ Bylo to jeho oblíbené slovo.

Poslouchal jsem. Kráčel ke mně pod nebezpečným lustrem. S rukama slabě zdviženýma a s dlaněmi vytočenými dopředu pravil:

„Nemohu pokračovat sám, Archere. Je mi líto, že jsem se dotkl vašeho citlivého místa.“

„To je v pořádku.“

„Ne, není. Jste do Susanny zamilovaný?“

Neodpověděl jsem mu.

„Pro případ, že by vás to zajímalo,“ pokračoval, „ani jsem se jí od pětačtyřicátého roku nedotkl. Měl jsem nějaké potíže s tím hotelovým detektivem Sipem.“

Netrpělivě jsem ho přerušil: „Vím. Zmlátil jste ho.“

„Dal jsem mu pořádný výprask,“ prohlásil s jakousi naivní pýchou. „To bylo naposled, co se snažil vypáčit ze mě nějaké peníze.“

„Až do tohoto týdne.“

Na chvíli ho to uvrhlo v mlčení. „Ale stejně, Susanna ztratila zájem.“

„Nechci mluvit o Susanně.“

„To mi vyhovuje.“

Vrátili jsme se do chodby, jež vedla ke knihovně, dostatečně daleko od pokoje, kde byla Elaine. Hillman se opřel o zeď jako divák v uličce. Z jeho postoje jsem si uvědomil, jak pomíjivě a nejistě se cítí ve svém vlastním domě.

„Je tu pár věcí, kterým nerozumím,“ uvažoval jsem. „Říkáte, že jste strávil s Carol jedinou noc, a přece jste si jistý, že jste zplodil jejího syna.“

„Narodil se přesně devět měsíců poté, 12. prosince.“

„To nedokazuje, že jste jeho otec. Těhotenství trvá často déle, obzvláště první. Mohl ho zplodit Mike Harley, dříve než ho sebrala pobřežní hlídka. Nebo kterýkoliv jiný muž.“

„Nebyl tu žádný jiný muž. Byla panna.“

„Děláte si legraci.“

„Nedělám. Její manželství s Mikem Harleym nebylo nikdy konzumováno. Mike byl impotentní, což byl jeden z důvodů, proč byl ochoten uznat chlapce za svého.“

„Proč to bylo tak nutné, Hillmane? Proč jste si chlapce nevzal a nevychoval ho sám?“

„Udělal jsem to.“

„Myslím, proč jste ho nevychoval otevřeně jako svého syna?“

„Nemohl jsem. Měl jsem jiné závazky. Byl jsem už ženatý s Elaine. Byla z Nové Anglie, prvotřídní puritánka.“

„S prvotřídním majetkem.“

„Připouštím, že jsem potřeboval její pomoc, abych rozjel svůj podnik. Člověk musí volit.“

Vzhlédl k lustru. Jeho světlo mu dopadlo přímo na prázdnou bronzovou tvář. Odvrátil obličej od světla.

„Kdo vám řekl, že Mike Harley je impotentní?“

„Řekla mi to Carol a nelhala. Povídám vám, byla panna. Během té noci toho spoustu napovídala. O celém svém životě. Řekla mi, že Mike se sexuálně vzruší pouze tak, že se nechá políčkovat a bít řemenem.“

„Od ní?“

„Ano. Ji to samozřejmě netěšilo, ale dělala mu to dost ochotně. Zřejmě cítila, že je to méně nebezpečné než sex, než normální sex.“

Projela mnou vlna nevolnosti. Nebyla to fyzická nevolnost. Ale ucítil jsem kravský chlév starého Harleyho a uslyšel jsem kňučení jednookého psa.

„Domníval jsem se, že právě vy jste považován za impotentního,“ poznamenal jsem, „nebo za sterilního.“

Ostře na mne pohlédl. „S kým jste mluvil?“

„S vaší ženou. To mluvení obstarala ona.“

„A ona si stále myslí, že jsem sterilní?“

„Ano.“

„To je dobře.“ Znovu odvrátil tvář od světla a s ulehčením se usmál. „Snad se nám to ještě podaří ututlat. V době, kdy jsme adoptovali Toma, jsem namluvil Elaine, že Weintraub mi udělal zkoušku a zjistil, že jsem sterilní. Obával jsem se, že by pochopila, že jsem otec.“

„To pořád ještě můžete být sterilní.“

Nedošlo mu, co jsem myslel. „Nejsem. To Elaine je. Nepotřeboval jsem se podrobovat žádné zkoušce. Mám Toma, abych dokázal, že jsem muž.“

Jenže Toma neměl.

/ XXVIII /

Šli jsme do obývacího pokoje, do čekárny. Ačkoliv Tom byl doma, čekání zřejmě pokračovalo, jako kdyby nějak splynulo s časem. Elaine seděla na svém místě na pohovce. Vytáhla si pletení a její jehlice z nerezavějící oceli se blýskaly podél okraje červené pleteniny. Zvesela pohlédla na svého manžela.

„Kde je Tom?“ zeptal se Hillman. „Je stále ještě nahoře?“

„Slyšela jsem ho jít dolů po zadním schodišti. Myslím, že ho paní Perezová v kuchyni krmí. Tom zřejmě dává přednost kuchyni před obývacím pokojem. Domnívám se, že je to přirozené, uvážíme-li jeho původ.“

„Nebudeme tento námět rozebírat, ano?“

Hillman šel k barové alkovně a namíchal si velice silnou dvojitou whisky. Vzpomněl si a taky mi nabídl, ale odmítl jsem.

„Co chtěl ten policista?“ zeptala se ho Elaine.

„Ale přišel s nějakými pitomými otázkami. Raději bych je nerozebíral.“

„Tohle mi říkáš posledních pětadvacet let. Raději věci nerozebíráš. Zachraňte povrch. Že práchniví srdce, na tom nezáleží.“

„Nemohli bychom se obejít bez melodramatu?“

„Správné slovo je tragédie, ne melodrama. Tragédie prošla tímto domem, a ty nemáš dost rozumu, abys ji pochopil. Žiješ si ve světě zdání jako blázen.“

„Já vím. Já vím.“ Hillmanův hlas zněl lehce, ale on sám vypadal, jako by jí užuž chtěl vchrstnout svou whisky do obličeje. „Jsem nevědomý inženýr a nikdy jsem nestudoval filosofii.“

Její jehlice nepřestávaly cinkat. „Tvou nevědomost bych snesla, ale nesnesu už déle tvé vytáčky.“

Hillman upil trochu ze svého nápoje a volnou rukou nedbale mávl nad hlavou. „Proboha, Elaine, kolik si toho musím nechat od tebe líbit? Teď není ani čas, ani místo pro takovýto spor.“

„Nikdy není čas ani místo,“ řekla. „Jestliže je vhodný čas, posuneš hodiny – toto je známé jako překročení Mezinárodní Ralphovy hranice – a hned je šest ráno v Tokiu. Jestliže je vhodné místo, najdeš si nouzový východ. Jenom zahlédnu, jak se ti míhají nohy, a pak mizíš kamsi do divokého Ralphska. Nikdy v životě jsi ničemu nečelil.“

Zakolísal před její hořkou, zlomenou výmluvností. „To není pravda,“ bránil se nejistě. „Archer a já jsme dnes večer probrali věci opravdu do hloubky.“

„Probírali jste do hloubky teplé mělčiny tvé povahy? Myslela jsem, že tuhle zábavu si vyhrazuješ pro své ženské. Jako je třeba Susanna Drewová.“

Susannino jméno mnou projelo jako svíravá bolest. Bylo to krásné jméno, nevinné a výrazné a poněkud absurdní, a nezasluhovalo si, aby jím tito lidé v hádce pohazovali sem a tam. Jestli Hillmanovi byli kdy nevinní, promarnili svou nevinnost v manželství plném předstírání. Náhle mě napadlo, že Hillmanovy pletky se Susannou byly také plné předstírání. Přemluvil ji, aby se starala o Carol, a vůbec se nezmínil, že on je otcem dítěte, které Carol čeká.

„Dobrý bože,“ povzdechl si teď Hillman, „po všech těch letech se zas vracíme k tomu Drewovic děvčeti?“

„No a, nevracíme se?“ zaútočila Elaine.

Naštěstí zazvonil telefon. Hillman odešel do alkovny, aby vzal hovor, a pak se obrátil ke mně, s dlaní přitisknutou na mluvítku.

„Je to Bastian, chce mluvit s vámi. Můžete si vzít hovor v přípravně. Budu poslouchat na tomto aparátě.“

Nemělo velký smysl se přít. Přešel jsem přes hudební salónek a jídelnu k přípravně a v temnotě jsem šmátral po telefonu. Slyšel jsem paní Perezovou, jak v kuchyni vypráví Tomovi melodickými větami o své rodné provincii Sinaloi. Ve srovnání s tím zněl Bastianův hlas ve sluchátku drsně a nelidsky.

„To je Archer?“

„U telefonu.“

„Fajn. Ověřoval jsem si otázku vozidla Dicka Leandra, popravdě řečeno, právě teď jsem hovořil s jednou jeho přítelkyní. Je v posledním semestru koleje, jmenuje se Katie Ogilvieová a vlastní modrou chevroletku, sedan, letošní model. Nakonec připustila, že mu ji včera půjčila. Počítač ukazuje, že ujel přes sto padesát kilometrů.“

„Víte jistě, že nebyla s ním? Měl s sebou děvče nebo jiného chlapce. Daly si nebyl úplně jist.“

„Slečna Ogilvieová to nebyla,“ tvrdil Bastian. „Byla namíchnutá, že použil jejího vozu, aby si vyjel s jiným děvčetem na dlouhý výlet.“

„Jak ví, že to bylo děvče?“

„Té dámě vypadla na předním sedadle rtěnka. Velice hezká rtěnka z bílého čtrnáctikarátového zlata. Nemyslím,“ dodal suše, „že by slečna Ogilvieová byla tak ochotně svědčila, nebýt té rtěnky. Leandro jí zřejmě vštípil, že celou věc je třeba držet v tajnosti.“

„Řekl jí proč?“

„Mělo to něco společného s Hillmanovým únosem. Nic víc nevěděla. No tak tedy, máme Leandra sbalit? Vypadá to, že vy taháte za špagáty.“

„Leandro je na cestě sem. Možná že byste měli taky přijet.“

„Mluvíte, jako by se věci blížily k vyvrcholení.“

„Jo.“

Viděl jsem hlavní obrysy tohoto vyvrcholení. Pálily mě do očí jako světla Dackova motelu. Když Bastian zavěsil, seděl jsem potmě a snažil jsem se je mžikáním zaplašit. Jenže ony se šířily v temnotě kolem mne a splynuly se skutečným světem.

Sinaloa, říkala či jaksi zpívala paní Perezová Tomovi v kuchyni, Sinaloa byla země mnoha řek. Bylo tam celkem jedenáct řek a ona a její rodina žili tak blízko jedné z nich, že její bratři si každý den brali plavky a běželi si zaplavat. Její tatínek chodíval v neděli dolů k řece chytat ryby do sítě a rozděloval je sousedům. Všichni sousedé mívali v neděli k obědu rybu.

Tom řekl, že to musela být legrace.

Ach ano, bylo to jako v ráji, pokračovala paní Perezová, a její tatínek byl vysoce váženým mužem v jejich barrio. Samozřejmě, v létě tam bývalo vedro, to byla ta hlavní nevýhoda, někdy až 50º ve stínu. Potom se kolem Sierra Madre Occidental nakupily velké černé mraky a náramně vydatně pršelo, za pouhé dvě hodiny napršelo třeba i deset centimetrů. A pak bylo zase slunečno. Slunečno, slunečno, slunečno! Takový byl život v Sinaloi.

Tom chtěl vědět, jestli její tatínek ještě žije. Radostně odpověděla, že tatínek ještě žije, že je mu teď přes osmdesát a těší se dobrému zdraví. Perez byl u něho na návštěvě, teď při své cestě do Mexika.

„Chtěl bych navštívit vašeho tatínka.“

„Možná ho jednou navštívíš.“

Otevřel jsem dveře. Tom seděl u kuchyňského stolu a dojídal polévku. Paní Perezová se nad ním nakláněla s usměvavými mateřskými ústy a nepřítomnýma očima. Nedůvěřivě na mne pohlédla. Byl jsem v jejich zemi sinalojské cizincem.

„Co chcete?“

„Promluvit si pár slov s Tomem. Musím vás požádat, abyste na chvilku odešla.“

Paní Perezová ztuhla.

„Když o tom tak uvažuju, v tomhle domě už nebudou žádná tajemství. Můžete právě tak dobře zůstat, paní Perezová.“

„Pěkně děkuju.“

Sebrala polévkovou mísu a odešla k dřezu a tam naplno pustila horkou vodu. Tom mě pozoroval přes stůl s nekonečnou nudou mladých. Byl velice čistý a bledý.

„Hrozně nerad tě zase vláčím všemi těmi podrobnostmi,“ omlouval jsem se, „ale jsi jediný, kdo může zodpovědět některé z těchto otázek.“

„To je v pořádku.“

„Mám nejasno o včerejšku, obzvláště o včerejším večeru. Byl jsi ještě v hotelu, když se Mike Harley vrátil z Vegas?“

„Ano. Byl v hrozně mizerné náladě. Řekl mi, abych zmizel, dřív než mě zabije. Stejně jsem měl v úmyslu zdrhnout.“

„A nikdo tě nezadržoval?“

„Chtěl se mě zbavit.“

„A co Sipe?“

„Ten byl tak ožralý, že sotva věděl, co dělá. Odpadl ještě dřív, než jsem odešel.“

„V kolik jsi odešel?“

„Něco po osmé. Ještě nebylo tma. Chytil jsem na rohu autobus.“

„Nebyls tam, když přijel Dick Leandro?“

„Ne, prosím.“ Oči se mu rozšířily. „On byl v hotelu?“

„Zřejmě byl. Zmínili se o něm někdy Sipe nebo Harley?“

„Ne, prosím.“

„Nevíš, co tam mohl dělat?“

„Ne, prosím. Já o něm moc nevím. Je to jejich přítel.“ Pohodil ramenem a paží k přední části domu.

„Čí přítel speciálně? Jeho, nebo její?“

„Jeho. Ale ona si z něho také dělá poskoka.“

„Vozí ji autem?“

„Dělá všecko, co ji napadne.“ Mluvil s dotčenou, bezmocnou zlostí sesazeného syna. „Když udělá něco, co si Elaine přeje, tak ona mu slibuje, že mu v závěti odkáže peníze. Když to neudělá, jako třeba když má rande, Elaine říká, že ho vydědí. Takže Dick obyčejně na rande nejde.“

„Zavraždil by pro ni někoho?“

Paní Perezová zavřela horkou vodu. V tichu plném páry na jejím konci kuchyně vydala zvuk, který zněl jako „Čak!“.

„Nevím, co by udělal,“ pravil Tom rozvážně. „Je to jachtový povaleč a ti jsou všichni stejní, ale zároveň je každý jiný. To by záleželo na tom, kolik by v tom bylo rizika. A kolik peněz.“

„Harley byl probodnut nožem, který ti dal tatínek, loveckým nožem s proužkovanou rukojetí.“

„Já jsem ho neprobodl.“

„Kde jsi naposled viděl ten nůž?“

Zauvažoval o otázce. „Byl v mém pokoji, v horní zásuvce prádelníku, tam, kde mám kapesníky a podobné věci.“

„Věděl Dick Leandro, kde je?“

„Já jsem mu to nikdy neukázal. Nikdy nepřišel do mého pokoje.“

„Věděla tvoje maminka – věděla Elaine Hillmanová, kde je?“

„Myslím, že ano. Vždycky chodí – vždycky chodila do mého pokoje a kontrolovala mi věci.“

„To je pravda,“ dosvědčovala paní Perezová.

Vzal jsem její poznámku na vědomí s pohledem, který jí sebral odvahu k dalším poznámkám.

„Dozvěděl jsem se, že jednou v neděli ráno přišla do tvého pokoje víckrát, než měla. Vyhrožovals jí, že ji zastřelíš otcovou pistolí.“

Paní Perezová znovu halasně odfrkla. Tom se houževnatě kousal do špičky palce. Díval se úkosem přes mou hlavu a trochu stranou, jako by za mnou někdo stál.

„Tak takhle to vyprávějí?“ zeptal se.

Paní Perezová vybuchla: „To není pravda. Slyšela jsem ji, jak tam vřískala. Sešla dolů, vyndala si ze stolu v knihovně pistoli a šla s ní nahoru.“

„Proč jste jí v tom nezabránila?“

„Bála jsem se,“ přiznala se. „A pak – pan Hillman se vracel – slyšela jsem jeho auto – a já jsem vyšla ven a řekla jsem mu, že nahoře je nějaký malér. Co jsem mohla udělat víc, když Perez je pryč v Mexiku?“

„Na tom nezáleží,“ řekl Tom. „Nic se nestalo. Já jsem jí tu pistoli sebral.“

„Pokoušela se tě zastřelit?“

„Povídala, že mě zastřelí, jestli neodvolám, co jsem řekl.“

„A cos řekl?“

„Že bych raději žil v motelu se svou skutečnou matkou než v tomhle baráku s ní. Začala šílet a seběhla dolů a vzala pistoli.“

„Proč jsi o tomhle neřekl svému otci?“

„Není to můj otec.“

Nehádal jsem se. Je třeba něčeho víc než jen genů, aby se člověk stal otcem. „Proč jsi mu o tom neřekl, Tome?“

Netrpělivě mávl rukou. „K čemu by to bylo? Nevěřil by mi. A pak, já jsem se na ni opravdu chystal, protože mi lhala o tom, kdo jsem. Opravdu jsem vzal pistoli a namířil jsem ji Elaine na hlavu.“

„A chtěls ji zabít?“

Přikývl. Jeho hlava vypadala velice těžká na jeho krk. Paní Perezová si vymyslela náhlou pochůzku a šinula si to kolem něho, a jak šla, stiskla mu rukou rameno. Jako kdyby chtěl upozornit na toto gesto, elektrický zvonek nade dveřmi přípravny se rozdrnčel.

„To je hlavní vchod,“ ohlásila paní Perezová neadresně.

Doběhl jsem tam současně s Ralphem Hillmanem. Hillman vpustil Dicka Leandra.

Leandro za ten týden vůčihledě zestárl. Jenom jeho tmavé vlasy vypadaly živě. Tvář měl staženou a slabě nažloutlou. Vrhl na mne mdlý pohled a naléhavě se obrátil k Hillmanovi:

„Mohl bych s vámi mluvit mezi čtyřma očima, kapitáne? Je to důležité.“ Málem mu drkotaly zuby.

Ode dveří obývacího pokoje se ozvala Elaine: „Nemůže to být tak důležité, abys zapomněl na své vychování. Pojď dál, Dicku, a buď trochu společenský. Byla jsem celý večer sama doma, nebo aspoň se mi to tak zdá.“

„Přijdeme za tebou později,“ slíbil Hillman.

„Je už velice pozdě.“ Její hlas zněl popuzeně.

Leandrovy mdlé hnědé oči přeskakovaly z jednoho na druhého jako oči diváka, jenž pozoruje tenisové utkání, na které vsadil vše, co měl.

„Jestli nebudeš ke mně hodný,“ prohodila Elaine lehce, „nebudu já hodná k tobě, Dicku.“

„Nestojím o to.“ V jeho hlase se ozýval nervózní vzdor.

„Ale budeš.“ Elaine se upjatě vrátila do obývacího pokoje.

Obrátil jsem se k Leandrovi. „Nebudeme dál ztrácet čas. Vezl jste někam paní Hillmanovou včera večer?“

Odvrátil se ode mne a téměř se opřel o Hillmana a tlumeně přitom drmolil: „Prostě s vámi musím mluvit mezi čtyřma očima. Stalo se něco, o čem nevíte.“

„Půjdeme do knihovny,“ pravil Hillman.

„Jestli půjdete vy, půjdu já taky,“ ozval jsem se. „Ale můžeme právě tak dobře mluvit tady. Nechci se příliš vzdálit od paní Hillmanové.“

Mladík se obrátil a pohlédl na mne jinak, zároveň beznadějně i s ulehčením. Věděl, že já vím.

Hillman to ví taky, myslel jsem si. Svědčila o tom jeho nabídka sňatku Susanně; jeho přiznání, že Tom je jeho skutečný syn, mi poskytlo důkaz o motivu. Opřel se teď o zeď vedle dveří, s očima napůl zavřenýma, nehybný jako socha.

Zeptal jsem se Leandra: „Vezl jste ji k hotelu Barcelona, Dicku?“

„Ano, prosím.“ S jedním ramenem zvednutým a s hlavou nachýlenou na stranu setrvával v póze, jež vzbuzovala dojem, jako by se kroutil bolestí. „Nemohl jsem v-vědět, co má v úmyslu. Vlastně to pořád ještě nevím.“

„Ale máte o tom dost dobrou představu. Proč všechno to zatajování?“

„Povídala mi, že si mám vypůjčit auto, že telefonovali o další peníze a že kapitán tu není, takže je budeme muset doručit my. Jinak prý Toma zabijí. Měli jsme to tajit před policií, a potom mi nakázala, že to nikdy nikomu nesmím říct.“

„A vy jste jejímu příběhu věřil?“

„J-jistěže věřil.“

„Kdy jste o něm začal pochybovat?“

„No, nedovedl jsem si představit, jak si mohla obstarat všechny ty peníze.“

„Kolik?“

„Dalších pětadvacet tisíc, povídala. Povídala, že je má ve svém pytlíku – nesla s sebou svůj velký pytlík na pletení –, ale peníze jsem vlastně neviděl.“

„Co jste viděl?“

„Vlastně jsem doopravdy neviděl nic.“ Vlasy se mu plížily dolů k očím jako pokradmé zvíře, které se nakonec zmocní celého čela. „Totiž, viděl jsem, jak ten chlap, co ho – viděl jsem, jak ten chlap vyšel z hotelu a pak šli kolem budovy dozadu a uslyšel jsem ten výkřik.“ Poškrábal se vpředu na hrdle.

„Co jste udělal?“

„Zůstal jsem ve voze. Přikázala mi, abych zůstal ve voze. Když se vrátila, řekla, že to byla sova.“

„A vy jste jí věřil?“

„Já toho o ptácích moc nevím, že ne, kapitáne?“

Ode dveří obývacího pokoje zavolala Elaine velmi živě: „Pro všechno na světě, o čem si vy mužští povídáte?“

Šel jsem k ní.

„O vás. O sově, kterou jste včera večer slyšela v hotelové zahradě. Jaký druh sovy to byl?“

„Sýček.“ Ruka jí vylétla a přitiskla se jí ke rtům.

„Mně připadal jako člověk. Nebyl to zrovna moc dobrý exemplář, ale byl to člověk.“

Přestala dýchat a pak zalapala po dechu. „Byl to ďábel,“ prohlásila, „vyvrhel lidstva.“

„Protože chtěl další peníze?“

„Pokračovalo by to dál a dál. Musela jsem mu to znemožnit.“ Stála ve dveřích a chvěla se. S prudkým vypětím vůle ovládala svoje city. „Když mluvíme o penězích, mohu se o vás postarat. Jsem si jista, že by policie pochopila mou situaci, ale není třeba spojovat mě s tímto… s tímto.“ Nemohla přijít na patřičné slovo. „Mohu se postarat o vás a mohu se postarat o Dicka.“

„Kolik nabízíte?“

Pohlédla na mne pánovitě, z morálních chůd zděděného bohatství.

„Pojďte do obývacího pokoje,“ vyzvala mě, „a promluvíme si o tom.“

Všichni tři jsme šli za ní do pokoje a posadili se kolem její pohovky. Hillman si mě zvědavě prohlížel. Byl velice tichý a zdeptaný, ale počítač za jeho očima stále fungoval. Dick Leandro přicházel k životu. Snad si dosud představoval, že se nějak, někde a někdy dostane k hillmanovským penězům.

„Kolik?“ zeptal jsem se jí.

„Pětadvacet tisíc.“

„Je to lepší než nůž mezi žebra. Znamená to pětadvacet tisíc celkem, nebo pětadvacet tisíc za každou vraždu?“

„Za každou vraždu?“

„Byly spáchány dvě vraždy, obě týmž nožem a téměř jistě touž osobou. Vámi.“

Uhnula hlavou před prstem, kterým jsem na ni ukazoval, jako ztrémovaná holčička. Ztrémovaná holčička, hrající roli stárnoucí ženy s opičími vráskami a uvadajícími krásně plavými vlasy.

„Tedy padesát tisíc.“

„Hraje si s tebou,“ upozornil ji Hillman. „Nemůžeš ho koupit.“

Elaine se k němu obrátila. „Můj nebožtík tatínek jednou řekl, že můžeš koupit kohokoliv, absolutně kohokoliv. Dokázala jsem, že je to pravda, když jsem si koupila tebe.“ Gestem vyjádřila svůj odpor a nechuť. „Kéž bych to nebyla udělala. Ukázalo se, že to byl špatný obchod.“

„Nekoupila sis mě. Pouze sis najala mé služby.“

Hleděli si do tváří tak nesmiřitelně jako dvě lebky. Elaine mu zavyčítala:

„Copaks mi musel podstrčit toho jejího parchanta?“

„Chtěl jsem syna. Neplánoval jsem to. Prostě se to stalo.“

„Tys to zaranžoval. Ty jsi přinesl její dítě do mého domu. Tys mě nechal, abych ho krmila a vychovávala a považovala za svého. Jak jen jsi mohl být taková zosobněná faleš?“

„Nemluv mi o falši, Elaine. Zdálo se, že je to nejlepší způsob, jak ten problém vyřešit.“

„Ty hřebče!“ spílala mu. „Ty sviňáku!“

Zaslechl jsem slabý pohyb ve vedlejším pokoji. Napnul jsem oči do temnoty a spatřil jsem Toma, jak sedí na stoličce přeci křídlem. Byl jsem v pokušení zavřít dveře, ale ve skutečnosti bylo již pozdě. Mohl to právě tak dobře vyslechnout všechno.

Hillman reagoval překvapivě chladným hlasem: „Nikdy jsem nedovedl pochopit puritánské povahy, Elaine. Podle tebe trocha legrace v posteli je nejtěžší hřích, horší než vražda. Kristepane, vzpomínám si na naši svatební noc. Myslela sis, že tě vraždím.“

„Kéž bys to byl udělal.“

„Skoro si přeju, abych to byl udělal. Ty jsi zavraždila Carol, že, Ellie?“

„Samozřejmě že ano. Telefonovala sem v pondělí ráno, potom, cos odešel. Tom jí dal své telefonní číslo. Vzala jsem hovor v jeho pokoji a ona mi všechno vyklopila. Prý právě přišla na manželovy plány a prý se bojí, že její manžel Tomovi, který ve skutečnosti není jeho synem, ublíží. Jsem si jista, že to byla pouze záminka, aby do mě mohla pohroužit svůj nůž.“

„Svůj nůž?“ opáčil jsem.

„To byl špatně volený obraz, viďte? Chci říci, že se nade mě vypínala a anulovala celý smysl mé existence.“

„Myslím, že se pouze snažila zachránit svého syna.“

„Jejího syna, ne mého. Jejího a Ralphova syna. To byl ten vtip, nechápete? Bylo mi, jako by mě byla zavraždila. Byla jsem pouhým chřadnoucím duchem a zbývalo mi jen tolik života, abych ránu oplatila. Když jsem odcházela z místa, kde jsem nechala stát cadillac, cítila jsem, že déšť mnou proniká. Nebyla jsem o nic hmotnější než ten déšť.

Její manžel ji zřejmě přistihl, jak mi telefonovala. Zavlekl ji zpátky do jejich chaty, ztloukl ji a nechal ji v bezvědomí na podlaze. Bylo pro mě snadné zavraždit ji. Nůž zajel dovnitř a zase vyjel. Netušila jsem, že to bude tak snadné.

Ale podruhé to snadné nebylo,“ pokračovala. „Nůž se zachytil za žebra. Nemohla jsem ho z něho vytáhnout.“

Jak si stěžovala, měla vysoký, dětský hlásek. Malá holčička za jejími vráskami byla zaskočena v nepřátelském světě, kde dokonce i věci odmítaly spolupracovat a kde ani muže nebylo možno koupit.

„Proč jste musela ten nůž do něho vrazit?“ chtěl jsem vědět.

„Měl podezření, že jsem zavraždila Carol. Použil Tomova čísla, aby mě zavolal a obvinil mě. Samozřejmě chtěl peníze.“ Mluvila, jako by jí vlastnictví peněz umožnilo s pohrdáním prohlédnout hlad po penězích u ostatních lidí. „Pokračovalo by to dál a dál.“

Pokračovalo to dál a dál. Tom, s očima mžikajícíma, vyšel z temnoty. Lítostivě a zmateně se rozhlédl kolem. Elaine od něho odvrátila tvář, jako kdyby měla nějakou odpudivou nemoc.

Chlapec oslovil Hillmana: „Proč jsi mi to neřekl? Mohlo to být docela jiné.“

„Stále ještě může,“ řekl Hillman s nadějí mučivější než zoufalství. „Synu?“

Zamířil k Tomovi, ale ten se vyhnul jeho rozevřené náruči a odešel z pokoje. Hillman jej poněkud nejistým krokem následoval. Slyšel jsem je, jak stoupají po schodech v různé výšce schodiště a každý jiným krokem.

Dick Leandro vstal ze židle – jaksi nejistě, jako kdyby byl osvobozen z temného otroctví. Zašel do alkovny a slyšel jsem, jak si tam chystá něco k pití.

Elaine Hillmanová dosud přemýšlela o penězích. „Tak co, pane Archere? Je možno vás koupit?“ Měla naprosto chladný hlas. Motory jejího hněvu doběhly.

„Není možno mě koupit ničím, co jste nabídla.“

„Budete tedy mít se mnou aspoň slitování?“

„Tolik slitování nemám.“

„Nežádám mnoho. Jenom mě nechte spát ještě jednu noc doma.“

„K čemu by vám to bylo?“

„Budu k vám upřímná. Schraňovala jsem si prášky pro spaní po značnou dobu.“

„Jak dlouho?“

„Po pravdě řečeno, skoro rok. Nejmíň tak dlouho jsem byla zoufalá.“

„Měla jste si své prášky vzít dřív.“

„Myslíte před tímhle vším?“ Mávla rukou po prázdné místnosti, jako kdyby to bylo dějiště tragédie poseté mrtvolami.

„Před tímhle vším,“ přisvědčil jsem.

„Ale já jsem přece nemohla zemřít, aniž bych se dozvěděla důvod. Věděla jsem, že můj život je prázdný a bezúčelný. Musela jsem zjistit proč.“

„A teď je plný a účelný?“

„Teď je skončený,“ řekla. „Podívejte se, pane Archere, byla jsem k vám dnes upřímná. Poskytněte mi quid pro quo. Nežádám po vás nic jiného než čas, abych si mohla vzít své prášky.“

„Ne.“

„Dlužíte mi něco. Dnes odpoledne jsem vám pomohla tolik, kolik jsem se odvážila.“

„Nesnažila jste se mi pomoci, paní Hillmanová. Pouze jste mi řekla, co jsem už věděl nebo co jsem musel co nevidět objevit. Fakt, že Tom je adoptovaný, jste mi sdělila takovým způsobem, aby skryl daleko důležitější fakt, že je skutečným synem vašeho manžela. Udržovala jste naživu lež o sterilitě svého manžela, protože maskovala váš motiv pro zavraždění Carol Harleyové.“

„Obávám se, že vaše zdůvodňování je pro mě příliš důmyslné.“

„Nemyslím. Vy jste důmyslná žena.“

„Já? Důmyslná? Já jsem hlupáček, chudinka, ňouma. Lidé z ulice, vyvrhelové lidstva, věděli víc o mém životě než já…“ Přerušila se. „Tak vy mi nepomůžete?“

„Nejde to. Je mi líto. Policie je už na cestě.“

Zamyšleně mě pozorovala. „Pořád bych ještě měla dost času použít pistole.“

„Ne.“

„Jste velice tvrdý.“

„Já ne, paní Hillmanová. To vás jenom dostihuje tvrdá skutečnost.“

Šerifův vůz byl teď na příjezdové cestě. Vstal jsem a šel jsem až ke dveřím obývacího pokoje a zavolal jsem na Bastiana, aby šel dál. Elaine za mnou vzdychla jako rozvášněná žena.

Byla to osamělá vášeň. Popadla oběma rukama své pletení a obě ocelové jehlice si vtlačila do prsou. Než jsem se k ní dostal, vrazila je do sebe ještě jednou. Druhého dne kolem poledne se jí podařilo zemřít.

/POHŘEŠOVANÝ/

Věnováno Matthew J. Bruccolimu

/I/

Krátce před svítáním mě probudil šelest listí. Žhavý vítr zprudka dýchl oknem do ložnice. Vstal jsem a zavřel okno, pak jsem si zase lehl a naslouchal, jak fičí vítr.

Po chvilce se vítr utišil a já vstal a znovu okno otevřel. Ochlazený vzduch zavál do mého bytu čerstvou vůní oceánu, promísenou výpary západního Los Angeles. Zalezl jsem zpátky do postele a spal, dokud mě časně ráno nevzbudily moje sojky.

Říkal jsem jim moje. Pět nebo šest jich střemhlav nalétávalo na okenní římsu, až se konečně usadily na sousedově magnólii.

Šel jsem do kuchyně, otevřel plechovku s burskými oříšky a hodil jim hrst oknem. Sojky se snesly na dvorek. Rychle jsem se oblékl a seběhl dolů po vnějším schodišti s plechovkou v ruce.

Bylo jasné zářijové ráno. Obloha se vytrácela žlutým lemem jako levný papír hnědnoucí na slunci. Teď bylo bezvětří, ale vnímal jsem blízkost vnitrozemské pouště s jejím žárem.

Hodil jsem sojkám další hrst oříšků a pozoroval, jak se rozlétly po trávě. Hošík v modrém bavlněném oblečku otevřel dveře bytu, jinak obývaného manželi Wallerovými. Mohlo mu být pět nebo šest let. Měl tmavé, krátce přistřižené vlásky a úzkostlivé modré oči.

„Smím jít ven?“

„No pojď.“

Nechal dveře otevřené a opatrně ke mně capkal, aby nevyplašil ptáky. Sojky poletovaly, skřehotaly a snažily se přelstít jedna druhou. Hocha si nevšímaly.

„Co jste jim hodil? Buráky?“

„Ano. Chceš taky?“

„Ne, nechci. Já teď pojedu s tatínkem k babičce. U babičky se vždycky dobře najím. Ona taky krmí ptáčky.“ Chvilinku byl zticha a pak řekl: „Já bych taky rád krmil sojky oříškama.“

Natáhl jsem k němu ruku s otevřenou plechovkou. Hrábl do ní a rozhodil oříšky do trávy. Sojky se ihned slétly. Dvě se začaly prát. Drsně. Nekrvavě.

Hoch zbledl. „Pobijou se?“ zeptal se napjatým hláskem.

„Ale kdepak! Jen se poperou.“

„Je to pravda, že sojky zabíjejí jiné ptáky?“

„Někdy ano.“ Pokusil jsem se změnit téma hovoru. „Jak se jmenuješ?“

„Ronny Broadhurst. Které ptáky zabíjejí?“

„Různé mladé ptáky.“

Hošík zdvihl ramena a přitiskl ohnuté paže úžeji k tělu jako nevyvinutá křídla. „A děti taky?“

„Děti ne. Nemají tolik síly.“

Jako by ho to povzbudilo. „Ochutnám jeden oříšek. Smím?“

„Smíš.“

Postavil se přede mne, zdvihl tvářičku a zamžoural do ranního světla. „Hoďte mi oříšek a já ho chytím do pusy!“

Hodil jsem oříšek, chlapec ho chytil a potom ještě několik. Některé chytil, pár jich spadlo do trávy. Sojky poskakovaly kolem něho jako úlomky oblohy.

Z ulice přišel na dvůr mladý muž v šedozelené sportovní košili. Vypadal jako chlapec ve zvětšeném vydání a působil neméně úzkostlivým dojmem. Nervózně bafal z tenkého hnědého doutníčku.

Z otevřených dveří bytu Wallerových vyšla v tu chvíli, jako by ho byla vyhlížela, žena s tmavými vlasy, sčesanými do ohonu. Byla natolik hezká, abych si uvědomil, že jsem se ještě neholil.

Muž ji přehlížel. Pozdravil trochu obřadně chlapce. „Dobré jitro, Ronalde.“

Hošík na něj pohlédl, ale neobrátil se k němu. Z tvářičky se mu vytratil výraz bezstarostné radosti, když se muž a žena k němu blížili z protilehlých stran. Drobné tělíčko jako by se zmenšilo pod tíhou jejich setkání. Zašeptal:

„Dobrýtro!“

Muž se osopil na ženu: „Bojí se mě. Cos mu o mně napovídala?“

„Vůbec jsme o tobě nemluvili, Stane. Radši ne.“

Muž vysunul čelist. Ačkoliv se ani nepohnul, vypadal, jako by byl na ženu zaútočil. „Co to má znamenat ‚radši ne‘? Má to být výtka?“

„Ne, nemá. Ale mohla bych ti leccos vytknout, a ty to dobře víš.“

„A já snad ne?“ Podíval se na mne. „Kdo je ten Ronnyho přítel? Nebo je to tvůj přítel?“ – zamával hořícím doutníčkem.

„Ani nevím, jak se ten pán jmenuje.“

„A vadí ti to?“ Nepohlédl na mne.

Ženě se vytratila z obličeje všechna barva, jako by se náhle roznemohla. „Nevíš, co mluvíš, Stane. Ale já se nechci hádat.“

„Když se nechceš hádat, tak proč ses odstěhovala?“

„Však ty víš proč.“ A tišeji dodala. „Je ta holka ještě u nás?“

„Nehodlám o ní mluvit.“ Příkře se obrátil k chlapci. „Pospěš si, Ronne. Babička na nás čeká v Santa Terese.“

Hošík stál mezi nimi se zaťatými pěstmi. Díval se k zemi. „Já nechci do Santa Teresy. Nebo musím?“

„Musíš,“ řekla žena.

Hošík se zvolna posouval ke mně. „Já zůstanu tady. Já tu chci být s ním.“ Přidržel se mě za pásek a stál s hlavičkou skloněnou, skrývaje obličej před dospělými.

Jeho otec k němu přistoupil. „Pusť pána!“

„Nepustím.“

„Je ten pán maminčin přítel? Je?“

„Není.“

„Ty prolhané skvrně!“

Muž odhodil doutník a napřáhl ruku, aby chlapce uhodil. Chytil jsem hošíka pod pažemi a obloukem ho vynesl z otcova dosahu. Držel jsem ho v náručí a on se celý třásl.

Žena řekla: „Nech ho na pokoji, Stane. Ubližuješ mu.“

„Ty mu ubližuješ. Přišel jsem si pro něj, že ho vezmu na pěkný výlet. Maminka se už na něj těší. Tak oč ti jde?“ Zvýšeným hlasem si začal stěžovat. „Jen jsem se tu ukázal, hned jsem svědkem nechutného výjevu. Syn se mi zamiloval do náhradního tatínka.“

„To, co říkáte, nemá hlavu ani patu,“ řekl jsem. „Ron a já jsme sousedé – a teprve velmi krátkou dobu. Právě jsem ho poznal.“

„Tak ho pusťte! Je to můj syn!“

Postavil jsem hošíka na zem.

„A dejte od něho pryč ty svý špinavý pracky.“

Měl jsem tisíc chutí mu jednu vrazit, ale nebyl bych tím prospěl chlapci ani ženě. Řekl jsem svým nejklidnějším tónem:

„Už toho nechte, pane.“

„Já mám právo na svého syna.“

Hoch se ke mně otočil: „Musím s ním jít?“

„Je to přece tvůj tatínek. Buď rád, že tě vezme s sebou na výlet.“

„Tak je to správné,“ vmísila se hochova matka. „Jen hezky běž, Ronny. Vždycky se s tatínkem lépe shodneš, když u toho nejsem já. A babičku Nelly by mrzelo, kdybys ji nenavštívil.“

Chlapec přicupital se svěšenou hlavou k otci a chytil se ho za ruku. Zamířili k ulici.

Žena pravila: „Omlouvám se vám za manžela.“

„Není třeba. Nezáleží mi na něm.“

„Ale mně ano, v tom je ta svízel. Je tak hrozně svárlivý. A nebýval takový.“

„Jistě ne. To by ho už dávno zahubilo.“

Měla to být žertovná poznámka, ale vyzněla nevhodně. Konverzace odumřela. Pokusil jsem se ji oživit.

„Wallerovi jsou vaši přátelé, paní Broadhurstová?“

„Ano. Profesor Waller byl můj konzultant, když jsem studovala.“ Zachytil jsem nostalgii v jejím hlase. „Abych řekla pravdu, je mým poradcem i nadále. On i Laura, oba. Zavolala jsem ji včera večer k jezeru Tahoe, když jsem…“ Nedopověděla větu. „Jsou to vaši přátelé, že?“

„Dobří sousedé. Mimochodem, já jsem Archer. Bydlím zde nahoře.“

Přikývla. „Laura Wallerová se včera o vás zmínila, když mi nabídla, abych se nastěhovala do jejich bytu. Říkala, že se mám na vás obrátit, kdybych potřebovala nějakou pomoc.“ Chladně se na mne pousmála. „A vlastně jsem to již téměř učinila. Děkuji vám, že jste byl tak hodný k mému děcku.“

„Je to roztomilý klučík.“

Ale necítili jsme se ve své kůži. Stalo se to, co se obvykle stává, stýká-li se člověk se zlostníkem – její manžel vtiskl dnešnímu ránu svou pečeť. Scéna, kterou vyvolal, se dosud zasmušile vznášela ve vzduchu. Jako by ji chtěla zapudit, pravila: „Zrovna jsem slila kávu. Laury Wallerové speciální směs, ale vypadá to, že jsem ji dělala zbytečně. Vzal byste si šálek?“

„Děkuji vám mnohokrát, ale není to právě nejšťastnější nápad. Váš manžel by se mohl vrátit.“ Slyšel jsem, jak se v ulici otevřela a pak zabouchla dvířka vozu, ale motor nenaskočil. „Byl by schopen násilností, paní Broadhurstová.“

„Určitě ne.“ Ale řekla to nejistě.

„Určitě ano. Už jsem viděl hezkou řádku lidí v podobném rozpoložení a naučil jsem se nedráždit je, pokud to není bezpodmínečně nutné.“

„Laura mi říkala, že jste detektiv. Je to pravda?“ Na její tváři se objevilo jakési vybídnutí.

„Jsem, ale dneska mám dovolenou. Aspoň doufám,“

Zasmál jsem se, ale byla to nevhodná poznámka. Dotkl jsem se jí, oči jí ztmavly, ústa se sevřela. Tlachal jsem dál:

„Ale mohu vás vzít do záznamu, paní Broadhurstová.“

Zavrtěla hlavou, spíš sama pro sebe. „Já nevím, nevím, jestli se tu zdržím.“

Na ulici se otevřela dvířka vozu. Stanley Broadhurst se vrátil na dvůr sám. „Nenechte se prosím vyrušovat.“

„Není z čeho,“ odpověděla. „Kde je Ronny?“

„V autě. Uklidní se, až bude chvíli se svým tatínkem.“ Říkal to tak, jako by hošíkův otec byl někdo jiný. „Zapomnělas mi dát jeho věci, hračky a zvířátka. Prý jsi mu je zabalila.“

„Samozřejmě.“ Provinile odspěchala do bytu a vrátila se s modrou nylonovou leteckou brašnou. „Pěkné pozdravení mamince.“

V jejím hlase nebyla vřelost, ani v jeho odpovědi: „Vyřídím.“

Působili dojmem lidí, kteří neočekávají, že se ještě někdy spatří. Projel mnou pocit strachu – ztlumený, jsem totiž zvyklý držet strach na uzdě. Myslím, že jsem se bál hlavně o chlapce. Ať tak či tak, byl bych rád Broadhursta zastavil a přivedl hocha nazpět. Ale neučinil jsem to.

Broadhurst vyšel ven na ulici. Vyběhl jsem po dvou vnější schodiště a pospíšil si halou k oknu do ulice. Zánovní černý ford kabriolet stál u chodníku. Na předním sedadle seděla světlovlasá dívka nebo žena v žlutých šatech bez rukávů, s levou paží ovinutou kolem Ronnyho, který seděl toporně vzpřímen.

Stanley Broadhurst usedl k volantu. Šlápl na plyn a auto rychle vyrazilo. Neviděl jsem dívce do tváře. Shora jsem zahlédl pouze nahá ramena, vysoká ňadra a poletující světlou hřívu.

Obavy o chlapce se do mne zahryzly. Zašel jsem do koupelny a zadíval se na svou tvář, jako bych z ní mohl vyčíst jeho budoucnost. Avšak jediné, co se z ní dalo vyčíst, byla má vlastní minulost, vyrytá do kruhů pod očima, zachycená v slídovém lesku prokvetlých vousů mého čtyřiadvacetihodinového strniště.

Oholil jsem se, vzal si čistou košili a zamířil opět dolů. V půli cesty jsem se zarazil, opřel se o zábradlí a řekl si, že se řítím do maléru: krásná mladá žena, roztomilý chlapec a pobloudilý manžel. Žhavý vítr mi zadul do tváře.

/II /

Prošel jsem kolem zavřených dveří bytu Wallerových dolů na ulici k nejbližšímu novinovému stánku a koupil jsem si nedělní vydání losangeleských Timesů. Donesl jsem je domů a strávil dopoledne čtením. Přečetl jsem je celé včetně oznámení a inzerátů, jež vám někdy prozradí o Los Angeles víc než zprávy.

Osprchoval jsem se studenou vodou. Potom jsem si sedl v přední místnosti k psacímu stolu, zkontroloval stav šekové knížky a proplatil účty za světlo a telefon. Byly přiměřené a já si připadal jako šetrný a ukázněný člověk.

Když jsem zastrkával šeky do obálek, zaslechl jsem, že se ke dveřím blíží ženské kroky.

„Pane Archere!“

Otevřel jsem. Měla vyčesané vlasy, hypermoderní minišaty a bílé punčochy se vzorkem. Modré stíny na víčkách a karmínovou rtěnku. Přesto vypadala napjatá a rozrušená.

„Nechci vás rušit, jestli máte něco na práci.“

„Nemám nic na práci. Jen pojďte dál.“

Vstoupila do místnosti a jas, který z ní vycházel, ozářil všechny předměty, jeden za druhým, jako radarovými paprsky a já si uvědomil, jak jsou ošumělé. Zavřel jsem za ní dveře a přistrčil jí židli od psacího stolu.

„Neposadíte se?“

„Děkuji vám.“ Ale zůstala stát. „V Santa Terese vypukl požár. Lesní požár. Víte o tom?“

„Nevím. Ale je na to počasí.“

„Podle hlášení rádia vznikl nedaleko bydliště naší babičky Nelly – blízko jejího ranče. Pokoušela jsem se tam volat. Ale nikdo to nebere. Měl by tam být Ronny a to mě strašně znepokojuje.“

„Proč vás to tak znepokojuje?“

Kousla se do rtu a na zubech jí uvízl otisk rtěnky. „Nevěřím, že se o něj Stanley pořádně postará. Neměla jsem s ním Ronnyho pouštět.“

„Proč jste ho pustila?“

„Nemám právo odpírat Stanleymu syna. A chlapec potřebuje otcovu společnost.“

„Ne však v jeho nynějším stavu.“

Pohlédla na mne nesmírně vážně, nahnula se a vztáhla ke mně prosebně ruku. „Pomozte mi, abych ho dostala zpět, pane Archere.“

„Ronnyho,“ zeptal jsem se, „nebo Stanleyho?“

„Oba. Ale o Ronnyho mi jde především. V rádiu hlásili, že snad bude nutné evakuovat některé domy. Nevím, co se tam děje.“

Zdvihla ruku k obličeji a zakryla si oči. Dovedl jsem ji k lenošce a přiměl ji, aby se posadila. Potom jsem odešel do kuchyně, vypláchl sklenici a nalil do ní vodu. Chvělo se jí hrdlo, když pila. Dlouhé tanečnické nohy v bílých punčochách trčely do ošumělé místnosti jako v pantomimě.

Usedl jsem k psacímu stolu a natočil jsem se k ní. „Jaké má vaše tchyně číslo?“

Řekla mi je i s meziměstským volacím číslem a já je vytočil. Telefon na druhém konci devětkrát nebo desetkrát naléhavě zabzučel.

Lehké cvaknutí zvedaného sluchátka mě překvapilo. Ženský hlas pravil: „Prosím?“

„Je tam paní Broadhurstová?“

„U telefonu,“ řekla pevným, zdvořilým tónem.

„Chce s vámi mluvit Stanleyho žena. Předám.“

Podal jsem sluchátko mladé ženě a ona zaujala mé místo u psacího stolu. Šel jsem do ložnice, zavřel za sebou a zvedl paralelku u postele.

Starší žena říkala: „Neviděla jsem Stanleyho. V sobotu přece pomáhám v nemocnici, jak dobře ví, a právě jsem se odtamtud vrátila.“

„Vy jste ho dnes nečekala?“

„Snad až později, Jean.“

„Mně ale tvrdil, že si s vámi sjednal schůzku na dopoledne a že vám slíbil, že přiveze Ronnyho.“

„V tom případě předpokládám, že přijede.“ Starší žena volila nyní slova opatrněji. „Nechápu, proč tomu přikládáš takový význam?“

„Odjeli před mnoha hodinami,“ řekla Jean. „A prý tam v blízkosti zuří požár.“

„To je pravda. Proto jsem spěchala z nemocnice domů. Promiň, Jean, ale musím se s tebou rozloučit. Na shledanou.“

Zavěsila a já též. Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, mračila se Jean na sluchátko, jež dosud držela, jako by to byl živočich, který jí právě zdechl v ruce.

„Stan mi lhal,“ pravila. „Jeho matka byla celé dopoledne v nemocnici. Vzal to děvče do prázdného domu.“

„Vy a Stanley jste v rozchodu?“

„Vypadá to tak. Ale já to nechci.“

„Kdo je ta blondýnka?“

Zvedla sluchátko z klína a zlostně jím bouchla o vidlici. Připadalo mi, jako by domluvila i se mnou.

„Nechci o ní hovořit.“

Pozměnil jsem předmět hovoru. „Jak dlouho žijete s manželem odloučeně?“

„Od včerejška. My vlastně nežijeme odloučeně. Já jsem jen doufala, že když Stanley promluví s matkou –“ odmlčela se.

„Že ona bude při vás? Na to bych, být vámi, radši nespoléhal.“

Překvapeně se na mne podívala. „Vy znáte paní Broadhurstovou?“

„Neznám. Ale přesto bych na ni nespoléhal. Má peníze?“

„Copak já – je to tak zřejmé?“

„To ne. Ale všechno na světě má svůj důvod. Váš manžel se vymluvil na matku, abyste s ním pustila Ronnyho.“

Znělo to jako obvinění a ona sklopila hlavu. „Někdo s vámi o nás musel mluvit.“

„Vy sama.“

„Ale o své tchyni jsem neřekla ani slovo, ani o té blondýně.“

„Já myslím, že ano.“

Hluboce se zamyslela. Slušelo jí to. Zvláčněla tím úzkostná zarputilost jejího výrazu. „Já už vím. Včera večer vám zavolali Wallerovi, když se mnou domluvili, a všecko vám o nás pověděli. Co říkala Laura nebo to snad byl Bob?“

„Nikdo mě nezavolal.“

„Tak jak jste se dozvěděl o té blondýně?“

„Copak za vším nevězí vždycky nějaká blondýna?“

„Nedobírejte si mě,“ řekla s mladistvou intonací. „Za daných okolností to není od vás pěkné.“

„Dobrá. Viděl jsem ji.“ Když jsem to vyřkl, uvědomil jsem si, že jsem se dobrovolně stal svědkem – jejím svědkem – a tím že padla má poslední naděje či sebeklam, že se mi podaří nezaplést se do jejího života. „Byla v autě, když odtud odjížděli.“

„Proč jste mi to neřekl? Byla bych jim to překazila.“

„Jak?“

„To nevím.“ Pohlédla na své ruce. A. najednou se jí tvář uvolnila zábleskem truchlivé ironie. „Mohla jsem proti nim tasit oddací list nebo se vrhnout před auto. Nebo to napsat kosmonautům.“

Přerušil jsem ji, než propadne hysterii. „Když už nic jiného, tak aspoň jednali otevřeně. A před tím chlapcem není pravděpodobné, že by –“ nechal jsem větu nedořečenou.

Zavrtěla hezkou hlavičkou. „Nevím, co chtějí dělat. A právě to, že jednali tak otevřeně, jak sám říkáte, je jedna z věcí, které mě děsí. Mám pocit, že se oba pomátli. Doopravdy. Přivedl ji včera večer domů z kanceláře a pozval ji na večeři. Ani ho nenapadlo se mnou se dohodnout. Byla něčím rozrušená, když přišli, a odpovídala na mé otázky, jako by byla duchem nepřítomná.“

„Kde je Stanley zaměstnán?“

„U jedné pojišťovny v Northridgi – tam také bydlíme. Ta dívka s ním nepracuje v kanceláři, tak jsem to nemyslela. Tu by vyhodili z práce hned první den. Nejspíš je to studentka střední školy nebo koleje. Mladá je na to dost.“

„Jak je mladá?“

„Nanejvýš devatenáct. Tohle byla další okolnost, která mi byla hned podezřelá. Stanley mi řekl, že to děvče je jeho spolužačka a že se setkali u něho v kanceláři. Jenže on je nejméně o šest až sedm let starší než ona.“

„Z čeho byla tak rozrušená?“

„Nemám potuchy. Ale nelíbilo se mi, co vykládala Ronnymu. Vůbec se mi to nelíbilo. Požádala jsem Stanleyho, aby ji poslal pryč. Odmítl. A tak jsem zavolala Lauru Wallerovou – a přijela jsem sem.“

„To jste asi neměla dělat.“

„Já už to vím také. Měla jsem zůstat doma a na místě si to s nimi vyřídit. Jenže já a Stanley si už dávno nejsme tak blízcí jako dříve. Je naprosto zahleděn do svých záležitostí a já ho ani trochu nezajímám. A něco takového bere člověku pevnou půdu pod nohama.“

„Máte v úmyslu se s manželem rozejít?“

Zamyslila se. „To mě ještě nikdy nenapadlo. Ale možná že to udělám. Musím si to promyslet.“ Vstala a opřela se o psací stůl jako modelka, s jedním bokem vysunutým do strany. „Ale ne teď, pane Archere. Teď musím do Santa Teresy. Chtěl byste mě tam odvézt a pomoci mi získat zpět Ronnyho?“

„Jsem soukromý detektiv. Podobné věci jsou můj denní chléb.“

„Laura Wallerová mi to říkala. Proto jsem se na vás obrátila. Samozřejmě, že vám zaplatím.“

Otevřel jsem dveře a nastavil patentní zámek. „Co ještě o mně říkala paní Wallerová?“

Odpověděla a tvář jí zjemněla jasným, překvapivým úsměvem: „Že jste osamělý muž.“

/III/

Čekal jsem na ni v předním pokoji bytu Wallerových. Stěny plné polic s knihami, z velké části cizokrajnými, působily jako útočiště před bezprostřední přítomností. Vyšla s objemnou taškou a kabáty pro sebe i nepřítomného hocha.

Vyjel jsem z garáže v zadním traktu budovy a zamířili jsme k venturské dálnici. Popolední slunce pražilo do kolony aut, jejichž přední skla v pochromovaných rámech vrhala zrádná světelná prasátka. Zapnul jsem klimatizaci.

„Jé, to je prima,“ řekla a já měl pocit, že pouhá její přítomnost mě přenáší do světa jiné chronologie a odlišných dimenzí. Měl více budoucnosti než svět, v němž žiji, a nebylo v něm tolik těch zatracených aut. Když jsem zahnul do Sepulvedy, chvíli jsem přemýšlel a pak jsem poznamenal:

„Připadá mi, že už nejsem tak osamělý, paní Broadhurstová.“

„Říkejte mi Jean. Protože paní Broadhurstová znamená pro mě – tchyni.“

„A to je nedobré?“

„Ale ne. Je to docela hodná paní, lépe řečeno dáma – opravdu dáma, dbalá etikety. Ale já z ní vyciťuji obrovský smutek. A myslím si, že to je účel vybroušených mravů: zamaskovat, co se doopravdy v člověku děje.“

„Z čeho je smutná?“

„Z mnoha věcí.“ Podívala se na mne ze strany, do koutka mého oka. „Nejste trochu moc zvědavý, pane Archere?“

„To už s sebou nese má práce.“

„A vy teď pracujete?“

„Požádala jste mě o to. Řekněte, byla byste se sem přistěhovala nebýt toho, že tu žiju já?“

„Nebýt toho, že jste detektiv?“

„Asi tak.“

„Třeba máte pravdu. Třeba bych vás ráda zainteresovala na našich problémech. Je to tak důležité?“

„Pro mě ano. Já totiž nevěřím v náhodu. A rád vím, na čem jsem.“

„To jste tedy šťastný člověk, jestli to víte.“

„To má být ironie?“

„Spíš přiznání. Myslila jsem na sebe – na čem asi jsem já?“

‚“Když už jste ochotna se přiznávat, řekněte, poslala jste dnes ráno Ronnyho krmit sojky vy sama?“

„Ne,“ řekla rozhodně. „Byl to jeho nápad.“ A dodala: „Jestli nevěříte v náhodu, pak nezbývá mnoho místa pro spontánní jednání ve vašem světě.“

„Není to můj svět. Jde, jak jste sama řekla, o vaše problémy. Povězte mi o nich trochu víc.“

Váhavě odpověděla: „Nevím, co byste chtěl slyšet.“

„Všechno, co předcházelo dnešku.“

„Berete to vážně, že?“ V jejím hlase jsem postřehl slabý nádech překvapení.

„Beru to vážně.“

„Já taky. Konečně je to můj život a začíná se mi rozpadat na kousky. Ale kdybych vám měla všechno vysvětlit, nevěděla bych, kde začít.“

„U těch kousků. Už jste přece začala, u paní Broadhurstové. Proč je tak smutná?“

„Stárne.“

„Já taky, a nejsem smutný.“

„Opravdu nejste? Ale u ženy je to něco jiného.“

„A pan Broadhurst nestárne?“

„Není tu žádný pan Broadhurst. Utekl s jinou ženou před několika roky. Obávám se, že Stanley půjde v jeho stopách.“

„Kolik mu bylo, když ho otec opustil?“

„Asi jedenáct nebo dvanáct. Stanley o tom nikdy nemluví, ale byl to klíčový zážitek jeho dětství. Měla bych si to vždycky uvědomit, když mám vůči němu výhrady. Myslím, že prožíval otcův odchod tíž než jeho matka.“

„Jak to víte, když o tom sám nehovoří?“

„To byla trefná otázka.“

„Odpovězte mi, Jean.“

Dala si načas. Neviděl jsem jí do tváře, ale koutkem oka jsem ji vnímal vedle sebe s rukama v klíně. Hlavu měla skloněnou nad prázdnými dlaněmi, jako by chtěla rozvázat uzel nebo rozmotat klubko motouzu.

„Můj manžel pátrá už delší čas po svém otci,“ odpověděla, „a hroutí se pod tím. Možná také, že jsem to obrátila. Hledá svého otce v naději, že najde ztracenou rovnováhu.“

„Stanley prodělal nervový otřes?“

„Tak to snad nelze nazvat. Ale celý jeho život je jedna prohra za druhou. Působí dojmem člověka s obrovským sebevědomím, ale ve skutečnosti sám sobě nevěří. A to z něho dělá hlupáka. Stěží absolvoval universitu. Tak jsme se vlastně sblížili. Chodili jsme společně do francouzského semináře a on mě požádal, abych ho doučovala.“ A výsměšně dodala: „A tenhle vztah učitele a žáka přetrval až do našeho manželství.“

„Pro muže musí být krajně nemilé oženit se s chytřejší ženou, než je sám.“

„Může to být nemilé i ženě. Já ale neřekla, že bych byla chytřejší než Stanley. On je prostě člověk, který ještě nenašel sám sebe.“

„A hledá?“

„Hledá.“

„Tatínka.“

„Tak se mu to jeví. Zřejmě cítí, že otcovým odchodem pozbyl jeho život téměř smyslu. Zní to jako nadsázka, ale ve skutečnosti to nadsázka není. Hněvá se na otce, že ho opustil, ale současně ho postrádá a miluje ho. Tak protichůdné city mohou člověka podlomit.“

Překvapila mě hloubka citu v jejím hlase. Záleželo jí na manželovi víc, než byla ochotna připustit.

Projeli jsme nízkým průsmykem a sjížděli do údolí. Nad zemí se táhly chuchvalce hnědého kouře a bránily ve výhledu na protáhlý horský hřeben. A jako ve starém filmu bombardér z druhé světové války právě prolétal z vannuyského letiště clonou kouře a zatáčel na sever. Zřejmě mířil k požáru v Santa Terese.

Ženě sedící vedle mne jsem se o tom nezmínil. V mé mysli začínalo hlodat jiné podezření. Jestli Stanley kráčí v otcových šlépějích a je na útěku s onou dívkou, sotva se pustí rovnou do města, v němž žije jeho matka. Spíše by se staly jeho cílem Las Vegas nebo Mexiko.

Projeli jsme kolem orientační tabule s nápisem „Northridge“. Pohlédl jsem na svou spolujezdkyni. Skláněla se nad neviditelným klubkem motouzu.

„Jak daleko je váš dům od dálnice?“

„Asi pět minut jízdy. Proč se ptáte?“

„Měli bychom se tam podívat. S určitostí přece nevíme, jestli Stanley odjel s chlapcem do Santa Teresy.“

„Vy myslíte, že by mohli být doma?“

„Není to pravděpodobné, ale vyloučeno to není. Rozhodně nebude na škodu, když se tam podíváme.“

Dům stál v ulici College Circle ve skupině novostaveb s vysokými portiky se širokými dřevěnými sloupy. Domy se lišily jen barvou. Broadhurstův byl tmavě modrý se sloupy světle modrými.

Jean vešla dovnitř předními dveřmi. Obešel jsem budovu a zjistil jsem, že za impozantním průčelím se skrývá obyčejný laciný domek, jako by byl architekt zkombinoval jižanské plantážnické sídlo s baráčkem otroků. Vínově natřený laťkový plot odděloval zadní dvorek od sousedů.

Garáž byla zamčená. Přistoupil jsem k okénku v postranní stěně. Jediný vůz ve dvojité garáži, zelený mercedes sedan, se ani trochu nepodobal černému kabrioletu, který ráno řídil Stanley.

Jean otevřela zevnitř zadní dveře. Vyděšeně na mne pohlédla a rozběhla se přes trávník k okénku garáže.

„Nejsou tam, že ne?“

„Ne.“

„Zaplať pánbůh. Na okamžik mě napadlo, že třeba spáchali sebevraždu.“ Postavila se vedle mne k okénku. „To není naše auto.“

„A čí tedy je?“

„Nejspíš její. Teď si vzpomínám – ona i Stanley přijeli včera večer každý svým vozem. Je to ale troufalost – nechat vůz v mé garáži.“ Otočila se ke mně, rysy obličeje jí ztvrdly. „Věřil byste, že spala v Ronnyho posteli? To pokládám za nechutnost.“

„Zaveďte mě tam.“

Šel jsem za ní do domu. Začínal už jevit známky opuštěnosti. V kuchyňském dřezu a po kuchyňských skříňkách hory neumytého nádobí. Na sporáku rendlík se zbytkem omáčky a kastrol s něčím, co zapáchalo jako hrachová polévka, ale připomínalo rozpraskalé zelené bahno. A na všem plno much.

Chlapcův pokoj v prvém patře měl tapety s obrázky hezounkých zvířátek. Ložní prádlo bylo zmuchlané a zválené, noční návštěvnice zřejmě strávila neklidnou noc. Na polštáři stopy rtěnky jako signatura a pod polštářem ležela knížka Dům v zeleni, vázaná ve vybledlém zeleném plátně.

Podíval jsem se pozorně na vakát. Bylo na něm ex libris – rytina anděla či Múzy, jež píše pavím pérem na svitek pergamenu. Ex libris neslo jméno Elleny Stromeové. Pod ním bylo tužkou připsáno jiné jméno: Jerry Kilpatrick.

Sklapl jsem knížku a strčil ji do náprsní kapsy.

/ IV/

Jean vešla za mnou do místnosti. „Aspoň že nespal s ní.“

„A kde spal váš manžel?“

„V pracovně.“

Zavedla mě do malého pokojíku v přízemí. Bylo tam několik poliček s knihami, zavřený psací stůl se stahovací roletou, rozesílaný gauč a šedá kovová registratura, která stála v hlavách postele jako náhrobní kámen. Zeptal jsem se:

„Stanley obvykle spává zde?“

„Vaše otázky jsou někdy hodně osobní.“

„Na to si zvyknete. Takže obvykle spává zde, je to tak?“ Zrudla. „Pracoval v noci s registraturou. Nechtěl mě rušit.“ Zkusil jsem vytáhnout vrchní zásuvku. Byla zamčená.

„Jaké zde přechovává listiny?“

„Otcovy,“ odpověděla.

„Otcovy listiny?“

„Stanley si dělá kartotéku o svém otci – uschovává všechno, co se mu podaří o něm vypátrat. Není toho mnoho. I všechny ty falešné stopy od stovek lidí, s kterými mluvil nebo si dopisoval, když se snažil vypátrat, kde se jeho otec zdržuje. V posledních letech tomu věnoval většinu svého času.“ A dodala s křivým úsměškem: „Aspoň jsem věděla, jak tráví noci.“

„Jaký člověk byl jeho otec?“

„Abych řekla pravdu, nevím. Je to podivné při vší té spoustě informací –“ poklepala dlaní na kovovou stěnu registratury. „Stanley o něm de facto skoro nemluví. Někdy o něm celý čas nepronese ani slovo. A jeho matka tím méně. Vím, že byl kapitánem pěšího pluku někde v Pacifiku. Stanley má jeho fotku v uniformě. Byl to hezký muž s příjemným úsměvem.“ Rozhlédl jsem se po stěnách pobitých překližkou. Byly holé kromě obchodního kalendáře, který oznamoval, že je ještě červen.

„Kde má Stanley ten otcův obrázek?“

„V plexiskle, aby se neodřel.“

„Jak by se mohl odřít?“

„Když ho ukazuje lidem. Má ještě další otcovy fotografie, jak hraje tenis, jede na poníku při pólu a na jedné fotografii drží kormidlo jachty.“

„Podle všeho měl hromadu peněz?“

„To ano. Alespoň paní Broadhurstová peníze má.“

„A její manžel se všeho vzdal, i jí, kvůli jiné ženě?“

„To mi bylo řečeno.“

„Kdo byla ta žena?“

„Nemám potuchy. Stanley a jeho matka o ní nemluví. Vím jenom, že pan Broadhurst s ní utekl do San Franciska. Vloni v červnu jsme se Stanleym strávili ve Frisku dva týdny. Stanley běhal po městě se svými obrázky. Než mu vypršela dovolená, propátral valnou část městského centra. Měla jsem co dělat, aby se s námi vrátil domů. Chtěl nechat zaměstnání a pátrat ve čtvrti kolem Zálivu,“

„A kdyby se stalo, že by otce našel, co potom?“

„Já nevím. A myslím, že to neví ani on sám.“

„Říkala jste, že mu bylo asi jedenáct nebo dvanáct, když zmizel jeho otec. Před kolika to bylo lety?“

„Stanleymu je sedmadvacet. Před patnácti.“

„Je tak situován, aby mohl žít bez práce?“

„Kdepak, to rozhodně ne. Jsme zadluženi až po uši, dlužíme jeho mamince i jiným lidem. Poslední dobou je tak nezodpovědný. Ale víc dělat nemohu než dbát, aby zůstal v místě.“ Odmlčela se a hleděla po holých stěnách místnosti, na kalendář, který nikdo neotočil po řadu měsíců.

Řekl jsem: „Máte klíč od registratury?“

„Nemám. Máme jenom jeden a ten nosí u sebe Stanley. Psací stůl má také zavřený. Nemá rád, když čtu jeho korespondenci.“

„Myslíte, že si s tou dívkou korespondovali?“

„Co já vím. Dostává dopisy ze všech stran. Neotvírám mu je.“

„Víte, jak se to děvče jmenuje?“

„Řekla, že se jmenuje Sue. Řekla to Ronnymu.“

„Rád bych se podíval na papíry k té mercedesce. Jak je to s klíčem od garáže?“

„Ten mám. Je v kuchyni.“

Šel jsem s ní do kuchyně. Otevřela skříňku a sundala z hřebíku klíč. Odemkl jsem garáž. Klíč od auta trčel v zapalování.

Průkaz k vozu nebyl k nalezení, ale vzadu v přihrádce jsem našel pomačkanou potvrzenku o zaplacení pojistky znějící na jméno pán a paní Roger Armisteadových, 10 Crescent Drive, Santa Teresa. Opsal jsem si jméno i adresu do černého notesu a vylezl jsem z vozu.

„Našel jste něco?“ zeptala se Jean.

Ukázal jsem jí rozevřený zápisník. „Znáte nějakého Rogera Armisteada?“

„Bohužel ne. Ale Creseent Drive leží v dobré čtvrti.“

„A ta mercedeska je drahý vůz. Stanleyho spolužačka je zřejmě zazobaná. Anebo ten auťák ukradla.“

Jean zvedla varovně ruku. „Prosím vás, ne tak nahlas.“ A ztlumila hlas, aby ji nezaslechl soused za plotem. „Ta historka je směšná. Je úplně vyloučeno, aby byla jeho spolužačkou, vždyť je nejméně o šest až sedm let mladší, jak jsem už říkala. A navíc navštěvoval soukromou chlapeckou školu v Santa Terese.“

Opět jsem vytáhl notes. „Popište mi tu dívku.“

„Je to pohledná blondýnka, vysoká asi jako já, sto osmašedesát centimetrů. Má pěknou postavu. Vážit může asi padesát dva kilo. Má neobvykle modré oči. Ty jsou na ní to nejhezčí a jsou opravdu neobyčejně zvláštní.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Neuměla jsem v nich číst,“ objasnila mi. „Nemohla bych říct, jestli je v nich absolutní nevinnost nebo absolutní chladnost a amorálnost. Nemyslete si, že jsem si to dodatečně vybájila. To byl můj první dojem, když vešla se Stanleym do dveří.“

„Vysvětlil vám, proč ji přivedl domů?“

„Řekl o ní, že si potřebuje odpočinout a najíst se, a očekával, že jí dám večeři. Což jsem také učinila. Ale jedla jako vrabec – trošku hrachové polévky.“

„Byla hovorná?“

„Ne se mnou. Hovořila k Ronnymu.“

„O čem?“

„Samé nesmysly, opravdu. Vykládala mu bláznivou historku o malé dívence, kterou nechali samotnou v noci v horské chatě. Nějaký bubák zabil její rodiče, a holčičku pak odnesl velký pták, podobný kondoru. Říkala, že ji to potkalo, když byla tak stará jako on. Ptala se mého syna, jestli by si přál prožít něco podobného. Byla to ovšem čirá fantasmagorie, ale i jakási zvrácenost, jako by se pokoušela přenést na Ronnyho svou předrážděnost.“

„A jak na to reagoval? Bál se?“

„Ani ne. Tak trochu ho fascinovala. Mě ne. Přerušila jsem jejich zábavu a poslala ho spát.“

„Řekla vám pak něco?“

„Přímo nic. Ale byla v tom výstraha, chápete? Zneklidnilo mě to hned v tu chvíli. Ale měla jsem podle toho jednat a vyhodit ji.“

„Co vás zneklidnilo?“

Podívala se k nebi, po němž se válela mračna prachu. „Něčeho se bála, a já jsem se začala taky bát. Byla jsem pochopitelně už rozčilená. Bylo to něco tak neobvyklého, co Stanley provedl, když mi ji přivedl domů jako nějakou svou dětskou nevěstu. Uvědomila jsem si, že se můj život mění a že jsem proti tomu bezmocná.“

„Měnil se už delší dobu. Od června.“

Pohlédla před sebe očima barvy ztemnělé oblohy. „V červnu jsme byli v San Francisku. Proč jste se zmínil o červnu?“

„V červnu váš manžel naposled odtrhl lístek kalendáře ve své pracovně.“

Před domem hlučně zabrzdilo auto a na rohu se vzápětí objevil jakýsi člověk. Měl na sobě tmavý pomačkaný oblek, který mu nepadl. Podlouhlá bledá tvář byla nad očima poznamenaná návějemi strastí.

Zamířil k nám po příjezdové cestě. „Je tu někde pan Stanley Broadhurst?“

„Bohužel není,“ odpověděla Jean nervózně.

„Neračte být náhodou paní Broadhurstová?“ Muž si dával záležet, aby hovořil zdvořile, ale v spodním tónu jeho hlasu syčela útočnost.

„Ano, jsem paní Broadhurstová.“

„Kdy se váš pán vrátí?“

„Já opravdu nevím.“

„Přece to musíte vědět aspoň přibližně.“

„Je mi líto, ale opravdu nevím.“

„Když to nevíte vy, kdo to ví?“

Muž působil dojmem člověka obtíženého starostmi. Stoupl jsem si mezi něj a Jean.

„Pan Broadhurst odjel na víkend pryč z města. Kdo jste a co si přejete?“

Muž mi hned neodpověděl. V návalu prudkého tichého vzteku vztáhl ruku a sám sebe uhodil do tváře. Úder zanechal na bledé líci zarudlé stopy čtyř prstů.

„Kdo jsem, po tom vám nic není,“ odpověděl. „Chci svý peníze. Uděláte dobře, když se s ním spojíte a vyřídíte mu to. Dneska večer vypadnu z tohohle města a peníze pofrčí se mnou.“

„O jakých penězích to mluvíte?“

„To je naše věc, moje a jeho. Vy mu jenom dejte vědět. Jsem ochotnej se spokojit s rovnou tisícovkou, když to bude dneska večír. Jinak se nedožije rána. Vyřiďte mu to.“

Jeho chladné oči nevěřily tomu, co pronášela ústa. Tušil jsem, že je to bývalý kriminálník. Měl popelavou pleť vězňů a vypadal, že se bojí denního světla. Držel se u samé zdi, jako by potřeboval oporu.

„Můj muž nemá tolik peněz.“

„Má je jeho matka.“

„Co vy víte o jeho matce?“ zeptala se Jean nesměle.

„Náhodou vím, že je prachatá. Řekl mi, že ty prachy od ní dneska vyinkasuje a večer že je bude mít pro mě připravený.“

Poznamenal jsem: „Jdete trochu moc brzo, nemyslíte?“

„Dobře jsem udělal, stejně bůhvíkde vězí.“

„Co od vás kupuje?“

„Když vám to řeknu, přestane to bejt prodejní artikl, no ne?“ Mrskl po mně lišáckým pohledem zchytralce, který si není vědom své omezené inteligence. „Vyřiďte mu, že se večer vrátím. Jestli mi ani potom ty prachy nedá, tak se nedožije rána.“

„Možná že tu večer nikdo nebude,“ pravil jsem. „Proč mi nechcete říct jméno a adresu, abychom vás mohli vyrozumět?“

Zauvažoval o mém návrhu a nakonec řekl: „Najdete mě v motelu Star. To je pod topanžským kaňonem u pobřežní dálnice. Ptejte se po Alovi.“

Poznamenal jsem si adresu. „A telefon?“

„Peníze nemůžete doručit po telefonu.“

Poctil nás mdlým úsměvem, odhalujícím vyžrané zuby, a odešel. Šel jsem za ním až na roh domu a počkal jsem, až odjel v starém černém volkswagenu. Chyběl mu přední blatník a poznávací značka byla tak špinavá, že jsem ji nemohl přečíst.

„Myslíte, že mluvil pravdu?“ zeptala se Jean.

„Pochybuji, že sám ví, co to pravda je. Nejspíš by musel použít lžidetektoru, aby to vyzkoumal. A ani pak by si nebyl docela jist.“

„Co může mít Stanley společného s takovýmhle člověkem?“

„Vy znáte Stanleyho líp než já.“

„Začínám o tom pochybovat.“

Vešli jsme do domu a já jsem požádal Jean o dovolení, abych směl použít telefonu v pracovně. Chtěl jsem nyní zavolat majitele mercedesky. Informační služba v Santa Terese mi dala Armisteadovo Číslo a já ho vytočil.

Netrpělivý ženský hlas pravil: „Prosím?“

„Mohu mluvit s panem Armisteadem?“

„Není doma.“

„Kde bych ho našel?“

„To záleží na tom, co od něho chcete?“

„Jste paní Armisteadová?“

„Ano.“ Poznal jsem na tónu jejího hlasu, že se chystá zavěsit.

„Snažím se vypátrat jednu mladou ženu. Odbarvenou blondýnku –“

Skočila mi do řeči hlasem, v němž prokmitl zájem: „Strávila noc ze středy na čtvrtek na jachtě v Santa Terese?“

„To nevím.“

„A co tedy o ní víte?“

„Řídila zelenou mercedesku. Patrně vůz vašeho manžela.“

„Je to můj vůz. A také má jachta, když už o tom mluvíme. Nabourala to auto?“

„Ne.“

„Chci ho zpátky. Kde je?“

„Povím vám to, když dovolíte, abych k vám zašel a pohovořil si s vámi?“

„Chcete mě vydírat? Navedl vás Roger?“ V jejím hlase se ozvalo tremolo zlostného dotčení.

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„To jste tedy šťastný člověk. Jak se jmenujete?“

„Archer.“

„A co je vaše zaměstnání, pane Archere?“

„Jsem soukromý detektiv.“

„Aha. O čem se mnou chcete mluvit?“

„O té blondýnce. Neznám její jméno. Vy ano?“

„Ne. Stalo se jí něco?“

„Vypadá to tak.“

„Kolik je jí let?“

„Osmnáct nebo devatenáct.“

„Aha,“ řekla tichým, stísněným hlasem. „Půjčil jí to auto Roger, nebo ho ukradla?“

„Na to se budete muset zeptat Rogera sama. Mám vám ten vůz přivézt?“

„Odkud voláte?“

„Z Northridge, ale jsem na cestě do Santa Teresy. Můžeme si snad spolu promluvit.“

Ticho. Otázal jsem se paní Armisteadové, jestli tam ještě je.

„Jsem. Ale nemám zrovna chuť s vámi mluvit. Ostatně,“ dodala pevně, „je to můj vůz a chci ho zpět. Jsem ochotna vám zaplatit rozumnou cenu.“

„To dojednáme, až přijedu.“

Vycouval jsem s mercedeskou z garáže a na její místo jsem postavil svůj vůz. Když jsem se vrátil do pracovny, Jean opět telefonovala se svou tchyní.

Položila sluchátko a sdělila mi, že Stanley s Rornnym a tou dívkou navštívili raně ráno, když paní Broadhurstová nebyla doma. „Zahradník jim dal klíč k horské chatě.“

„Co je to za chatu?“

„Malá chata pro hosty v horách za rančem. Tam, co zuří požár.“

/V/

Již před Santa Teresou jsem ucítil kouř. Hory za městem byly zastřeny clonou dýmu jako závojem halícím tvář.

Chvílemi rudě probleskoval kouřem oheň jako záblesky z houfnic, příliš vzdálených, aby je mohlo být slyšet. Starý dvoumotorový bombardér, letící nízko nad horskými temeny, doplňoval iluzi války. Na dlouhý okamžik letadlo zmizelo v kouřové cloně, potom se vynořilo a za ním se táhl pastelově červený oblak zpomalovače ohně.

Před námi se rychle zhušťoval řetěz vozidel a museli jsme zastavit. Natáhl jsem ruku, abych zapnul rádio, ale upustil jsem od toho. Má spolujezdkyně měla i tak dost starostí, aniž poslouchala požární hlášení.

Na křižovatce řídil dopravní strážník příliv aut z postranní cesty na hlavní silnici. Nemálo vozů přijíždělo z hor, některé z nich měly značku santatereské koleje. Zahlédl jsem několik náklaďáků navršených nábytkem, matracemi, dětmi a psy.

Když nás dopravní strážník nechal projet, zahnuli jsme na cestu, která vedla do hor. Pozvolna jsme stoupali mezi citrónovými háji a stavebními parcelami ke kaňonu, o němž Jean pravila, že je majetkem paní Broadhurstové.

Muž ve žluté helmě a blůze Lesní služby zastavil naši mercedesku při ústí kaňonu. Jean vylezla z vozu a představila se jako snacha paní Broadhurstové.

„Doufám, že se tu nehodláte zdržet, madam. Není vyloučeno, že budeme nuceni tento úsek evakuovat.“

„Neviděl jste mého muže s malým chlapcem?“ Popisovala Ronnyho – šestiletý, modrooký, černovlasý hoch ve světle modrém oblečku.

Zavrtěl hlavou. „Viděl jsem odtud odcházet spoustu lidí s malými dětmi. Je to rozumné. Kdyby se oheň začal šířit dolů některým z těchto kaňonů, snadno by vám mohl odříznout cestu.“

„A jaké jsou vyhlídky?“ zeptal jsem se.

„Všechno závisí na větru. Zůstane-li dál bezvětří, mohli bychom oheň lokalizovat do setmění. Nahoře v horách máme k dispozici dobré technické vybavení. Ale jestli začne foukat –“ mávl rukou, jako by se rezignovaně loučil se vším, co bylo na dohled.

Vjeli jsme do kaňonu mezi sloupy bývalé brány, postavenými z balvanů, jež nesly označení VILOVĚ SÍDLIŠTĚ KAŇON. Po svahu, mezi duby a skalisky, byly roztroušeny nové přepychové vilky. Muži i ženy kropili hadicí dvorky, budovy a okolní porost. Děti na ně hleděly nebo seděly klidně ve vozech, připravených k odjezdu. Kouř valící se od hor vznášel se hrozivě nad nimi a clonil oblohu.

Ranč Broadhurstových stál až za těmito vilami, blíž k místu, kde zuřil požár. Pokračovali jsme v další jízdě nahoru kaňonem a u poštovní schránky paní Broadhurstové jsme zahnuli z okresní silnice. Její soukromá asfaltka vedla lány vzrostlých avokadových stromů. Jejich široké listy byly na koncích zahnědlé, jako by je byl už ožehl oheň. Tmavnoucí plody visely z větví jako zelené ruční granáty.

Asfaltka se rozšířila v polokruhovou příjezdovou cestu před rozložitým stavením s bílou hladkou omítkou. Ze stropu hlubokého krytého vchodu visely košíky ze sekvojového dřeva, z nichž spadaly dolů červené květy fuchsií. U krmítka z červeného skla, pověšeného mezi košíky, se z hubičky napájel kolibřík, který rovněž vypadal jako zavěšený, protože se třepetal ve vzduchu.

Pták se téměř nepohnul, když se rozevřely plátěné dveře a z nich vyšla žena. Měla na sobě bílou košili a tmavé kalhoty, zdůrazňující její štíhlý pas. S ukázněnou energií přešla rychle verandu, klepajíc vysokými podpatky jezdeckých bol.

„Vítám tě, Jean.“

„Dobrý den, maminko.“

Rychle si potřásly rukama jako soupeři před zápasem. Pěkně upravená černá hlava paní Broadhurstové byla šedě prokvetlá, avšak byla to mladší žena, než jsem očekával, nejvýš padesátiletá.

Jenom její oči se zdály starší. Nespustila je z Jeaniny tváře a zavrtěla několikrát hlavou.

„Ne, nevrátili se. A nikdo je tu už potom neviděl. Kdo je ta blondýna?“

„To nevím.“

„Má s ní Stanley něco?“

„Nevím, maminko.“ Obrátila se ke mně. „To je pan Archer.“

Paní Broadhurstová zdvořile pokývla. „Jean se zmínila v telefonu, že jste něco jako detektiv. Je to tak?“

„Soukromý detektiv.“

Prohlédla si mne od hlavy k patě a pak se mi podívala do tváře. „Mám-li být upřímná, já na soukromé detektivy příliš nevěřím. Ale v situaci, v jaké jsme, vás snad můžeme potřebovat. Je-li pravda, co hlásí rádio, pak se požár rozšířil až k horské chatě, ale chata sama zůstala ušetřena. Chtěl byste se tam se mnou podívat?“

„Prosím. Ale nejprve bych si rád promluvil s vaším zahradníkem.“

„To není třeba.“

„Bylo mi řečeno, že právě on dal vašemu synovi klíče od chaty. Mohl by vědět, proč je váš syn chtěl?“

„Neví nic. Už jsem se Frice ptala. Ztrácíme zbytečně čas a já sama jsem zmařila několik hodin. Čekala jsem u telefonu, dokud jste nepřijeli.“

„Kde najdu Frice?“

„Jste opravdu vytrvalý. Nejspíš bude v altánku.“

Jean, bledou a naplněnou obavami, jsme zanechali ve stínu na verandě. Altánek stál v zahradě obehnané kamennou zdí za jedním křídlem ranče. Paní Broadhurstová šla za mnou do pruhovaného stínu, který vrhala střecha altánku.

„Fricku? Tady pan Archer se tě chce na něco zeptat.“

Dobrácky vypadající muž v modrácích se vzpřímil od rostlinek, které ošetřoval. Měl mírné zelené oči a nejisté držení těla, jako by byl stále připraven uhnout hrozící ráně. Od nosu k ústům se táhla zsinalá jizva, připomínající, že se asi narodil se zaječím pyskem.

„Oč zas jde?“ zeptal se.

„Snažím se vypátrat, co sem přivedlo Stanleyho Broadhursta. Proč myslíte, že si vyžádal klíče od chaty?“

Fric pokrčil silná, ale ohnutá ramena. „Jak to můžu vědět? Copak umím číst lidem myšlenky?“

„Ale jistě vás něco napadlo?“

Pohlédl rozpačitě na paní Broadhurstovou. „Mám to vyklopit?“

„Prosím, mluv pravdu,“ odpověděla nuceně.

„To víte, co jsem si mohl myslet jiného, než že má něco za lubem s tím zajíčkem. Co by je tam jinak táhlo?“

„Vždyť měl s sebou mého vnuka,“ namítla paní Broadhurstová.

„Chtěli ho nechat u mě. Ale já jsem nechtěl mít žádnou odpovědnost. To je nejjistější cesta, jak si něco zavařit,“ pravil s vychytralostí hlupáka.

„Tohle jsi mi neoznámil. Tos mi měl říci, Fricku.“

„Copak můžu mít v hlavě všecko najednou?“

„Jak se choval chlapec?“

„Normálka. Moc toho nenamluvil.“

„Stejně jako vy.“

„Co pořád ode mě chcete? Vy si myslíte, že jsem tomu klukovi nějak ublížil?“ zvýšil hlas, oči mu zvlhly a najednou se zalily slzami.

„Nikdo nic takového přece neřekl.“

„Tak proč pořád chodíte za mnou a zas jen za mnou? Ten kluk tu byl se svým tátou. A jeho táta ho odvedl. Copak já jsem za něco zodpovědnej?“

„Uklidněte se, příteli.“

Paní Broadhurstová se dotkla mé paže. „Takhle se nikam nedostaneme.“

Opustili jsme zahradníka naříkajícího mezi květinami. Pruhový stín střechy ho na chvíli jako by proměnil v kriminálníka.

Garážový přístavek byl přilepen ke staré červené stodole vzadu za domem. Pod ním, v mělké strži, hustě porostlé doubky a blahovičníkem, se vinulo vyschlé koryto potoka. Divocí holubi a zpěvaví kosi s narudlými křídly sháněli potravu pod stromy a kolem krmítek. Stoupal jsem na spadlé blahovičníkové plodnice, které vypadaly jako podivné bronzové cvočky, zatlučené do prachu.

Pod přístřeškem stál nemoderní cadillac a stará dodávka. Paní Broadhurstová usedla za volant dodávky a hněvivě brala zatáčky kolem avokadového háje, až zatočila vlevo na cestu do hor. Avokadové stromy vystřídaly staré olivové háje a posléze luka přecházející v křoviny.

Blížili jsme se k nejširší části kaňonu. Zápach spáleniny byl nyní vtíravější. Připadalo mi, jako bychom vzdorovali samé přírodě, ale před paní Broadhurstovou jsem své pochybnosti zatajil. Nebyla z žen, před nimiž lze projevit slabost.

Cesta byla méně sjízdná, čím víc jsme stoupali. Zúžila se a byla poseta balvany. Paní Broadhurstová cloumala volantem, jako by to bylo zvíře odpírající poslušnost. Připomínala mi paní Armisteadovou, s níž jsem telefonoval, a zeptal jsem se jí, zda zná tuto dámu.

Odpověděla úsečně: „Viděla jsem ji v plaveckém klubu. Proč se ptáte?“

„Jméno Armistead se ozvalo v souvislosti s přítelkyní vašeho syna, s onou blondýnkou.“

„V jaké souvislosti?“

„Jezdí jejich mercedeskou.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Armisteadovi jsou nouveaux riches dole z jihu – nejsou to lidé mé třídy.“ Aniž vlastně změnila předmět konverzace, pokračovala: „Má rodina zde žije už hezky dlouho, chápejte. Ranč mého dědečka Falconera zaujímal velkou část pobřežní planiny a celé pohoří až nahoru k vrcholům prvního hřebene. Z toho všeho mi zůstalo pouze pár set akrů.“

Zatímco jsem hledal vhodnou odpověď, pokračovala v načatém monologu, avšak teď již mnohem přirozenějším tónem: „Stanley mi včera večer zavolal a požádal mě o patnáct set dolarů v hotovosti. Potřeboval je dnes.“

„K čemu?“

„Řekl mi velice neurčitý důvod, něco o koupi informací. Jak možná víte nebo nevíte, můj syn si láme hlavu nad tím, proč nás opustil jeho otec.“ Její hlas zazněl trpce a ustaraně.

„Jeho žena se mi o tom zmínila.“

„Opravdu? Napadlo mě, že těch patnáct set dolarů třeba nějak souvisí s vámi?“

„Nesouvisí.“ Vzpomněl jsem si na Ala, bledého muže v tmavém obleku, ale rozhodl jsem se, že o něm zatím pomlčím.

„Kdo vás platí?“ zeptala se ostře.

„Nedostal jsem dosud zaplaceno.“

„Chápu.“ Řekla to tak, jako by měla pochybnosti o tom, co vlastně chápe. „Jste s mou snachou spřáteleni?“

„Dnes ráno jsem ji viděl poprvé. Máme však společné přátele.“

„Takže možná víte, že jejich manželství už málem ztroskotalo. Nikdy jsem si nedělala iluze, že by mohlo vydržet.“

„A proč?“

„Jean je inteligentní děvče, ale pochází z úplně jiné společenské vrstvy. Nikdy mému synovi nerozuměla, ačkoliv jsem se velice snažila zasvětit ji do tradic našeho rodu.“ Odtrhla pohled od cesty a pohlédla mi přímo do očí. „Stanley se opravdu zajímá o tu blondýnku?“

„Zřejmě se o ni zajímá, ale možná že jinak, než se domníváte. Nebral by přece s sebou vašeho vnuka, kdyby –“

„Netvrdila bych to tak určitě, být vámi. Přivedl Ronnyho, protože ví, jak mám toho chlapce ráda, a chce po mně peníze. Vzpomeňte si jen, že ho chtěl nechat u Frice, když mě nenašel doma. Dala bych za to nevím co, kdybych věděla, co mají za lubem.“

Když jsme dojeli k příkrému pískovcovému útesu, cesta se docela vytratila. Paní Broadhurstová zastavila dodávku a vystoupili jsme.

„Tady odtud můžeme pokračovat jen pěšky,“ oznámila mi. „Za normálních okolností bychom mohli tuto skálu objet po silnici z Rattlesnake, ale právě tam zápasí teď požárníci s ohněm.“

Na závětrné straně útesu byla upevněna hnědá dřevěná tabulka s nápisem „Falconerova stezka“. Byla to prašná stezka vyhloubená buldozerem do strmé stěny kaňonu. Pani Broadhurstová stoupala přede mnou a vysvětlovala mi, že půdu na tuto stezku věnoval Lesní službě její otec. Říkala to tónem, jako by chtěla sama sebe oslavit při každé vhodné příležitosti.

Kráčel jsem v patách za ní, až jsem pohlédl na vrcholky nejvyšších platanů pod sebou dole v kaňonu. Světlý denní měsíc visel nad útesem a začali jsme k němu šplhat. Když jsme dorazili nahoru, byl jsem zmáčený potem.

Asi sto metrů od skalního útesu stála u mladého lesa rozložitá omšelá chata ze sekvojového dřeva. Některé stromky kolem chaty byly ožehnuté a znetvořené jazyky plamenů, které prošlehávaly křivolakým průsekem mladého lesa. Chata byla červeně skvrnitá, jakoby zbrocená krví.

Opodál se táhl holý černý svah na místě, kde les byl pohlcen ohněm. Stráň se svažovala dolů k hřebenové cestě, jež stoupala na temeno hory, za níž právě zuřil požár. Jako by oheň neodvratně uchvacoval svou kořist na široké frontě. Plameny, jež zdálky připomínaly záblesky dělostřelecké palby, hučely v hustém dubovém stromoví jako dusot kavalérie.

Hřebenová cesta byla asi tak vprostřed mezi námi a ohniskem požáru. K východu, kde pahorky přecházely v plošinu, cesta se stáčela dolů ke skupině domů, které vypadaly jako nevelká kolej. Mezi ní a místem požáru se valily buldozery sem a tam a vyrývaly do tváře země požární příkopy.

Cesta byla přetížená cisternovými auty a jiným těžkým strojovým parkem. Muži stáli vyčkávavě kolem, jako by skromné a pokorné chování mohlo zadržet oheň na vrcholcích hor a zneškodnit nepřátelské božstvo.

Když jsme s paní Broadhurstovou došli k chatě, viděl jsem, že část zdiva a střechy jsou potřísněny červeným zpomalovačem ohně. Zbylé zdi a okenice zůstaly šedě zvětralé.

Dveře byly rozevřené, klíč vězel v patentním zámku. Paní Broadhurstová se k nim zvolna blížila, jako by se děsila toho, co najde uvnitř. Ale ve velké venkovské přední jizbě nebylo vidět nic neobvyklého. Popel v kamenném krbu byl chladný, možná že už celá léta. Staromódní kusy nábytku, pokryté plachtami z hrubého plátna, tu stály jako beztvární svědkové minulosti.

Paní Broadhurstová těžce usedla do lenošky s plátěným povlakem, Kolem ní se zvířila oblaka prachu. Zakašlala a promluvila změněným hlasem, tichým a zahanbeným:

„Běžela jsem po stezce příliš rychle.“

Odešel jsem do kuchyně pro vodu. V příborníku jsem našel sklenice, když jsem však otočil kohoutkem nad plechovým dřezem, voda netekla. Rovněž butanový sporák byl odpojen.

Při té příležitosti jsem prošel ostatními místnostmi: v přízemí byly dvě ložnice a po příkrých dřevěných schodech jsem vystoupil do podkrovní komůrky. Měla arkýřové okno a stály v ní tři postele, rovněž chráněné plátěnými povlaky. Jedna postel mi připadala trochu zmuchlaná. Odstranil jsem povlak. Na tlusté šedé přikrývce se ukázal Rorsehachův obrazec z krve, ne staré, ale také ne čerstvé.

Sešel jsem dolů do velké přední místnosti. Paní Broadhurstová seděla s hlavou zvrácenou na opěradlo židle. Obličej se zavřenýma očima měl jemný, klidný výraz. Tiše chrápala.

Venku bylo slyšet přibližující se hukot letadla, letícího nízko nad horami. Vyšel jsem zadními dveřmi právě včas, abych ještě zahlédl červené hasidlo padající na oheň. Letadlo se ztrácelo v dálce, řev motoru slábl. Dva kusy vysoké, laň s kolouchem, sestupovaly vyschlým korytem potoka po svahu k mlází. Když mě spatřily, přehouply se přes padlý kmen a zmizely v lese.

Od zadní stěny chaty se vinula k hřebenové cestě vymletá štěrková pěšina, zarostlá býlím. Vydal jsem se po ní směrem k lesu a v zeleném nízkém porostu jsem objevil stopy kol, vedoucí k malé stáji. Zdály se čerstvé a zanechané pouze jedním vozem.

Došel jsem po stopě ke stáji a pohlédl dovnitř. Stál v ní černý kabriolet, který vypadal jako Stanleyho, se staženou střechou. V přihrádce jsem našel průkaz k vozidlu. Byl to opravdu Stanleyho vůz.

Přibouchl jsem dvířka. Z lesa se ozval jakýsi hluk v ozvěnu či v odpověď. Snad to zapraskalo lámající se roští. Vyšel jsem ze stáje a zamířil k ohořelému háji. Ale slyšel jsem pouze vlastní kroky a jemné ševelení větru ve větvích.

Potom jsem zaslechl vzdálenější zvuky, které jsem nedovedl určit. Připomínaly vířivý hluk křídel. Tvář mi ovanul horký vítr a já jsem vzhlédl vzhůru po svahu.

Kouřová clona, která visela nad ohněm, se vykláněla z hor ven. Oheň planul pod ní nyní jasněji a měnil směr. Předvoje plamenů poskakovaly vlevo dolů po svahu a po hřebenové cestě jim kráčeli vstříc požárníci.

Vítr se změnil. Šelestil v listí stromů – týž zvuk mě vzbudil dnes časně ráno v západním Los Angeles. Zaslechl jsem i lidský hluk – kroky v lese.

„Stanley,“ zavolal jsem.

Od skvrnitého kmene platanu se odloupl muž v černé uniformě a v červené přilbě. Byl nevelké postavy a pohyboval se s jakousi neohrabanou lehkostí.

„Hledáte někoho?“ Jeho klidný, věcný tón prozrazoval sebeovládání.

„Několik lidí.“

„Jsem tu jen já sám,“ řekl přívětivě.

Požárníkovy silné paže a stehna se rýsovaly pod látkou uniformy. Tvář měl zpocenou a měl zablácené boty. Sundal přilbu a otřel si tvář a čelo hedvábným kapesníkem. Měl šedé, krátce ostříhané vlasy a seděly mu na hlavě jako kožich na dělové kouli.

Přistoupil jsem k němu do kostnatého stínu platanu. Začouzený měsíc se usadil v jeho vrcholku a malé větvičky ho rozčísly na drobné dílky. Obratným pohybem kouzelníka vytáhl obr z náprsní kapsy krabičku cigaret a přistrčil mi ji.

„Kouříte?“

„Ne, děkuji. Nekouřím.“

„Vy nekouříte cigarety?“

„Přestal jsem kouřit.“

„A co doutníky?“

„Nikdy mi nechutnaly,“ řekl jsem. „Nějaká dotazníková akce?“

„Dejme tomu.“ Zasmál se širokým úsměvem a odhalil několik zlatých zubů. „A co takhle malé doutníčky? Někteří lidé jim dávají přednost před cigaretami.“

„Všiml jsem si toho.“

„Jestlipak někdo z těch lidí, které prý hledáte, kouří malé doutníčky?“

„Myslím, že ne.“ Potom jsem si uvědomil, že Stanley Broadhurst jeden kouřil. „Proč se ptáte?“

„Jen tak. Ze zvědavosti.“ Pohlédl nahoru do svahu. „Oheň se začíná znova šířit. Tenhle vítr se mi pranic nelíbí. Připomíná Svatou Annu, je taky tak horký a vane z pouště.“

„Dnes časně zrána foukal jižní vítr.“

„Slyšel jsem. Vy jste z Los Angeles?“

„Jsem.“ Zdálo se, že má dost času, ale mě už unavilo hrát si s ním na schovávanou. „Jmenuji se Archer. Jsem koncesovaný soukromý detektiv a pracuji pro rodinu Broadhurstovu.“:

„Proto tedy. Viděl jsem vás totiž vycházet z jejich stáje.“

„Našel jsem v ní vůz Stanleyho Broadhursta.“

„Já o tom vím,“ řekl. „Je Stanley Broadhurst jedním z těch, které hledáte?“

„Ano, je.“

„Ukázal byste mi svou koncesi?“

Ukázal jsem mu fotokopii.

„Dobrá, myslím, že vám mohu pomoci.“

Náhle se obrátil a kráčel mezi stromy po rozdupané stezce. Následoval jsem ho. Listí pod mýma nohama bylo tak suché, že mi připadalo, jako bych putoval praženými kukuřičnými lupínky.

Přišli jsme na lesní mýtinu. Vysoký platan, který se nad ní skláněl jako klenební pole, byl ohořelý. Jeho zuhelnatělé větve i okolní podrost ještě doutnaly.

Téměř uprostřed této mýtinky zela v zemi jáma o průměru asi jednoho metru. Rýč byl zaražen vedle ní v hromadě hlíny a kamení. Na zemi ležel krumpáč. Jeho ostrá špice jako by byla namočena v tmavě červené barvě. Váhavě jsem pohlédl do jámy.

V mělké hloubce leželo mužské tělo, zkroucené jako dětský plod, obličej natočený vzhůru. Poznal jsem zelenou proužkovanou košili, příliš veselou na pohřební rubáš. Rozevřená ústa mrtvého byla plná smetí a hlíny, hlínou měl i zalepené oči, ale přesto jsem ihned poznal Stanleyho Broadhursta a vyslovil nahlas jeho jméno.

Obr přijal mou informaci klidně. „Co tu dělal, nevíte?“

„Nevím. Ale domnívám se, že tohle místo patří k ranči jeho rodiny. Avšak nevysvětlil jste mi, co tu děláte vy.“

„Jsem členem Lesní služby. Jmenuji se Joe Kelsey a pátrám po příčině požáru. A mám za to,“ dodal po chvilce přemýšlení, „že jsem ji objevil. Podle všech známek vzplanul požár právě v tomto místě. A zrovna tady jsem našel i tohleto.“ Ukázal na žlutý sloupek z plastické hmoty, zaražený do ožehlé země nedaleko místa, kde jsme stáli. Potom vytáhl malou alumíniovou schránku na doličné předměty a otevřel ji. Obsahovala jeden zpola ohořelý doutníček.

„Kouřil Broadhurst tenhle druh?“

„Dnes ráno jsem ho viděl jeden kouřit. Pravděpodobně najdete v jeho šatech celý balíček.“

„Hm, já s ním nechtěl hýbat, dokud ho neuvidí koroner. Ale asi jsem to měl udělat.“

Zašilhal nahoru k ohni. Probleskoval stromovím jako slunce vyšinuté ze své dráhy. Černé siluety požárníků se zdály maličké a nicotné vedle cisternových vozů a buldozerů. Zleva se oheň přehoupl přes hřebenovou cestu a rozléval se dolů po svahu jako kouřící kyselina, která rozežírá suché křoví. Kouř se táhl nazad a rozestavěl se nad městem až k moři.

Kelsey se chopil rýče, začal shazovat hlínu do jámy a říkal mi: „Nerad toho muže pohřbívám podruhé, ale je to lepší než ho nechat ohořet. Oheň se sem vrací seshora.“

„Byl pohřben v zemi, když jste ho objevil?“

„Ano, byl. Ale ten, kdo to udělal, si nedal moc práce, aby odklidil stopy. Našel jsem rýč, zkrvavený krumpáč – zaházenou jámu a kolem rozsypanou hlínu. Tak jsem začal kopat. Nevěděl jsem, co najdu, ale tušil jsem, že to bude mrtvola s prostřelenou hlavou.“

Kelsey pracoval rychle. Hlína zakryla Stanleyho pruhovanou košili i jeho natočený zneuctěný obličej. Kelsey mi pravil přes rameno:

„Zmínil jste se, že hledáte několik osob. Kdo jsou ti ostatní?“

„Synek zemřelého. A ještě s ním byla světlovlasá dívka,“ řekl jsem,

„Ano, to mi bylo hlášeno. Můžete mi dát její popis?“

„Modré oči, sto osmašedesát centimetrů, dvaapadesát kilo, asi osmnáctiletá. Broadhurstova manželka vám může říci víc než já. Je na ranči.“

„Kde vy máte svůj vůz? Já jsem přijel požárním vozem.“

Vysvětlil jsem mu, že mě přivezla Stanleyho matka v dodávce a ona sama že zůstala v chatě. Kelsey přestal házet lopatou. Po obličeji mu stékal pramének potu. Rozpačitě, se zeptal:

„A co tam dělá?“

„Odpočívá.“

„Budeme ji muset vyrušit.“

Za hájem, v neohořelých křovinách, plameny šlehaly téměř do výše stromů. Vzduch, teplý jako dech zvířat, na nás dorážel v rychlém rytmu závodníka před cílovou páskou.

Utíkali jsme odtud, Kelsey nesl rýč, já zkrvavený krumpáč. Ztěžkl mi v rukou, než jsem doběhl ke dveřím chaty. Položil jsem ho na zem, zaklepal a vešel dovnitř.

Paní Broadhurstová sebou trhla a vzpřímila se na židli. Obličej měla růžový, ospale zamžourala a promluvila rozespalým hlasem:

„Promiňte, zdřímla jsem si, ale měla jsem tak krásný sen. Trávila – trávili jsme tu líbánky, tady, v našem domečku. Bylo to ve válce, na samém počátku, a nemohlo se cestovat. Zdálo se mi, že jsem na svatební cestě, a nic z pozdějších pohrom mě nepotkalo.“

Její ospalé oči utkvěly na mé tváři a rozpoznaly příznak, který jsem nemohl utajit, že se udála další pohroma. Pak si povšimla Kelseyho s rýčem v ruce. Vypadal jako obrovitý hrobník, který brání ve dveřích přístupu světla.

Obvyklý výraz paní Broadhurstové, energický, chladný a obezřetný, se vracel do její nezastřené tváře. Zvedla se tak rychle, až se zapotácela.

„Pan Kelsey. Jste přece pan Kelsey, že? Co se stalo?“

„Našli jsme vašeho syna, madam.“

„Kde je? Chci s ním mluvit.“

Kelsey rozpačitě odpověděl: „Obávám se, že to nepůjde, madam.“

„Proč ne? Zas odešel?“

Kelsey na mne vrhl zoufale prosebný pohled. Paní Broadhurstová k němu přistoupila.

„Co tu děláte s tím rýčem? To je přece můj rýč!“

„To nevím, madam.“

Vzala mu ho z rukou. „Docela určitě je to můj rýč. Sama jsem ho koupila loni v létě. Kde jste ho vzal, od mého zahradníka?“

„Našel jsem to tamhle mezi stromy.“ Kelsey mávl rukou směrem ke svahu.

„Jak se tam dostal?“

Kelsey otevřel ústa a zas je zavřel. Nechtěl nebo se bál jí říci, že je Stanley mrtev. Přistoupil jsem k ženě blíž a řekl jí, že její syn byl zavražděn, pravděpodobně ranou krumpáčem.

Vyšel jsem před dům a ukázal jí krumpáč. „Je také váš?“

Pohlédla naň otupěle. „Je. Aspoň mám za to, že je.“

Hovořila tichým jednotvárným hlasem, spíše šeptala. Pak se otočila a rozběhla se k hořícím stromům, klopýtala ve svých jezdeckých botách s vysokými kramfleky. Kelsey utíkal za ní, těžkopádně a rychle jako medvěd. Chytil ji kolem pasu, zvedl ji nad zem a otočil ji ve vzduchu čelem pryč od požáru.

Vzpouzela se a, křičela: „Pusťte mě. Chci k svému synovi.“

„Leží v jámě v zemi, madam. Nemůžete tam teď jít, nikdo tam nemůže. Ale jeho tělo neuhoří. Je chráněné zemí.“

Svíjela se v jeho pažích a bila ho do tváře. Pustil ji. Padla do zhnědlého býlí, tloukla pěstmi do země a křičela, že chce svého syna.

Klekl jsem si vedle ní a přemlouval ji, aby vstala a odešla s námi. Sestupovali jsme pěšinkou v zástupu, Kelsey v čele, paní Broadhurstová uprostřed. Držel jsem se těsně za ní, kdyby se snad pokusila o nějakou nepředloženost, a vrhla se třeba ze skály. Kráčela netečně, se svěšenou hlavou, jako vězeň mezi strážemi.

/VII/

Kelsey nesl v jedné ruce rýč, v druhé krumpáč. Hodil je na korbu a pomohl paní Broadhurstové do kabiny. Já usedl za volant. Seděla mlčky mezi námi a hleděla přímo před sebe na kamenitou cestu. Nevydala ze sebe ani hlásku. Až když jsme u její poštovní schránky zabočili do avokadového háje, vzdychla tak hluboce, jako by byla zadržovala dech po celou jízdu dolů kaňonem.

„Kde je můj vnuk?“

„Nevíme,“ odpověděl Kelsey.

„Chcete mi naznačit, že je také mrtev? Nebo jak tomu mám rozumět?“

Kelsey se uchýlil k rodné výslovnosti jihozápadu a protahoval slova, aby jeho odpověď zněla měkčeji: „To znamená, že se nám chlapec někam zatoulal, madam.“

„A co je s tou blondýnou? Kde je?“

„To bych si taky přál vědět.“

„To ona zabila mého syna?“

„Podle všech známek ano, madam. Podle všech známek ho uhodila do hlavy tímhle krumpáčem.“

„A zakopala ho?“

„Ležel v zemi, když jsem ho našel.“

„Jak by mohlo něco takového udělat děvče?“

„Byla to mělká jáma, madam. Když si děvčata něco umanou, dokážou zrovna tolik jako chlapci.“

Pod tíhou jejích otázek a dvojnásobnou tíhou jejích obav drmolil Kelsey čím dál nezřetelněji. Netrpělivě se obrátila na mne.

„Pane Archere, je můj vnuk Ronny mrtev?“

„Není,“ řekl jsem pevně, jako bych tím mohl odvrátit od chlapce nebezpečí.

„Odvedlo ho to děvče?“

„To je odůvodněná domněnka, kterou si musíme ověřit. Ale třeba jenom utekli před ohněm.“

„Vy dobře víte, že tomu tak není,“ řekla tónem, který dával tušit, že překročila mezní čáru života, za niž ji už nemůže potkat nic dobrého.

Zastavil jsem dodávku za svým autem na příjezdové cestě. Kelsey vystoupil a chtěl pomoci paní Broadhurstové ven. Odstrčila mu ruce. Avšak vylézala z vozu jako člověk, který náhle zestárl.

„Můžete dodávku zaparkovat pod garážovým přístřeškem,“ řekla mi. „Nerada ji nechávám venku na slunci.“

„Promiňte,“ vmísil se Kelsey, „ale klidně ji už nechte venku. Požár se šíří kaňonem dolů a může proniknout až k vašemu domu. Jestli si přejete, pomohu vám vynést věci a mohu řídit váš druhý vůz.“

Paní Broadhurstová pomalu obhlédla dům i okolí. „Tady, co mi paměť sahá, nikdy nehořelo.“

„To znamená, že je to už zralé,“ řekl. „Křoviny nahoře nad vámi jsou vysoké dobré čtyři až šest metrů a suché jako troud. Takovýhle požár vzniká průměrně jednou za půl století. A jestli se nám neotočí vítr, chytne i tenhle dům.“

„Tak ať chytne.“

Jean nás přišla přivítat ke dveřím a váhavě se zarazila, jako by se hrozila toho, co se dozví. Oznámil jsem jí, že její manžel je mrtev a syn že se pohřešuje. Obě ženy na sebe pátravě pohlédly, jako by každá z nich hledala v té druhé zdroj všech svých útrap. Potom popošly k sobě blíž a objaly se.

Kelsey vešel za mnou na verandu. Lehce se dotkl přilby a oslovil mladší ženu, která naň pohlédla přes rameno paní Broadhurstové.

„Paní Broadhurstová, manželka Stanleyho Broadhusta?“

„Prosím.“

„Bylo mi řečeno, že mi můžete popsat dívku, která byla s vaším panem manželem.“

„Pokusím se.“

Odloučila se od starší ženy a ta vešla do domu. Jean si sedla na zábradlí vedle krmítka pro kolibříky. Jeden kolibřík jí zabzučel do ucha. Přešla na druhou stranu verandy a posadila se do plátěného lehátka, nahnula se křečovitě dopředu a opakovala Kelseymu popis modrooké světlovlásky s podivnýma očima.

„Říkáte, že je asi osmnáctiletá.“

Jean přisvědčila. Reagovala rychle, ale mechanicky, jako kdyby její mysl byla soustředěna na něco jiného.

„Zajímá – zajímal se váš manžel o ni, paní Broadhurstová?“

„Zřejmě ano,“ pronesla hořce, „ale připadalo mi, že ona sama se zajímá víc o mého synka.“

„V jakém smyslu se o něj zajímala?“

„To nevím.“

Kelsey přešel na méně ožehavé otázky.

„Jak byla oblečená?“

„Včera večer měla na sobě žluté šaty bez rukávů. Dnes ráno jsem ji neviděla.“

„Já ji viděl,“ vmísil jsem se. „Měla na sobě tytéž žluté šaty. Předpokládám, že všechny tyto informace sdělíte policii.“

„Ano, pane. Sdělím. Teď si ještě promluvím se zahradníkem. Třeba nám bude moci vysvětlit, jak se ten rýč a krumpáč dostaly nahoru do hor. Jakže se jmenuje?“

„Frederik Snow – říkáme mu Fric,“ odpověděla Jean. „Ale není přítomen.“

„Kde je?“

„Asi před půl hodinou, zrovna když se obrátil vítr, odjel dolů po cestě na Stanleyho starém motocyklu. Chtěl si vzít cadillaka, ale já mu to nedovolila.“

„Copak nemá vlastní auto?“

„Má nějakou starou rachotinu.“

„Kde ji má?“

Pokrčila rameny. „To nevím.“

„Kde byl Fric dnes dopoledne?“

„To vám nemohu říct. Myslím, že tu byl téměř celé dopoledne docela sám.“

Kelsey protáhl tvář. „Jak vychází s vaším chlapcem?“

„Dobře.“ Pak pochopila smysl jeho otázky a oči jí ztemněly. Zavrtěla hlavou, aby popřela takové podezření a rozptýlila nejistotu. „Fric by Ronnymu neublížil, byl k němu vždycky hodný.“

„Tak proč tedy odjel?“

„Říkal, že má starost o svou matku. Ale já si myslím, že se bojí ohně. Neměl daleko do pláče.“

„Já se taky bojím ohně,“ odpověděl Kelsey. „Proto dělám tuhle práci.“

„Vy jste policista?“ zeptala se ho Jean. „Že se mě tolik vyptáváte.“

„Pracuji u Lesní služby a jsem pověřen vyšetřováním příčin požárů.“ Zalovil v postranní kapse, vytáhl alumíniovou schránku a ukázal ohořelý doutníček. „Co myslíte, mohl to být doutníček vašeho manžela?“

„Mohl. Ale snad nechcete dokazovat, že on zavinil požár? Jaký by to mělo smysl, když je mrtev?“ zeptala se zvýšeným hlasem, nad nímž už trochu ztrácela kontrolu.

„Já vám to hned vysvětlím. Ten, kdo ho zabil, pravděpodobně způsobil, že váš manžel upustil oharek do suché trávy. To znamená, že po právní i finanční stránce je za požár zodpovědný vrah. Mým úkolem je zjišťovat fakta. Kde bydlí ten pan Snow?“

„Se svou matkou. Maji dům nedaleko. To vám přesně poví má tchyně. Paní Snowová u ní pracovala.“

Našli jsme paní Broadhurstovou v obývacím pokoji u rohového okna, z něhož bylo vidět na kaňon. Místnost byla tak velká, že se paní Broadburstová ve vzdáleném konci pokoje téměř ztrácela. Neotočila se, když jsme k ní kráčeli.

Pozorovala, jak se šíří požár. Zuřil nyní v nejširším místě kaňonu, ale rozléval se po pahorku dolů jako tekoucí láva a chrlil kouř a jiskry nad koruny stromů. Blahovičníky za domem v mžiku zbavil listí prudký náraz větru. Holubi a kosi už všichni odletěli.

Pohlédli jsme s Kelseym na sebe. Byl nejvyšší čas, abychom odjeli i my. Nechal jsem ho, aby s ní o tom promluvil on, protože zdejší okrsek i potřebná bezpečnostní opatření spadala pod jeho pravomoc. Oslovil ženina nehybná záda:

„Paní Broadhurstová? Nemyslíte, že by bylo na čase odtud odejít?“

„Jen běžte. Běžte prosím. Já tu prozatím zůstanu.“

„To nemůžete. Oheň se sem skutečně šíří.“

Obrátila se k němu. Obličej se jí scvrkl a zkostnatěl; vypadala staře a přízračné.

„Nevykládejte mi, co mohu a co ne. Narodila jsem se v tomhle domě. Nikdy jsem nežila jinde. Jestli dům postihne zkáza, ať postihne i mne! Stejně mě už všechno opustilo.“

„To nemyslíte vážně, madam.“

„Proč ne?“

„Přece nechcete uhořet.“

„Přivítala bych plameny. Mrazí mě, pane Kelsey.“ ‚

Mluvila tragickým tónem, ale byl v něm i odstín hysterie nebo čehosi ještě horšího. Paličatost, která prozrazovala, že její mysl vyklouzla z hranic normálu a stává se pomatenou.

Kelsey malomyslně přelétl pohledem místnost. Byla přeplněna viktoriánským nábytkem, tmavými viktoriánskými portréty na stěnách a mnoha skříňkami s vycpanými místními ptáky za sklem.

„Nechcete zachránit něco z těchto věcí, madam? Stříbro, sbírky ptactva nebo obrazy a rodinné památky?“

Rozhodila ruce v beznadějném gestu, jako by jí už stejné jimi všechno dávno proklouzlo. Kelseyho pokus vyburcovat ji k životu nevedl k cíli.

Řekl jsem: „Potřebujeme vás, paní Broadhurstová.“

Podívala se na mne trochu překvapeně. „Mě?“

„Váš vnuk se pohřešuje. Je zde špatné místo a velmi špatný čas pro malého chlapce, který se ztratil –“

„Vy mě obviňujete?“

„Nesmysl.“

„Tak já mluvím podle vás nesmysly, že ano?“

Přešel jsem bez povšimnutí její hněvivou otázku. „Zahradník Fric by mohl vědět, kde je chlapec. Vy se prý znáte s jeho matkou. Je to pravda?“

Trvalo chvíli, než odpověděla: „Edna Snowová byla mou hospodyní. To přece nemyslíte vážně, že by Fric – „ zarazila se, protože se zdráhala dopovědět otázku.

„Ohromně by nám pomohlo, kdybyste šla s námi a promluvila s Fricem a jeho matkou.“

„Tak dobře. Půjdu.“

Vyjeli jsme po asfaltové cestě jako pohřební průvod. Vpředu paní Broadhurstová ve svém čadili aku. Za ní já s Jean v zelené mercedesce. Kelsey uzavíral náš kondukt a řídil dodávku.

U poštovní schránky jsem se ohlédl. Jiskry a žhavý popel poletovaly kaňonem a zapadaly za domem do stromů jako zářící exotičtí ptáci, nahrazující ptáky skutečné, kteří odletěli.

/VIII/

Vilové sídliště Kaňon bylo téměř vyklizeno. Několik mužů odhodlaných tváří stálo na střechách a mocnými proudy stříkali z hadic.

Na křižovatce při ústí kaňonu zahnula paní Broadhurstová vpravo. A rázem se změnila celá scenérie. Černé a španělské děti stály u silnice a pozorovaly nás, jako bychom byli procesí cizokrajných hodnostářů.

Paní Snowová bydlela ve starém omítnutém domku v ulici ze starých omítnutých domků uprostřed líbezně kvetoucích palisandrů. Kelsey, já a paní Broadhurstová jsme zamířili ke dveřím. Jean zůstala v mercedesce,

„Nevěřím si,“ řekla.

Paní Snowová byla šedovlasá žena rychlých pohybů. Byla vyšňořena v černých šatech, které jako by oblékla pro tuto příležitost. Oči za brýlemi bez obrouček byly tmavé a ztvrdlé úzkostí.

„A, paní Broadhurstová! Čemu vděčíme za návštěvu?“ rychle drmolila, jako by si raději nepřála se to dozvědět. „Jsem tak ráda, že vás vidím. Pojďte dál.“

Dveře vedly přímo do chudičké přední místnosti. Vstoupili jsme a paní Broadhurstová představila Kelseyho a mne. Avšak ustarané oči paní Snowové odmítaly na nás pohledět, jako bychom tu vůbec nebyli. Obracela se výhradně na paní Broadhurstovou.

„Mohu vám něco nabídnout, paní Broadhurstová? Šálek čaje?“

„Děkuji vám, nebudu pít čaj. Kdepak je Fric?“

„Asi ve svém pokoji. Ubohý chlapec se necítí docela zdráv.“

„Fric už není žádný chlapec,“ namítla paní Broadhurstová.

Jeho matka ji opravila. „Je, emocionálně je. Doktor řekl, že je emocionálně nezralý.“

Rychle pohlédla na Kelseyho a na mne, jestli jsme to zaregistrovali. Měl jsem pocit, že nás čeká psychiatrická přednáška.

„Přiveďte ho,“ řekla pani Broadhurstová.

„Ale on není teď schopen s nikým mluvit. Je hrozně rozčilený“

„Proč je rozčilený?“

„Kvůli požáru. Odjakživa se bál ohně.“ Znovu pohlédla pátravě na Kelseyho a na mne. „Pánové jsou od policie?“

„Ano i ne,“ odpověděl jsem. „Já jsem detektiv. Pan Kelsey vyšetřuje pro Lesní službu příčinu požáru.“

„Aha.“ Její malá postavička jako by se ještě zmenšila, ale i zhutněla a ztěžkla. „Nevím, do čeho se Frederik zase zapletl, ale ujišťuji vás, že není za své činy odpovědný.“

„Do čeho myslíte, že se zapletl?“ zeptal se Kelsey.

„Vy to jistě víte lépe než já, jinak byste tu nebyli. Já nic…“

„A proč tedy tvrdíte, že se do něčeho zapletl?“

„Pečuji o něj již pětatřicet roků.“ Její pohled se obrátil dovnitř, jako by zaznamenával každý z těch pětatřiceti roků a každou synovu potíž.

Paní Broadhurstová se zvedla. „Jen darmo maříme čas. Jestli ho nechcete přivést sem, půjdeme my za ním a pohovoříme si s ním v jeho světnici. Musím se dozvědět, kde je můj vnuk.“

„Váš vnuk?“ řekla malá žena zděšeně. „Stalo se něco Ronaldovi?“

„Ztratil se. A Stanley je mrtev. Někdo ho pohřbil do země mým rýčem.“

Paní Snowová si položila prsty na ústa. Zlatý snubní prsten měla zaříznutý do masa jako jizvu.

„V zahradě?“

„Ne. Nahoře nad kaňonem.“

„A vy si myslíte, že to udělal Frederik?“

„To nevím.“

Řekl jsem: „Doufali jsme, že nám váš syn bude nápomocen.“

„Aha.“ Její tvář náhle zazářila jako světlo žárovky před poruchou proudu. „Vždyť se ho mohu zeptat já. Mě se nebojí – mně řekne víc než vám.“

Paní Broadhurstová zavrtěla hlavou a zamířila ke dveřím do zadní části domu. Paní Snowová vyskočila ze židle a snažila se ji zadržet, ustupovala před ní a překotně hovořila.

„Nechoďte za ním, prosím vás. Není tam uklizeno a Frederik není ve své kůži. Je na tom moc špatně.“

Paní Broadhurstová řekla chraptivě: „Stanley taky. A my s ním.“

Podruhé či potřetí ztratila rovnováhu a zapotácela se. Ústa se jí zkřivila v úšklebek, který jako by napovídal skrytý žert.

Paní Snowová, rychlá a měnivá jako rtuť, stála v mžiku po jejím boku, chytila ji za paži a pomohla jí do staré houpací lenošky.

„Jdou na vás mdloby,“ řekla. „A žádný div, jestli je to všechno pravda. Přinesu vám sklenici vody. Nebo byste přece jen raději chtěla čaj?“

Zdálo se, že je opravdu znepokojena. Pojal jsem však podezření, že mistrovsky taktizuje, aby získala čas. Je s to nás držet v šachu i týden, přistoupíme-li na její hru.

Prošel jsem do kuchyně a zavolal jejího syna jménem. Tlumená odpověď se ozvala za dveřmi na protilehlé straně místnosti. Zaklepal jsem a vstrčil dovnitř hlavu. Místnost nasládle páchla ztuchlinou.

Nejdřív jsem vnímal jen tenounké paprsky slunečního světla, pronikající dírkami v stažené roletě. Protýkaly místnost jako meče, jimiž kouzelník probodává koš, aby předvedl, že se jeho partner z koše vytratil. A jako kdyby si opravdu přál se vytratit, zahradník se schoulil do rohu železné postele s nohama staženýma pod sebe.

„Nerad vás vyrušuji, Frici.“

„To nevadí.“ Jeho hlas zněl sklesle.

Sedl jsem si proti němu do noh postele. „Odnesl jste rýč a krumpáč nahoru do kaňonu?“

„Nahoru do kaňonu?“ opakoval tázavě.

„K horské chatě. Odnesl jste je tam, Frici?“

Rozmýšlel se chvíli, než odpověděl: „Ne.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ne.“ Ale nepodíval se mi do očí. Byl špatný lhář.

Tiše jako stín se objevil u dveří Kelsey. Jeho široká tvář byla vyčkávavá a prázdná.

„Toho rýče a krumpáče,“ mluvil jsem k Fricovi, „bylo dnes dopoledne použito k zakopání mrtvoly Stanleyho Broadhursta. Jestli víte, kdo je vzal, pak pravděpodobně i víte, kdo zabil Stanleyho.“

Zavrtěl hlavou tak prudce, až se jeho obličej jevil rozmazaný. „Odnesl je sám, když si přišel pro klíče. Dal si je dozadu do vozu.“

„Je to pravda, Frici?“

„Ať na místě zhynu, jestli lžu,“ a pokřižoval se na hrudi.

„Proč jste nám to neřekl předtím?“

„Poručil mi, abych o tom mlčel.“

„Stanley Broadhurst vám to poručil?“

„Ano, pane.“ A hluboce přikývl. „Dal mi dolar, ale musel jsem mu slíbit, že budu mlčet.“

„Vysvětlil vám proč?“

„Nepotřeboval mi nic vysvětlovat. On má strach ze své matky. Nemá ráda, když si někdo vypůjčuje její nářadí.“

„Řekl vám, k čemu to nářadí potřebuje?“

„Říkal, že si chce vyrýt kořen na hroty šípů.“

„Věřil jste tomu?“

„Ano, pane.“

„A potom odjel nahoru do hor vozem?“

„Ano, pane.“

„S tou světlovláskou a synkem?“

„Ano, pane.“

„Řeklo vám něco to děvče?“

„Ne, pane. Teďka nic.“

„Co má znamenat to ‚teďka‘? Mluvila s vámi snad někdy jindy?“

„Ne, pane. Nikdy.“

Ale opět se mi nepodíval do očí. Zahleděl se na světelné pruhy, pronikající trhlinkami v roletě, jako by to byly boží sondy, které po něm pátrají.

„Kdy jste ji viděl podruhé, Frici?“

Chvilku se ani nepohnul. Jenom jeho oči jevily známky života. Ve dveřích za Kelseyem se objevila Fricova matka.

„Neměl jste právo sem vstupovat,“ řekla mi. „Porušujete jeho zákonná práva a stejně nic z toho, co řekne, nemá závaznost. On není svéprávný a já to mohu dokázat lékařskými dobrozdáními.“

„Vy se domníváte, že provedl něco špatného, paní Snowová?“ poznamenal jsem.

„A vy myslíte, že ne?“

„Nevím o ničem. Odejděte prosím a nechte mě s ním pohovořit. Jeho výpověď je pro mě velmi důležitá.“

/IX/

Podívala se na syna smutným, nejistým pohledem, který on opětoval. Pak se vrátila do kuchyně. Vzápětí jsem zaslechl, jak teče voda do hrnce a vzplanul plynový hořák.

„To děvče se ještě vrátilo, Frici, že?“

Přikývl.

„V kolik hodin?“

„Kolem poledne nebo o něco později. Zrovna jsem obědval.“

„Co říkala?“

„Ze má Ronny hlad. Dal jsem mu půlku chleba s oříškovým máslem. Druhou půlku jsem dal jí.“

„Zmínila se o Stanleym Broadhurstovi?“

„Ne. A já se jí na nic neptal. Ale byla celá vyděšená.“

„Říkala vám to?“

„Nemusela mi nic říkat. Já to poznám. Kluk byl taky vyděšený. To já zas poznám.“

„A co se stalo potom?“

„Nic. Odešla dolů kaňonem.“

„Pěšky?“

„Jo.“ Opět se mi nepodíval do očí.

„Víte jistě, že si nevzala váš vůz?“

Svěsil hlavu. Seděl naprosto nehybně jako jogín studující střed svého těla.

„No tak jo. Vzala si moje auto. Odjeli v něm spolu.“

„Proč jste nám to neřekl hned?“

„Nevzpomněl jsem na to. Zrovna jsem hnojil – měl jsem moc práce.“

„Nevykládejte, Frici. Chlapec se ztratil a jeho otec je mrtev.“

„Já jsem ho nezabil.“

„Já vám věřím. Ale co ti druzí?“

Zvedl hlavu a zadíval se za Kelseyho. Jeho matka přecházela po kuchyni. Naslouchal, jak tam šramotí, jako by z toho mohl usoudit, co má říci a co ne.

„Nemyslete na svou matku, Frici. Tohle se týká jen vás a mne.“

„Tak ale zavřete dveře. Nechci, aby mě slyšela. A on taky ne.“

Kelsey ustoupil ze dveří a zavřel je za sebou. Zeptal jsem se Frice: „Dovolil jste té dívce, aby jela vaším autem?“

„Jo. Řekla mi, že pan Broadhurst si to přál.“

„V tom je ještě něco jiného, že, Frici?“

Začervenal se studem. „Neříkejte jí to.“ Mávl rukou směrem ke kuchyni.

„Co jí nemám říct?“ zeptal jsem se.

„Dovolila mi, abych si na ni sáhl.“ Zachvěl se při té vzpomínce, anebo to byla jen fantazie? Jeho zjizvená ústa se usmála, i když oči zůstávaly smutné. „Chci říct, že vypadala jako děvče, které jsem znal.“

„A vy jste jí dovolil, aby si vzala vás vůz.“

„Slíbila, že mi ho vrátí. Ale,“ dodal zarmouceně, „ještě to neudělala.“

„Řekla vám, kam pojede?“

„Ne.“ Chvíli seděl tiše, jako by naslouchal. „Slyšel jsem, jak jede dolů kaňonem.“

„A chlapec byl s ní?“

„Ano, pane. Přinutila ho, aby šel s ní.“

„On nechtěl jít?“

„Nechtěl.“ Zatřásl prudce hlavou, jako by byl tím hochem on sám. „Ale ona ho přinutila.“

„Jak to udělala?“

„Řekla mu, že ho sebere bubák. Popadla ho, posadila ho na sedadlo a odjeli.“

Vyndal jsem notes a pero. „Jaký máte vůz?“

„1953 chevrolet sedan. Ještě pořád dobře jezdí.“

„Jaké barvy?“

„Částečně původní modrá, částečně červená základová. Začal jsem ho lakovat, ale nestačil mi čas.“

„Poznávací značka?“

„Zeptejte se radši maminky. Ona má o všem přehled. Ale neříkejte jí nic!“ Dotkl se prstem rtů.

Vrátil jsem se do kuchyně. Paní Snowová stála u plynového sporáku a nalévala vařící vodu do hnědé čajové konvice. Pára jí orosila brýle. Otočila se ke mně s neurčitou neblahou předtuchou jako nevidoucí žena, na niž někdo náhle zaútočí.

„Ta dívka odjela s vozem vašeho syna.“

Položila kotlík, až zařinčel. „Já to věděla, že něco provedl.“

„O to teď nejde, paní Snowová. Řekněte mi poznávací značku vozu a necháme je hledat.“

„A co se stane s Frederikem?“

„Nic. Můžete mi dát tu značku?“

Prohledala kuchyňskou zásuvku, našla starý kožený zápisník a nahlas přečetla: „IKT 17.“

Zapsal jsem si to. Potom jsem odešel do přední místnosti a podal hlášení Kelseymu. Paní Broadhurstová ležela zhroucená v houpací lenošce. Měla zrudlý obličej a přivřené oči.

„Pila něco?“ zeptal jsem se Kelseyho.

„Nevím.“

Paní Broadhurstová vzdychla a pokusila se vstát. Dopadla zpátky na lenošku, která zapraskala pod její vahou.

Paní Snowová mezitím vycouvala z kuchyňských dveří do pokoje. V rukou balancovala podnos s hnědou čajovou konvicí, nádobkou na mléko, cukřenkou, bílým porcelánovým šálkem a talířkem, které vypadaly do tenka odřené používáním. Položila podnos na stolek vedle houpací lenošky a nalila do Šálku čaj. Stěnou šálku jsem pozoroval, jak v něm stoupá tmavá hladina nápoje.

Hovořila k paní Broadhurstové s předstíranou bodrostí: „Krapet čaje vám jistě prospěje. Rozjasní vám hlavu a vzpruží vás. Já vím, jaký máte ráda, s mlíčkem, trochu oslazený – takovýhle, že?“

Paní Broadhurstová zamumlala: „Děkuji vám, jste velmi laskava.“

Natáhla se pro šálek. Široce a nekontrolovaně se rozmáchla rukou a smetla šálek, mléko a cukr z podnosu. Paní Snowová klekla na zem a sbírala střepiny, jako by to byly posvátné relikvie. Pak vyběhla do kuchyně pro utěrák a vysoušela čaj z odřeného koberce.

Kelsey chytil paní Broadhurstovou za ramena, aby nespadla z lenošky.

„Kdo je její lékař?“ zeptal jsem se paní Snowové.

„Doktor Jerome. Přejete si, abych vám našla jeho číslo?“

„Zavolejte ho sama.“

„Co mu mám říct, že se jí stalo?“

„Nevím. Mohl by to být srdeční záchvat. Zavolejte raději i pro ambulanci.“

Paní Snowová chvíli nehybně stála, jako by marně dumala, nač se lze ještě zeptat. Pak se vrátila do kuchyně. Slyšel jsem ji vytáčet číslo.

Zmocnil se mě neklid. Záleželo mi především na pohřešovaném chlapci a čas tak rychle ubíhal. Dal jsem Kelseymu poznávací značku zahradníkova starého vozu a vybídl ho, aby dal toto číslo hledat policií. Kelsey se spojil s úřadovnou šerifa.

Vyšel jsem ven. Jean chodila sem a tam po hrbolatém dláždění. V krátké sukni, s dlouhýma bílýma nohama vypadala jako harlekýn, jak smutný klaun, uvíznuvší v chudobné uličce pod zakouřenou oblohou.

„Co se tam probůh děje?“

Řekl jsem jí, co jsem se dověděl od zahradníka, a dodal jsem, že se její tchyni udělalo nevolno.

„Ta nezastonala celý život.“

„Ale teď je jí špatně. Objednali jsme pro ni ambulanci.“

Vtom už jsem zdálky zaslechl sirénu – jako ozvěnu kvílivého nářku.

„Co mám dělat?“ zeptala se Jean, jako by ambulance jela pro ni.

„Jet s paní Broadhurstovou do nemocnice.“

„A co budete dělat vy?“

„To ještě nevím.“

„Radši bych zůstala s vámi.“

Nebyl jsem si jist, jak to vlastně myslí, ale nejspíš to nevěděla ani ona sama. Dal jsem jí svou obchodní navštívenku a obojetnou odpověď: „Zůstaneme dále ve styku. Podejte mi zprávu, kde se zdržujete, přes telefonní službu pro nepřítomné.“

Prohlížela si navštívenku, jako by byla vytištěna nesrozumitelnou řečí. „Vy už byste to rád ukončil, že?“

„Ne, vůbec ne.“

„Rád byste dostal zaplaceno, viďte?“

„Mám dost času.“

„A co tedy chcete?“

„Nic.“

Podívala se na mne, jako by to věděla lépe než já. Lidé vždycky něco chtějí.

Za rohem se vynořila ambulance. Její zvířecí jekot klesl v táhlé zavytí, a už stála před domem.

„Bydlí tu paní Snowová?“ zavolal řidič.

Přisvědčil jsem. Řidič a jeho parťák vstoupili do domu s nosítky a vynesli na nich paní Broadhurstovou. Když ji zvedali dozadu do vozu, pokusila se posadit.

„Kdo do mě strčil?“

„Nikdo, paninko,“ odpověděl řidič. „Dáme vám čuchnout kyslíku a to vás postaví na nohy.“

Jean řekla, aniž na mne pohlédla: „Pojedu za ní v jejím autě. Nemohu ji přece nechat samotnou.“

Rozhodl jsem se, že teď musím především odevzdat zelenou mercedesku paní Armisteadové. Na návrší nad městem mi Kelsey ukázal, kde leží Creseent Drive. Vznášel se nad ním oblak kouře, zakrývající větší část oblohy.

Kelsey se ke mně otočil, s kůží ještě zvrásněnou kolem očí, jak upřeně hleděl do dálky. „Buďte opatrný, jestli tam pojedete. Požár není dosud lokalizován.“

Slíbil jsem mu, že dám pozor. „Mohu vás někde vysadit?“

„Ne, děkuji. Dostanu se dolů do města dodávkou. Ale nejdřív si chci ještě jednou pohovořit s Fricem.“

„Vy mu nevěříte?“

„Do určité míry ano. Ale z lidí nikdy nedostanete všechno při prvním pohovoru.“

A zamířil zpátky k domu paní Snowové. Ta stála ve dveřích jako povadlá vestálka, střežící svatostánek.

/X/

Cestou nahoru na Creseent Drive jsem zmáčkl knoflík autorádia. Ozvala se místní stanice, která nepřetržitě vysílala požární zprávy. Požár Rattlesnake – jak ho hlasatel pojmenoval – ohrožuje nyní severovýchodní část města. Stovky obytných domů jsou evakuovány. Byla nasazena protipožární parašutistická jednotka a další a další hasičské sbory přijíždějí na pomoc. Ale jestli se nezmění vítr, pravil hlasatel, Rattlesnake se na cestě k oceánu přežene přes město.

Dům Armisteadových, stejně jako Broadhurstových, ležel v ohrožené oblasti. Zaparkoval jsem na dvoře vedle černého continentalu. Oheň už zuřil tak blízko, že jsem vnímal jeho fibrilaci, když jsem vypnul motor. Popel jako drobounký šedivý sníh se sypal dolů na asfaltový dvorek. Někde vzadu jsem zaslechl téci proudem vodu.

Dům byl bílý, jednopatrový, postavený jako starověký chrám na pozadí cypřišového háje. Jeho proporce byly tak harmonické, že jsem si neuvědomil, jak je obrovský, pokud jsem ho neobešel dozadu. Minul jsem patnáctimetrový bazén, na jehož dně ležel modrý minkový kožich jako bezhlavá ženská postava, zatížen něčím, co vypadalo jako skříňka na klenoty.

Osmahlá žena s krátkými šedými vlasy stříkala hadicí vodu na cypřiše. Za nimi, v suchém křoví, ryl tmavovlasý muž v modrácích brázdu a rýčem tloukl po padajícím žhavém popelu.

Žena oslovovala oheň, jako kdyby šlo o šílence či o divoké zvíře. „Jedeš, ty darebáku!“ – a otočila se ke mně téměř zvesela na moje zvolání:

„Paní Armisteadová?“

Postřehl jsem, když se ke mně natočila, že zešedivěla předčasně. Tvář měla tmavě osmahlou se světlýma nazelenalýma, trochu šikmýma očima. Vypadala elegantně v bílém kalhotovém kostýmu.

„Kdo jste, pane?“

„Archer. Přivezl jsem vám mercedesku.“

„Dobře. Pošlu vám šek, jestli ovšem není poškozená.“

„Není; já vám pošlu účet.“

„V tom případě nám tady můžete trošku vypomoci.“ Její úsměv se otevřel v snědém obličeji jako bílá jizva. Ukázala na rýč, pohozený pod stromy v zhnědlém cypřišovém jehličí. „Mohl byste pomoci Carlosovi s tím příkopem.“

Byl to bláhový nápad. Měl jsem na sobě městský oblek. Ale svlékl jsem sako, popadl rýč a prošel mezi cypřiši ke Carlosovi.

Byl to zakrslý španěl středního věku. Můj příchod vzal na vědomí jako něco samozřejmého. Postavil jsem se za něj a hloubil jsem a rozšiřoval rýhu, kterou vykopal. Jistě to bylo zbytečné opatření, ta vyrýpnutá čára v hlíně, přetínající úpatí pahorku. Požár bylo slyšet už docela zřetelně, pulsoval na druhé straně hory. V cypřiších za mnou skučel vítr.

„Kdepak je pan Armistead?“

„Myslím, že se odstěhoval na loď.“

„A kde je ta loď?“

„V přístavišti.“

Ukázal rukou k moři. Několikrát zabral rýčem a dodal: „Jmenuje se Ariadně.“ Vyslovil to jméno pomalu a pečivě. „To děvče?“

„Ta loď,“ opravil mě, „paní Armisteadová povídala, že prý to je řecké jméno. Ona fandí Řecku.“

„Však sama připomíná typem Řekyni.“

„Jo, asi jo,“ řekl a přemýšlivě se usmál.

Hukot ohně sílil a výraz na mužově tváři se měnil. Ryli jsme dál. Bolela mě už ramena a pálily dlaně. Košili jsem měl přilepenou na zádech.

„Pan Armistead je na lodi sám?“

„Ne. Má u sebe jednoho kluka. Říká mu námořník, ale ještě jsem ho neviděl na té lodi hnout prstem. Je to jeden z těch vlasáčů.“ Carlos zvedl svou špinavou ruku k hlavě a polaskal neexistující hřívu.

„Pan Armistead si nepotrpí na děvčata?“

„Ale ano.“ A zamyšleně dodal: „Minulou noc byla jedna na palubě.“

„Světlovlasá?“

„Jo, světlovlasá.“

„Vy jste ji viděl?“

„Viděl ji můj kamarád Pedro, když šel včera ráno z přístavu. Pedro je rybář – vstává před svítáním. Ta holka vylezla nahoru na stožár a ječela, že skočí dolů. A ten kluk ji přemlouval, aby slezla.“

„Co udělal Pedro?“

Carlos pokrčil rameny. „Pedro má co dělat, aby uživil svý děti. Nemá čas, aby se páral s potřeštěnýma holkama.“

A Carlos se pustil znovu do práce s takovou vervou, jako by kopal zákop, který ho ochrání před současným světem. Ale bylo naprosto jasné, že jenom maříme čas.

Na vrcholu kopce se ukázal oheň jako zářící mnohotvárný organismus, rostl a sílil, až doširoka rozkvetl proti obloze. Dole na stráni se ozvala na poplach hlídkující křepelka.

Carlos zvedl oči k ohni a pokřižoval se. Pak se k němu otočil zády, kývl na mne a opustil brázdu.

Z jednoho cypřiše, na nějž už hadice paní Armisteadové nedostříkla, se začínalo kouřit. Poručila Carlosovi, aby na strom vylezl.

Zavrtěl hlavou. „To nemá žádnou cenu. Stromy stejně nezachráníme a barák kdoví jestli.“

Oheň se šířil dolů po svahu stále rychleji a do větší šíře. Stromy se zvolna kymácely. Z křovin pod nimi vylétlo hejno krátkoocasých křepelek a nad domem se vznesly do rekordní výšky.

Paní Armisteadová dál postřikovala stromy ze své tak málo účinné hadice. Carlos prošel kolem ní ke kohoutku a zavřel vodu. Stála s odkapávající násadou v ruce, obrácena tváří k ohni.

Hlukem připomínal bouři. Obrovský, žhavý a divoký, poskakoval neohrabaně ze stromu na strom. Z cypřiše, jenž předtím doutnal, vyšlehly plameny. Poté vzplály i ostatní stromy jako řada ohromných pochodní.

Vzal jsem paní Armisteadovou za ruku a odtáhl ji z místa. Bránila se křečovitě a instinktivně jako člověk, který má pocit, že šlápne do prázdna. Držela se hadice do poslední vteřiny a pak ji upustila do trávy.

Carlos čekal netrpělivě u bazénu. Kolem něho dopadaly ohnivé oharky, prskly a zčernaly v modré vodě.

„Pojďme radši odtud,“ řekl. „Nebo nás tu oheň ještě odřízne, jestli přeskočí za příjezdovou cestu. Co mám udělat s tím kožichem?“

„Nechte ho v bazénu,“ odpověděla. „Dnes je na něj moc horko.“

Ta žena mi nebyla dvakrát sympatická, ale začínal jsem k ní nabývat osobnějšího vztahu. Dal jsem Carlosovi klíč k mercedesce a šel jsem s ní k jejímu Lincoln continentalu.

„Nechtěl byste řídit?“ zeptala se. „Trochu mě to sebralo.“

Ušklíbla se. Přiznání ji stálo nemálo úsilí. Když jsme sjížděli za mercedeskou dolů po příjezdové cestě, dodala: „Víte, já mám moc ráda křepelky. Krmila jsem je a starala se o ně od té chvíle, co jsme si postavili dům. Konečně se začínaly cítit bezpečné. Letos na jaře vyvedly mláďata na našem dvoře.“

„Ony se vrátí.“

„Snad ano. Ale jestli já, kdoví?“

Dojeli jsme k silniční smyčce, odkud bylo dobře vidět na město. Carlos zajel s mercedeskou ze silnice a já ho následoval. Nad městem visela kouřová clona a zbarvovala vše temně hnědým odstínem jako na staré fotografii. Vylezli jsme z aut a ohlédli se nazpět k domu.

Požár ho obchvacoval kolem dokola jako prsty ruky a vymačkával z oken dým a potom plameny. Nastoupili jsme zase do vozů a rozjeli se dolů. Podruhé v tomto dni jsem byl svědkem evakuace a zmocňovaly se mě paranoidní pocity, dokud jsem si to nepromyslil. Lidé, do jejichž osudů jsem se připletl, mohli si dovolit žít v přírodě za městem, na jejím výsostném území.

Požár měl i jednu kladnou stránku. Způsoboval, že lidé hovořili o věcech, na nichž jim doopravdy záleželo. Otázal jsem se paní Armisteadové, jak dlouho bydlela ve svém domě.

„Jenom čtyři roky. Přistěhovali jsme se sem s Rogerem z Newportu a vystavěli jsme si ho. Byl to jeden z pokusů, jak udržet naše manželství na analogii k rodičovství.“

„Vy nemáte děti?“

„Ne, jen jeden druhého,“ odpověděla trochu ironicky. „Přála bych si mít dceru. A ještě víc bych si přála, aby měl dceru můj manžel.“

„Kvůli té blondýnce?“

Prudce se ke mně otočila, s jakousi potlačovanou zběsilostí. „Co vy o ní víte?“

„Velmi málo. Viděl jsem ji pouze jednou, a to ještě zdálky.“

„Já ji vůbec neviděla,“ řekla. „Počíná si jako chuligánka. Ale je těžké posuzovat dnešní mladé lidi.“

„Vždycky to bylo těžké.“

Stále ještě se mi dívala do obličeje. „Říkal jste, že jste detektiv. Povězte mi, co to děvče provedlo.“

„To právě zjišťuji.“

„Ale přece jste si ji nevzal na mušku jen tak pro nic za nic. Musela něco provést, kromě toho, že ujela s mou mercedeskou. Co to bylo?“

„Zeptejte se Rogera.“

„Taky že se ho zeptám. Ale nevysvětlil jste mi dosud, proč se o ni zajímáte vy.“

„Násilně odvedla šestiletého chlapečka. Jakýsi únos dítěte.“ Všechno ostatní jsem si nechal pro sebe.

„Proč to udělala?“ A když jsem na její otázku neodpověděl, vyptávala se dál: „Je narkomanka?“

„Je to možné.“

„Myslela jsem si to.“ Hovořila s trpkým zadostiučiněním. „Předevčírem večer jí něco zamotalo hlavu, doslova. Spadla v přístavu do moře. Jerry ji vytáhl z vody.“

„Kdo je to Jerry?“

„Mladík, který žije na lodi. Roger mu říká námořník, aby to lépe vypadalo.“

„A jak mu říkáte vy?“

„Jmenuje se Kilpatrick.“

Vzpomněl jsem si na knížku, kterou jsem nosil v kapse, na jejímž vakátu bylo tužkou napsáno „Jerry Kilpatrick“. „Víte o něm něco bližšího?“

„Je to syn Briana Kilpatricka, realitníka v městě. Právě pan Kilpatrick nám prodal pozemek na hřebenu kaňonu.“

„Při té příležitosti se váš manžel seznámil s Jerrym?“

„Nejspíš ano. Musel by vám to říct sám.“

„Kdy ho uvidíme?“

„Za chvilku, jestli je v domku na pláži.“

Projeli jsme městským centrem. Hlavní třída byla přetížená vozidly a chodníky byly plné lidí. Působilo podivně, že si tu lidé chodí za svými záležitostmi, jako by je ani nezajímal požár, jenž zuří na okraji města. Avšak lidé se pohybovali rychleji než obvykle, jako by se jejich žití urychlovalo možností náhlého konce.

V závěsu za Carlosem v mercedesce zabočil jsem na Maritirne Drive, jež nás vedla po pobřeží oceánu ke šňůře domků, táhnoucí se kolem zálivu. Carlos zajel na parkoviště a já zaparkoval vedle něho. „Dokud na to myslím,“ řekla paní Armisteadová, „tak vám chci zaplatit. Kolik?“

„Stovka stačí.“

Vyndala zlatou peněženku ve tvaru dolarové značky a položila mi na stehno sto dolarů. Navrch přidala ještě padesát.

„To je spropitné,“ řekla.

Vzal jsem si ty peníze, protože jsem je potřeboval na výlohy, ale připadal jsem si tak trochu deklasován. Jako bych se stal jejím vazalem. Pocítil jsem k Rogerovi neurčitou sympatii, ještě než jsem ho poznal.

Pobřežní domek Armisteadových byla šedá dřevěná budova. Vstoupili jsme dovnitř zezadu na úrovni prvého patra. Kolem otevřeného schodiště jsme vešli do obývacího pokoje. Byl zařízen po námořnicku, samá mosaz, na stěně barometr, kapitánské křeslo.

Posuvnými skleněnými okny v přední stěně jsem spatřil, že na balkóně sedí mladší muž. Byl sportovně oblečen v modré tričko a námořnickou čapku, ale pozoroval život na pláži z dálky, jako divák v divadelní lóži.

„Halo, Rogere!“ Ženin hlas se změnil. Stal se jemným a melodickým, jako kdyby mu sama naslouchala a pečlivě jej modulovala.

Mladý muž vstal a smekl. Nedával najevo radost, ani překvapení. „Nečekal jsem tě, Fran.“

„Náš dům na Creseent Drive právě vyhořel až do základů.“ Muž protáhl tvář. „I všechny mé šaty?“

„Copak šaty, ty se snadno koupí.“ Mluvila napůl vážně, napůl žertovně, jako by mu nechávala na vůli, pro který tón ge rozhodne při dnešním setkání.

Řekl trochu opožděně: „Škoda toho domu. Bydlelas v něm ráda, viď?“

„Jenom pokud jsi v něm rád bydlel i ty.“

„Máš v úmyslu znova stavět?“

„Nevím, Rogere. Co o tom myslíš?“

Pokrčil silná ramena, jako by z nich setřásal nebezpečí odpovědnosti: „To je přece tvoje věc.“

„Mě láká cestovat,“ řekla s hranou rozhodností člověka, který improvizuje. „Pojedu asi do Jugoslávie.“

Otočil se a podíval se na mne, jako by si mě byl povšiml teprve teď. Byl to hezký muž, asi o deset let mladší než jeho žena, se silným, chtivým tělem. Všiml jsem si, že mu jeho tmavé vlasy začínají řidnout. Neušlo mu, že jsem to postřehl, a trochu si je načechral.

„To je pan Archer,“ představila mě. „Je detektiv. Hledá to děvče, co máš na palubě.“

„Jaké děvče?“ Ale pohlédl na mne s okamžitou nelibostí a krev se mu nahrnula do tváří.

„Tu, co se chtěla vznést až ke slunci. Nebo to byl měsíc?“

„Nic o tom nevím. Nemám s ní nic společného.“

„Znáte její jméno?“ zeptal jsem se.

„Zuzana. Aspoň mám za to. Zuzana Crandallová.“

Jeho žena na něho poplašeně vyjela: „Neříkal jsi, že s ní nemáš nic společného?“

„Taky že nemám. Huboval jsem Jerrymu, že ji přivedl na loď, a on mi řekl, jak se jmenuje. Musel jsem to z něho vypáčit.“

„Ke mně se ta historka donesla v trochu jiné verzi,“ řekla. „Že prý strávila ve čtvrtek s tebou noc na Ariadně. V přístavu se nic takového neutají, víš?“

Odpověděl nakvašeně. „Já si nic nezačínám s mladými žábami. Čtvrteční noc jsem strávil tady, pil jsem. To děvče se ocitlo na palubě bez mého vědomí i bez mého svolení.“

„Odkud je?“ zeptal jsem se.

„Přesně nevím. Odněkud z jihu, jak říká Jerry –“

Jeho žena ho přerušila: „Jak dlouho ji znáš?“

Podíval se na ni tvrdým, rozmrzelým pohledem. „Jsi jako kolovrátek, Fran. Vůbec jsem to děvče neviděl. Zeptej se Jerryho Kilpatricka, jestli mi nevěříš. Je to jeho přítelkyně.“

„Kdo jí půjčil mercedesku, když ne ty?“

„Také Jerry. Je mi protivné házet všechno na něj, ale je to pravda. Však to ode mě schytal.“

„Já ti stejně nevěřím. A od nynějška si s mou mercedeskou nebudeš dělat, co ti napadne.“

„Tak si trhni nohou.“

Obešel ji k otevřenému schodišti a hlučně sešel do přízemí. Bylo slyšet zvuky, jako by otvíral a zavíral zásuvky a bouchal dveřmi od skříní.

Dům byl lehké konstrukce, s otevřeným podkrovím, s nedostatečnou izolací, takže hněvivé zvuky jím pronikaly a násobily se ozvěnou. Fran Armisteadová se při nich choulila, jako kdyby jejich prudkost jí dopadala na tělo. Zřejmě se svého chotě bála a patrně ho milovala.

Šla dolů za ním, s napjatým a dychtivým výrazem člověka, který sestupuje dobrovolně do pekla. Jejich hlasy se nesly nahoru a byly jasně slyšet v intervalech příboje.

„Nezlob se,“ řekla.

„Já se nezlobím.“

„Nech si tu mercedesku.“

„Potřebuju nějaký dopravní prostředek,“ řekl rozvážlivě. „Ne že bych chtěl někam jezdit.“

„Ne. Zůstaň u mě. Cítím se hrozně, když teď náš dům vyhořel. Je mi, jako by shořel můj celý život. Ale není to tak, že ne?“

„Já nevím. Co bude s tou Jugoslávií?“

„Chtěl bys tam jet?“

„Prosím tě, co tam?“

„Tak zůstaneme tady. Vyhovuje ti to?“

„Momentálně ano,“ odpověděl. „Potřebuju tu být.“

„Kvůli té dívce? Jakže se jmenuje – Zuzana?“

„Poslouchej. Proč o ní pořád začínáš? Vždyť jsem ji ještě ani neviděl.“

Bylo slyšet zavírat dveře a hlasy se staly tlumenějšími. Pak jsem slyšel intimnější zvuky a rozhodl se, že odejdu.

Bylo pozdní sobotní odpoledne a pláž byla přeplněna těly. Působila na mne jako varovná vize budoucnosti, v níž bude zalidněn každý čtvereční metr země. Našel jsem si v písku místečko na sezení vedle mladíka s kytarou, který ležel hlavou na žaludku své dívky. Ucítil jsem vůni jejího oleje na opalování a připadlo mi, že každý kromě mne je spárovaný jako tvorové v arše Noemově.

Stoupl jsem si a rozhlédl se kolem sebe. Pod vrstvou kouře, který ležel nad městem, byl vzduch drsně čistý. Nízké slunce připomínalo točící se žlutý disk, málem bych na ně byl mohl dosáhnout rukou a chytit je.

Vzpřímené stožáry člunů v přístavišti se temněly jako zkamenělé proti ozářené západní obloze. Sundal jsem si boty a ponožky a nesl jsem je podél pláže tímto směrem.

/XI/

Kolem přístavu a soukromého přístaviště se jako ohromná paže vinula betonová hráz, lemovaná pruhem pískového nánosu. Několik člunů, motorových i plachetnic, se sem blížilo z moře vyznačenou drahou. Velké množství lodí leželo v ježcích, od závodních jacht až po dávno vysloužilé vojenské lodice.

Kráčel jsem dál kolem vysokého plotu z drátěných ok, který odděloval soukromé přístaviště od veřejného parkoviště aut. V plotu bylo několik branek, ale všechny zavřené na patentní zámek. Poblíž paty hráze jsem objevil přístaviště nájemních člunů a zeptal se zřízence, jak bych se dostal k Aariadně.

S nedůvěrou pohlédl na mé bosé nohy a střevíce, svázané dohromady a pověšené přes rameno.

„Pan Armistead není na palubě, jestli hledáte jeho.“

„A co Jerry Kilpatrick?“

„Nevím, jestli tam je. Jděte pořád dál až ke třetí brance a zkuste na něj zavolat. Tu loď odsud můžete vidět, je asi v polovině plata na levé straně.“

Obul jsem si boty a našel branku i loď. Byla to bílá šalupa, balancující na klidné hladině tak krkolomně, až se ve mně tajil dech. Hubený rozcuchaný mladíček se zarostlou bradou něco kutil na pomocném motoru poblíž zádi. Zavolal jsem skrz zavřenou branku.

„Jerry?“

Zvedl hlavu. Zamával jsem na něj, aby šel ke mně. Seskočil na ježka a rychle se po něm šinul bosýma nohama. Byl po pás nahý a zarostlou hlavu držel vysunutou dopředu, jako by chtěl vyvážit svá chlapecká ramena a úzký lysý hrudníček. Ruce měl tak zašpiněné od motorového oleje, že vypadaly, jako by na nich měl černé rukavice.

Zamračil se na mne skrze drátěnou branku. „Co si přejete?“

„Ztratil jste knížku.“ Vytáhl jsem výtisk Domu v zeleni s jeho jménem na vakátu. „Patří vám, že ano?“

„Ukažte.“ Začal otvírat branku, potom mi ji však přibouchl před nosem. „Jestli vás poslal fotr, tak ať si dá pokoj. A vy vypadněte a vyřiďte mu to.“

„Já vašeho otce vůbec neznám.“

„Já taky ne. A nikdy jsem ho neznal. A vůbec po tom netoužím.“

„To vašeho otce zbavuje odpovědnosti. A co já?“

„To je vaše věc.“

„Vy nechcete svou knihu?“

„Nechte si ji, jestli umíte číst. Zušlechtí vaši duši, jestli nějakou máte.“

Byl to opravdu velice nenávistný mladý muž. Připomněl jsem si, že leccos ví a že by bylo pošetilé se s ním pohádat přes plot.

„Mohu si najít někoho, kdo mi ji přečte,“ odpověděl jsem.

Usmál se. Úsměv uprostřed jeho rezavého plnovousu působil neobyčejně zářivě.

Řekl jsem: „Pohřešujeme malého chlapce. Jeho otec byl dnes ráno zavražděn –“

„Vy si myslíte, že jsem ho zabil?“

„A nezabil?“

„Nevěřím v násilí.“ A podíval se na mne pohledem, který mě usvědčoval z opaku.

„Tak mi tedy pomozte hledat vraha. Proč mě nechcete pustit dovnitř? Nebo pojďte vy ven a promluvíme si.“

„Takhle to mám radši.“ Přejel prsty drátěná oka plotu. „Jste typ násilníka.“

„Legrace teď není na místě,“ napomenul jsem ho. „Pohřešovaný chlapec je teprve šestiletý. Jmenuje se Ronald Broadhurst. Víte o něm něco?“

Potřásl rozcuchanou hlavou. Plnovous, který zakrýval dolní polovinu obličeje, jako by mu přerostl přes ústa a ponechal mu k mluvení jenom oči. Byly hnědé, s drobnými puntíky jako u nakřápnutého skla.

„Bylo s ním děvče,“ pokračoval jsem. „Včera večer četla v posteli tuhle vaši knihu. Jmenuje se Zuzana Crandallová.“

„Neznám.“

„Bylo mi řečeno, že ji znáte. Byla tu předevčírem v noci.“

„O tom nic nevím.“

„Jsem přesvědčen, že víte. Dostala od vás tuhle knihu a Armisteadových mercedesku. Co od vás ještě dostala?“

„Jak to myslíte?“

„Vyšplhala na stožár, jako by byla v transu. Co jste jí dal, Jerry?“

Obličejem mu prolétl stín strachu. Přeměnil ho v hněv. Hnědé oči mu zčervenaly a zaplály, jako by za nimi hořel oheň. „Já to tušil, že jste fízl,“ řekl povýšeně. „Koukejte, ať jste pryč.“

„Musím si s vámi vážně promluvit. Jste v pěkné bryndě.“

„Dejte mi pokoj.“

A odběhl k lodi. Jeho vlasatá hlava vypadala obrovitá a směšná na chlapeckém tílku, jako lepenková hlava světce na holi. Díval jsem se, jak se vyhoupl do člunu a znovu se pustil do opravy motoru.

Slunce už téměř zapadalo. Když kleslo až k mořské hladině, celá vodní plocha i s oblohou jako by se rozžhavily a rudě hořely požárem mocnějším než Rattlesnake.

Než se setmělo, došel jsem na parkoviště, abych se poohlédl po starém chevrolet-sedanu Frice Snowa. Nenašel jsem ho, ale tušil jsem, že nemůže být daleko. Začal jsem ho hledat podél bulváru vedoucího rovnoběžně s mořským pobřežím.

Západní obloha mezitím ztratila barvu jako tvář, která náhle zbledla. Světlo se pozvolna vytrácelo ze vzduchu. Ještě dlouho lpělo k mořské hladině, která se rozpínala do dálky jako slabostí padlá obloha.

Prošel jsem několik bloku, ale starý chevrolet jsem nespatřil. Rozsvítila se pouliční světla a na pobřežní hladinu lehla mdlá záře z neónových štítů motelů a stánků s hamburgry. Zamířil jsem k jednomu a objednal si dvojitý hamburger se sáčkem smažených brambůrek a kávu. Jedl a pil jsem jako bezedný; uvědomil jsem si, že jsem od rána neměl v ústech.

Když jsem odcházel od osvětleného pultu, byla téměř tma. Pohlédl jsem k horám a zděsil jsem se. Požár ještě zmohutněl a rozšířil se, jako by se sytil temnotou. Obkličoval město jako polní ležení obléhající armády.

Znovu jsem se dal do pátrání po chevroletu, tentokrát na parkovištích motelů a v postranních ulicích kolem železniční trati. Jen jsem přešel bulvár, octl jsem se v ghettu. Černá a hnědá děcka si tiše hrála za soumraku. Jejich maminky a babičky je pozorovaly ze zápraží malých zpustlých domků.

Fricův strakatý chevrolet jsem objevil na rozježděné cestě za zaprášeným živým plotem z oleandrů. Řinula se z něho hudba. Za volantem seděl malý chlapík v baseballové čepici.

„Co tu děláte, kamaráde?“

„Hraju na harmoniku.“ A znovu přiložil ke rtům nástroj a zahrál několik taktů sípavého blues. „Jsem obtížen vinou,“ jako by lkalo, „ale dost jsem si vytrpěl já sám, vy též.“

„Hrajete výborně.“

„To mi bylo dáno do vínku.“

A skrze střechu vozu ukázal k nebesům. Pak zahrál několik dalších taktů a vytřepal z harmoniky sliny. Páchl vínem.

„Je to váš vůz?“ otázal jsem se.

„Hlídám ho známým.“

Vlezl jsem do auta a sedl si vedle něho. Klíč trčel v zapalování. Vzal jsem ho k sobě. Podíval se na mne lesklýma bázlivýma očima.

„Jmenuji se Archer. A vy?“

„Amos Johnstone. Nemáte právo ani důvod jít po mně. Já ho doopravdy hlídám známým. Fakt.“

„Nejsem policajt. Ti vaši známí jsou mladé děvče s chlapečkem, že?“

„Ano. Dala mi dolar – a řekla mi, že tu mám sedět, než se vrátí.“

„Jak je to dlouho?“

„Copak vím? Já s sebou netahám hodinky. Ale dnes to bylo, to vím na beton.“

„Ještě před setměním?“

Zamžoural na oblohu, jako by ho překvapilo, že už je šero. „To určitě. Koupil jsem si za ten dolar vínečko a už jsem ho vycucl.“ Prohlédl si mě. „Ještě jeden dolar by bodl.“

„Třeba ho dostanete. Kam ta mladá dáma odešla?“

„Dolů touhle ulicí.“ Ukázal rukou směrem k přístavu.

„A toho chlapečka vzala s sebou?“

„Ano, pane.“

„Byl v pořádku?“

„Byl vystrašený.“

„Říkal něco?“

„Mně nic, ale klepal se jak štěně.“

Dal jsem muži dolar a pustil se zpátky k soukromému přístavišti. Zahrál mi na rozloučenou a tóny jeho harmoniky se smísily s hlásky dětí hrajících si v temnotě.

Podle přístavního mola probleskovala roztroušeně lodní světla. Ostřejší a zářivější světlo dopadalo na drátěnou branku z vrcholu železného kandelábru. Rychle jsem se rozhlédl a už jsem lezl přes branku, odrazil se nohou o drátěná oka, vymrštil se vzhůru a dopadl prudce na záda na svažující se můstek za brankou. Praštil jsem se a zůstal jsem chvíli ležet bez hnutí.

Krev mi bušila v uších i ve spáncích, když jsem se blížil k šalupě. V kabině bylo světlo, ale na palubě jsem nikoho nezahlédl. Temná voda měla v sobě jakousi tajuplnou sladkost a loď – podobna koni za noci v ohradě – působila podmanivě i přes nemilé okolnosti, v jakých jsem se nalézal. Přelezl jsem zábradlí a octl jsem se v kokpitu. Lodní stěžeň se majestátně tyčil proti tmavé obloze.

Z kajuty se ozývaly zvuky, jako kdyby se tam někdo pral. „Kdo je tam?“ Byl to Jerryho hlas. Otevřel kajutní dvířka a vystrčil hlavu. Oči měl široce rozevřené a pátravé, otevřená ústa v jeho plnovousu připomínala černou jámu. Vypadal jako Lazar vycházející z hrobu.

Popadl jsem ho, nadzvedl do výše a prudce ho posadil na zadek mezi konopná lana. Zůstal ležet jako omráčen. Trochu jsem se zastyděl, že ubližuji chlapci.

Sestoupil jsem po žebříku do kajuty, prošel kolem vysílačky a lodní mapy. V jedné ze dvou nízkých kójí se pod červenou pokrývkou rýsovaly křivky dívčího těla a po polštáři se jako tekuté zlato rozlévaly zlaté vlasy.

Shrnul jsem děvčeti deku z tváře. Její výraz byl podivně apatický. Oči, které na mne zíraly, byly jakoby z jiného světa, hotovy umřít, nebo snad již mrtvé.

Něco se pohnulo vedle ní pod pokrývkou. Odhrnul jsem ji docela. Dívka držela chlapce pevně u sebe paží ovinutou kolem jeho hlavy, rukou mu zakrývala ústa. Ležel klidně vedle ní. I jeho kulaté modré oči byly naprosto klidné. Zamžikaly dozadu za mne. Otočil jsem se v tom těsném prostoru. Jerry se krčil na žebříku, v obou rukou revolver.

„Vypadněte, vy jeden prasáku.“

„Dejte pryč ten revolver. Ještě někoho postřelíte.“

„Vás,“ řekl, „jestli hned nezmizíte. Já hlídám tuhle loď, a vy tu nemáte co dělat!“

Nebylo snadné ho brát vážně, ale držel v rukou revolver. Zamával jím proti mně a uhnul trochu stranou. Lezl jsem kolem něho nahoru po žebříku, nerozhodnut, jestli se mám pokusit ho zneškodnit, nebo kolem něho jen projít.

Váhavost mě učinila pomalým. Koutkem oka jsem zahlédl, jak přendavá revolver v rukou a zvedá ho za hlaveň. Nestačil jsem uhnout. Scéna se rázem proměnila.

/XII /

Zahlédl jsem, jak se otáčejí ozubená soukolí vesmíru. Podobal se – v obrovském měřítku – dětským strojkům, které si sestavují inženýři ve volných chvílích. Cítil jsem, že jsem schopen naráz obsáhnout celou strukturu světa, a pochopil jsem, že poměr mezi má dáti-dal je jedna ku jedné.

Tiché šumění vody proniklo na okraj mé pozornosti. Ležel jsem tváří na něčem plochém a drsném, co se jakoby zvedalo a klesalo. Vzduch byl chladnější a na okamžik jsem měl za to, že jsem ještě na lodi. Pak jsem si klekl, opřel se o ruce a viděl jsem, že jsem na ježku. Místo, kde předtím ležela Ariadně, bylo jen obdélníkem černé vody. Nabral jsem trochu do dlaní a vchrstl jsem si ji do tváře. Byl jsem sklíčený a jako omámený. Nebral jsem toho vousatého mládence dost vážně a nezvládl jsem jeho, ani situaci. Podíval jsem se do náprsní tašky: peníze zůstaly na svém místě.

Po úzké cestičce jsem došel nahoru k veřejné odpočívárně na parkovišti. Znovu jsem si opláchl obličej, ale raději jsem si ho důkladně neprohlížel, a taky jsem se rozhodl ignorovat bouli na hlavě, která mezitím přestala krvácet.

Na venkovní zdi odpočívárny jsem objevil telefonní automat se seznamem připevněným na řetězu a zavolal jsem úřadovnu šerifa. Službu konající policista mi sdělil, že šerif s většinou mužstva jsou v požární oblasti. On sám že je zaplaven telefonními hovory a nemá nikoho, koho by vyslal.

Vytočil jsem číslo místní odbočky Lesní služby. Ženský hlas ze služby pro nepřítomné mě poučil, že po úředních hodinách se nepřijímají žádné vzkazy, ale nakonec jsem slečnu přemluvil, že převzala zprávu pro Kelseyho. Nadiktoval jsem jí telegrafickou verzi posledních událostí a vyslechl, jak zprávu kontrolně předčítá znuděným hlasem.

Potom jsem vyhledal ve žlutém seznamu pod heslem realitní kanceláře Briana Kilpatricka. Bylo tu uvedeno číslo kanceláře i bytu. Zavolal jsem do bytu. Vzal sám telefon a já se ho zeptal, kdy bych ho mohl navštívit. Zaváhal.

„Zrovna jsem si sedl ke skleničce. Oč vám jde?“

„O vašeho syna Jerryho.“

„A tak. Vy jste od policie?“ jeho pečlivě modulovaný hlas se zploštil.

„Soukromý detektiv.“

„Jedná se o tu nepříjemnost ze včerejšího rána v přístavu?“

„Jedná a situace se bohužel ještě zhoršila. Mohu přijít si s vámi pohovořit?“

„Ještě jste mi neřekl o čem. Je do toho zapleteno děvče?“

„Je. Mladé děvče jménem Zuzana Crandallová. Ona, váš syn a malý chlapec Ron Broadhurst utekli –“

„Snad ne vnuk paní Broadhurstové?“

„Ano, její vnuk.“

„A kam proboha utekli?“

„Na moře. Na jachtě Armisteadových.“

„Ví o tom Roger Armistead?“

„Dosud ne. Zavolal jsem nejdřív vám.“

„Děkuji vám,“ odpověděl. „No tak sem přijďte, když myslíte. Znáte mou adresu?“ A dvakrát mi ji opakoval.

Zavolal jsem taxi a udal adresu řidiči. Patřil k těm hovorným. Rozpovídal se o požáru a zátopách, zemětřesení a vytékání nafty. Proč, položil mi otázku, se kdekdo hrne do Kalifornie? Jestli se tu poměry ještě zhorší, odstěhuje se s rodinou zpátky do Motownu. To je správné město.

Zavezl mě do přepychové čtvrti bohaté střední vrstvy na té straně města, kterou oheň dosud neohrozil. Kilpatrickův moderní dům rančového typu stál na mýtině na svahu hustě porostlém křovisky. Chladný vzduch zůstal dole v městě a nyní, když jsem vylezl z taxíku, zadul mi opět do tváře horký vítr. Řekl jsem taxikáři, aby na mne počkal.

Kilpatrick mi vyšel vstříc před dům. Byl to velký muž ve sportovní rozhalence přes balonové kalhoty. Hlavu i hruď měl porostlou prošedivělými nazrzlými chlupy. Přestože držel v ruce skleničku a skelný lesk jeho očí prozrazoval, že není první, jeho široká hezká tvář měla střízlivý, ba téměř truchlivý výraz.

Podal mi ruku a zadíval se na mou rozbitou hlavu. „Co se vám stalo?“

„To mi udělal váš syn Jerry. Praštil mě pažbou revolveru.“

Kilpatrick se zatvářil účastně. „Je mi to upřímně líto,“ řekl. „Avšak,“ dodal, „já nemohu za to, co Jerry tropí. Vymkl se mi z ruky.“

„To vidím. Nepůjdem dovnitř?“

„Ale samozřejmě. Dáte si něco k pití?“

Zavedl mě do hráčského salónku s barovým pultem, odkud bylo vidět na jasně osvětlený bazén. Černovlasá žena s lesknoucíma se bronzovýma nohama ležela vedle vodní nádrže v lehátku, které z ní skrylo všechno ostatní. U lehátka na stolečku stál stříbrný šejkr a tranzistorové rádio, jež k ní hovořilo jako rodinný duch.

Kilpatrick zavřel benátské okenice a pak teprve rozsvítil. Řekl mi, že pije martini, a já ho požádal o skotskou a sodu. Nalil mi a potom jsme seděli proti sobě u kulatého stolku, v jehož středu byla šachovnice, intarzovaná ze světlých a temných polí.

Obezřetně odměřeným hlasem pravil: „Především bych vás chtěl informovat, že mě dnes odpoledne zavolal otec onoho děvčete. Našel synovo jméno v adresáři své dcerky.“

„Jak dlouho už je to děvče z domova? Řekl vám to pan Crandall?“

Kilpatrick přikývl. „Několik dní. Odešla od rodičů ve čtvrtek.“

„Neřekl vám proč?“

„Neví o nic víc než já.“ A dodal skleslým hlasem starce: „Ztratili jsme je, celou generaci. Trestají nás za to, že jsme je přivedli na svět.“

„Žijí Crandallovi tady v městě?“

„Ne.“

„A jak to, že se jejich dcera a váš syn znají?“

„Nemám ponětí. Vím jenom, co mi řekl Crandall.“

„Jak se jmenuje pan Crandall celým jménem a kde bydlí?“

Kilpatrick zvedl ruku gestem, jako by zastavoval provoz na silnici. „Než vám povím cokoliv dalšího, vysvětlete mi prosím některé okolnosti. Jak se mezi ně dostal ten Broadhurstů mrňous? Co s ním mají v plánu?“

„Třeba ani žádný plán nemají. Připadá mi to spíš jako nahodilá improvizace. Ale není vyloučeno, že by mohlo jít i o únos dítěte. Z právního hlediska to únos je.“

„Kvůli penězům? Jerry tvrdí, že penězi opovrhuje.“

„Peníze nejsou vždycky jediný motiv při únosech dětí.“

„A co tedy?“

„Pomsta. Uličnictví. Touha ukázat moc.“

„To u Jerryho téměř vylučuji.“

„A co to děvče?“

„Řekl bych, že je to milé děvče z dobré rodiny. Možná že není šťastná, jak se mi svěřil její otec, ale slušná dívka to rozhodně je.“

„Totéž říkal o Lizzi Bordenové její otec.“

Kilpatrick na mne zděšeně pohlédl. „To přirovnání hodně pokulhává, nemyslíte?“

„Taky doufám. Muž, s nímž dnes jela v autě – otec toho uneseného chlapečka –, byl zavražděn ranou krumpáčem.“

Kilpatrick zbledl a na obličeji mu ostře vystoupily fialové žilky. Dopil martini a pak hlasitě srkal z prázdné sklenice.

„Vy říkáte, že byl Stanley Broadhurst zavražděn?“

„Byl.“

„A vy myslíte, že ho zavraždila ona?“

„To nevím. Ale jestli to udělala, pak by byl ten malý chlapec svědkem vraždy.“

„Byl u toho Jerry?“

„Nevím.“

„Kde se to stalo?“

„Nahoře v kaňonu paní Broadhurstové, blízko jejich takzvané horské chaty. A podle všeho tam ve stejnou dobu vypukl požár.“

Kilpatrick začal bubnovat sklenkou o stůl. Vstal, šel k baru a hledal v řadě lahví něco, co zaručeně uleví tísni. Vrátil se s prázdnýma rukama, střízlivější než předtím.

„Měl jste mi to říct hned, jak jste mě zavolal. Nebyl bych vás –“ odmlčel se a pohlédl na mne s nedůvěrou.

„Nebyl byste mě přijal, ani se mnou mluvil,“ doplnil jsem. „Kde bydlí ten pan Crandall?“

„To vám nepovím.“

„Můžete mi to klidně říct. Nadlouho se ty věci stejně neutají. Máme jedinou možnost, pokusit se zabránit Jerrymu a tomu děvčeti, aby neprovedli nějakou další nepředloženost.“

„Co by mohli ještě provést?“

„Někam to dítě zašantročit,“ odpověděl jsem. „Nebo je zabít.“

Podíval se na mne přimhouřenýma očima. „Jaký máte na tom chlapci zájem?“

„Jeho matka si mě najala, abych jí ho přivedl nazpět.“

„Takže vy hájíte zájmy druhé strany?“

„Zájem toho děcka.“

„Znáte ho?“

„Tak trochu.“

„A vám na něm osobně záleží?“

„Jistě, záleží.“

„Takže si umíte aspoň přibližně představit, jaké si dělám starosti o svého syna.“

„Já si umím dokonce i představit, jak mu pomoci, kdybyste se mnou chtěl plně spolupracovat. Snažím se odvrátit od vás a vašeho syna neštěstí.“

„Mně se naopak zdá, že na nás neštěstí přivoláváte,“ odpověděl.

Na okamžik mě touto poznámkou umlčel. Měl schopnost obchodníků vyhmátnout slabou stránku partnera a dotkl se něčeho, co jsem sám sobě krajně nerad doznával – že jsem občas zapůsobil jako katalyzátor neštěstí, a to záměrně.

Abych trochu pozměnil téma hovoru, vytáhl jsem zeleně vázanou knížku, na jejímž vakátu bylo tužkou napsáno jméno jeho syna.

„Jak se dostala tato knížka k Zuzaně Crandallové?“

Po chvilce přemýšlení Kilpatrick pravil: „Nejspíš si ji Jerry vzal, když odcházel z domova. Já se o knihy zvlášť nezajímám. V naší rodině byla intelektuálka moje žena, ne já. Absolvovala Stanford.“

„Je vaše paní doma?“

Zavrtěl hlavou. „Ellen mě opustila před mnoha lety. Ta dívka, kterou jste viděl u bazénu, je moje snoubenka.“

„Jak je to dávno, co odešel Jerry z domova?“

„Několik měsíců. Od června bydlí na jachtě. Ale jinak naše roztržka trvá už rok. Od té doby, co začal studovat v koleji.“

„On studuje v koleji?“

„Už ne,“ řekl Kilpatrick sklesle. „A byl by studium snadno zvládl. Chtěl jsem ho potom poslat na vysokou ekonomickou. Ale neměl o to nejmenší zájem. Neptejte sé mě po příčině, nevím ji sám.“ Natáhl še přes stůl pro knihu a přikryl vakát se synovým jménem přední deskou.

„Bere Jerry drogy?“

„O ničem takovém nevím.“

Ale v jeho očích se objevila nejistota a vyhnuly se mému pohledu. Rozhovor vázl a nebylo těžké uhodnout proč. Obával se, aby svého syna nezapletl do podezření z vraždy.

„Víte o té příhodě na jachtě?“ nadhodil jsem. „Ta dívka skočila přes palubu.“

„Ano, vím o tom. Donesli mi to lidé z přístavu. Ale nemyslím, že by za tím vězely drogy.“

Prudce se ke mně naklonil a popadl mou nedotčenou sklenku skotské. „Když nic nepijete, vypiju to sám,“ a obrátil ji do sebe.

Seděli jsme mlčky proti sobě. Pozoroval soustředěně intarzovanou šachovnici, jako by na ní stály figurky, a to většinou mé. Konečně zvedl hlavu a naše oči se setkaly.

„Vy se domníváte, že jí Jerry dal drogy?“ řekl.

„Vy znáte Jerryho, ne já.“

„Už ho neznám. Ale podezříval jsem ho, že něco bere. Docházelo kvůli tomu mezi námi k hádkám.“

„Jaké bral drogy?“

„To přesně nevím. Avšak mluvil a jednal, jako by mu ruplo v bedně.“ To přirovnání zaznělo z jeho úst nevhodně, ale dojemně, jako projev kamarádského vztahu ke ztracenému synovi. A nervózně dodal: „Řekl jsem vám víc, než bylo radno.“

„Můžete mi klidně říct i všechno ostatní.“

„Jaképak ostatní, člověče. Už víte všechno. Měl jsem bystrého, nadějného syna. Jednoho dne se rozhodl, že změní svůj život, odešel a stal se z něho mořský vlk.“

„Jaký je jeho poměr k Rogeru Armisteadovi?“

„Prodal jsem Armisteadovům nějaké pozemky. Oblíbili si ho. On ho naučil řídit loď. Loni s ním Jerry jel závody jacht v Ensenadě.“

„Jerry se jistě stal výborným námořníkem.“

„To ano. Dokázal by plout s tou jachtou až na Havaj, kdyby to bylo třeba.“ Otcovské nadšení vzápětí ochablo. „Jestli ovšem nezapomněl své navigační znalosti jako všechno ostatní.“

Vstal a přiblížil se k žaluziím. Rozhrnul prsty příčky a zadíval se ven jako člověk v domě obleženém nepřítelem.

„Sakra,“ řekl. „Měl jsem vzít svou snoubenku na večeři.“ Zlostně na mne pohlédl. „Je vám jasné že jste mi zkazil večer?“

Otázka si nezasloužila odpověď a on ji ani neočekával. Utekl se k baru, jako by tam chtěl nalézt přátelského barmana, jemuž by si mohl postěžovat. Na barovém pultu stál telefon a vedle ležela modrá knížečka. Otevřel ji, jako by chtěl hledat číslo, a zas ji položil nazpátek. Místo toho vytáhl čistou sklenku, nalil skotskou a tonik a rázně ji postavil přede mne.

Poděkoval jsem mu za dobrou vůli, přestože jsem neměl chuť na alkohol. Věděl jsem, že mám před sebou dlouhou noc. A Kilpatrick to věděl také. Nahnul se nade mnou, opřen o hranu stolu, s rukama rozhozenýma, s tváří přetékající citem.

„Heleďte,“ řekl, „já nejsem takový ničema, jak si o mně myslíte. Žena mi utekla, když byl Jerry ještě úplné skvrně. Nezavdal jsem jí příčinu, kromě toho, že jsem jí neuměl poskytnout romantický život. Ale Jerry dává mně vinu za náš rozchod. Vždycky jsem byl vším vinen já.“ Smutně se zhluboka nadechl. „Mně na něm opravdu záleží. Chtěl jsem mu dát to nejlepší a málem jsem se při tom zničil. Jenže život jde Vždycky svou cestou. Happy endy už neexistují.“

Skloněn nade mnou, zaposlouchal se do ticha, jako by ho vnímal poprvé. Zeptal jsem se:

„Co můžeme podniknout, abychom dostali jej a Zuzanu zase domů?“

„To kdybych věděl.“

„Což se obrátit na FBI?“

„Nedělejte to. To by byl Jerryho konec.“

Položil mi na rameno svou těžkou ruku. Pak ji odtáhl a znovu šel k baru; pohyboval se jako uvězněné zvíře, které vždy znovu měří krátkou vzdálenost klece. Nalil si skotskou a usadil se za stolem.

„Dejme mu příležitost, aby se sám s jachtou vrátil. Nedělejme z toho federální případ.“

„Musíme tak jako tak zpravit místní policii.“

„Nechte to na mně,“ řekl. „Promluvím se šerifem Tremainem, je to můj přítel.“

„Ještě dnes večer?“

„Samozřejmě. Záleží mi na tom víc než vám. Jerry je můj syn. Co postihne jeho, postihne i mě.“ Říkal to, jako by si přál myslet svá slova doopravdy, ale necítil jejich plný dosah.

„Řekněte mi tedy, kde najdu rodiče Zuzany Crandallové. Potřebuji si především promluvit s jejím otcem.“

„Promiňte. Ale to by ode mě nebylo čestné jednání.“

Slehl jsem ho nejostřejšími slovy, která mě napadla: „Vy už brzo nebudete vůbec moci mluvit o čestném jednání! Řítíte se do záhuby a nechcete hnout prstem, abyste ji zadržel. A ještě doufáte v happy end.“

„Nedoufám. To jsem vám přece řekl.“ Přejel si obličej od očí k bradě dlaněmi a podržel sepjaté ruce před ústy jako k modlitbě. „Dopřejte mi čas, abych si to promyslel!“

„To jistě. Snad několik hodin, ne? A já tu budu dřepět a lámat si hlavu nad tím, co se zatím stane s malým Broadhurstem.“

Kilpatrick se na mne vážně zadíval přes špičky prstů. Vycítil jsem záblesk ztroskotané odpovědnosti, která se v něm tajila jako zběhlý kněz ve svém útulku.

Zadrnčel zvonek, Kilpatrick odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Vzal jsem do ruky modrou knížečku ležící vedle telefonu. Obsahovala záznamy telefonních čísel. Pod písmenem C byl zapsán jakýsi Lester Crandall a telefonní číslo v Pacific Palisades. Zápis zřejmě nebyl nový, pod ním na stránce byla napsaná další jména.

Právě jsem si poznamenával číslo, když se za mnou rozlétly dveře a do pokoje se vhrnula tmavovláska od bazénu. Byla hezká, ale trošinku stará na bikini, které měla na sobě. A měla přebráno.

„Co je s tou zábavou?“ zaječela.

„Teď nic, slečno.“

Koutky úst se jí svěsily jako zklamanému děcku. „Brian mi slíbil, že půjdeme tančit.“

Pokusila se o několik tanečních kroků, brkla a málem se svalila. Zavedl jsem ji k židli, ale nechtělo se jí klidně sedět. Chtěla tancovat.

Do místnosti se vrátil Kilpatrick. Nevěnoval ženě nejmenší pozornost. Jako mechanický natažený strojek zamířil rovnou k barovému pultu, otevřel zásuvku a vyňal z ní těžký revolver.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl, avšak nelíbil se mi výraz chladnokrevné, neměnné zlosti na jeho tváři. Šel jsem za ním k domovnímu vchodu, tak, aby si uvědomil mou přítomnost. U dveří čekal mladý muž, zamazaný v obličeji od sazí, s divokým výrazem v očích.

Kilpatrick mu pohrozil revolverem. „Jděte pryč! Neobtěžujte mě s takovými nesmysly!“

„Tomu vy říkáte nesmysl, vy bídáku,“ rozkřikl se mladý muž. „Přišel jsem o dům a o nábytek. O šatstvo pro celou rodinu. O všechno. A vás za to poženu k zodpovědnosti, vás, pane Kilpatricku!“

„Já přece za to nemohu, člověče.“

„Jeden z hasičů mi říkal, když už mi dům vyhořel – jaká škoda, že nepřijeli dřív –, že se v tom kaňonu nemělo nikdy stavět, že tam je velké nebezpečí požárů. A vy jste mě na to slovem neupozornil, když jste mi dům prodával.“

„Nikdo z nás nežije v jistotě,“ odpověděl Kilpatrick. „Dnes nebo zítra mohu vyhořet i já.“

„To bych vám přál. Přál bych vám, aby vám dům taky shořel do základů.“

„To je všecko, co jste mi přišel říct?“

„Tohle zrovna ne,“ řekl mladý muž trošku zahanbeně. „Ale že nemám kde spát.“

„Tady spát nemůžete.“

„Ne. To vidím sám.“

Došla mu slova. Pohlédl naposled na pistoli v Kilpatrickově ruce a rychle odcházel k svému stejšnu, zaparkovanému vedle mého taxíku. Několik děcek s nosíčky na skle se koukalo zadním oknem ven jako vězňové, kteří nevědí, kam budou odtransportováni. Na předním sedadle seděla žena a hleděla apaticky před sebe.

Řekl jsem Kilpatrickovi: „To jsem rád, že jste ho nezastřelil.“

„Já přece neměl v úmyslu střílet. Ale škoda, že jste neslyšel, jak mi nadával. Já nejsem povinen –“

Přerušil jsem ho: „Kde bydlel?“

„Ve vilovém sídlišti Kaňon. Tam jsem stavěl já.“

„Vyhořel celý kaňon?“

„Všechny domy ne. Ale několik jich shořelo, včetně jeho.“ Kilpatrick vztekle pohodil hlavou za odjíždějícím stejšnem. „Ale není bit sám. Na některých domech splácím ještě dluh, a kdo se mi teď do nich nastěhuje? Nikdo.“

„Nevíte, co je s domem paní Elizabeth Broadhurstové?“

„Podle toho, co jsem slyšel naposled, dosud stojí. Tyhle staré baráky španělského typu dovedou vzdorovat ohni.“

Za Kilpatrickovými zády se objevila jeho tmavovlasá snoubenka. Přes bikini měla přehozeny lehké propínací šaty a vypadala sice střízlivě, ale nemocně.

„Proboha,“ oslovila ho. „Dej pryč tu bouchačku! Tuhne mi krev v žilách, když tím máváš kolem sebe.“

„Já kolem sebe ničím nemávám.“ Ale schoval revolver do kapsy.

Všichni tři jsme vyšli na asfaltový chodník. Taxikář si nás prohlížel jako pozorovatel z Marsu.

Kilpatrick si strčil do úst prst a zvedl ho kolmo vzhůru. Chladný vítr vál ke kaňonu.

„Vítr od moře,“ řekl. „Jestli se neotočí, jsme zachráněni.“

Doufal jsem, že má pravdu. Avšak východní cíp oblohy ještě planul jak ohnivá záře. Stálo mě to padesát dolarů, zaplacených předem, aby mě taxikář odvezl do Northridge, kde jsem nechal stát své auto v garáži Stanleyho Broadhursta. Řidič měl chuť se bavit, ale zarazil jsem ho a hodinku jsem dřímal.

Probudil jsem se, když jsme odbočili z venturské dálnice, a hlava mě bolela jako střep. Požádal jsem řidiče, aby mě zavezl k telefonní budce. Našel ji a rozměnil mi dolar. Vytočil jsem číslo Lestera Crandalla.

Ozval se ženský hlas, prozrazující strohé sebeovládání. „Tady je dům Crandallových.“

„Je prosím doma pan Crandall?“

„Bohužel není. A nevím, kdy se vrátí.“

„Kde je?“

„Na Sunsetu.“

„Hledá Zuzanu?“

Ženin hlas se stal přívětivějším. „Ano, hledá ji. Vy jste jeho přítel?“

„Nejsem. Ale viděl jsem vaši dcerku. Není v Los Angeles. Mohu vás navštívit a pohovořit si o tom s vámi, paní Crandallová?“

„Já nevím. Vy jste od policie?“

Řekl jsem jí, čím jsem, a představil jsem se jménem. Nato mi dala svou adresu. Bydleli v ulici, kterou jsem znal, poblíž bulváru Sunset.

Podjeli jsme dálnici a zamířili do Northridge. Klíč od garáže Broadhurstových jsem měl u sebe. Požádal jsem taxikáře, aby na mne počkal, otevřel jsem garáž a přesvědčil se, že můj vůz v ní dosud stojí. Byl tam a motor se rozběhl. Vyšel jsem na ulici a šoféra propustil.

Když jsem se vrátil na dvorek podruhé, rozhlédl jsem se kolem sebe bedlivěji. Ze sousedova domu na opačné straně laťkového plotu sem dopadalo trochu světla. Všiml jsem si, že zadní dveře domu Stanleyho Broadhursta jsou nepatrně pootevřeny. Rozevřel jsem je a otočil kuchyňským vypínačem.

Drobné škrábance na dřevě kolem zámku nasvědčovaly, že někdo dveře vypáčil. Není vyloučeno, že pachatel je dosud v domě. Nechtěl jsem mu vběhnout do rány. Lupiči zřídka kdy zamýšlejí vraždit, ale někdy zabijí, když je někdo překvapí při jejich temném díle.

Zhasl jsem v kuchyni a čekal. V domě bylo ticho. Jen z ulice sem doléhal pulsující hukot bulváru, který jsem právě opustil.

Sousedé poslouchali televizní zprávy. I když jsem slyšel pouze tyto všední zvuky, zmocnila se mě fyzická úzkost, blízká nevolnosti. Když jsem vešel do haly, bylo mi ještě hůř.

Snad čichem nebo jiným smyslem jsem vnímal muže v pracovně. Ať tak či tak – když jsem rozsvítil, ležel před vypáčeným psacím stolem a šklebil se na mne jako kouzelník, jemuž se vydařil poslední trik.

Nepoznal jsem ho ihned. Měl černý plnovous a knírek a dlouhé černé vlasy, které jako by mu rostly obzvlášť hluboko do čela. Při bližším ohledání jsem zjistil, že má paruku, která mu příliš nesedí. Rovněž plnovous a knírek byly falešné.

Pod nimi se objevila mrtvá tvář muže, který si říkal Al a přišel si včera sem do domu pro tisíc dolarů. Byl by udělal lépe, kdyby byl podruhé nechodil. Náprsenka jeho košile byla nasáklá a ztěžklá krví a pod ní zely bodné rány. Páchla z něho whisky.

Ve vnitřní náprsní kapse laciného tmavého obleku byl našit štítek obchodního domu z Friska. Tato kapsa i všechny ostatní byly prázdné. Nadzvedl jsem mrtvolu a ohmatal zadní kapsu, jestli najdu náprsní tašku. Nikde nic.

Podíval jsem se do zápisníku na adresu, kterou mi dal: motel Star, Pacifická pobřežní dálnice, pod kaňonem Topanga. Potom jsem si prohlédl psací stůl, který patrně tento muž poškodil při otvírání. Dřevo kolem uzavíracího mechanismu bylo odštípnuté a pootevřená stahovací roleta se zasekla.

Marně jsem se lopotil, abych ji vysunul aspoň natolik, že by se uvolnily zásuvky, které v této pozici nešly otevřít. V jedné přihrádce jsem objevil několik fotografií mladého muže a mladé ženy, kteří si při zběžném pohledu byli podobní. K fotografiím byl spínátkem připevněn kousek papíru s vytištěným záhlavím: Memorandum – vypracoval Stanley Broadhurst.

Někdo, pravděpodobně Stanley sám, na lístek pečlivě připsal: „Viděli jste tohoto muže a ženu? Podle různých svědectví měli opustit Santa Teresu počátkem července 1955 a cestovat autem (červený porsche, kalifornská poznávací značka XVJ 251) do San Franciska. V San Francisku se prý zdrželi jednu či dvě noci a odpluli na anglickém nákladním parníku Swansea Castle 6. července, do Honolulu přes Vancouver. Odměna tisíc dolarů bude vyplacena tomu, kdo podá informaci o jejich dnešním pobytu.“

Znovu jsem se podíval na fotografii připevněnou k listu. Dívka měla tmavé vlasy a velké tmavé oči, jež nejasně hleděly ze staré fotografie. Měla rovný nos a citlivý výraz ve tváři s těžkými, vášnivými rty.

Muž, o němž jsem předpokládal, že je kapitán Broadhurst, neměl tak upřímnou tvář. Měl dokonale formovanou obličejovou kostru a tvrdé, pichlavé, trochu sešikmené oči. Když jsem je mezi sebou porovnal, shledal jsem, že si jsou podobni jen vnějškově. Mužův sebevědomý výraz skrýval do určité míry jeho povahu, přesto však jsem si byl jist, že pan Broadhurst byl sobec. Ona vypadala dobromyslně.

Pak jsem se zaměřil na registraturu. Horní zásuvka byla vytažena tak násilně, že již nešla dovřít. Byla plná dopisů, pečlivě srovnaných do pořadačů. Časové rozpětí poštovních razítek zahrnovalo posledních šest let.

Vytáhl jsem jeden z posledních dopisů, jehož zpáteční adresa zněla Cestovní kancelář v Santa Terese, 920, Hlavní třída.

Vážený pane Broadhurste (stálo v dopise napsaném na psacím stroji), na Vaši žádost jsme prošli své doklady a můžeme potvrdit, že Váš otec, pan Leo Broadhurst, měl zamluveny dvě jízdenky na parník Swansea Castle, který měl vyplout cca 6. července 1955 ze San Franciska do Honolulu (via Vancouver). Jízdenky byly zaplaceny, ale nemůžeme s jistotou prokázat, že jich bylo použito. Loď Swansea, Castle plula, pod liberijskou vlajkou a její vlastníci a kapitán z r. 1955 jsou nesnadno zjistitelní. Prosím sdělte nám, zda máme pokračovat v dalším pátrání.

Se srdečným pozdravem Harvey Noble, ředitel

Pak jsem vzal do ruky dopis se starším datem, ručně psaný na farním tiskopise kostela v Santa Terese a podepsaný knězem, reverendem Lowellem Riceymanem.

Drahý Stanleyi,

Váš otec, Leo Broadhurst, byl jedním z mých jarníků v tom smyslu, že se občas zúčastnil, nedělních bohoslužeb, jak si, snad vzpomínáte, ale musím podotknout, že jsem ho blíže neznal. Byla to jistě stejnou měrou má chyba jako jeho. Působil dojmem sportovního muže, čilého, energického člověka, který se umí radovat ze života. Nepochybně zůstal takovým i ve Vaší vzpomínce.

I když plně chápu Vaše citové pohnutky, přesto bych Vám chtěl doporučit, abyste se s touto vzpomínkou spokojil a nepokračoval dále v pátrání, na něž jste proti mým radám upjal svou pozornost. Váš otec se rozhodl opustit Vaši matku a Vás z příčin, které ani Vy, ani já nedovedeme změřit. Srdce má své důvody, které rozum nechápe. Domnívám se, že není moudrým počínáním, když se syn pokorní pátrat příliš hluboko v životě otcově. Který člověk je bez viny?

Myslete na svůj vlastní život, Stanleyi. Před krátkou dobou jste na sebe vzal povinnosti manželství – jak mám v živě paměti, neboť jsem měl to potěšení Vás oddávat. Vaše žena je sympatická, milá dívka, a je mnohem víc hodna Vašeho živého zájmu než vášně, o nichž píšete. Minulost může pro nás učinit velmi málo – nic víc, než již učinila, ať v dobrém či zlém smyslu – s výjimkou toho, že nás nakonec uvolní ze svých pout. Musíme loto uvolnění hledat i přijmout, a sami ho poskytnout.

Co se týče manželských problémů, o nichž se zmiňujete, věřte, že nejsou ničím neobvyklým. Dávám však přednost tomu, abychom si o všem osobně pohovořili, než abych své myšlenky svěřoval papíru. Více tedy při našem příštím setkání.

Pohlédl jsem na mrtvého muže a pomyslil na druhého mrtvého, nahoře v horách. Reverend Riceynian dal Stanleymu dobrou radu, jen kdyby se jí byl řídil. Pocítil jsem úzkost a žal. Nebyl to snad jen zármutek nad Stanleym, ačkoliv zahrnoval i jej.

A zároveň jsem si uvědomil, že musím zavolat policii. Abych se nedotýkal telefonu v pracovně, vrátil jsem se do kuchyně. Sotva jsem otočil vypínačem, padla mi do oka prázdná hnědá láhev od whisky mezi nádobím ve dřezu.

Zatelefonoval jsem na hlavní velitelství losangeleské policie a ohlásil vraždu. Během těch devíti deseti minut, než se dostavila policie, jsem poodešel dál o půl bloku a spatřil Alův zamčený volkswagen. V poslední minutě, už když jsem slyšel houkat sirénu, jsem si vzpomněl, že v mém voze běží naprázdno motor. Vrátil jsem se do garáže a vypnul ho.

V kufru jsem měl lehký klobouk. Nasadil jsem si ho, abych skryl svou potlučenou hlavu, a před domem jsem se střetl s hlídkovým policejním vozem. Soused vyšel z vedlejšího domu, pohlédl na nás a vrátil se beze slova dovnitř.

Zavedl jsem policisty do domu zadními dveřmi a upozornil je na stopy po páčidle. Ukázal jsem jim mrtvého a krátce vysvětlil, proč jsem ho našel právě já. Udělali si několik poznámek a zavolali tým pro vyšetřování vražd. Zdvořile nadhodili, že by bylo dobře, abych se příliš nevzdaloval.

Celý příběh jsem pak podrobněji vyprávěl kapitánu pátracího oddělení Arniemu Shipstadovi, kterého jsem znal ještě z dob, kdy býval seržantem hollywoodského pátracího oddělení. Arnie byl růžolící Švéd s pronikavýma citlivýma očima, které zachytily všechny detaily pracovny tak přesně jako kamera jeho fotografa.

Mrtvola byla ofotografována s parukou, plnovousem a knírkem i bez. Potom ji opatrně přesunuli na nosítka a vynesli z domu.

Arnie ještě otálel: „Tak vy si myslíte, že si sem přišel pro peníze, že ano?“

„To je nad všechnu pochybnost.“

„Ale slízl něco jiného. A muž, který mu peníze slíbil, je taky mrtev.“ Vzal do ruky Stanleyho memorandum, s kterým jsem ho seznámil, a četl nahlas: „‚Viděli jste tohoto muže a ženu?‘ O tohle se tedy jednalo?“

„Zřejmě ano.“

„Proč myslíte, že sem přišel v přestrojení?“

„To se dá vysvětlit různě. Třeba ho hledá policie. Dal bych za to krk, že je stíhán.“

Arnie přikyvoval. „To si zjistíme. Ale je tu jiná možnost.“

„A to?“

„Možná že se tak přistrojil na flám. Tihle dlouhoprsťáci rádi nosí paruky, když jdou za děvčaty. Chlápek tu zřejmě chtěl vyinkasovat peníze a strávit veselou noc ve městě.“

Uznal jsem, že i to je možné. Opustil jsem Sepulvedu u Sunsetu a zamířil do Pacific Palisades. Crandallovi bydleli v ulici osázené palmami, v domě tudorského slohu s hnědým dřevěným hrázděním a s vysokou špičatou střechou.

Okna rozdělená uprostřed sloupky byla všechna osvětlena, jako by se za nimi konala slavnost. Avšak jediný zvuk, který ke mně dolehl, než jsem zaklepal na dveře, byl poryv větru a zašustění suchých palmových vějířových listů.

Světlovlasá žena v černém otevřela honosně vyřezávané dveře. Zdála se tak štíhlá proti světlu, až jsem si na okamžik pomyslel, že je to hledaná dívka. Potom zvedla hlavu, aby na mne pohlédla, a viděl jsem, že čas už lehce poznamenal její tvář i krk.

Přimhouřila oči a zadívala se La mne do tmy. „Jste prosím pan Archer?“

„Jsem. Mohu vejít?“

„Prosím. Manžel je již doma, ale odpočívá.“ Hovořila s pečlivou výslovností, jako by brala hodiny spisovné mateřštiny. Podezíral jsem ji, že její přirozená mluva je mnohem drsnější a volnější.

Zavedla mě do obřadného obývacího pokoje s jiskřícím křišťálovým lustrem, jehož ostré světlo mě oslepovalo, a chladným mramorovým krbem. Usedli jsme proti sobě do lenošek. Její tělo se složilo v krásnou klidnou pózu, již její lehce znavená bledá andělská tvář jakoby s nezájmem odmítala v její živočišnosti.

„Byla Zuzana v pořádku, když jste ji viděl?“

„Nepůsobila dojmem nemocné.“

„Kde je nyní?“

„To nevím.“

„Zmínil jste se o vážných potížích.“ Hovořila jemným tichým hlasem, jako by se je tak snažila zmenšit na nejmenší míru. „Prosím vás, řekněte mi, co jste měl na mysli. A buďte ke mně prosím upřímný. Tohle je už třetí noc, kterou trávím u telefonu.“

„Plně vás chápu.“

Naklonila se ke mně. Silueta ňader se zdůraznila. „Máte také děti?“

„Já ne. Ale moji zákazníci. Zuzana má jedno takové děcko právě u sebe – chlapečka jménem Ronald Broadhurst. Slyšela jste někdy to jméno?“

Chvíli zaváhala, ponořena v přemítání, potom zavrtěla hlavou. „Lituji. Neslyšela.“

„Ronaldův tatínek byl dnes ráno zavražděn. Jmenoval se Stanley Broadhurst.“

Nezareagovala na jméno. Naslouchala dychtivě, jako dítě pohádce, když jsem jí popisoval události dnešního dne. Ruce jí vyběhly z klína jako malí nezávislí tvorové s červenýma nožičkama a uchytily se na prsou. Řekla:

„Zuzana se jistě nedopustila toho, co postihlo pana Broadhursta. Je to jemná dívka a miluje děti. Jistě by tomu malému chlapci neublížila.“

„Tak proč ho odvlekla?“

To slovo ženou otřáslo. Pohlédla na mne s nelibostí, jako bych ohrožoval sen, v němž žije. Ruce jí znovu klesly do klína.

„To má jistě nějakou příčinu.“

„Víte, proč odešla z domova?“

„Já – Lester a já nejsme schopni to pochopit. Všechno se tak pěkně dařilo. Byla přijata na kalifornskou universitu a měla hezký prázdninový program – tenis a potápěčský trénink a francouzskou konverzaci. A potom, ve čtvrtek dopoledne, zatímco jsme byli na nákupu, nás zničehonic opustila. Ani nám nedala sbohem.“

„Ohlásila jste to policii?“

„Lester to učinil. Řekli, že mu nemohou nic slíbit – týden co týden se pohřešují tucty mladých lidí. Nebylo by mě nikdy napadlo, že má dcera bude jednou z nich. Žila si tak dobře. Poskytli jsme jí všechny výhody.“

Přivolal jsem ji zpět k tvrdé skutečnosti. „Nepozorovali jste na ní v poslední době nějakou radikální změnu?“

„Jak to myslíte?“

„Nápadnou změnu v chování. Kupříkladu že by déle spala – nebo naopak méně. Větší dráždivost a neklid, nebo naopak apatii, nedbalost o zevnějšek.“

„Opravdu nic takového. Ona nebere drogy, pakliže na to narážíte.“

„Přesto o tom ještě přemýšlejte. Ve čtvrtek v noci v Santa Terese šlápla vedle, jak se říká, a skočila do moře.“

„Byl s ní Jerry Kilpatrick?“

„Byl. Vy ho znáte, paní Crandallová?“

„Byl tady u nás na návštěvě. Seznámili jsme se v Newportu. Udělal na mne dobrý dojem.“

„Kdy byl u vás na návštěvě?“

„Před několika měsíci. Trochu se s mým chotěm nepohodli a on pak k nám již víckrát nezavítal,“ pravila zklamaně.

„Kvůli čemu se nepohodli?“

„Zeptejte se raději Lestera. Nebyli si vzájemně sympatičtí.“

„Mohl bych si promluvit s vaším manželem?“

„Šel si lehnout. Má za sebou několik perných dní.“

„Lituji, ale udělala byste dobře, kdybyste ho vzbudila.“

„O ne, neudělala bych dobře. Lester již není žádný mladík, chápejte.“

A zůstala sedět. Byla jednou z těch zasněných blondýnek, které nemají sílu pohledět tváří v tvář změnám ve svém životě. Jednou z těch čekajících matek, které sedí trpně u telefonu a nevědí, co by řekly, kdyby konečně zazvonil.

„Vaše dcera je na moři s mladistvým uprchlíkem a padá na ni podezření z únosu dítěte a z vraždy. A vy se zdráháte vyrušit jejího otce ze spánku.“ Vstal jsem a otevřel dveře obývacího pokoje. „Jestli nezavoláte manžela vy, zavolám ho sám!“

„Zavolám ho tedy, trváte-li na tom.“

Když kolem mne procházela ke dveřím, obestřela mě chladná upjatost, která přebývala v jejím jemném těle jako nedonošené dítě. Táž mrazivá upjatost se obrážela i v místnosti. Lustr i s celým svým třpytem připomínal hrozen zledovatělých slz. Bílý mramorový krb působil jako hrobka. Květiny ve vázách byly z plastiku, bez vůně a vycházelo z nich chmurné tušení vyumělkovaného života.

Lester Crandall vešel do pokoje, jako by návštěvníkem byl on, ne já. Byl to menší tělnatý pán s kovově šedými vlasy a kotletami, jež jako by vysunovaly jeho lehce zřásněnou tvář, abych si ji mohl dobře prohlédnout. Jeho úsměv prozrazoval, že tento muž by rád budil sympatie.

Pevně mi potřásl rukou a neušlo mi, že je má široké a ne zrovna pěkného tvaru. Ulpěly na nich stopy minulé dřiny: zduřelé kotníky, ztvrdlá kůže. Celý život zřejmě zasvětil tomu, aby se vypracoval nahoru, na malý vršíček, a jeho dcera zmařila jediným skokem otcovo celoživotní úsilí.

Měl na sobě přiléhavý župan z červeného hedvábí a pod ním tílko a kalhoty, tvář růžově nafialovělou, vlasy vlhké od sprchy. Omluvil jsem se, že vyrušuji.

Mávl rukou: „Vstal bych rád v kteroukoli noční hodinu, věřte mi. Prý máte zprávy o naší holčičce.“

Seznámil jsem ho stručně s tím, co jsem věděl. Pod tíhou mých slov jako by se mu obličej propadl. Ale nepřiznal se k strachu, kterým mu zvlhly oči.

„Jistě má nějaký důvod, proč se tak chová. Zuzana je rozumné děvče. Nevěřím, že bere drogy.“

„Čemu vy věříte nebo nevěříte, nemění fakta,“ namítl jsem.

„Vždyť vy ji neznáte. Běhal jsem skoro celý večer po Sunset Stripu. A tam se mi teprve otevřely oči, jací jsou dnešní mladí lidé. Ale Zuzana taková není. Je velmi ukázněná, vždy a za všech okolností.“

Těžce usedl do jedné z lenošek, jako by ho vyčerpal náš krátký rozhovor, navazující na dlouhé večerní korzo. Sedl jsem si proti němu.

„Nediskutujme už o tom,“ řekl jsem. „Jedna dobrá stopa je cennější než všechny teorie na světě.“

„Máte pravdu.“

„Mohl bych se podívat na Zuzanin adresář? Slyšel jsem, že ho prý máte.“

Pohlédl na svou ženu, která mu stála po boku. „Přinesla bys ho, maminko? Je v knihovně na psacím stole.“

Paní odešla z pokoje, a já jsem řekl Crandallovi: „Když se něco podobného v rodině přihodí, téměř vždy předchází jakási výstraha. Měla Zuzanka poslední dobou nějaké nesnáze?“

„Ale co vás napadá. Nic ji nepotkalo, opravdu ne.“

„Nepije?“

„Ani jí to nechutná. Já jí tu a tam nabídnu doušek ze své skleničky, ale vždycky dělá obličeje.“

A sám udělal grimasu; ulpěla mu na tváři jako výraz hrůzy.

„Jak tráví volný čas?“

„Jsme velmi uzavřená rodina,“ vysvětloval, „a trávíme mnoho času společně. Patří mi několik motelů na pobřeží, a tak my tři často podnikáme malé výlety a spojíme tak obchod se zábavou. Samozřejmě že má i své vlastní zájmy – tenis, potápění a francouzskou konverzaci.“

Připadal mi jako člověk se zavřenýma očima, jenž se snaží dotknout dívky, která neexistuje. Pojednou mi začalo svítat. Šlo tu o problém, který se opakuje až příliš často – umělá realita, tak přilnavá a dusivá, že se děti násilím odtrhnou a nabodnou se na hroty jakékoliv reality, která se jim připlete do cesty. Nebo si stvoří svou vlastní non-realitu pomocí drog. „Trávila mnoho času na Sunset Stripu?“

„Ne, vůbec tam nechodila – alespoň co já vím.“

„Proč jste ji tam tedy šel hledat?“

„Poradil mi to jeden policista. Říkal, že tam skončí většina pohřešovaných děvčat, a myslel si, že ji tam najdu.“

„S jakým typem hochů se stýká?“

„Ona se s chlapci mnoho nestýká. Chodila na večírky, pořádané rodiči, samozřejmě, a několik roků jsme ji posílali do tanečních – na moderní tance i do baletu. Ale co se týká mládenců, upřímně řečeno, trochu jsem ji brzdil, vždyť víte sám, jaký je dnešní svět. A tak se většinou přátelí jen s děvčaty.“

„A jak to bylo s Jerrym Kilpatrickem? Slyšel jsem, že vaši dceru navštívil.“

Crandall zrudl. „Ano. Přišel sem k nám v červnu. Zuzka a on si zřejmě měli hodně co povídat, ale vždycky zmlkli, když jsem vešel do místnosti. A to se mi nelíbilo.“

„Vy jste se s ním pohádal?“

Rychle po mně zašilhal: „Kdo vám to řekl?“

„Vaše paní.“

„Ženy zbytečně moc mluví,“ řekl. „Ale opravdu jsme se tak trochu pohádali. Chtěl jsem mu napravit jeho životní filosofii. Přátelsky jsem se ho zeptal na jeho plány do budoucna, ale on odpověděl, že nechce nic než přežít. Nepokládal jsem to za uspokojivou odpověď a otázal jsem se ho, jak by to dopadlo s naší vlastí, kdyby všichni měli takový postoj. Řekl, že už to s vlastí tak dopadlo. Nevím přesně, co tím myslel, ale nelíbil se mi jeho tón. Oznámil jsem mu, že je-li tohle jeho životní filosofie, může opustit můj dům a nemusí se už podruhé obtěžovat. Ten drzoun odsekl, že bude jen rád. Odešel a už nepřišel. A tak jsme se zbavili jednoho daremného flákače.“

Crandallův obličej byl temně rudý. Na spánku mu naběhla žíla. V mé potlučené hlavě tepala krev souladně.

„Paní Crandallová si tenkrát myslela, že jsem to neměl dělat,“ pokračoval. „Víte, jaké jsou ženy. Když se děvče nevdá nebo alespoň nezasnoubí do osmnácti, už se strachují, že zůstane starou pannou.“ Crandall zvedl hlavu, jako kdyby byl zachytil signál, pro mne neslyšitelný. „Nechápu, co maminka tak dlouho dělá v té knihovně.“

Vstal, otevřel dveře a já vyšel za ním do haly. Pohyboval se ztěžka a zkormouceně, jako by ho táhlo k zemi zoufalství, jež dosud nedostoupilo k jeho vědomí.

Za dveřmi do knihovny se ozýval ženský pláč. Paní Crandallová stála proti stěně s prázdnými policemi a plakala. Crandall k ní přistoupil a snažil se ji uklidnit tím, že ji poplácával po zádech.

„Neplač, maminko. Však se nám vrátí.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Ta se už nevrátí. A my ani nemáme právo ji sem přivést, to především.“

„Jak to myslíš?“

„My sem nepatříme. Kdekdo to ví, kromě tebe.“

„To není pravda, maminko. Mám vyšší čistý příjem než všichni ostatní v této čtvrti. Mohl bych si je tady všechny dohromady koupit i prodat.“

„Co je nám platný tvůj čistý příjem? Jsme jako ryby bez vody. Nemám v téhle ulici žádné přátele – a Zuzana taky ne.“

Popadl ji za ramena rukama jako lopaty a přiměl ji, že se otočila a pohlédla mu do tváře. „To si jen namlouváš, maminko. Na mě se přívětivě usmívají a kynou mi, když jedu kolem. Vědí, kdo jsem. Vědí, že mám to, co u nich platí.“

„Ty snad ano. Ale Zuzaně ani mně to nepomáhá.“

„Nepomáhá – k čemu?“

„Prostě žít,“ odpověděla. „Snažila jsem se předstírat, že je všechno v pořádku. Ale teď si musím přiznat, že není.“

„Zas bude. Ručím ti za to. Zas budeme normálně žít.“

„Nikdy jsme tak nežili.“

„To je nesmysl, maminko. A ty to víš.“

Vrtěla hlavou. Vztáhl ruce a zastavil pohyb, jako by šlo jen o fyzickou závadu. Shrnul jí vlasy z čela, jež bylo čisté a nedotčené strastmi v protikladu k její slzami zmáčené tváři.

Nalehla na něho celou váhou a on ji podepřel. Její obličej na jeho rameni byl nehybný a netečný k mé přítomnosti jako tvář ženy utonulé ve vlastním životě.

Spojeni vyšli stejným krokem do haly a nechali mě v místnosti samotného. Všiml jsem si malého notýsku, vázaného v červené kůži, který ležel otevřený na rohovém stolku, a sedl jsem si k němu, abych si ho prohlédl. Na přední desce bylo zlatými písmeny vyraženo slovo ADRESÁŘ a dovnitř na vakát napsalo děvče nevypsanou rukou své jméno: Zuzana Crandallová.

V adresáři byla jména tří dívek a jednoho chlapce, Jerryho Kilpatricka. Pochopil jsem, nad čím se Zuzančina matka rozplakala. Rodina tvořila osamělé trio, žijící jako herci v hollywoodském interiéru, a nyní zůstali jen oni dva, aby si vzájemně stvrzovali svůj sen.

Do knihovny se vrátila paní Crandallová a vytrhla mě z myšlenek. Učesala se, umyla si obličej a namalovala se, rychlou zkušenou rukou.

„Promiňte, pane Archere. Nenadála jsem se, že se zhroutím.“

„Kdo by se toho nadál? Ale někdy to poslouží.“

„Ne však mně. Ani Lesterovi. Nikdo by to do něho neřekl, ale je citově založený člověk. A miluje Zuzanku.“

Přistoupila ke stolku. Zármutek ještě ulpíval na jejím těle jako parfém. Patřila k typu žen, jejichž ženskost neutrpí ani nejprudším citovým otřesem.

„Zranil jste se na hlavě,“ řekla.

„To je práce Jerryho Kilpatricka.“

„Já už připouštím, že jsem se v něm mýlila.“

„Já též, paní Crandallová. Co podnikneme ohledně Zuzany?“

„Nevím, co máme dělat.“ Stoupla si nade mne a sklesle listovala v prázdných stránkách dceřina adresáře. „Mluvila jsem s děvčaty, která znala, i s těmi třemi z adresáře. Žádná z nich nebyla její opravdovou přítelkyní. Pouze spolu chodily do školy a na tenis.“

„Trochu prázdný život pro osmnáctileté děvče.“

„Já vím. Snažila jsem se něco pro ni udělat, ale marně. Ona se bála.“

„Čeho?“

„Čeho nevím, ale je to tak. A já se celou dobu strachovala, že nám uteče. A to se teď stalo.“

Požádal jsem paní Crandallovou, aby mi ukázala dívčin pokoj, nemá-li námitek.

„Beze všeho. Ale nezmiňujte se o tom Lesterovi. Neschvaloval by to.“

Zavedla mě do velké místnosti s posuvnými skleněnými dveřmi, které se otvíraly do vnitřního zadního dvora. I když byl pokoj obrovský, byl přeplněn věcmi. Ložnicový nábytek v barvě slonové kosti se zlatými ozdobami ladil se stereorádiem, televizí a bílým telefonem na psacím stolku. Jako by tu přebýval hýčkaný vězeň a měl vyžít svůj život v jedné místnosti.

Na stěnách visely tištěné plakáty psychedelického obsahu a obrázky mladých mužských pěveckých skupin, jež jako by jen zdůrazňovaly ponuré ticho. Nebyly tu fotografie ani jiné stopy po skutečných lidech, které by Zuzana znala.

„Sám vidíte,“ pravila její matka, „že jsme jí poskytli všechno. Ale o tohle ona příliš nestála.“

Otevřela šatník, abych se podíval. Byl napěchován kabáty a šatstvem, jako by tu stál v zástupu celý regiment děvčat, naplocho zmáčknutých kvůli uskladnění a vonících po sáčcích s bylinkami. Obsah prádelníku – svetry a jiné části oděvu – připomínal svléknuté a nepoužívané kůže. Jediná zásuvka toaletky byla přecpaná kosmetikou.

Na bílém psacím stole ležel otevřený telefonní seznam. Sedl jsem si do čalouněné židle u psacího stolu a rozsvítil stolní lampu. Její studené světlo dopadlo na rozevřenou žlutou stránku se seznamem motelů. Na pravé straně dole jsem si všiml malé reklamy motelu Star.

Náhoda to jistě nebyla a upozornil jsem na tuto okolnost paní Crandallovou. Nic jí to nenapovídalo, ani můj popis Ala.

Poprosil jsem ji o novější fotku Zuzany. Zavedla mě do jiné místnosti, nazývala ji šicím pokojem, a vytáhla abiturientskou fotografii pohlednicového formátu. Jasnooká světlovláska na obrázku vypadala, jako by nikdy neměla pozbýt své čistoty a mládí, ani zestárnout, ani zemřít.

„Také jsem tak vypadala,“ řekla její matka.

„Jste si ještě pořád hodně podobné.“

„Měl jste mě znát, když jsem chodila na střední školu.“

Nebylo to plané vychloubání. Ale přece jen se tím vloudilo trochu vulgárnosti do jejích tak pečlivých způsobů. Řekl jsem:

„Škoda že jsem vás neznal. Kterou střední školu jste navštěvovala?“

„V Santa Terese.“

„Neodjela tam Zuzana z tohoto důvodu?“

„O tom pochybuji.“

„Máte v Santa Terese příbuzné?“

„Ne, už nikoho.“ A změnila předmět hovoru. „Dozvíte-li se cokoliv o dceři, vyrozumíte nás bez prodlení?“

Přislíbil jsem jí to a ona mi podala fotografii, jako kdyby tím pečetila naši dohodu. Vložil jsem ji do kapsy ke knížce v zelené vazbě a odešel. Stíny palem ležely na chodníku a na střeše mého vozu jako skvrny po tmavé tekutině.

/XV/

Motel Star stál na úzkém, přelidněném pruhu pobřeží mezi dálnicí a mořem. Jeho zadní část byla vztyčena na pilotech. Vedle obytného pavilónu byla malá budova s nočním provozem a její lampy osvětlovaly žlutou omítku zdí a zvětralou tabulku s nápisem „Volné pokoje“, která visela na dveřích do kanceláře.

Vešel jsem a zmáčkl tlačítko ručního zvonku na přepážce. Ze zadní místnosti se přišoural ospalý muž a zamžoural na mne slepenými víčky.

„Jedno nebo dvoulůžkový?“

Řekl jsem mu, že hledám jednoho pána, a chtěl jsem se pustit do popisu Alova zevnějšku. Avšak chlapík mě nenechal domluvit. Prudce pohodil rozcuchanou hlavou a vztek nakupený v něm jako vrstva nečistoty mu vybuchl z hrdla, div ho nezadusil.

„Co si to dovolujete budit mě kvůli takové věci? My jsme obchodní podnik.“

Položil jsem na pult dvě dolarové bankovky. Rázem spolkl hněv a shrábl peníze.

„Děkuju. Váš přítel a jeho žena jsou v čísle sedm.“

Ukázal jsem mu Zuzanu na fotografii.

„A co tahle dívka, byla tu?“

„Možná že byla.“

„Tak co, viděl jste ji nebo neviděl?“

„Co provedla?“

„Nic neprovedla. Utekla z domova.“

„Vy jste její otec?“

„Jenom přítel,“ řekl jsem. „Tak co, byla tu?“

„Myslím, že jo. Před několika dny. Od té doby jsem ji neviděl. No,“ ušklíbl se, „řekl jsem vám za ty dva dolary až dost.“

Odešel jsem z kanceláře a vykročil po chodníku lemovaném zábradlím. Vlny přílivu bezútěšně narážely na pilíře. Odraz neónových světel recepce se vznášel na vodě jako duhově zbarvený odpad.

Zaklepal jsem na dveře, až zadrnčela plechová sedmička. Úzký proužek světla kolem dveří se rozšířil, když se pootevřely. Žena za dveřmi se okamžitě pokusila zavřít, když spatřila můj obličej, ale strčil jsem rameno a paži mezi dveře a vklouzl dovnitř.

„Jděte pryč,“ řekla.

„Chci se vás jen zeptat na pár věcí.“

„To nepude. Ztratila jsem paměť.“ Zatvářila se, jako by to myslela doslovně. „Někdy si ani nemůžu vzpomenout, jak se jmenuju.“

Mluvila bezbarvým hlasem. Její tvář byla bez výrazu, přestože byla poznamenaná stopami životních zmatků kolem očí a v koutcích úst. Vypadala mladě i staře zároveň. Byla zachumlaná do prošívaného růžového županu a nebylo snadné uhádnout, je-li dobře zachovanou čtyřicátnicí nebo předčasně zestárlým děvčetem. Oči měla stejně tmavé jako kouty místnosti.

„Jak se jmenujete?“

„Krasava.“

„Přiléhavé jméno.“

„Děkuji vám. Začala jsem si tak říkat kdysi, když jsem se tak cítila, ale teď už to dávno není pravda.“

Rozhlédla se po místnosti, jako by ji z toho chtěla obviňovat. Zválené ložní prádlo spadalo na podlahu. Prázdné láhve stály na toaletce mezi nakousnutými starými hamburgry. Na židlích se kupilo poházené šatstvo.

„Kde je Al?“ zeptal jsem se.

„Už by tu měl být, ale ještě nepřišel.“

„Jak se jmenuje celým jménem?“

„Říká si Al Nesters.“

„Odkud je?“

„Proč bych vám to povídala?“

„A proč ne?“

Netrpělivě mávla rukou. „Co se sakra tolik vyptáváte? Kdo si myslíte, že jste?“

Její otázku jsem nechal bez odpovědi. „Tak je to dlouho, co Al odtud odešel?“

„Hodně dlouho. Přesně vám to neřeknu. Já nedávám pozor na hodiny.“

„Když odcházel, měl na sobě paruku, knírek a plnovous?“

Pohlédla na mne nechápavě. „Nikdy nic takového nenosí.“

„Tak abyste věděla, nosí.“

V očích jí bleskl zájem, snad i hněv. „Co to má znamenat? Chcete tvrdit, že vede dvojí život?“

„Je to možné. Když jsem ho dnes večer viděl, měl černou dlouhou paruku a plnovous.“

„Kde jste ho viděl?“

„V Northridgi.“

„Vy jste ten pán, co mu slíbil prachy?“

„Zastupuji ho.“ V určitém smyslu to byla pravda – pracoval jsem přece, pro ženu Stanleyho Broadhursta. Ale přesto jsem si připadal, když jsem to říkal, tak trochu jako médium prostředkující mezi dvěma duchy.

Znovu jí probleskl očima zájem. „Nesete mu tu tisícovku?“

„Tolik ne.“

„Nechte mi tu tady, co máte u sebe.“

„To asi nepůjde.“

„Tak aspoň něco, abych zaplatila za tuhle kuču.“

„Kolik to dělá?“

„Dvacet dolarů za dnešní noc a ještě za zejtřek.“

„Rozmyslím si to. Nejsem si docela jist, že Al splnil podmínky ujednání.“

„Však vy víte, že je splnil, jestli jste do toho zasvěcený. Už tady okouní kolik dní a čeká na prachy. Jak dlouho myslíte, že bude ještě čekat?“

Odpověď by zněla – věčně – ale nic jsem neřekl. „Silně pochybuji, že si tu tisícovku zasluhuje.“

„To mi nevykládejte. Ta suma byla slíbená.“ Její prázdné oči se na mne zaostřily. „Opravdu zastupujete toho pána, jak se jmenuje – Broadman?“

„Broadhurst. Stanley Broadhurst.“

Posadila se na pelest postele. Než v ní opět nabude vrchu nedůvěra, ukázal jsem jí fotku Zuzany, kterou mi svěřila paní Crandallová. Pohlédla na ni s jakousi uznalou závisti a podala mi ji nazpět.

„Jednu dobu jsem byla skoro tak hezká,“ řekla.

„To je vidět, Krasavo.“

Zvuk jejího jména ji potěšil. Usmála se. „Není to ani tak dávno, jak si asi myslíte.“

„Věřím, že není. Znáte to děvče?“

„Viděla jsem ji jednou nebo dvakrát.“

„Nedávno?“

„Asi jo. Já si nepamatuju čas, mám na to moc tupou hlavu. Ale byla tu asi před dvěma nebo třema dny.“

„Co tu dělala?“

„Na to se optejte Ala. Donutil mě, abych odešla se někam schovat. Naštěstí já nejsem žárlivá, to je moje dobrá vlastnost.“

„Al se s ní miloval?“

„Je to možný. On si nenechá nic ujít. Ale hlavně chtěl, aby mu povídala. Donutil mě, abych namíchala hérák do coca – coly. To jí mělo rozvázat jazyk.“

„O čem mluvila?“

„To kdybych věděla. Někam ji zavezl a potom jsem ji už neviděla. Ale dala bych za to krk, že to nějak souviselo s tou Broadmanovou věcí. Broadhurstovou. Al totiž celý týden na nic jiného nemyslel.“

„Který den tady byla? Ve čtvrtek?“

„To vám tak z hlavy neřeknu. Ale pokusím se to vypočítat.“

Pohybovala rty, jak v duchu počítala, jako by mezi oním a dnešním dnem uplynula celá věčnost. „V neděli jsme odjeli ze Sacramenta, to vím na beton. Vzal mě s sebou do Friska, tam odpověděl na ten inzerát a tam jsme strávili noc z neděle na pondělí. V pondělí jsme potom dorazili sem. Nebo to bylo v úterý? Co je dneska za den?“

„Sobota. Vlastně už neděle, časně ráno.“

Počítala na prstech, dny a noci se jí míhaly v očích jako stíny. „Mám za to, že se s ní sešel ve středu,“ řekla. „Vrátil se sem a říkal, že přejedeme hranici státu nejpozdějc v sobotu.“ Podívala se na mne s náhlou nevraživostí. „Kde jsou ty peníze? Co se s nima stalo?“

„Nebyly dosud proplaceny.“

„A kdy je dostanem?“

„To nevím. Dokonce ani nevím, co měl Al za ně vykonat.“

„To je docela jednoduché,“ řekla. „Šlo o toho mládence s děvčetem a Al měl říct, kde jsou. Přece to musíte vědět, jestli pracujete pro Broadhursta.“

„Broadhurst se mi nesvěřuje.“

„Přeci jste viděl to oznámení, co vyšlo v Kronice, nebo ne?“

„Dosud ne. Nemáte ten výtisk?“

Moc jsem na ni naléhal a ona začala dělat drahoty. „Možná že ho mám, možná že nemám. Kolik to hodí?“

„Něco dostanete, to vám slibuji. Ale pochopte, jestli to oznámení vyšlo v sanfranciské Kronice, četl ho jistě milión lidí. Můžete mi ho s klidem ukázat také.“

Chvilku o tom uvažovala. Potom vytáhla zpod postele odřený kufřík, otevřela ho a podala mi pomačkaný novinový výstřižek. Byl to dvousloupkový inzerát, asi patnáct centimetrů na výšku, a obsahoval reprodukci obrázku, který jsem našel v psacím stole Stanleyho Broadhursta. Text byl částečně pozměněn a zněl:

Kdo může určit totožnost této dvojice? Pod jménem pan a paní Smithovi přijeli autem do San Franciska asi 5. července 1955. Pravděpodobně odpluli přes Vancouver do Honolulu na palubě lodi Swansea Castle, jež opustila San Francisko 18. července 1955. Je však možné, že se dosud zdržují v oblasti Zálivu. Za informace, jež povedou ke zjištění jejich nynějšího místa pobytu, bude vyplacena odměna tisíc dolarů.

Pohlédl jsem na ženu, která si říkala Krasava. „Tak řekněte, kde jsou?“

„Mě se neptejte.“ Pokrčila rameny a tím pohybem se jí uvolnil župan. Přitáhla si ho úžeji k tělu. „Ale skoro mám dojem, že jsem tu ženskou někde viděla.“

„Kdy?“

„Počkejte, já si snad vzpomenu.“

„Jak se jmenuje?“

„To mi Al neřekl. On mi nic neříkal, opravdu ne. Ale zastavili jsme u jejího domu na cestě sem dolů, a já si ji dobře prohlídla, když přišla ke dveřím. Je teď starší, ale ať visím, jestli to není ta samá ženská.“ Chvíli uvažovala: „Třeba taky ne. Ale zdálo se mi, že Al dostal ten výstřižek od ní.“

„Myslíte to novinové oznámení?“

„Jo. To nedává smysl, že ne? Taky dost možná, že mi věšel bulíky na nos, anebo jsem to já popletla.“

„Mohla byste mi říci, kde je ten její dům?“

„Jó,“ řekla, „zadarmo – kdepak.“

„Kolik tedy požadujete?“

„V inzerátu je řeč o tisícovce. Kdybych vzala míň, Al mě zabije.“

„Ten už se sem nevrátí.“

Zadívala se mi upřeně do očí.

„Chcete říct, že je mrtvý?“

„Je.“

Schoulila se na okraji postele, jako kdyby ji po té zprávě mrazilo. „Já nikdy nevěřila, že se dostanem až do Mexika.“ Podívala se na mne chladným, ostrým pohledem užovky. „Vy jste ho zabil?“

„Já ne.“

„Policajti?“

„Proč myslíte, že policajti?“

„On utekl.“ Objela očima pokoj. „Musím odtud rychle zmizet.“ Ale nehnula se.

„Odkud utekl?“

„Z vězení. Jednou mi o tom vykládal, když byl nalitej. Měla jsem mu zdrhnout, když jsem měla příležitost.“ Vstala a divoce rozhodila paže. „A co je s mým volkswagenem?“

„Patrně už ho má policie.“

„Já musím rychle zmizet. Vemte mě s sebou.“

„Nevezmu. Můžete jet autobusem.“

Uštědřila mi několik peprných jmen, ale nedbal jsem jich. Když jsem však zamířil ke dveřím, šla za mnou.

„Kolik mi dáte?“

„Tisícovku rozhodně ne.“

„Stovku? Za tu bych se dostala do Sacramenta.“

„Vy pocházíte ze Sacramenta?“

„Mám tam rodiče. Ale nechtějí mě ani vidět.“

„A co Al?“

„Ten nemá rodiče. Vyrostl v sirotčinci.“

„Kde?“

„Někde na severu. Po cestě sem jsme tam zastavovali. Ukázal mi ho.“

„Zastavili jste se v tom sirotčinci?“

„Vy to pletete všechno dohromady,“ řekla blahosklonně. „Ukázal mi ten sirotčinec z dálnice, když jsme jeli kolem – nestavěli jsme tam. Zastavili jsme v městě, potřebovali jsme sehnat prachy na benzín a na jídlo.“

„V kterém městě?“

„Jedno z těch svatých. Myslím, že Santa Teresa.“

„A jak jste sháněli peníze na benzín?“

„Al je dostal od jedné staré paní. Dala mu dvacet dolarů. Al to se starýma dámama ohromně umí.“

„Jak vypadala?“

„Co já vím! Prostě stará paní ve starém domku, ve staré ulici. Hezká ulička to byla, s rudými květy na stromech.“

„Palisandrech?“

Přikývla. „Jo, kvetly tam palisandry.“

„Jmenovala se ta paní Snowová?“

„Myslím, že se tak jmenovala.“

„A co ta žena z inzerátu? Kde ta bydlí?“

Na tváři se jí objevil výraz primitivní zchytralosti. „To vám zadarmo neřeknu. O to vám přece hlavně kráčí, ne?“

„Dám vám padesát dolarů.“

„Ukažte.“

Vytáhl jsem náprsní tašku a podal jí padesátidolarovou bankovku, kterou mi dala paní Armisteadová jako spropitné. Byl jsem téměř rád, že jsem se těch peněz zbavil, ačkoliv jsem si byl stále vědom, že ji podplácím ze svého spropitného. A připadalo mi, že skládám zálohu na motelový pokojík i s obyvatelkou.

Políbila bankovku. „Ta se mi šikne, koupím si jízdenku – a pryč odtud.“ Rozhlédla se po místnosti, jako by to byl zlý sen, který se vrací.

„Chtěla jste mi povědět, kde bydlí ta paní.“

„Opravdu jsem chtěla?“ Nevěděla, co říci, a bylo jí to trapné. Nakonec vykoktala: „Bydlí ve velkém starém baráku v lese.“

„To jste si vymyslela.“

„Ne;“

„O jakém lese mluvíte?“

„Je to někde na Poloostrově. Nedávala jsem cestou moc pozor. Udělala jsem si vejlet s Einsteinem.“

„Cože, výlet s Einsteinem?“

„No, to pořád stoupáte výš a výš, až za poslední hvězdu, a vesmír se převrátí a spadne vám na šišku.“

„Kde na Poloostrově?“

Zatřásla hlavou, tak jako třesete budíkem, který se zastavil. „Nemůžu si vzpomenout. Ty malý městečka jsou na jedno brdo. Nemůžu si vzpomenout, v kterém to bylo.“

„Jak vypadal ten dům?“

„Hrozně starý dům – jedno – ne, dvoupatrový. A měl dvě kulaté věžičky, na každé straně jednu.“ Vztyčila oba palce. „Barva?“

„Našedlá, myslím. Vypadal šedozelený skrz ty stromy.“

„Jaký druh stromů?“

Chvíli jsem čekal.

„Duby,“ řekla, „a borovice. Ale většinou duby.“

„Co vám ještě utkvělo o tom místě v paměti?“

„To bude tak všechno. Já jsem tam vlastně nebyla, víte! Byla jsem někde kolem Arctura a koukala se dolů. Ale počkejte, běhal tam po lese pes. Velká dánská doga. Ta měla ale hlásek!“ A napodobila psí štěkot.

„Ta doga patřila k domu?“

„To nevím. Spíš ne. Běhala tam jako ztracená. Vzpomínám si, že mi tak připadala. Pomůže vám to?“

„Uvidíme. Co bylo za den?“

„Asi neděle. Říkala jsem vám přece, že jsme odjeli ze Sacramenta v neděli, ne?“

„Moc jste mi toho za těch padesát dolarů netekla.“

Byla zaražená a bála se, že jí ty peníze seberu. „Můžete se se mnou vyspat, jestli chcete.“

Nečekala na odpověď, stoupla si a spustila k zemi svou růžovou róbu. Měla mladé tělo s pevnými ňadry, úzkým pasem, až příliš útlé. Na pažích a na stehnech hrály všemi barvami modřiny jako medaile za tvrdou práci. Přece jen to byla sešlá dívka.

Podívala se na mne. Nevím, co viděla, ale řekla: „Al mě dost zřídil. Byl pěkně divokej po všech těch letech v lapáku. Vy mě asi nechcete, že ne?“

„Děkuji vám. Mám za sebou perný den.“

„A s sebou mě nevemete?“

„Ne.“ Dal jsem jí navštívenku a požádal ji, aby mě na můj účet zavolala, kdyby si ještě na něco vzpomněla.

„To asi sotva. Mám už paměť jako řešeto.“

„Nebo kdybyste potřebovala pomoc.“

„Já potřebuju pomoc pořád. Ale vy byste stejně o mně nechtěl slyšet.“

„Snad bych to snesl.“

Opřela se dlaněmi o má ramena, stoupla si na špičky a lehce mě políbila na ústa svými smutnými rty.

Vyšel jsem ven, vložil inzerát Stanleyho Broadhursta do knížky se zelenou vazbou a obojí jsem zamkl do kufru auta. Potom jsem se rozjel k západnímu Los Angeles.

Než jsem ulehl, zavolal jsem telefonní službu pro nepřítomné. Arnie Shipstad zanechal pro mne zprávu. Mrtvý muž, kterého jsem našel u Broadhurstových, byl uprchlý trestanec z Folsomu jménem Albert Sweetner, nejméně dvanáctkrát trestaný. Poprvé v Santa Terese, Kalifornie.

/XVI/

Bylo pozdě v noci či spíše už k ránu. Otupil jsem se pořádným douškem whisky a šel spát.

Ve snu, který zaplavil mou spící mysl, jsem se měl někam co nejdřív dostavit. Když jsem však došel k svému autu, nemělo kola, ba dokonce ani volant. Seděl jsem v něm jako šnek v ulitě a díval se na noční svět, otáčející se kolem mne.

Světlo prodírající se mezi prkénky žaluzií změnilo barvu ze šedavé na šedobílou a probudilo mě. Ležel jsem a naslouchal ranním zvukům. Zapípalo několik ptáčků. Když se zcela rozednilo, začaly skřehotat mé chocholaté sojky, snášející se střemhlav k oknu.

Zapomněl jsem na ně. Když se mi tak náhle připomněly svým chraptivým křikem, přeběhl mi pod pokrývkou po těle mráz. Odhodil jsem ji, vstal a oblékl se.

V kuchyňské skříňce jsem našel poslední plechovku burských oříšků. Rozhodil jsem je z okna a díval se na sojky slétávající se na dvorek. Bylo mi, jako bych sledoval blýskavou modrou explozi, která probíhá pozpátku a spojí ranní svět opět v jednotu.

Avšak ústřední postavička chyběla. Oholil jsem se, zajel si na snídani a pokračoval dál v jízdě.

Několik kilometrů před Santa Teresou, dřív než jsem očekával, se na obzoru nad dálnicí objevila zář požáru. Hořelo jižním a východním směrem podél pásma hor, jež zůstávaly černé s lemem plamenů. Avšak vzdušné masy, vanoucí proti horám včera večer od oceánu, zadržovaly ohnivou clonu před náporem na pobřežní planinu a město.

Vítr dosud vál od moře. Kde se dálnice přibližovala k oceánu, bylo dobře vidět bílou pěnu zvedající se od pobřežní čáry a slyšet hučení hnaných vln.

Zastavil jsem u plážového domku Armisteadových. Příliv vrcholil a rozvlněná voda olizovala pláž a šplhala po pilířích, na nichž domek stál. Zaklepal jsem u vchodu v prvním patře na zadní straně domku.

Fran Armisteadová přišla ke dveřím v pánském pyžamu. Obličej měla naběhlý spánkem, vlasy rozježené jako načepýřené peří.

„Vás bych měla odněkud znát,“ řekla ne nepříjemně.

„Archer,“ napověděl jsem. „Já jsem vám přivezl váš vůz. A prchali jsme spolu před ohněm.“

„Aha. Je to docela zábavné být uprchlík, nemyslíte?“

„Pokud to netrvá moc dlouho, snad ano. Je přítomen váš manžel?“

„Bohužel není. Odešel časně ráno.“

„Víte snad, kam šel?“

„Pravděpodobně k přístavišti. Roger je hrozně rozčilený kvůli své jachtě. Když mu dnes ráno volal pan Kilpatrick, ještě nevěděl, že loď je v trapu.“

„A patrně o ní nemáte zpráv.“

„Žádnou jsme nedostali, než odsud odešel. Roger se hrozně zlobí na toho Kilpatrickovic kluka. Jestli ho dopadne, nevím, co s ním udělá.“

„Jsou Roger a Jerry Kilpatrick důvěrnými přáteli?“

Podívala se ostře na mne. „Ne tak, jak si myslíte. Roger je opravdový muž.“

Zachvěla se a schoulila se do zkřížených paží. Odjel jsem k přístavišti a zaparkoval vůz na téměř prázdném veřejném parkovišti. Bylo ještě časné ráno.

Drátěným plotem jsem viděl, že ježek Ariadny je dosud prázdný. Na platu stál Roger Armistead v mužně afektovaném postoji a hleděl na moře. Kousek dál postával Brian Kilpatrick, otočený tváří ke mně. Každý z nich uzavřen do sebe, ale napjatě vnímající druhého, jako kdyby se byli právě pohádali.

Kilpatrick mě zahlédl u branky. Přišel ke mně po prkenném můstku a vpustil mě dovnitř. Měl na sobě stejné šaty a vypadal, jako by v nich byl spal nebo se o to aspoň pokoušel.

„Armistead je v mizerné náladě, varuji vás,“ řekl. „Svádí všechnu vinu na mě. Jenže já jsem v posledních měsících Jerryho téměř neviděl. Vymkl se docela z mého dohledu. Armistead ho prakticky adoptoval. Odmítám proto jakoukoliv odpovědnost.“ Ale napínal těžká ramena, jako kdyby na nich spočívala celá tíha synova života.

„Kam jenom mohl Jerry s jachtou odplout? Nenapadá vás něco?“

„Bohužel ne. Nejsem jachtař. Což je jeden z důvodů, proč se Jerry tak do toho zakousl. Kdybych se zajímal o moře já, vrhl by se na golf.“

Kilpatrick sklouzl do stejné tóniny jako v noci. Jeho hlas zněl hádavě.

„Na sever nebo na jih?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně k jihu. Tu oblast zná. Možná že plul k ostrovům.“

Ukázal na pobřežní ostrovy, které ležely na obzoru jako modré velryby. Ve vzdálenosti třiceti kilometrů mezi nimi a břehem nebylo na vodní hladině vidět vůbec nic.

„Informoval jste šerifa?“

Podíval se na mne trochu rozpačitě. „Ještě ne.“

„Slíbil jste mi včera večer, že s ním promluvíte.“

„Pokoušel jsem se o to. Věřte mi. Byl mimo úřadovnu, na požářišti. A je tam dosud.“

„Někdo přece musí mít službu?“

„Ano, několik policistů. Ale prozatím je nezajímá nic jiného než požár. Řeší vážnější katastrofu, víte?“

„Tak jako Jerry.“

„To mi nemusíte připomínat. Jsem jeho otec.“ Úkosem na mne pohlédl očima, v nichž se tajily obavy. „Dnes časně ráno mě zase zavolal Crandall. Tak se mi zdá, že jste ho přece jen vyhledal.“

„Co vám říkal?“

„Všechno svádí na Jerryho, jak jinak. Vždycky jsou vším vinni hoši, když jde o děvče. Crandall tvrdí, že jim dcera doposud nedělala nejmenší starosti, až teď. Těžko tomu mohu věřit.“

„On je o tom nejspíš přesvědčen. On i jeho žena žijí, abych tak řekl, ve vlastním světě.“ V mysli se mi vybavil stereoskopický obraz osamělého děvčete v bílém pokoji rodičovského domu a téhož děvčete ve společnosti Ala Sweetnera v motelu Star.

„Mrzí mě, že jste vyhledal Crandalla,“ postěžoval si Kilpatrick dotčeně. „Komplikuje to mou situaci. Kdyby chtěl, mohl by mi pořádně zatopit.“

„Lituji, ale musím sledovat svůj případ, jak se ukáže nutnost.“

„Říkáte svůj případ?“

„Jsem ochoten ho sdílet s druhými. Jestli na mě chvíli počkáte, půjdeme spolu a vyhledáme vašeho přítele šerifa. Co vy na to?“

„Jak myslíte.“

Opustil jsem Kilpatricka u branky a oslovil Armisteadova záda. Beze spěchu se ke mně otočil. Vypadal smutně i pohněvaně, ale obojí bylo jaksi přitlumené, ne dost výrazné. Měl na sobě jachtařskou čapku a blejzr a na krku elegantní šátek.

„Proč jste mi včera nic neřekl? Teď už ji sotva dostanu zpátky.“ Jako by mluvil o ženě, kterou ztratil, nebo o ženě snad pouze vysněné. „Možná že už je sto kilometrů odtud nebo leží někde na dně moře.“

„Zalarmoval jste pobřežní hlídku?“

„Jistě. Prý se po ní poohlédnou. Jenže pátrání po ukradených lodích nepatří de facto k jejich povinnostem.“

„Tohle není obyčejná krádež,“ namítl jsem. „Patrně víte, že je na palubě děvče a malý chlapec.“

„Kilpatrick mi to oznámil.“

Armistead přimhouřil oči, jako by je upínal na nějakou zlou vidinu. Promnul si oční důlky kotníky prstů a opět mi ukázal záda.

Vlny se valily přes vlnolam a rozbíjely se v zelené vodní proudy. Dokonce i v přístavišti bylo moře neklidné a pohupovalo prkny pod našima nohama. Svět se změnil – jeden zmizelý článeček jako by uvolnil celý světový řád a všechno se divoce řítilo do neznáma.

Armistead odešel na kraj plata, vybíhajícího do moře. Šel jsem za ním. Byl to uzavřený člověk, ale doufal jsem, že se přece jen trochu rozpovídá.

„Slyšel jsem, že Jerry je váš velmi dobrý přítel.“

„Byl. Nechci už o něm mluvit.“

Přesto jsem pokračoval. „Chápu vás, že jste rozzlobený. Nemyslete si, že já nejsem. Včera večer mě praštil do hlavy revolverem. Vypadal i dopadl jako ráže osmatřicet.“

Po krátkém zaváhání řekl: „Mám jednu osmatřicítku na palubě.“

„A on si ji asi přivlastnil.“

„Asi ano. Za to já ovšem nemohu.“

„Kilpatrick tvrdí totéž. Nikdo z vás za nic nemůže. Já se však především snažím vypátrat, jaké má Jerry pohnutky pro své jednání. Jaký myslíte, že sleduje cíl?“

„Žádný, jak já ho znám. Žene ho čirý destrukční pud.“

„To snad ne.“

„Zneužil mé důvěry.“ Z Armisteada čišela rozmrzelost a zklamání jako z námořníka, který připlul na konec plochého světa: „Svěřil jsem mu loď. Dovolil jsem mu, aby žil na palubě po celé léto.“

„Proč jste mu to dovolil?“

„Potřeboval prostor. Ne snad jen obytný prostor, ale prostor k životu. A domníval jsem se, že moře bude pro něj to pravé.“ Odmlčel se. „Já byl blázen do jachtingu, když jsem byl v Jerryho věku. Na ničem jiném mi nezáleželo. Nesnášel jsem pevninský život o nic líp než Jerry. Toužil jsem jedině dostat se ven“ – mávl rukou k moři – „a být uprostřed větrů a vod. Umíte si to snad představit – moře – obloha –“

Jako mnozí rozporní, málomluvní lidé měl i Armistead sklon k staromódnímu poetickému stylu. Snažil jsem se ho udržet v hovoru.

„Kde jste žil jako chlapec?“

„Poblíž Newportu. Tam jsem taky poznal svou ženu. Patřil jsem k mužstvu na lodi jejího prvního muže.“

„Jerry se prý seznámil se Zuzanou Crandallovou v Newportu.“

„To je možné. V červnu jsme se tam plavili.“

Ukázal jsem mu Zuzaninu fotku, ale zavrtěl hlavou. „Co já vím, nikdy si nepřivedl na loď děvče, tuhle ani žádnou jinou.“

„Až ve čtvrtek.“

„Ano, máte pravdu.“

„Co se vlastně stalo ve čtvrtek v noci? Rád bych se o tom dověděl z první ruky.“

„Já taky. Z toho, co se mi doneslo, usuzuji, že se to děvče silně rozrušilo. Vylezla na stožár a slítla do vody. Jen taktak že nespadla na pilíř. Stalo se to v pátek před rozedněním.“

„Jerry prý užívá drogy.“

Zatvářil se nepřístupně. „O tom nic nevím.“

„Jeho otec to připouští.“

Armistead se podíval k brance. Kilpatrick tam ještě stál. „Drogy bere spousta lidí.“

„Je to důležitá otázka.“

„Dobře tedy. Snažil jsem se ho od toho odradit, ale bere amphetamin a jiné nebezpečné drogy. To byl jeden z důvodů, proč jsem mu dovolil žít na lodi.“

„Nerozumím vám.“

„Na lodi je menší riziko, že se dostane do maléru. Alespoň jsem si to myslil.“ A opět se zatvářil zachmuřeně.

„Vy toho chlapce máte rád, že?“

„Chtěl jsem mu být otcem nebo starším bratrem. Uvědomuji si, že to zní sentimentálně. Ale pokládal jsem ho za dobrého kluka, přestože bere drogy. Proč vám na tom tolik záleží?“

„To děvče, Zuzana, se nervově zhroutilo. A není vyloučeno, že včera zabila jednoho muže. Víte o té vraždě, že?“

„Ne, nic o tom nevím.“

„Obětí se stal muž jménem Stanley Broadhurst.“

„Já znám pouze jakousi paní Broadhurstovou tady od nás.“

„Je to jeho matka. Znáte ji dobře?“

„Neznáme se tu vlastně nikdo příliš dobře. Nejlépe znám lidi z přístavu. Fran má zase své přátele.“

Rozhlédl se těkavě po přístavu očima námořníka, který se v mládí vydal na moře a už nikdy se nevrátil na pevninu. Netečně se zadíval na město. Jakoby vymodelováno z mlhy či kouře, viselo nehybně mezi neklidným mořem a temným pohořím.

„Já s tím vším nemám nic společného,“ řekl Armistead.

„Kromě Jerryho.“

Zakabonil se. „S ním jsem už skoncoval.“

Mohl jsem mu říci, že tak snadné to není. Jerryho skutečný otec jako by to už chápal.

/XVIII

Kilpatrick stál u drátěné branky. Pohlédl na mne jako člověk podezřelý ze zločinu, který čeká, že bude zproštěn viny.

„Armistead byl nepříjemný, co? Uvidíte, že podá na Jerryho žalobu.“

„Pochybuji. Připadá mi spíš zničený než rozhněvaný.“

„Jestli má někdo z nás důvod být zničený, pak jsem to já,“ řekl Kilpatrick nepřejícně.

Změnil jsem téma. „Nevíte, kde by mohl být dnes dopoledne šerif Tremaine?“

„Vím, kde byl před hodinou – byl na hlavní požární základně v areálu školy.“

Kilpatrick se nabídl, že mi ukáže cestu. Ve svém novém černém cadillaku zamířil před mou zánovní fordkou k východnímu okraji města a potom na okresní silničku, která stoupala na vrcholky hor územím požárem už zpustošeným. Než jsme dorazili do školního areálu, minuli jsme ohrazené stanoviště Lesní služby, kde zřídili opravnu cisternových aut, náklaďáků a traktorů.

Dozorčí služba nás zastavila u dvoukřídlových železných vrat, zejících dokořán mezi železnými sloupy. Na jednom sloupu byla přišroubována mosazná deska: Kolej Santa Teresa. Muž, jenž nás zastavil, se s Kilpatrickem znal, a řekl nám, abychom projeli skrz, že šerif je s náčelníkem požárníků na lehkoatletickém závodišti. Joe Kelsey, na nějž jsem se rovněž vyptával, prý tudy nedávno projel v nákladním autě koronerova zástupce.

Kilpatrick a já jsme zaparkovali za tribunou lehkoatletického závodiště. Než jsem se vzdálil od vozu, vyňal jsem z kufru knížku v zelené vazbě a strčil ji do kapsy. Prošli jsme mezi osobními auty úředních osob a náklaďáky, které se sem sjely z celé jižní Kalifornie od Tehachapisu na severu až po mexickou hranici.

Lehkoatletické závodiště připomínalo divadelní scénu, představující pásmo za linií velké bitvy. Na oválném trávníku vprostřed škvárové dráhy přistávala protipožární letadla a odlétala s novou náloží hasidel.

Nerušeni jejich hlukem, leželi na trávě požární parašutisté s nepřístupnými, od sazí umazanými tvářemi obrácenými k nebi. Byli to muži všech barev pleti – Indiáni a černoši a ošlehaní běloši – chlapi tvrdých rysů, lhostejní nádeníci, kteří neměli co ztratit kromě svých žíněnek na spaní a životů.

Našli jsme šerifa Tremaina v hlavní velitelské stanici, jíž byl obyčejný šedý přívěsní vůz Lesní služby. Šerif-koroner byl břichatý pán ve žlutohnědé uniformě a stetsonu. Tváře mu visely v záhybech jako laloky buldoka a měnily jeho úsměv v podivný a složitý útvar. Potřásal Kilpatrickovi rukou staromódním způsobem politiků s levou dlaní na lokti, jako by tahal za táhlo pumpy.

„Co bys rád, Briane?“

Kilpatrick si odkašlal. Tichým, nejistým hlasem pravil: „Můj syn Jerry se dostal do maléru. Sebral loď Rogera Armisteada a odjel na moře s děvčetem.“

Šerif se usmál svým osobitým úsměvem. „To nebude nic vážného. Však on se vrátí.“

„Myslel jsem si, že bys mohl upozornit pobřežní hlídku v našem úseku.“

„Kdybych se mohl rozdvojit, proč ne. Obrať se na soudce, Briane. My máme v plánu opustit tuhle základnu do čtyřiadvaceti hodin. A ještě ke všemu jsem se dozvěděl, že máme na krku jednoho zavražděného muže.“

„Stanleyho Broadhursta?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane. Vy ho znáte?“

„Byl jsem s Joem Kelseym, když našel jeho mrtvolu. Děvče, o níž hovořil pan Kilpatrick, je očitá svědkyně vraždy. Ona a Jerry odvezli s sebou syna Stanleyho Broadhursta.“

Tremaine zvýšil pozornost, ale zřejmě byl příliš unaven, aby zareagoval, jak bylo třeba. „A co vy dva tedy chcete, abych udělal?“

„Vyhlásil zvýšenou pohotovost, jak navrhl pan Kilpatrick, se zostřenou bdělostí v pobřežních městech a přístavech. Loď, kterou hledáme, je škuner nazvaný Ariadne.“ Hláskoval jsem mu to. „Máte k dispozici leteckou jednotku?“

„Mám, ale piloti dobrovolníci nevědí co dřív.“

„Mohl byste vyčlenit jedno letadlo a poslat je na ostrovy. Není vyloučeno, že tam zakotví.“ Z místa, kde jsem stál, bylo vypuklé ostrovy vidět na svažující se hladině oceánu.

„Rozmyslím si to,“ řekl šerif. „Máte-li ještě něco, projednejte to s Joem Kelseym. Plně spolupracuje s mým úřadem.“

„Ještě tu mám něco šerife.“ Trpělivě sklonil znavenou hlavu. Z knížky v zelené vazbě jsem vytáhl novinový výstřižek ze sanfranciské Kroniky a podal mu ho.

Šerif ho uchopil a zahloubal se do něho. Kilpatrick k němu přistoupil a podíval se mu přes rameno. Najednou zvedli oba pánové hlavu a jejich oči se střetly. Zračilo se v nich jakési váhavé poznání.

„Ten muž je samozřejmě Leo Broadhurst,“ řekl šerif. „A kdo je ta žena, Briane? Ty máš lepší oči než já.“

Kilpatrick polkl naprázdno. „Má žena,“ pravil. „Má bývalá žena.“

„Myslel jsem si, že je to Ellen. Kde vlastně teď žije?“

„To nevím.“

Šerif mi vrátil výstřižek. „Domníváte se, že tu je nějaká souvislost se smrtí Stanleyho Broadhursta?“

„Myslím si, že je,“ přitakal jsem.

A vysvětlil jsem Treimanovi pozadí případu a informoval ho o zavraždění Ala. Přerušil mě netrpělivým pohybem ruky. „Projednejte to s někým jiným. Třeba s Kelseym. Uděláte mi tu laskavost, pánové? Velitel požárníků se chce odtud přesunout zítra před polednem a já s ním připravuji plán odsunu.“

„Kam se přesunete?“ otázal se Kilpatrick.

„Do Buckhorn Meadow, pětadvacet kilometrů odtud na východ.“

„Znamená to, že městu už nehrozí nebezpečí?“

„Zítra by už mělo být mimo nebezpečí. Ale to nejhorší nás teprve čeká.“ Přejel očima holý černý hřbet hory nad námi. „První pořádný slejvák, a utopíme se tu v blátě.“

Pak šerif otevřel dveře přívěsného vozu. Když sunul své objemné tělo úzkým dveřním otvorem, zahlédl jsem štíhlého muže v blůze Lesní služby, skloněného nad mapou. Měl prošedivělou skandinávskou hlavu a připomínal Vikinga, který se chystá proplout oceánem lesů.

Obrátil jsem se ke Kilpatrickovi: „Vy jste mi neřekl, že Leo Broadhurst utekl s vaší ženou.“

„Včera večer jsem vám říkal, že mě opustila. Nemám ve zvyku odhalovat ledví cizím lidem.“

„Žije s ním ještě?“

„Jak to mohu vědět? Nejsou povinni mi skládat účty.“

„Jste s ní rozvedený?“

„Rozvedla se se mnou krátce nato, co od nás odešla.“

„A provdala se za něj?“

„Předpokládám, že ano. Na svatbu mě nepozvali.“

„Kde jste se rozváděli?“

„V Nevadě.“

„A kde žije nyní – v oblasti Zálivu?“

„Nemám nejmenší tušení, kde žije. A teď prosím dovolte, abychom mluvili o něčem jiném.“

Jenže on sám toho nebyl schopen. Zlost nebo snad i jiné citové hnutí mu jitřily nitro, až se mu chvěl hlas.

„Byla to od vás neomalenost, že jste ukázal tu fotografii šerifu Tremainovi!“

„Co na tom bylo neomaleného?“

„Zesměšnil jste mě před ním. Alespoň jste s tím mohl přijít mezi čtyřma očima. Nemusel jste mě tak veřejně ponižovat.“

„Promiňte. Nevěděl jsem, že jde o vaši ženu.“

Podíval se na mne s nedůvěrou tak neskrývanou, že jsem se sám nad tím zamyslil. Možná že jsem přece jen měl nějaké podvědomé tušení.

„Ukažte mi ještě tu fotku,“ požádal mě.

Podal jsem mu výstřižek. Zastavil se a tak pozorně si ho prohlížel, že ani nevnímal, co se děje kolem, a neslyšel vrčení helikoptér nad hlavou – byl jako muž stojící na okraji přítomnosti a upřeně zírající dolů do srázu minulosti. Když vzhlédl, jeho obličej byl změněn. Vypadal starší a méně útočně.

Vrátil mi výstřižek. „Kde jste k tomu přišel? To vám dal Jerry?“

„Ne.“

„Uveřejnil to v Kronice Stanley Broadhurst?“

„Zřejmě,“ odpověděl jsem. „Vy už jste to oznámení četl dříve, že?“

„Snad. Nepamatuji se.“

„A jak tedy víte, že vyšlo v Kronice?“

Odpověděl nenuceně: „Považoval jsem to za jistou věc. Stylem připomíná Kroniku.“ Po chvíli intenzivního přemýšlení dodal: „V textu je zmínka o San Francisku.“

Byla to až příliš alibistická odpověď, avšak přešel jsem ji mlčením. „Proč jste se mě zeptal, jestli mi ten výstřižek dal váš Jerry?“

„Napadlo mě to,“ řekl a ušklíbl se. „Jerry mi pořád leží v hlavě a já vím, že čte Kroniku. Myslí si, že San Francisco je pupek světa.“

„Viděl Jerry tohle oznámení?“

„Možná že ano. Jak to mohu vědět?“

„Já si myslím, že to víte, pane Kilpatricku.“

„Na to já kašlu, co vy si myslíte.“

Napřáhl zaťatou pěst, aby mě uhodil. Rychle jsem se připravil ránu odrazit. Přitáhl pěst k hrudi a zahleděl se na ni, jako by to byl malý živočich, který se na chvíli vymkl jeho kontrole. Potom se spěšně otočil a zamířil za tribunu chvatným nejistým krokem člověka, na něhož jde nevolnost. Šel jsem za ním v krátké vzdálenosti. Opíral se o zábradlí a hlavu měl svěšenou. Na jeho tváři, když jsem ho tam překvapil, tkvělo beznadějné rozčarování.

Vzpřímil se a nasadil výraz znuděné trpělivosti, tak odpovídající jeho rysům. „Vy mi dáváte zabrat,“ řekl. „A proč vlastně?“

„Je hrozně obtížné z vás dostat sebemenší informaci.“

„Nepovídejte. Vždyť jsem vám prakticky řekl celý svůj životopis. Ostatní už není tak moc zajímavé.“

„Já mám za to, že je. Vy jste téměř připustil, že se Jerrymu dostalo do rukou číslo novin s tímto oznámením. A to by mohlo být klíčem k vysvětlení celé řady nejasností.“

„Nic takového jsem sice nepřipustil, ale vysvětlete mi to blíže.“

„Možná že Jerry navázal styky se Stanleym Broadhurstem a podněcoval ho k různým krokům!“

„Stanley nepotřeboval, aby ho někdo podněcoval. Ta věc mu už léta strašila v hlavě. Nikdy svému otci nezapomněl, že opustil jej a jeho matku.“

„Hovořil jste o tom někdy se Stanleym?“

„Samozřejmě že hovořil.“

„Řekl jste mu, že vaše žena utekla s jeho otcem?“

„To nebylo třeba. Věděl to tak jako tak. To věděl kdekdo.“

„Koho máte konkrétně na mysli?“

„Všechny, koho se to týká. Tenkrát se to ve městě neutajilo, ale většina lidí na to už zapomněla.“ Kilpatrick zase vypadal, jako by se mu dělalo nevolno. „Nemohli bychom na to taky zapomenout? Krajně nerad o tom mluvím.“

„Jak se na to dívá Jerry?“

„Obviňuje mě – to už jsem vám říkal. Vyhovuje mu představa, že mě jeho matka opustila po zásluze.“

„Navštívil ji někdy?“

„Nevím o ničem takovém. Vy dobře nechápete celou situaci. Ellen odešla před patnácti lety a přerušila se mnou veškeré styky. Náš poslední kontakt byla její žádost o rozvod, a o té mě vyrozuměl její právní zástupce z Rena.“

„Jak se jmenoval?“

„Na to už si po tolika letech nevzpomínám.“

Opět jsem vytáhl knížku v zelené vazbě, rozevřel desky a ukázal Kilpatrickovi ex libris s rytinou pavího pera.

„Ellen Stromeová je patrně dívčí jméno vaší bývalé paní, že ano?“

„Ano.“

„Jestli se s ní Jerry nesešel, odkud by vzal tu knížku?“

„Nechala ji doma. Nechala tu i spoustu jiných věcí.“

„Proč odcházela tak nakvap?“

„Nebylo to vůbec nakvap. Viděl jsem, jak se to blíží. Neměla mě totiž ráda a neměla ráda mou práci. Byl jsem tenkrát obyčejný realitník. Nevyhovoval jí můj sedmidenní pracovní týden, telefon drnčící od rána do večera, nelíbilo se jí musit být vlídná k starým dámám z Dubuque. Ellen toužila po něčem zjemnělejším. Romantičtějším.“ V jeho slovech zazníval výsměch i lítost.

„Leo Broadhurst byl – romantický?“

„Jak to mohli vědět? Nejsem žena. Ale nepřipadal mi takový.“

„A jaký vám připadal?“

„Byl to lovec. Honil ženy jako lovec vysokou – kladl obratně léčky, chápete? Ellen ho neměla brát tak vážně. Ani jeho syn Stanley. Ale já si myslím, že Stanley se snažil sám sebe přesvědčit, že v případu jeho otce se tají nějaký hlubší smysl. Chtěl najít svého otce, aby se od něho dozvěděl vysvětlení.“

„Kdo zabil Stanleyho?“

Kilpatrick zvedl těžká ramena a nechal je klesnout. „Čert ví. Ale pochybuji, že ta vražda má souvislost s těmihle starými záležitostmi.“

„Řekl bych, že určitě ano,“ namítl jsem.

Kilpatrick se mi podíval do očí. Mezi mnou a jím se vytvářelo jakési hněvivé pouto. Zčásti spočívalo na faktu, o němž on nevěděl, že totiž i mě opustila žena a požádala o rozvod prostřednictvím advokáta. Zčásti pak proto, že my dva jsme byli stárnoucí muži a tři mladí lidé zmizeli za zatáčkou světa.

„Dobrá,“ řekl. „Jerrymu přišlo do ruky to oznámení v Kronice. To bylo koncem června. Poznal svou matku podle fotografií a měl za to, že bych se měl v té věci nějak angažovat. Řekl jsem mu, že jen přivede sám sebe do nepříjemností. Jeho matka se dobrovolně rozhodla odejít od nás. Nám nezbývá než se snažit na ni zapomenout.“

„A co udělal on?“

„Odešel ode mě také. Ale to vše už víte,“ řekl Kilpatrick tónem, jako by ztrácel zájem i na vlastním životě.

/XVIII/

Vlezl do svého vozu a rozjel se nazpátek k bráně. Já se vydal pěšky opačným směrem, k západní straně školního pozemku.

Od okraje náhorní planiny se klikatila pěšina dolů po svahu k zpustošenému háji, kde včera vypukl oheň. Rozeznal jsem krytý náklaďák a dva muže pohybující se kolem něho, kteří se na dálku zdáli malincí. Jeden z nich připomínal nemotornou rychlostí pohybů Kelseyho.

Pustil jsem se dolů křovinatou strání po pěšině vedoucí místy holým spáleništěm. Protipožární příkop, vyrytý buldozery, vedl téměř rovnoběžně s pěšinou a pod ní. Někde oheň přeskočil příkop, ale byl na druhé straně uhašen, na straně, kde leželo město. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, že současné ohnisko požáru zuří vysoko v horách a šíří se k východu.

Pěšina byla zavalena ohořelým klestím a vrstvou šedého popela. Opatrně jsem našlapoval mezi zbytky po ohni a zvolna se dostával dolů k široké skalní planině, kde stávala horská chata rodiny Broadhurstových. Byla ze dřeva a nezbylo z ní vůbec nic kromě několika drátěnek z postelí, kamen a zčernalého dřezu.

Došel jsem k místu, kde stávala stáj. Ohořelý trup Stanleyho kabrioletu trčel pod širým nebem, zapadlý až po holé disky kol do vrstvy popela ze spálené budovy. Připomínal pozůstatek dávné civilizace, poškozený a znetvořený staletími, jež se přes něj převalila, a už napůl pohřbený pod jejich nánosem.

Nákladní auto mělo na dvířkách značku šerifa-koronera. Parkovalo na chodníku vedoucím nahoru ke hřebenové cestě. Někdo seděl v kabině, ale ranní svit, odrážející se v předním skle, mě oslepoval, takže jsem nepoznal, kdo to je.

Za koronerovým vozem jsem skrze ohořelé stromy zahlédl muže v uniformě, který odhazoval zemi, a Kelseyho, jenž se na něj díval. Na okamžik mě přepadl déja vu pocit, spojený s předtuchou, že toto pochovávání a vyhrabování se bude od nynějška opakovat den co den.

Z kabiny vozu seskočila Jean Broadhurstová a podávala mi ruku. Měla na sobě tytéž moderní šaty jako včera a na surrealistickém pozadí ohořelého stromoví připomínala víc než jindy ztracenou a ovdovělou kolombínu. Nebyla namalovaná. I rty měla bledé.

„Nečekal jsem, že se tu s vámi setkám,“ řekl jsem.

„Požádali mě, abych jela s sebou kvůli Stanleyho identifikaci.“

„Dali si na čas, nemyslíte?“

„Panu Kelseymu se nepodařilo obstarat koronerova zástupce dříve než dnes. Ale Stanleymu už na tom nesejde. Ani mně.“

Snažila se chovat zmužile, byla rozumná a ukázněná. Byl bych jí rád pověděl, že jsem viděl jejího syna, ale nenapadlo mě, jak to říci, abych ji nepoplašil. Zeptal jsem se, jak se daří její tchyni.

„Je velice vyčerpaná. Ale doktor Jerome tvrdí, že má odolnou konstituci.“

„Vzpomíná si na to?“ pokynul jsem směrem ke kopáči.

„Já ani nevím. Lékař mě upozornil, že s ní nemám hovořit o ničem, co by ji mohlo rozrušit. To ovšem téměř znemožňuje jakoukoliv konverzaci.“

Jean se držela statečně. Avšak úsilí, které na to musela vyvinout, mě zbavovalo řeči. Stáli jsme mlčky a rozpačitě proti sobě, jako by nás spojovalo stejné vědomí viny.

„Včera večer jsem na chvíli zahlédl Ronnyho,“ řekl jsem.

„Vy mě na něco připravujete? Je mrtev?“ Její zasmušilé oči jako by byly hotovy pojmout všechen děs světa.

„Žije a je čilý,“ řekl jsem a popsal jsem jí, kde a kdy jsem ho spatřil.

„Proč jste mi to neoznámil už včera večer?“

„Doufal jsem, že vám budu moct dnes přinést lepší zprávu.“

„A žádnou nemáte.“

„Alespoň víme, že není mrtev, a nic nenasvědčovalo, že by s ním špatně zacházeli.“

„Ale proč ho u sebe drží? Co chtějí udělat?“

„To zůstává nejasné. Je to složitý případ, do něhož je zapleteno několik osob a nejméně jeden prokázaný kriminálník. Vzpomínáte si na toho muže, který přišel včera do vašeho domu v Northridgi?“

„Na toho, co chtěl peníze? Jak bych na něj mohla zapomenout.“

„Vrátil se později ještě jednou a vnikl násilím do vašeho domu. Našel jsem ho v noci mrtvého v pracovně vašeho manžela.“

„Mrtvého?“

„Někdo ho ubodal nožem. Nemá už nikdo jiný kromě vaší rodiny přístup do domu?“

„Ne, nikdo.“ Pokoušela se vzít na vědomí onu druhou smrt. „Je ten mrtvý ještě u nás?“

„Ne, odvezli ho. Zavolal jsem policii. Ale pracovna je notně zřízená.“

„Na tom mi už nezáleží,“ řekla. „Rozhodla jsem se, že se tam nevrátím. Už nikdy.“

„Teď není vhodný čas na rozhodování.“

„Nemohu čekat na vhodnější.“

Rytmické zvuky kopáče v mladém lese zmlkly a Jean stočila hlavu k tomu náhlému tichu. Kopáč se téměř ztrácel v jámě. A jako člověk namáhavě se deroucí z lůna země, vztyčil se s mrtvým tělem Stanleyho na rozevřených pažích. Společně s Kelseym položili mrtvolu na nosítka a nesli ji k nám zuhelnatělými kmeny stromů.

Jean zírala na blížící se průvod, jako by se děsila jeho příchodu. Ale když položili nosítka na zadní sklopnou stěnu koronerova auta, odhodlaně k nim přistoupila a bez váhání pohlédla dolů do hlínou zanesených očí mrtvého. Shrnula mu vlasy z obličeje, sklonila se a políbila ho na čelo. Její chování mělo v sobě jakousi umocněnou realitu, jako by byla herečka ztělesňující tragickou roli.

Chvíli zůstala stát po boku manželově. Kelsey se jí na nic nezeptal, ničím ji nevyrušil. Představil mě zástupci koronera, mladému člověku s vážnou tváří, jménem Vaughan Purvis.

„Co bylo příčinou smrti, pane Purvisi? Rána krumpáčem?“

„Myslím, že rána krumpáčem byla až sekundární. Byl bodnut ze strany do hrudníku ostrým nástrojem, patrně nožem.“

„Našel se ten nůž?“

„Nenašel, ale budeme po něm dále pátrat.“

„Pochybuji, že ho najdete tady.“

Pověděl jsem Purvisovi a Kelseymu o zavražděném muži, kterého jsem objevil ve Stanleyho domě v Northridgi. Kelsey prohlásil, že se spojí s Arniem Shipstadem. Zastupující koroner Purvis nejprve tiše naslouchal a pak nám vpadl do hovoru překvapivě rozrušeným hlasem: „Vypadá to jako nějaké spiknutí a tipoval bych to na mafii.“

Vyjádřil jsem pochybnosti, že by šlo o mafiánské spiknutí. Kelsey taktně předstíral, že nic neslyšel.

„A co si tedy o tom všem myslíte vy?“ zeptal se mě Purvis. „Kdo ho bodl a udeřil krumpáčem do zadní části lebeční kosti? Kdo vykopal pro něj tu jámu?“

„Ta mladá blondýnka je na listině podezřelých na prvním místě,“ řekl jsem na zkoušku.

„Tomu nevěřím,“ namítl Purvis. „Zdejší půda je těžký jíl, tvrdý skoro jako kámen. Jáma je hluboká nejméně metr a čtvrt. Podle mého názoru by takovou jámu nemohlo vykopat děvče.“

„Mohla mít společníka. Nebo tu jámu vykopal sám Stanley Broadhurst. On si přece vypůjčil od zahradníka nářadí.“

Purvis se zatvářil udiveně. „Proč by si někdo kopal sám hrob?“

„Patrně netušil, že by v něm mohl ležet,“ řekl jsem.

„Snad si nemyslíte, že chtěl zabít svého syna,“ odvětil Purvit, „jako Abrahám Izáka?“

Kelsey se výsměšně uchechtl a Purvis upadl do rozpaků. Odplížil se zpátky k jámě pro rýč.

Když byl z doslechu, Kelsey pravil:

„Zahradník nám možná zalhal o tom nářadí. Není vyloučeno, že sem nahoru přijel sám a sám ho použil. Jen si vzpomeňte, jak zatajil, že půjčil té dívce auto.“

„Takže vy Frice pořád ještě považujete za podezřelého?“

Keísey se poškrábal v krátkých šedých vlasech. „Nedivte se. Posvítil jsem si trochu na jeho minulost.“

„Má něco v trestním rejstříku?“

„Nic zvlášť hrozného, ale dá se z toho na leccos usuzovat. Když bylo Fricovi asi devatenáct, byl usvědčen z deliktu proti mravopočestnosti. Bylo to jeho první provinění – alespoň první známé – a soudce mu přiznal status mladistvých a poslal ho do lesního pracovního tábora v okrese.“

„Jakého přesně zločinu se dopustil?“

„Znásilnění. Neobyčejně mě to zaujalo. Tyhle sexuální přestupky jdou totiž často ruku v ruce se žhářstvím. Nechci tvrdit, že je Fric žhář – nemám pro to důkazy. Jenže v pracovním táboře se zajímal o požárnictví, a pomáhal dokonce likvidovat několik požárů v kraji.“

„A co je na tom špatného?“

„Je to příznačné,“ odpověděl Kelsey vážně. „Neprozraďte to na mě požárníkům – po pravdě řečeno, sám jsem byl kdysi jedním z nich – ale požárník a žhář někdy bývají rub a líc téže mince. Oba dva přitahuje oheň. Frice Snowa zřejmě fascinoval natolik, že po návratu z tábora se přihlásil k Lesní službě.“

„Překvapuje mě, že ho přijali.“

„Měl protekci. Přimluvili se za něj kapitán Broadhurst a jeho paní. Lesní služba ho nepřidělila k požárníkům, ale vyškolila si ho a jezdil s buldozerem. Pomáhal při stavbě tohoto chodníku.“ Kelsey ukázal na stezku, která vedla po příkré výspě dolů do kaňonu. „Fric a jeho kamarádi odvedli dobrou práci – ještě pořád je v slušném stavu, po patnácti letech. Ale dlouho si u Lesní služby nepobyl. Pro příliš mnoho osobních problémů – abych to vyjádřil hodně shovívavě.“

„A kvůli těm jeho osobním problémům ho i vyhodili?“

„Nevím, proč ho vyhodili. V jeho kartě o tom není záznam a odehrálo se to, než jsem tam nastoupil.“

„Mohl by vám to říct Fric.“

„Mohl. Ale nebude to snadné. Včera odpoledne, když jsem se pokoušel promluvit s ním podruhé, nepustila mě jeho matka dovnitř. Chrání toho svého nepovedeného syna jako divoká kočka.“

„Mě možná dovnitř vpustí. Potřebuji s ní tak jako tak mluvit. Ten mrtvý z Northridge, Al Sweetner, od ní dostal minulý týden nějaké prachy.“

„Kolik?“

„Musíme se jí zeptat.“ Podíval jsem se na hodinky. „Teď je čtvrt na jedenáct. Mohli bychom se sejít před jejím domem v jedenáct?“

„To bohužel nepůjde,“ odpověděl Kelsey. „Chci se zúčastnit předběžného ohledání Stanleyho mrtvoly. Promluvte si s Fricem sám. Muší tu být nějaký důvod pro všechen ten strach, có z něho čiší.“

Kelseyho chladný hlas prozrazoval nepochopení. Ten člověk hovořil o strachu, jako by to byl pocit, který sám nikdy nezakusil. Třeba se stal proto požárním vyšetřovatelem, pomyslil jsem si, že ho pohánělo nějaké nejasné přání pochopit, proč emocionální typy – jako Fric – páchají své pošetilé paličské zločiny.

„Kdo byla ta dívka, kterou znásilnil?“

„Nevím, kdo byla. Případ projednal soud pro mladistvé a protokol je zapečetěn. To, co vím, jsem vytáhl ze starých zaměstnanců soudního dvora.“

Jean hleděla do manželovy tváře, jako by byla zvědavá, jaké to je, být mrtev. Když se vrátil vojenským krokem s rýčem přes rameno Purvis, trhla sebou a odvrátila se. Purvis pomalu a opatrně položil rýč na zem.

Rozepnul svrchní kapsu uniformy a vyňal černou koženou náprsní tašku, na jejíž vnitřní straně bylo zlatými písmeny vyraženo Stanleyho jméno. Obsahovala vůdčí list a jiné doklady mrtvého, několik úvěrových poukázek a spolkových legitimací a tři dolarové bankovky.

„Moc toho po sobě nezanechal,“ řekl mladý muž.

Zarazilo mě citové rozechvění jeho hlasu. „Vy jste ho znal osobně?“

„Znal jsem ho téměř celý život, počínaje veřejnou obecnou školou.“

„Já měl za to, že navštěvoval soukromou školu?“

„Ano, když odešel z obecné. Prodělal v tom létě nějaký otřes a jeho matka ho poslala do jiného ústavu.“

„Stalo se to v tom létě, co od nich odešel jeho otec?“

„Ano. Stanley měl v životě hodně smůly.“ Říkal to s jakýmsi pověrčivým strachem. „Na obecné škole jsem mu záviděl. Byl z bohaté rodiny a my byli chudí jako kostelní myš. Teď už mu závidět nemusím.“

Rozhlédl jsem se, kde je Jean. Odkradla se směrem ke stáji, jako by hledala cestu k úniku. Připomněla mi postrašenou laň, kterou jsem viděl předešlého dne, jenže s ní nebyl její kolouch.

Když jsem ji dostihl, stála u ohořelého auta. „Byl to váš vůz?“

„Bohužel byl. Máte tu nějaké vozidlo, pane Archere? Musím se odtud dostat.“

„Kam chcete jet?“

„Do Elizabethina domu. Noc jsem strávila v nemocnici.“

Oznámil jsem Kelseymu, kam jdeme, a řekl mu, že se možná setkáme později v nemocnici na patologii. A pustil jsem se s Jean po pěšině nahoru do kopce. Šla vpředu, velmi rychle, jako člověk prchající před přítomností.

Poblíž tribuny, kde parkoval můj vůz, postavili pro požárníky pár improvizovaných stolů – z podpěr, na něž byly položeny překližkové desky. Více než sto mužů u nich sedělo a jedli dušené hovězí se zeleninou, vydávané pojízdnou kuchyní.

Většina mužů zvedla hlavy, když jsme procházeli kolem. Někteří hvízdli, jiní pokřikovali. Jean šla dál se skloněnou hlavou. Skočila do mého vozu, jako by ji někdo pronásledoval.

„Je to má chyba,“ řekla provinile. „Nemám nosit tyhle šaty“

Jeli jsme dlouho okrajovými čtvrtěmi města. Snažil jsem se jí vyptávat na manžela, ale odpovídala jednoslabičně. Seděla se skloněnou hlavou, ponořena do vlastních myšlenek.

Když jsme vjeli do kaňonu paní Broadhurstové, napřímila se a pozorovala okolí. Oheň pronikl téměř k samému ústí kaňonu a zanechal na stromech a houštinách ve stráni své očouzené stopy.

Většině Vilového sídliště Kaňon se oheň vyhnul. Několik domů, jakoby naslepo vybraných, vyhořelo. Z jednoho domu zbyl pouze kamenný krb a socha Venuše, trčící z drobného štěrku a pokroucených rour. Muž a žena se hrabali v sutinách.

I hlouběji v kaňonu si oheň vybíral svou kořist jakoby nahodile. Avokadový háj paní Broadhurstové unikl zkáze, ale olivový lesík za ním zuhelnatěl. Blahovičníky, které se vypínaly nad taškovou střechou domu, ztratily většinu větví a všechno listí. Stodola vyhořela. Dům sám byl ožehnut, ale nepoškozen.

Jean měla klíč a vešli jsme dovnitř. Zavřený dům načichl hořkým pachem ohně a působil opuštěně. Odřený viktoriánský nábytek byl zralý pro vetešníka.

Dokonce i vycpaní ptáci ve skleněných vitrínách vypadali, jako by pamatovali lepší časy. Jeden z datlů měl pouze jedno skleněné oko. Hruď drozdů stěhovavých byla vybledlá. Vyhlíželi jako imitace ptáků, vyrobené, aby oživily mrtvý a zpráchnivělý svět.

„Omluvte mě,“ řekla Jean. „Musím si najít něco černého na sebe.“

Zmizela v druhém křídle domu. Rozhodl jsem se, že zavolám Willieho Mackeyho, detektiva ze San Franciska, který se mnou pracoval na jiných případech. Hledaje telefon, vešel jsem do pokojíku přilehlého k obývacímu pokoji. Na stěnách visely ferrotypie předků. Pán s kotletami a vysokým límcem s přehnutými rohy na mne zíral z černého rámu, jako by mě vyzýval, abych něco udělal s těmi kotletami.

Jeho pohled mi připomněl paní Broadhurstovou, ale nepomohl mi ji lépe pochopit. Spatřil jsem ji mladou, plnou síly, i churavou a roztřesenou. Potřeboval jsem něco, čím bych vyplnil mezeru mezi těmito dvěma formami její bytosti, něco, co by mi vysvětlilo, proč ji opustil manžel a proč její syn toho nebyl schopen.

Kromě jiného zařízení byl v místnosti gauč potažený černou koží, na nějž jsem zatoužil ulehnout, a psací stůl s postranními zásuvkami z leštěného třešňového dřeva. Na něm na odřených deskách z černé kůže stál telefon.

Sedl jsem si ke stolu, kolena zasunutá do prostoru pro nohy, a vytočil jsem číslo kanceláře Willieho Mackeyho v Geary Street v San Francisku. Telefonistka mě přepojila do jeho bytu v nejvyšším patře budovy.

Dívčí hlas, který se ozval nyní, zněl méně obchodně a pak vzal sluchátko sám Willie.

„Zavolej za chvíli, Lewe. Jsem zrovna v nejlepším.“

„Zavolej mě sám.“ A přečetl jsem mu číslo ze štítku telefonu paní Broadhurstové.

Pak jsem přístroj nadzvedl a otevřel kožené desky ležící pod ním. Obsahovaly několik listů kancelářského papíru a vybledlou mapu, nakreslenou inkoustem na pomačkaném, zažloutlém papíře. Na mapě byla zakreslena asi polovina santatereské pobřežní planiny; v pozadí byly neumělou rukou znázorněny homole hor a horských štítů, připomínající hustě namačkané otisky palců a zvířecích ťapiček.

Na horní pravý roh mapy někdo připsal:

Robert Driscoll Falconer

Bývalá misie Santa Teresa

Zapsáno v kanceláři dne

14. června 1866

Zemská komise Spojených států

John Berry

Vrchní arch kancelářského papíru byl popsán spencerovským rukopisem. Pod titulkem „Paměti – od Elisabeth Falconer Broadhurstové“ jsem četl:

Historická společnost okresu Santa T er esy mě požádala, abych sepsala několik poznámek o své rodině. Můj dědeček z otcovy strany, Robert Driscoll Falconer, byl syn massachusettského učence a obchodníka a student a následovník Louise Agassize. Robert Driscoll Falconer bojoval v armádě Spojených států a 3. května 1863 byl zraněn, téměř smrtelně, v bitvě u Chancellorsville. Avšak uzdravil se a vyprávěl mi o tom všem, jsa už v kmetském věku.

Odebral se na pobřeží Tichého oceánu, aby se tu zotavil ze svých zranění, a stal se – zčásti koupí, převážně však sňatkem – majitelem několika tisíc akrů půdy, jíž se pak říkalo Falconerův raně. Většina těchto pozemků náležela původně k misijní půdě, sekidarizované v r. 1834, jež se stala součástí Mexického pozemkového vlastnictví; toto přešlo z držby mé babičky na mého dědečka a od něho na mého otce Roberta Falconera ml.

Není pro mne nijak snadné psáti objektivně o svém zemřelém otci. Jako třetí v mužské linii Falconerů studoval na Harvardu. Byl spíše přírodovědec a učenec než rančer nebo obchodník. Někteří ho kritizovali, že prý promrhal valnou část rodinného jmění. Na podobná obvinění odpovídal, že mu záleželo v životě na důležitějších věcech. Stal se uznávaným amatérem ornitologem. Je rovněž autorem prvního soupisu místních druhů ptactva, žijících v santatereském okrese. Jeho bohatá sbírka opeřenců, domácích i cizokrajných, se stala jádrem sbírek ptačích preparátů santatereského muzea.

Od tohoto místa počal spencerovský rukopis ztrácet na úhlednosti.

Donesly se mi pomluvy, že prý můj otec byl nelítostný zabíječ zpěvného ptactva a že je střílel z pouhé střelecké vášně. Nic nemůže být vzdálenějšího pravdě. Usmrcoval ptáky výlučně k vědeckým účelům, aby zachoval pomíjivou krásu zbarvení jejich peří. Miloval ty malé, pestře vybarvené letouny a střílel je, poněvadž mu to přikazoval vědecký zájem.

Mohu to dosvědčit z vlastní zkušenosti. Doprovázela jsem svého otce na četných výpravách, zde i v cizině, a nejednou jsem ho zastihla, jak dává nepokrytě průchod slzám nad prostřeleným tělíčkem pěnice nebo drozda, jež držel ve své laskavé, mužné dlani. Někdy jsme plakali, společně, on i já, skryti v některém hustě zalesněném koutku našeho rodného kaňonu. Můj tatínek byl dobrý člověk a prvotřídní střelec a dar smrti udílel rychle, přesně a bezbolestně. Robert Driscoll Falconer ml. byl bůh, který sestoupil na zem v lidské podobě.

Poslední slova byla téměř nečitelnou čmáranicí. Písmena se po žluté linkované stránce rozbíhala všemi směry jako vojáci rozprášené armády.

Jal jsem se prohlížet zásuvky psacího stolu. Horní přihrádka po pravé straně byla napěchována účty. Některé nebyly zaplaceny i několik měsíců a stála na nich zvláštní krátká upozornění:

„Doporučuje se okamžitě zaplatit.“–

„V případě dalšího zdržení bude předáno soudu.“

V druhé zásuvce jsem našel staré dřevěné pouzdro na revolvery a otevřel jsem je. Ve tvarované plstěné podložce ležely dvě německé terčové pistole. Byly staré, ale nakonzervované a lesklé jako podivné modré klenoty. Vyňal jsem jednu z pouzdra a potěžkal ji v ruce. Byla lehká a tak dokonale vyvážená, že se jakoby sama vznesla k oku a přiměla mě podívat se ve směru hlavně. Zamířil jsem na podobiznu pána s kotletami, ale připadlo mi to hloupé. Odnesl jsem ji k oknu, abych našel vhodnější cíl.

Nikde žádní ptáci. Ale byla tu kovová tyč, posazená do cementu, nahoře s kulatým krmítkem pro ptáky. Krysa v něm požírala několik zbylých obilných zrn. Namířil jsem na ni nenabitou pistolí. Sběhla dolů po tyči a zmizela v černé strži.

/XX/

„Co tu proboha děláte?“ ozval se za mnou Jeanin hlas.

„Hraju si.“

„Dejte to pryč, prosím vás. Elizabeth by se nelíbilo, že berete do ruky její pistole.“

Vrátil jsem zbraň do pouzdra. „Jsou moc pěkné.“

„Ani bych neřekla. Nenávidím zbraně.“

Umlkla, ale v očích se jí zračilo mnoho dalších věcí, které by ráda vyřkla. Vyměnila své krátké pestré šaty za černé ke kolenům, které jí ani trochu neseděly. Opět mi připadla jako herečka, tentokrát mladá žena představující starou.

„Vypadám slušně?“ zeptala se úzkostlivě, jako kdyby nepřítomnost jejího syna a manželova smrt jí vzaly jistotu o její vlastní osobě.

„Vy ani jinak vypadat nemůžete.“

Přešla lichotku bez povšimnutí jako něco poskvrňujícího a sedla si na gauč s nohama skrčenýma a schovanýma pod černou sukní.

Zavřel jsem revolverové pouzdro a uložil ho. „To jsou pistole jejího otce, že?“

„Ano. Patřily jejímu otci.“

„Užívá je ještě?“

„Máte-li na mysli, jestli ještě střílí ptáky, pak zní odpověď – ne. Ty pistole chová jako drahocennou památku na velkého muže. Všechno v tomhle domě je jakousi relikvií. I já si tu tak připadám.“

„To jsou Elizabethiny šaty?“

„Ano, jsou.“

„Máte v úmyslu tady žít?“

„Asi ano. Odpovídá to tu mé náladě.“

Sklonila hlavu a seděla zaposlouchaná sama do sebe, jako by její černé šaty zachycovaly zvuky, podobně jako skafandr astronautů. „Elisabeth dřív často střílela ptáky. A naučila tomu i Stanleyho. Jenže střílet je bylo pro něho spíš utrpením – soudíc podle toho, jak o tom se mnou mluvil. A zřejmě to působilo nedobře i na ni. Zanechala úplně střílení dlouho předtím, než jsem ji poznala. Zato můj otec nepřestal nikdy střílet,“ řekla k mému překvapení, „alespoň ne v době, kdy s ním žila má matka. Otec střílel vášnivě rád po všem, co se pohybovalo. A já s maminkou jsme musely škubat sestřelené křepelky i holuby. Když maminka od otce odešla, ani jednou jsem ho nenavštívila.“

Přeskočila ze Stanleyho rodiny ke své bez jakéhokoliv důvodu. Překvapilo mě to a já se zeptal:

„Zabýváte se myšlenkou vrátit se domů?“

„Já nemám domov. Matka se znovu vdala a žije v New Jersey. Když jsem naposled slyšela o otci, jezdil se sportovní rybářskou lodí na Bahamách. Ale stejně bych nemohla žít se žádným z nich. Kladli by mi za vinu všecko, co se stalo.“

„Jak to?“

„Docela určitě, já je znám. Protože jsem odešla na studia. Neschvalovali to. Děvče má přece dělat, co se mu poručí.“ Hlas jí ztvrdl nelibostí.

„A komu vy dáváte vinu za to, co se stalo?“

„Sama sobě, to je samozřejmé. Ale i Stanleymu.“ Podívala se opět k zemi. „Já vím, zní to hrozně. Ale nemohu mu odpustit tu dívku. A všechno to nesmyslné bláznění kolem jeho otce. Jenom nechápu, proč musel brát s sebou Ronnyho.“

„Chtěl po matce peníze. A Ronnyho návštěva ji měla příznivě naladit.“

„Jak to víte?“

„Elizabeth mi to sama řekla.“

„To je celá ona. Je to chladná osoba.“ Potom dodala, jako by se omlouvala domu. „Neměla bych to říkat. Moc vytrpěla. A Stanley a já jsme jí nebyli oporou. Hodně jsme od ní dostávali, ale sami jsme jí mnoho nedali.“

„Co jste dostávali?“

„Peníze,“ řekla, jako by se zlobila sama na sebe.

„Má Elizabeth hodně peněz?“

„Samozřejmě – je bohatá. Musila vyzískat celé jmění na zástavbě kaňonu a ještě jí zůstaly stovky hektarů půdy.“

„Nejsou právě výnosné, kromě několika akrů avokadových hájů. A našel jsem tu spoustu nezaplacených účtů.“

„To je tím, že je bohatá. Bohatí lidé nikdy neplatí včas. Můj otec měl malý krámek se sportovními potřebami v Renu a právě bohatým zákazníkům, kteří mohli snadno zaplatit, musel často pohrozit soudem. Dědečkova usedlost vynáší Elizabeth ročně několik tisíc.“

„Kolik tisíc?“

„To přesně nevím. Ona o penězích nemluví. Ale má je.“

„Kdo po ní bude dědit, kdyby zemřela?“

„Nemluvte tak,“ řekla Jean s pověrčivou obavou v hlase. A dodala opět pevnějším tónem. „Doktor Jerome říká, že se docela uzdraví. Záchvat byl vyvolán přílišným duševním napětím a rozrušením.“

„Může normálně mluvit?“

„Ovšem. Ale být vámi, tak bych ji dneska nevyrušovala.“

„Poradím se s doktorem Jeromem,“ řekl jsem. „Ale neodpověděla jste mi na mou otázku, kdo zdědí její peníze, kdyby zemřela?“

„Ronny,“ pravila tiše, ale celá vzplanula podrážděním, které nedokázala potlačit. „Máte strach o honorář? Proto tady otálíte, místo abyste po něm pátral?“

Nepokoušel jsem se odpovídat a chvíli jsem seděl se skloněnou hlavou. Hněv a zármutek v ní probíhaly jako střídavý elektrický proud. Potom obrátila hněv proti sobě, popadla lem své sukně do obou rukou a tahala za něj, jako by ho chtěla roztrhnout.

„Nedělejte to, Jean.“

„Proč ne? Já ty šaty nenávidím.“

„Tak je sundejte a oblečte si jiné. Nesmíte ztrácet sebevládu.“

„Já už nesnáším to čekání.“

„Není vyloučeno, že ještě nějakou chvíli potrvá, a vy to budete muset snášet.“

„Nemůžeme něco podniknout? Nemůžete ho jít hledat a přivést ho?“

„Tak snadné to není. Nemohu sám prohledat takový kus země. A ještě moře.“ Pohlédla na mne sklíčeně a já jsem dodal: „Ale mám jednu nebo dvě stopy.“ Vytáhl jsem opět novinové oznámení s fotografií Stanleyho otce a Kilpatrickovy ženy. „Znáte tohle?“

Sklonila se nad výstřižkem. „Viděla jsem to zanedlouho po tom, co to oznámení bylo uveřejněno. Stanley to dal do Kroniky bez mého vědomí, když jsme byli loni v červnu v San Francisku. Neřekl o tom ani své matce, a když to zjistila, hrozně se rozzlobila.“

„Proč?“

„Říkala, že se tím jedině znova rozvíří starý skandál. Ale já si myslím, že to už nikoho nezajímá kromě ní a Stanleyho.“

A Jerryho Kilpatricka, pomyslel jsem si, a Jerryho otce a možná onu ženu. „Víte, kdo je ta žena?“

„Jmenovala se Kilpatricková, jak mi pověděla Elizabeth. Byla provdaná za místního obchodníka s realitami, Briana Kilpatricka.“

„Jak spolu vycházejí, on a Elizabeth?“

„Řekla bych, že velmi dobře. Jsou obchodními partnery či spíše spoluinvestory při zástavbě kaňonu.“

„A co víte o Kilpatrickovč synovi Jerrym?“

„Toho neznám. Jak vypadá?“

„Je to vyčouhlý, asi devatenáctiletý mladík, s dlouhými hnědorezavými vlasy a plnovousem. Velice vznětlivý. Včera v noci mě praštil přes hlavu revolverem.“

„To on odvezl Ronnyho na jachtě?“

„Ano, on.“

„Možná že ho přece jen znám.“

Upřela pohled do sebe a chvíli tak setrvala, jako by dělala součet duševní aritmetické řady. „Neměl tenkrát ještě plnovous, ale zdá se mi, že k nám přišel jednou večer loni v červnu. Jenom jsem ho na okamžik zahlédla. Stanley se s ním zavřel v pracovně. Ale mám za to, že měl u sebe ten výstřižek.“ Zvedla hlavu. „Vy si myslíte, že se nám msti? Protože jeho matka utekla se Stanleyho otcem?“

„Je to možné. Ten chlapec se zřejmě doopravdy zajímá o svou matku. Možná že právě teď jede za ní.“

„Pak ale ji musíme rychle najít,“ zvolala Jean.

„Přesně tak. Mohu-li se spolehnout na své informátory, bývalá paní Kilpatricková žije někde na jihu od San Franciska na Poloostrově.“

Chytila se této naděje, protože jinou neměla. „Pojedete tam místo mě? Ještě dnes?“

Do tváře se jí vracel život. Jen nerad jsem jí způsobil zklamání. „Rozumnější bude, když tu zůstanu, dokud se nedozvíme něco jistého. Loni v létě jel Jerry jachtařské závody v Ensenadě. Mohl taky popřípadě zamířit tam.“

„Do Mexika?“

„Hodně mladých lidí tam skončí. Avšak musíme si ověřit stopu na Poloostrově.“

Zvedla se. „Tak já tam pojedu sama.“

„Ne. Vy zůstanete tady.“

„Tady v domě?“

„Tady ve městě, o to jde. Pochybuji sice, že chlapce unesli kvůli výkupnému. Ale kdyby ano, navážou spojení jedině s vámi.“

Podívala se na telefon, jako by už byl zazvonil. „Já ale nemám peníze.“

„Před chvílí jste mi vykládala, jak je paní Broadhurstová bohatá. Jestli budete peníze potřebovat, jistě si je opatříte. Abych řekl pravdu, sám jsem rád, že jste o tom začala.“

„Protože jsem vám ještě nezaplatila?“

„O to teď nejde. Ale budeme potřebovat nějakou hotovost možná hodně brzy.“

Jean opět znervózněla. Začala chodit po pokojíku, vzteklá a ošklivá ve svých špatně padnoucích černých šatech.

„Já nebudu škemrat u Elizabeth o peníze. To si radši najdu zaměstnání.“

„V této situaci to není zrovna reálná myšlenka.“

Zastavila se přede mnou. Ostře jsme na sebe pohlédli. Uvědomili jsme si v té chvíli, že bychom mohli být stejně dobře vášnivými protivníky jako přáteli. Hněvivý afekt, žhnoucí v ní jako hluboké, horké vřídlo, byl mimo oblast jejího manželství i vdovství.

Řekla, tentokrát důvěřivějším tónem, jako by se začínala ztotožňovat s mým stanoviskem: „Když už mluvíte o reálnosti, co chcete podniknout, abyste mi přivedl syna?“

„Zatelefonoval jsem majiteli detektivní kanceláře v San Francisku, Williemu Mackeymu. Vyzná se dokonale v oblasti Zálivu a chtěl bych ho přibrat ke spolupráci.“

„Přiberte ho. Seženu peníze.“ Jako by byla došla k rozhodnutí, zahrnujícímu ještě něco více než finance. „A co podniknete vy?“

„Budu čekat – a vyptávat se.“

Netrpělivě sebou hnula a sedla si opět na gauč. „Vždyť taky nic jiného neděláte.“

„A jsem taky z toho jaksepatří otrávený. Někteří lidé leccos řeknou, ani se jich nemusím vyptávat, ale vy k nim nepatříte.“ Pohlédla na mne pochybovačně. „Tohle má být zas další otázka, viďte?“

„Snad ani ne. Přemýšlel jsem o tom, že jste žila v podivném manželství.“

„A chcete, abych vám o tom vykládala,“ prohlásila.

„Jestli máte chuť, budu vás ochotně poslouchat.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože jste mě do toho navezla vy sama.“

Ta připomínka opět zdusila její hněv. Byl jen na povrchu. „Znám jen pojem voyeur, ale vy jste auditeur, viďte?“

„Vy se za něco stydíte?“

„Za nic se nestydím,“ vyjela si na mne. „Nechte mě být. Nechci o tom hovořit.“

Drahnou chvíli jsem seděl mlčky. Podezříval jsem sám sebe, že jsem se do ní tak trochu zamiloval, jednak proto, že byla matkou Ronnyho, ale také proto, že byla krásná a mladá. Její tělo, uzavřené v černé pochvě šatů, působilo nekonečně vyhraněně.

Avšak její vdovství jako by kolem ní vrhalo stín, do něhož jsem nemohl vstoupit. Navíc, jak jsem sám sobě připomněl, jsem byl dvakrát tak starý jako ona.

Pohlédla na mne bezelstnýma očima, jako by vytušila mé myšlenky. „Nerada o tom mluvím,“ odpověděla, „vlastně jsem to až dodnes nikomu ještě nepřiznala. Moje manželství byl omyl. Stanley žil ve vlastním světě, kam jsem já nepronikla. Možná že kdyby byl naživu, řekl by totéž o mně. Nikdy jsme o tom spolu nehovořili. Jednoduše jsme si šli každý svou cestou ve společném domě. Já se starala o Ronnyho, kdežto Stanley se víc a víc hroužil do pátrání po svém otci. Často jsem se na něj pozdě v noci zašla podívat, když pracoval ve svém pokoji. Někdy jen seděl a prohrabával se v těch svých fotkách a dopisech. Vypadal jako lakomec, který počítá peníze,“ řekla a usmála se svým překvapivým úsměvem.

„Ale neměla jsem to brát na lehkou váhu,“ dodala. „Měla jsem celou tu věc pojímat mnohem vážněji. Reverend Riceyman mi to radil. Říkal, že Stanley hledá své ztracené já, a nyní si začínám uvědomovat, kolik na tom bylo pravdy.“

„Rád bych si s reverendem Riceymanem promluvil.“

„Já také. Bohužel je mrtev.“

„Nač zemřel?“

„Na stáří. Opravdu ho postrádám. Byl to milý člověk a vyznal se v lidských srdcích. Ale já mu nechtěla rozumět. Byla jsem rozzlobená a žárlivá.“

„Žárlivá?“

„Na Stanleyho a jeho rodiče a na jejich ztroskotané manželství. Připadalo mi, že stojí v cestě našemu vlastnímu soužití a postupně je zatlačují do pozadí. Stanley žil víc a víc v minulosti a ke mně se choval čím dál netrpělivěji. Možná že kdybych se byla víc snažila, že jsem ho mohla ještě zadržet. Ale pak najednou už bylo pozdě. Ten inzerát v Kronice rozpoutal celou tuhle katastrofu, nemyslíte?“

Nemusel jsem odpovídat. Zazvonil telefon.

Byl to Willie Mackey. „Halo, Lewe. Hlásím, že jsem úkol splnil. A jaké máš ty přání?“

„Hledám ženu, starou asi čtyřicet roků. Když před patnácti lety opouštěla Santa Teresu, jmenovala se Ellen Stromeová-Kilpatricková. Byla na cestách s jakýmsi panem Leem Broadhurstem. Možná že s ním dosud žije, možná taky že už ne. Podle zpráv mé lehce popletené informátorky žije nyní na Poloostrově ve starém jedno – nebo dvoupatrovém domě s dvěma věžičkami. A kolem rostou stromy, duby a borovice.“

„Nemáš nějaký přesnější údaj? Na Poloostrově je ještě pořád dost stromů.“

„Před týdnem pobíhala v okolí velká dánská doga. Chovala se, jako by se byla zaběhla.“

„Co víš o té Ellen bližšího?“

„Je to rozvedená žena realitníka ze Santa Teresy Briana Kilpatricka. Řekl mi, že je absolventka Stanfordu.“

Willie spokojeně zamlaskl. „To znamená, že začneme v Palo Altu. Stanfordští absolventi se tam vracejí jako domácí holubi. Nemáš nějaký obrázek Elleny Stromeové-Kilpatrickové?“

„Mám jenom jeden z oznámení v Kronice, které bylo uveřejněno loni v červnu. Je na něm ona a Leo Broadhurst, když před patnácti roky přijeli do San Franciska pod jménem Ralph Smith s chotí.“

„Já mám to oznámení v archívu novinových výstřižků,“ řekl Willie. „Vzpomínám si, že se v něm nabízí odměna tisíc dolarů.“

„Máš opravdu dobrou paměť na peníze.“

„To mám. Právě jsem se znovu oženil. Mám nějakou naději na tu odměnu?“

„Člověk, který ji nabídl, je bohužel mrtev.“ Pověděl jsem mu o Stanleyho smrti i všechno ostatní, co s tím souviselo.

„Proč ti na Ellen tolik záleží?“

„Potřebuji od ní informaci. Ty se jí ale na nic nevyptávej. Jestli ji najdeš, dej mi zprávu a já se jí zeptám sám.“

Rozloučil jsem se s ním a potom s Jean. Její nálada se změnila a nechtěla, abych odešel a nechal ji samotnou. Když jsem zavíral domovní dveře, zaslechl jsem její zlostný pláč. V ulici, kde bydlela paní Snowová, visely palisandrové květy jako purpurové obláčky, zachycené a zhmotněné na větvích stromů. Zůstal jsem chvilku sedět ve voze a kochal se pohledem. Hnědé děti si hrály na sousedním dvorku.

Záclona na okně se zachvěla jako oční víčko tikem. Potom vyšla paní Snowová před dům a blížila se k mému aulu. Byla v narezavělém hedvábí, připomínajícím brnění, a obličej měla pomoučněný pudrem, jako kdyby čekala důležitou návštěvu.

Ne však mě. Pravila se skrývanou zlobou: „Nemáte právo tohle dělat. Vy nás přímo pronásledujete.“

Vylezl jsem z vozu a stál s kloboukem v ruce. „To není mým úmyslem, paní Snowová. Váš syn je důležitý svědek.“

„Ale nemusí s nikým mluvit bez advokáta. Vím to – protože už měl před časem nějaké potíže. Ale tentokrát je nevinný jako novorozeně.“

„Tak úplně?“

Stála tu s vážnou tváří, zahrazujíc vchod do domu. Starší členové sousední rodiny se nenápadně šourali před dům, neboť vytušili, že by tu mohlo dojít k trapné scéně. Seskupili se tváří k nám jako řadící se posluchačstvo.

Paní Snowová na ně upřela pohled, v němž se zlost pozměnila v cosi velmi podobného strachu. Obrátila se ke mně:

„Jestli trváte na rozhovoru, tak pojďte dovnitř.“

Zavedla mě do předního pokojíku. Čaj, který rozlila paní Broadhurstová, zanechal na předložce hnědou skvrnu jako staré svědectví zločinu.

Paní Snowová zůstala stát a já musel stát také.

„Kde je Fric?“

„Syn je ve svém pokoji.“

„Mohl by sem přijít?“

„Nemohl. Čekáme lékaře. Nedovolím, aby se zase tak rozrušil jako včera po vaší návštěvě.“

„Byl rozrušený už předtím, než jsem s ním mluvil.“

„To vím. Ale vy jste jeho stav ještě zhoršil. Frederik je citově labilní. Je takový od té doby, co se nervově zhroutil. A já nepřipustím, pokud mi síly stačí, aby kvůli vám přišel znovu do sanatoria.“

Trochu jsem se zastyděl, prostě proto, že to byla taková drobná, malá a tak nezkrotná osůbka. Ale postavila se mi do cesty a ztracený chlapec byl kdesi na druhé straně, za ní.

„Znáte Ala Sweetnera, paní Snowová?“

Sevřela rty a zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy jsem o něm neslyšela.“ Ale oči za brýlemi na mne pohlédly číhavě.

„Copak se Al minulý týden u vás nezastavil?“

„Možná že zastavil. Já přece nejsem pořád doma. Jakže znělo to jméno?“

„Al Sweetner. Včera v noci byl zavražděn. Losangeleská policie mi oznámila, že utekl z káznice ve Folsomu.“

Její tmavé zraky zajiskřily jako oči nočního zvířete, osvětlené baterkou. „Aha.“

„Dala jste mu peníze, paní Snowová?“

„Něco jsem mu dala. Asi pět dolarů. Nevěděla jsem, že utekl z vězení.“

„Proč jste mu dala ty peníze?“

„Bylo mi ho líto,“ odpověděla.

„Byl to váš přítel?“

„Jakýpak přítel. Ale potřeboval na benzín, aby se dostal z města, a pět dolarů můžu vždycky postrádat.“

„Já slyšel, že prý jste mu dala dvacet.“

Neohroženě se na mne podívala. „A co když jsem mu je dala? Neměla jsem drobné. A nepřála jsem si, aby se tu potloukal, až se bude Frederik vracet domů z práce.“

„Byl tedy Frederikův přítel?“

„Já bych nepoužila slova přítel. Al nebyl ničí přítel, ani svůj vlastní.“

„Ale znala jste ho.“

Posadila se, toporně vzpřímená, na kraj houpací židle. Já si sedl na židli vedle ní. V obličeji měla uzavřený, soustředěný výraz. Připomínala plavkyni, která se zhluboka nadechla a ponořila.

„Nezapírám, že jsem ho znala. Žil u nás v tomhle domě nějakou dobu, když byl ještě chlapec. Něco tenkrát provedl a obec pro něj hledala umístění v pěstounské rodině. Buď to, nebo Prestonská polepšovna. Manžel byl tenkrát ještě naživu a tak jsme se rozhodli, že vezmeme Alberta k nám.“

„To bylo od vás laskavé.“

Zavrtěla prudce hlavou. „Nechci se chválit. Potřebovali jsme peníze. Chtěli jsme udržet náš dům pro Frederika a manžel postonával a byla tenkrát velká drahota. No, vzali jsme Alberta k nám a dělali jsme pro něj, co jsme mohli. Ale bylo to s ním už tenkrát těžké – nedalo se s ním mnoho pořídit. A měl špatný vliv na Frederika. Lámali jsme si hlavu, co dělat, ale vyřešil to sám. Ukradl vůz a ujel s děvčetem.“

„A Frederik se do toho zapletl, že ano?“

Dlouze se nadechla jako potápěč, který vyplul k hladině pro vzduch. „Vy jste o tom už slyšel?“

„Ne mnoho.“

„Pak jste to patrně slyšel nesprávně. Mnozí lidé dávali vinu Frederikovi, protože byl starší. Jenže Albert Sweetner byl na svá léta hodně vyspělý a to děvče taky. Bylo jí asi tak patnáct, ale věřte mi, zkušená byla ažaž. Frederik se dal snadno ovlivnit, byl v jejích rukou jako vosk.“

„Znala jste to děvče?“

„Znala.“

„Jak se jmenovala?“

„Marta Nickersonová. Její otec pracoval ve stavebnictví – pokud vůbec pracoval. Žili v motelu na konci téhle ulice. Marta pomáhala v kuchyni, když měli Broadhurstovi hosty, a tam jsem ji poznala. Já byla tenkrát u Broadhurstů hospodyní. Bylo to děvče jako obrázek, ale tvrdohlavá jako mezek. Ona byla skutečná vůdkyně party, jestli chcete co vědět. A ona jediná vyvázla bez trestu.“

„A co se vlastně stalo?“

„Ukradli auto, jak už jsem řekla. Jistě to byl Martin nápad, protože ho ukradli muži, kterého ona znala – majiteli motelu, kde bydlela s rodiči. A potom v něm všichni tři ujeli do Los Angeles. Zas to byl její nápad – toužila být filmovou hvězdou, a proto se chtěla za každou cenu dostat do Los Angeles. Vydrželi to tam tři dny a tři noci, spali v autu a jídlo sháněli, jak se dalo. Nakonec je všechny tři sebrali, když se pokoušeli odcizit nějaké zboží z pekařského krámu.“

Vykládala mi to s jakýmsi mimovolným potěšením, jako kdyby synovo dobrodružství prožívala s sebou. Uvědomila si své pocity, potlačila je a nasadila výraz neochvějného nesouhlasu.

„Nejhorší na celé věci bylo, že Marta Nickersonová otěhotněla. Byla nezletilá a Frederik přiznal, že s ní měl styk, a soudce a vyšetřovatelé mu dali tvrdě na vybranou. Buď jít před soud jako dospělý a riskovat, že bude odsouzen do vězení, anebo přiznat vinu před soudem pro mladistvé provinilce a jít na šest měsíců do lesního pracovního tábora. Advokát nám poradil, abychom se nesnažili rozsudek napadnout – že prý se každé odvolání těžce vymstí –, a tak šel Frederik do lesního tábora.“

„A co se stalo s ostatními?“

„Marta Nickersonová se provdala. Vzala si toho muže, kterému ukradla auto, a vůbec nebyla předvolána k soudu.“

„A kde je teď?“

„To opravdu nevím. Ten muž má nějaký obchodní podnik na severu okresu, a pokud vím, tak s ním dosud žije.“

„Jak se jmenuje jako provdaná?“

Chvíli rozvažovala můj dotaz. „Nevzpomínám si. Ale mohu to najít, jestli vám na tom záleží. Poslala Frederikovi vánoční pozdrav v prvním roce, který pro ni asi nebyl zrovna lehký. Myslím, že ho má ještě uschovaný v zásuvce.“

„A co Al?“

„S Alem to dopadlo zas úplně jinak. Nebylo to jeho první provinění. Byl už podmínečně odsouzen a tak ho poslali do Prestonu, než bude plnoletý. Vzpomínám si, jak odtamtud vyšel. Loni v létě tomu bylo patnáct let. Právě, začínaly kvést palisandry. Přišel si sem pro věci. Schovala jsem mu je do krabice – pár školních učebnic a modrý oblek, který mu koupili na okresním úřadě, aby měl v čem chodit do kostela. Ale z obleku už vyrostl a o knihy se vůbec nezajímal. Dala jsem mu dobrý oběd a nějaké peníze.“

Zavrtěla hlavou, ačkoliv jsem nic neříkal. „Nebyla to ode mě laskavost. Chtěla jsem se ho zbavit, než zase do něčeho zatáhne Frederika. Frederik tenkrát pracoval pro Lesní službu a nechtěla jsem, aby se Albert míchal do jeho zaměstnání. Ale stejně se to stalo.“

„Co se stalo?“

„Ztratil kvůli Albertovi práci a navíc se nervově zhroutil. Nechci vzpomínat na ty hrozné podrobnosti. Co se stalo, stalo se, a Albert se od té doby u nás neukázal až minulý týden. A teď od vás slyším, že je mrtev.“

„Byl zabit včera v noci v Northridgi. Nevíme, kdo to udělal, ani proč. Ale jistě by nám pomohlo, kdybyste mi řekla, co se stalo před patnácti lety. Jak přivodil Albert Fricovi nervové zhroucení?“

„Zapletl ho do maléru. Je to pořád to samé.“

„Do jakého maléru?“

„Sebral Frederikovi traktor a vyjel si s ním na výlet do hor. Jenže, samozřejmě, traktor nepatřil Frederikovi, ale státu. Frederikovi hrozilo, že ho pošlou do federálního vězení spolu s Albertem. Ale dopadlo to tak, že ho vyhodili z místa, a to všechno byla Albertova vina.“

Stával jsem se neklidným. „Mohl bych si promluvit s Frederikem, paní Snowová?“

„Nevidím k tomu žádný důvod. Odpověděla jsem vám na všechny vaše otázky. A mohu vám říct zrovna tolik co on.“

„Ale třeba jsou věci, o nichž ví jen on sám, a ne vy.“

„Vy zřejmě nechápete,“ pravila lehce přezíravým tónem, „že já a Frederik jsme k sobě naprosto upřímní.“ Ale po chvilce se zeptala: „Které věci máte na mysli?“

„Radši bych si o tom promluvil s ním. Vy jste jeho matka a zcela přirozeně ho hájíte.“

„Musím ho hájit. On se sám hájit vůbec neumí. Od té doby, co byl nervově nemocen a ztratil místo u Lesní služby, dává si vínu za všechno možné i nemožně. Měl jste slyšet, jak plakal po vašem včerejším křížovém výslechu.“

„Ale neřekl mi nic závažného.“

Pohlédla na mne skepticky: „A co vám tedy řekl?“

„Nemyslím, že bych vám to měl prozradit. Je to dospělý muž.“

„Jste na omylu. Je to chlapec v těle dospělého muže. Po tom nervovém zhroucení se už nikdy docela nevzpamatoval.“

„Které ho postihlo před patnácti roky. Je to tak?“

„Je to tak. Stalo se to v tom létě, kdy odešel kapitán Broadhurst.“

„Měl ho Frederik rád?“

„Frederik měl v úctě i zemi, po níž kapitán Broadhurst kráčel. Vážil si ho jako otce. A zbožňoval celou rodinu Broadhurstových. Když potom kapitán odešel, zlomilo mu to srdce. Jako by mu zemřel vlastní táta, nebyl k utišení. To jsem si nevymyslela. Říká to doktor Jerome.“

„To je ten lékař, který má přijít k Frederikovi?“

Přikývla. „Už by tu měl být každou chvíli.“

„On je psychiatr?“

„My nemáme k psychiatrům důvěru,“ řekla lhostejně. „Doktor Jerome je dobrý lékař. Léčí taky paní Broadhurstovou, tak by měl něco znát. Když se Frederik nervově zhroutil, sama ho zavolala a zaplatila účty i za sanatorium. A po propuštění ho zaměstnala ve své zahradě.“ Paní Snowová se pousmála při této světlejší stránce svých vzpomínek. „Ale teď mám strach, aby neztratil i tohle místo.“

„Nevím, proč by ho měl ztratit, jestli neprovedl nic špatného. Po pravdě řečeno ani nechápu, proč ztratil místo u Lesní služby.“

„Já to taky nechápu. Albert si vzal klíč od buldozeru bez jeho svolení. Ale okresní dozorce to mému synovi neuvěřil. Souviselo to s tou věcí u soudu pro mladistvé před třemi roky. Jak se jednou chlapec dostane do maléru, má zkaženou pověst na celý život.“

/XXII/

Paní Snowová se zvedla a popošla ke dveřím, jako kdyby mě už hodlala vyprovodit. I když atmosféra jejího domu byla tísnivá, nebyl jsem ochoten tak rychle odejít. Zůstal jsem sedět a po chvíli mlčenlivého zápasu se vrátila a znovu usedla do houpací židle.

„Chcete ještě něco?“ zeptala se.

„Možná, že byste mi mohla v něčem pomoci. Nesouvisí to přímo s vámi, ani s Frederikem. Mám za to, že jste pracovala pro pana a paní Broadhurstovy v době, kdy se pan Broadhurst stal nezvěstným.“

„Ano, pracovala.“

„Znala jste tu ženu?“

„Ellen Kilpatrickovou? Samozřejmě že znala. Učila kreslení na střední škole a byla provdaná za realitníka Kilpatricka. To bylo ještě předtím, než zbohatl na zástavbě Kaňonu. Žil tenkrát z ruky do úst jako většina z nás.

Paní Kilpatricková viděla příležitost si polepšit a tak, to byl alespoň můj dojem, rozestřela sítě kolem kapitána Broadhursta. Měla jsem je na očích od samého počátku. Když paní Broadhurstová nebyla doma, strčili ti dva Stanleyho vždycky ke mně a pospíchali do horské chaty. Říkalo se, že paní Kilpatricková učí kapitána malovat. Ale učila ho i jiné věci. Mysleli si, že každého oblafnou, ale byli na omylu. Často jsem je pozorovala, jak se na sebe dívají, jako by žili sami dva v nějakém skrytém světě a nikdo kromě nich neexistoval.“

„Věděla o tom paní Broadhurstová?“

„Jistě o tom věděla. Poznala jsem na ní, že se trápí. Ale nikdy o tom nemluvila, alespoň ne přede mnou. Nejspíš chtěla zabránit roztržce. Její rodina v tomhle městě něco znamená – nebo alespoň znamenala. A pak taky musela myslet na chudáčka malého Stanleyho. Někdy, když o tom přemýšlím, si říkám, že otevřená roztržka by byla koneckonců Stanleymu víc prospěla. Často se mě ptal, co dělá jeho tatínek s tou paní nahoře v horské chatě. Vymýšlela jsem si různé historky, ale nikdy jim docela nevěřil. Děti už jsou takové.“

„To nejspíš trvalo nějaký čas, že?“

„Nejméně rok. Byl to divný rok, dokonce i pro mě. Vedla jsem paní Broadhurstové domácnost a prožívala jsem to s sebou, ačkoliv se mě to nijak netýkalo. Po nějaké době si ti dva přestali přede mnou dávat vůbec pozor. Jako kdybych byla kus nábytku nebo něco podobného. Ke konci se už ani nenamáhali chodit do horské chaty. Jeden z důvodů bylo i to, že Frederik pracoval na stavbě stezky pro Lesní službu v kaňonu. A tak ti dva zůstávali v domě, když paní odešla. Zamkli se v pokojíku a vyšli z něho s rozpálenými tvářemi a musela jsem si vymýšlet pro Stanleyho báchorky o tom, proč vrzal gauč.“ Tvář jí pod pudrem lehce zbrunátněla. „Nevím ani, proč vám to všechno vykládám. Chtěla jsem si to tajemství vzít s sebou do hrobu.“

„Nevíte, co je přimělo odejít?“

„Řekla bych, že už neměli sílu dál snášet to napětí. Já sama jsem to už těžko snášela. Už jsem byla připravena dát výpověď, když konečně utekli.“

„Kam?“

„Prý do San Franciska, ale žádný z nich se už sem nevrátil. Nevím, z čeho byli živi. On neměl zaměstnání, ani vlastní peníze. Ale jak jsem oba znala, řekla bych, že ona si našla místo a patrně ho dodnes živí. On není to, čemu se říká praktický člověk.“

„Jaký typ ženy je ona?“

„Typ umělkyně, ale je mnohem praktičtěji založená, než dává najevo. Tváří se, jako by žila s hlavou v oblacích, ale nohama stojí na pevné zemi. Někdy mi jí bylo doopravdy líto. Sledovala ho očima jako pes svého pána, často jsem se divila – jak se může vdaná žena a matka malého chlapce takhle zamilovat do ženatého muže.“

„Podle fotografie bych řekl, že on byl velmi hezký člověk.“

„To máte pravdu. Kde jste viděl jeho fotografii?“

Vyndal jsem z kapsy Stanleyho oznámení a ukázal jí ho. Podívala se na ně jako na něco, co už zná.

„Tenhle výstřižek mi posledně ukázal Albert Sweetner. Chtěl se ubezpečit, že ten pán je kapitán Broadhurst. Potvrdila jsem mu to.“

„A na tu ženu se neptal?“

„To nebylo třeba. Albert paní Kilpatrickovou znal z dřívějška. Byla jeho třídní učitelkou na střední škole, když ještě žil u nás.“ Otřela si brýle a znovu se sklonila nad výstřižkem. „Kdo to dal do novin?“

„Stanley Broadhurst.“

„Kde by byl vzal tu tisícovku odměny? Vždyť neměl ani vindru.“

„Od své matky. Alespoň na to spoléhal.“

„Aha.“ Zvedla či od výstřižku. Byly plné minulosti. „Chudinka Stanley. Pořád se pokoušel přijít na to, co se dělo v horské chatě.“

Chápavost té ženy mě udivovala. Její rozum zřejmě zbystřil potížemi s Fricem a vycvičil se při obranné taktice, jíž ho hájila. Uvědomil jsem si, že to její povídání je záměrné a že mě krmí historkami jako stárnoucí Šeherezáda a staví bariéru slov mezi mě a svého syna.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo tři čtvrti na jednu.

„Spěcháte už?“ zeptala se dychtivě.

„Kdybych si mohl ještě několik minut promluvit s Fricem –“

„Nemůžete. Nedovolím to. Stále si dává vinu za něco, co neudělal.“

„Vezmu to v úvahu.“

Zavrtěla hlavou. „Není to od vás hezké, že mě o to žádáte. Řekla jsem vám mnohem víc, než by Frederik vůbec mohl říci.“ A dodala s jakousi hněvivou vyzývavostí: „Jestli chcete ještě něco vědět, tak se mě zeptejte.“

„Je tu ještě jedna věc. Zmínila jste se o pohledu, který poslala Marta Nickersonová Frederikovi k vánocům.“

„To nebyl vlastně vánoční pohled – jenom pozdrav na dopisnici.“ Vstala. „Pokusím se ji najít, když ji chcete vidět.“ Odešla do kuchyně. Slyšel jsem otvírat a zavírat ještě druhé dveře a nesrozumitelný rozhovor skrze tenké zdi. Rozpoznal jsem Frederikův hystericky přeskakující hlas i hlas jeho matky, která ho uklidňovala.

Přišla a podala mi pohlednici. Barevná fotografie na přední straně ukazovala průčelí jednopatrového motelu, jehož štít hlásal: MOTEL YUCCA – RESTAURACE. Na poštovním razítku stálo: 22. XII. 1952 – Petroleum City. Zpráva byla napsána rukou, zeleným vybledlým inkoustem.

Milý Frici,

dlouho jsme se neviděli. Co je nového v Santa Terese? Mám holčičku, narodila se 15. prosince, jako dáreček od Ježíška. Váží tři a čtvrt kila a je roztomilá jak panenka. Dali jsme jí jméno Zuzanka. Jsem hrozně šťastná. Doufám, že Ty taky. Veselé vánoce Tobě a Tvé mamince

Marta (Nickersonová) Crandallová

V kuchyni zazvonil telefon. Paní Snowová vyskočila, jako by zvonili na poplach. Ale neopomněla dobře za sebou zavřít kuchyňské dveře, než zvedla sluchátko.

Za chvíli znovu otevřela. „To je pan Kelsey,“ řekla se zkřivenými ústy, jako by i jeho jméno chutnalo hořce. „Chce s vámi mluvit.“

Ustoupila stranou, abych mohl projít, ale zůstala stát ve dveřích, aby slyšela, co budeme mluvit.

Kelseyho hlas zněl naléhavě: „Ariadne byla spatřena jedním z dobrovolných pilotů šerifovy letecké jednotky. Uvízla v zálivu Dunes Bay.“

„A co se stalo s našimi uprchlíky na palubě?“

„To nevíme. Ale nevypadá to moc nadějně. Podle mých informací ztroskotala loď v příboji.“

„Kde přesně?“

„Hned pod státním parkem. Znáte to tam?“

„Znám. Kde jste? Mohu vás tam zavést?“

„Bohužel právě teď nemohu opustit město. Objevil jsem novou stopu v případě Stanleyho Broadhursta. Neměl bych se rozhodně vzdalovat z požární oblasti.“

„Jaká je to stopa?“

„Váš muž s dlouhou černou parukou byl včera spatřen. Řídil staré bílé auto na cestě do Rattlesnake. Jedna studentka z koleje tam byla na procházce a zahlédla ho chvilku předtím, než začalo hořet.“

„Je to věrohodná identifikace?“

„Dosud ne. Budu s tou dívkou teď hovořit.“

Kelsey zavěsil. Když jsem se odvracel od telefonu, spatřil jsem, že dveře Fricova pokojíku jsou pootevřeny. Jedno z jeho vlhkých očí se objevilo ve štěrbině jako oko ryby v trhlině podvodních útesů. Jeho matka ho pozorovala od druhých dveří jako žralok.

„Jak je vám, Frici?“ zeptal jsem se.

„Hrozně.“

Pootevřel dveře trochu víc. V pomačkaném pyžamu vypadal spíš jako zanedbaný chlapec než jako muž. Jeho matka ho napomenula:

„Vrať se do svého pokoje a chovej se klidně.“

Pohodil rozdrbanou hlavou. „Nejsem tam rád. Pořád tam něco vidím před očima.“

„Co vidíte před očima, Frici?“ zeptal jsem se ho.

„Vidím pana Broadhursta v hrobě.“

„Vy jste ho pohřbil?“ zeptal jsem se.

Přikývl a začal slzet, kýval a slzel jako lidská pumpa. Jeho matka vkročila mezi nás. Opřela se svým lehkým tělem proti jeho beztvaré postavě a zatlačila ho do místnosti.

Zavřela za ním dveře, zamkla a otočila se ke mně, držíc klíč v ruce jako zbraň. „Prosím, teď už odtud odejděte. Přivedl jste ho docela z míry.“

„Jestli opravdu včera zakopal Stanleyho Broadhursta, stejně to neutajíte. Jste blázen, když se o to pokoušíte.“

Podivně odfrkla, což mělo znamenat smích. „Jestli tu je někdo blázen, tak já to nejsem. Nepohřbil pana Broadhursta o nic víc než já. Vy jste ho tak popletli a vystrašili, že už sám neví, co dělal nebo viděl. Jenže já vím naprosto jistě, že nic špatného neprovedl. Znám svého syna.“ Mluvila s takovou jistotou, že jsem jí téměř uvěřil. „Přesto se domnívám, že ví o něco víc, než nám řekl.“

„Chcete říct, že ví o hodně méně. Ani si neuvědomuje, co ví a co ne. A vy byste se měl stydět sám před sebou za to, že mučíte vdovu a jejího jediného syna. Jestli ho doktor najde v takovémhle stavu, pošle ho do blázince.“

„Už tam někdy byl?“

„Moc málo k tomu před časem scházelo. Ale paní Broadhurstová mu zaplatila sanatorium.“

„To bylo v roce 1955?“

„Ano. A vy budete nyní tak laskav a opustíte mou kuchyň. Nevybídla jsem vás, abyste sem vešel, ale vybízím vás k odchodu.“

Poděkoval jsem jí a opustil jsem dům. U obrubníku před domem vylézal ze žlutého sportovního auta sportovně oblečený muž středních let. Vyndal z vozu lékařskou brašnu a zamířil směrem ke mně. Šedé vlasy a světle modré oči nápadně kontrastovaly s jeho opálenou pletí.

„Doktor Jerome?“

„Ano.“ Pohlédl na mne tázavě.

Řekl jsem mu své jméno, i co zde pohledávám. „Jsem ve službách paní Jean Broadhurstové. Mimochodem, jak se daří paní Elizabeth Broadhurstové?“

„Utrpěla slabý srdeční záchvat přivoděný nadměrnou vyčerpaností.“

„Je s ní možno mluvit?“

„Dnes ne. Snad zítra. Ale bylo by dobře, kdybyste se nezmiňoval o jejím synovi – ani o vnukovi.“ Doktor se zhluboka nadechl a pak si povzdychl s překvapující citovostí: „Právě jsem spatřil v márnici Stanleyho. Nerad vidím mladého člověka mrtvého.“

„Byla příčinou smrti bodná rána?“

„Zdá se, že ano.“

„Vy jste byl jeho lékař?“

„Po většinu jeho života – pokud žil doma. A i potom jsem ho čas od času viděl. Radíval se se mnou, když měl nějaký problém.“

„Jakého druhu to byly problémy?“

„Citové. Manželské. Nemohu o tom hovořit s třetí osobou.“

„Stanleymu tím neublížíte; je mrtev.“

„To vím taky,“ odpověděl trochu hrubě. „Mě teď zajímá, kdo ho ubodal k smrti a zahrabal v lese.“

„Váš pacient Fric Snow říká, že ho pohřbil on.“

Dával jsem bedlivě pozor na doktorovu reakci. Jeho mírný pohled se nezměnil, ani jeho zdravá barva. Dokonce se pousmál.

„Nevěřte mu. Fric se stále k něčemu přiznává.“

„Jak víte, že to není pravda?“

„Protože ho léčím už přes dvacet let.“

„Je duševně chorý?“

„Tak bych to nenazval. Je hypersenzitivní a má sklon k sebeobviňování. Když se citově rozruší, ztrácí smysl pro realitu. Chudák Fric, celý život se něčeho bojí jako malý kluk.“

„Čeho?“

„Mezi jiným i své matky.“

„Já se jí bojím taky.“

„To my všichni,“ odpověděl doktor pobaveně. „Je to rázná žena. Ale patrně taková být musela. Její zemřelý manžel se podobal Fricovi. Nebyl téměř schopen si udržet práci. Je tu zřejmě rodová dispozice a s dědičnými znaky si ještě nevíme příliš rady.“

Oba jsme pohlédli k oknu. Pani Snowová odposlouchávala náš rozhovor z okna přední místnosti. Spustila dolů záclonu.

„Opravdu už musím jít za svým pacientem,“ řekl Jerome.

„Snad bychom si o něm mohli pohovořit, až budete mít trochu víc času. Ať už Fric vinen je nebo není – jak vy myslíte – byl ve spojení s hlavní osobou podezřelou ze zavraždění Stanleyho.“ A pověděl jsem mu o Alu Sweetnerovi a Kelseyho nové stopě. „A víme, že Fric měl přístup k nářadí, jehož bylo použito k vykopání Stanleyho hrobu. A ještě ke všemu se mi přiznal, že ho pohřbil.“

Doktor pomalu kroutil hlavou nalevo napravo. „Kdyby spadla obloha, Fric by si našel způsob, jak z toho obvinit sám sebe. A přitom není vyloučeno, že si Stanley vykopal svůj hrob sám.“

„Zástupce koronera a já jsme o této možnosti také teoreticky uvažovali.“

„Z mé strany to není pouhá teoretická úvaha,“ namítl doktor Jerome. „Když jsem před chvílí prohlížel Stanleyho tělo, všiml jsem si, že má na rukou puchýře.“

„Jaké puchýře?“

„Obyčejné vodové puchýře na obou dlaních.“ Dotkl se levé dlaně širokými hranatými prsty pravice. „Puchýře, jako se udělají člověku, který ryje a není na to zvyklý. Přiznám se, že není snadné pochopit, proč by si někdo kopal vlastní hrob.“

„Mohl být k tomu přinucen,“ řekl jsem. „Al Sweetner, muž s parukou, byl tvrdý chlapík, dokud žil. Je možné, že stál za Stanleym s revolverem v ruce. Anebo měl Stanley třeba jiný naléhavý důvod.“

„Jaký myslíte?“

„To nevím. Třeba zamýšlel pohřbít někoho jiného. Bylo s ním mladé děvče a jeho syn.“

„Co se s nimi stalo?“

„To se právě snažím zjistit.“

/ XXIII /

K zálivu Dunes Bay vedla z dálnice č. 1 klikatá okreska. Nad kopečky písku, navršenými a zformovanými větrem, které se zvedaly podél pobřeží k severu, proudily do vnitrozemí mraky jako potrhané vlajky. Vypadalo to na bouřku.

Kiosk u vchodu do státního parku byl zavřený a prázdný. Projel jsem k parkovišti, z něhož byl rozhled na oceán. Asi sto metrů odtud, kde se lámaly vlny, ležela na boku bílá šalupa. Ještě dále kroužilo hejno pelikánů a co chvíli se potápěli za kořistí.

Z pláže pozorovali Ariadnu tři lidé. Nebyli to však ti tři, jež jsem hledal. Jeden z nich měl na sobě uniformu zřízence státního parku. Opodál se dva hoši s dlouhými vyšisovanými vlasy opírali o svá příbojová prkna.

Vytáhl jsem z kufru auta dalekohled a zamířil ho na šalupu. Neměla stěžeň a její lanoví viselo přes palubu jako roztrhaná síť. Trup se zdál prasklý a plný vody. Líně se zvedla, když ji vyhouply vysoké vzdouvající se vlny, a potom zase ztěžka spadla na bok. Dech se ve mně zatajil.

Seběhl jsem dolů na pláž po dřevěném chodníčku, zpoloviny zavátém pískem. Zřízenec státního parku se ke mně otočil a já se ho zeptal, jestli se li mladí lidé zachránili.

„Ano, pane. Dostali se na břeh.“

„Všichni tři?“

„Ano. Tihle chlapci jim pomohli.“

Ukázal na oba příbojniky. Opětovali můj pohled s jakousi ostražitou pýchou, jako by zásadně nedůvěřovali jakékoliv pochvale dospělých.

„Jsou v pořádku,“ řekl ten starší. Kývali hlavami v rozvážném unisonu.

„Kde jsou?“

Chlapec pokrčil pružná ramena. „Někdo přijel a odvezl je ve stejšnu.“

„Jaký to byl stejšn?“

Chlapec ukázal na zřízence. „Zeptejte se jeho.“

Otočil jsem se k zřízenci, jenž mi připomínal zetě někoho z mých známých, ale nevzpomněl jsem koho. Odpověděl znepokojeně: „Byl to modrý chevrolet, poslední model. Nevšiml jsem si poznávací značky. Neměl jsem důvod. Nemohl jsem vědět, že to jsou uprchlíci.“

„Ten malý chlapeček není uprchlík. Spíš unesené dítě.“

„Ale nechoval se jako unesené dítě.“

„A jak se choval?“

„Byl vystrašený. Ale neřekl bych, že z nich. Šel s nimi bez zdráhání.“

„Kam ho vedli?“

„K autu.“

„To vím. Kdo řídil?“

„Velká žena v klobouku se širokou krempou.“

„Jak mohla vědět, že jsou tady?“

„Dovolil jsem té blondýnce, aby si ode mě zavolala. Nemohl jsem vědět…“

„Můžete mi zjistit, kam volala?“

„To asi nepůjde, ledaže by byla volala meziměstsky. No, pokusím se.“

Došoural se k dřevěnému chodníčku, zakrývaje si obličej proti zvířenému písku. Šel jsem za ním ke kiosku a čekal, zatímco uvnitř telefonoval. Když vyšel ven, zavrtěl hlavou a rozhodil a nechal klesnout ruce.

„Nemají ten hovor poznamenaný.“

„Hlásil jste to policii?“

„Ano, přijeli a hned zas odjeli. Byl tu kapitán šerifovy úřadovny, zajel sem z Petroleum City. Ale to už ty tři odvezla ta paní v chevroletu stejšnu.“

Sešel jsem dolů ke zpěněné obrubě moře a znovu se zadíval na Ariadnu. Kymácela se na vlnách jako pták uvízlý v oleji. Když jsem se otočil, viděl jsem, že starší z obou příbojníků se ke mně přiblížil a tiše stojí za mými zády.

„Teda, řeknu vám, nebylo moc pěkný na to koukat. Je to hrozný, když ztroskotá loď.“

„Jak se to stalo?“

„Říkal, že prej mu vynechal motor. A než stačil natáhnout plachty, náraz větru loď překotil. Přitom se zlomil stožár. Můj bratr a já jsme na to koukali, když se to stalo. Pustili jsme se k nim na našich prknech a pomohli jim na břeh.“

„Nebyl nikdo zraněn?“

„Jenom on. Rozbilo mu to ruku, když se kácelo to ráhnoví.“

„A co ten malý chlapec?“

„Ten je dobrej. Byla mu hrozná zima, tak mu bratr půjčil deku. Chudinka malej, třásl se jako sulc – fakt.“ Hoch se sám klepal zimou, ale tvářil se stoicky, jako jinoch primitivního kmene při iniciačních obřadech.

„Kam odtud odjeli?“

Znovu se na mne ostražitě podíval. „Vy jste fízl nebo co jste?“

„Jsem soukromý detektiv. Snažím se dostat zpátky toho chlapce.“

„Toho velkého s kníry?“

„Toho malého.“

„Jak jste předtím říkal, že ho unesli, je to pravda?“

„Je.“

„Oni jsou bratr a sestra? Říkali, že jsou.“

„Co ještě říkali?“

„Ten kníratý vykládal, že po nich jdete, protože jeli nedovolenou rychlostí. Je to pravda?“

„Ne, to není pravda. Chci zpátky toho malého chlapce. Jeho otec byl včera zavražděn.“

„To udělal ten s knírama?“

„Možná. Nevím.“

Chlapec odešel k bratrovi, chvíli s ním hovořil, a vracel se ke mně. Šel jsem mu vstříc.

„Nějaké tajemství?“

„Radil jsem se s bratrem. Ta holka mu řekla, že si tu deku může vyzvednout v Petroleum City. Řekla, že mu ji nechá v kanceláři restaurace Yucca.“

Vypravil jsem se tam a projížděl jsem kolem petrolejových polí, plných vrtných věží a pump. Dále na obzoru se rýsovaly jeřáby Vandenbergových leteckých závodů. Petroleum City bylo venkovské městečko, které se začalo přes noc rozrůstat. Hektar za hektarem narychlo postavených obytných čtvrtí, obludných svou stejností, se rozlézaly za jeho okrajem.

Restaurace motelu Yucca také vyrostla za těch patnáct let, jež uplynula od dob, kdy byla vyfotografována na dopisnici. Byla postavena na jižním okraji města a obklopovala ze tří stran krátký ubytovací blok. V přístavku byla umístěna správa podniku. Přestavitelná písmena na tabuli před vchodem nabízela „řízky, raky a dobrou zábavu“. Když jsem zastavil auto před dveřmi do kanceláře, zaslechl jsem kovbojskou melodii, jež zněla jako kvílení umírajícího věku.

Žena za psacím stolkem byla oblečena jako reklamní kovbojská dívka v blůzce se širokými pruhy a v kovbojském klobouku se stuhou z imitace surové kůže. Měla statné, přátelské tělo, které působilo nezkušeným dojmem i po letech zkušeností.

„Nenechal u vás prosím někdo přikrývku?“ zeptal jsem se. „Vlhkou přikrývku.“

Pohlédla na mne bez úsměvu. „Vy nejste ten člověk, který ji půjčil Zuzince.“

„To jsem také netvrdil. Je Zuzka tady?“

„Není. Zase odjeli.“ Zarazila se s rozevřenými rty, jako by se jí náhle zmocnily pochybnosti. „Já o tom nesmím s nikým hovořit.“

„Kdo vám to zakázal?“

„Pan Crandall.“

„Lester Crandall?“

„Ano, pane. Je majitelem tohoto podniku.“

„Kde je? Rád bych si s ním promluvil.“

„O čem?“

„O jeho dceři. Jsem detektiv – soukromý detektiv. Včera večer jsem byl v jeho domě v Pacific Palisades a spolupracuji s ním.“

„On tady není.“

„Řekla jste, že vám zakázal hovořit.“

„Telefonicky. Mluvila jsem s ním po telefonu.“

„Kdy?“

„Před několika hodinami. Hned jak mě Zuzka zavolala od zálivu Dunes Bay. Pan Crandall mi poručil, abych ji tu zdržela, než sem přijde. To se ale snadno řekne a hůř provede. Jen jsem se k nim otočila zády, skočili všichni tři do stejšnu a odjeli.“

„Kterým směrem?“

„K San Francisku.“ Ukázala palcem v tom směru jako stopařka.

Pověděla mi poznávací značku stejšnu. „Oznámila jste to policii?“

„Proč? Je to auto jejího otce. Kromě toho mi pan Crandall přikázal, abych do toho policii nezatahovala.“

„Kdy čekáte pana Crandalla?“

„Každou chvíli.“ Nepůsobila dojmem, že se na jeho příchod těší. „Jestli na něj máte nějaký vliv, ztraťte za mě prosím vás slovíčko. Řekněte mu, že jsem dělala, co bylo v mých silách, ale že mi přesto utekla.“

„Dobrá. Jak se jmenujete? Já jsem Lew Archer.“

„Květoslava Rawlinsová.“ A dodala tónem, jako by opakovala starý vtip: „Zabývám se vážně myšlenkou přeměnit si jméno na Bědoslava.“

„To nedělejte. Smím vás pozvat na skleničku?“

„Bohužel. Nesmím se vzdálit od stolku. Ale děkuji za nabídku.“ Pohlédla na mne s úsměvem, který se postupně vytrácel. „Co to do té Zuzky najednou vjelo? Bývala to taková milá tichá dívenka, snad až příliš tichá.“

„Už taková není. Utekla z domova.“

„A proč sem tedy volala?“

„Asi potřebovala odvoz. Co vám říkala, když telefonovala z pláže?“

„Říkala, že si vyjela na moře a že loď ztroskotala a že ona i její přátelé jsou mokří jako hastrmani. Prosila mě, abych nevolala jejího tatínka, já jsem ho ovšem zavolat musela – měla jsem přesné příkazy. Přivezla jsem je sem, převlékli se do suchých šatů a trochu se na –“

„Kde vzali suché šatstvo?“

„Z majitelova apartmá. Otevřela jsem jim ho. Měla jsem za to, že tady zůstanou – ten hoch s bradkou mě dokonce požádal, abych mu obstarala kvůli té paži lékaře. Vypadala jako zlomená – bezvládně mu visela, víte? Ale potom si to rozmyslel a řekl, že s tím počká, až se sejde s maminkou. Zeptala jsem se ho, kde se s ní sejde, ale neodpověděl mi.“

„A co ten malý hošík?“

„Já mám taky malého chlapečka a tak jsem mu půjčila suché šaty sama.“

„Říkal něco?“

„Myslím, že neřekl ani slovo.“ Chvilku zauvažovala. „Ne, já ho neslyšela vůbec promluvit.“

„Neplakal?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Neplakal.“

„Jedl něco?“

„Vpravila jsem do něho trochu polévky a kousek uzeniny. Ale většinou jen seděl a ani nedutal.“ Chvíli mlčela a potom pravila jen tak mimochodem: „Viděl jste v zálivu ty pelikány? Víte to, že už nemohou mít mladé? Jejich organismus je otráven DDT a všechna vejce jim prasknou.“

Řekl jsem jí, že o tom vím. „A co Zuzana? Co povídala ona?“

„Skoro nic. Nevím, co si mám o té žábě myslet. Tak se změnila.“

„V jakém směru?“

„My jsme si se Zuzkou moc dobře rozuměly, než se odstěhovala dolů na jih. Aspoň jsem si to myslela.“

„Jak je to dlouho, co se odstěhovali?“

„Už to bude pár roků. Les – pan Crandall otevřel nový motel v Oceánu a z Los Angeles to má blíže. To je alespoň důvod, který udává.“

„A má ještě jiné důvody?“

Žena na mne zkoumavě pohlédla, přátelsky i podezíravě zároveň. „Vy mě ale zpovídáte, co? A já moc mluvím. Ale nerada vidím, že Zuzka vyvádí takové kousky. Bývala to opravdu hodná žabka – opravdu. Tvrdohlavá jako její táta, ale dobrosrdečná.“

Na chvíli se zabrala do vlastních myšlenek. Zapomněla na mne a její oči zasněně pohlédly dolů, jako by měla dítě u prsu.

Napověděl jsem jí: „Co ji tak změnilo?“

„Připadá mi, jako by byla zoufalá. Nevím proč.“ Ušklíbla se. „Vlastně vím. Odstěhovali se do Los Angeles, aby jí poskytli víc příležitostí – společenských i jiných. Byl to nápad její matky – ona byla vždycky posedlá po L. A. Ale nepřineslo to žádné výhody Zuzce, ani jim. Samozřejmě jí pak vyčítali, že je nespokojená, a ona se neměla ke komu utéci. Je to osamělé děvče, až vražedně osamělé.“

Zachvěl jsem se při tom slově, avšak zmohl jsem se na odpověď, v níž byla naděje. „Utíkala se k vám.“

„Jenže později utekla doopravdy, od rodičů.“

„Děláte si o ni starosti, že?“

„Máte pravdu. Asi proto, že sama nemám dcerku,“

/XXIV/

Nevzal jsem nic do úst sedm nebo osm hodin. Vešel jsem do barové restaurace, z níž se linula hudba, a pověsil jsem klobouk na mosazí pobitou špičku dlouhých kravských rohů.

Zatímco se griloval můj steak, zavřel jsem se v telefonní budce a znovu zavolal Willieho Mackeyho.

Willie zvedl sám sluchátko. „Mackeyho detektivní kancelář,“

„Tady je Archer. Vypátral jsi něco o Ellen?“

„Ještě ne, ale vypátral jsem toho psa.“

„Psa?“

„Tu dánskou dogu,“ řekl Willie netrpělivě. „Opravdu se zaběhla. Hovořil jsem s jejím majitelem; žije poblíž Mill Valley. Minulý týden měl v novinách inzerát, že se mu ztratil pes, a někdo ho našel v Sausalitu. To je pořádně daleko od Poloostrova, Lewe.“

„Moji informátorku je třeba brát s rezervou.“

„Taky jsem si říkal,“ pravil Willie. „Ale pro všechny případy jsem už poslal do Sausalita jednoho muže. Znáš přece Harolda?“

„Můžeš se s ním spojit?“

„Doufám. Má v autě vysílačku.“

„Řekni mu, ať dává pozor po modrém chevroletu stejšnu s třemi mladými lidmi.“ Sdělil jsem mu jejich jména a popisy a poznávací značku auta.

„Jak si má Harold počínat, jestli je uvidí?“

„Nehnout se od nich. A sebrat jim toho malého klučíka, pokud by ho tím neohrozil.“

„Ono bude lepší, když tam zajedu sám,“ řekl Willie. „Nezmínil ses ani slovem, že mají u sebe odvlečené dítě.“

„Není to běžný případ.“

„A oč tedy těm lidem jde?“

Na to jsem neměl pohotově odpověď. Po chvilce jsem řekl:

„Tatínek toho malého byl včera zavražděn. Pravděpodobně je očitým svědkem vraždy.“

„Zabili ho ti druzí dva?“

„To nemohu vědět.“ Uvědomil jsem si vzrůstající rozdvojenost svého vztahu k Zuzaně a Jerrymu – přál jsem si ukončit jejich divoký úprk nejenom kvůli bezpečnosti dítěte, ale i jejich vlastní. „Avšak zatím nám nezbývá než to předpokládat.“

Vrátil jsem se zpět do restaurace. Steak byl už hotov a zapil jsem ho nevalným pivem. Za oválným barem zpívali čtyři kovbojové, kteří sotvakdy viděli krávu zblízka, kovbojské písně, pocházející nejspíš z dalekého východu.

Poručil jsem si druhé pivo a rozhlédl jsem se po lokále. Byla tu hlučná směsice skutečného západu a jeho imitace. Směsice se skládala z kovbojů – opravdových i pouze přistrojených – z vojáků mimo službu s jejich manželkami a dívkami, z turistů, ze zaměstnanců petrolejářských trustů v kovbojských botách s vysokými kramfleky a z několika obchodníků se širokými kravatami a s vějířky vrásek v koutcích přimhouřených očí.

Mnohé zraky se rozsvítily jako elektrická čidla, když vešel Lester Crandall z koridoru do sálu. Elektrická čidla na detekci peněz. Zastavil se ve dveřích a rozhlížel se po místnosti. Zvedl jsem ruku. Přišel ke mně a potřásl mi jí.

„Vy jste pan Archer, že? Jak jste se sem tak rychle dostal?“

Vysvětlil jsem mu to a pozoroval jsem přitom bedlivě výraz jeho obličeje. Jeho reakce byly pomalé a nejapné, jako kdyby měl za sebou probdělou noc. A přesto se zdál víc doma ve své motelové restauraci než v ohromném domě v Palisades.

Číšnice zpozorněly, když vstoupil, a jedna z nich přišla ke stolu.

„Přejete si něco, pane Crandalle?“

„Bourbon. Mou značku. A pozdržte účet pana Archera.“

„To nebylo třeba,“ řekl jsem. „No, díky,“

„Bylo mi potěšením.“ Naklonil se kupředu a pozoroval mě zpod opuchlých víček. „Jestli jste mi to už říkal a já to zapomněl, pak prosím odpusťte. Myslí mi to dnes pomalu. Stále mi není jasné, jaký máte na té věci zájem?“

„Pracuji pro paní Jean Broadhurstovou. Snažím se dostat zpátky jejího synáčka, než se mu něco stane, a než se ona z toho docela zhroutí.“

„Já už k tomu taky nemám daleko.“ Chytil mě za zápěstí svou upracovanou rukou v nečekaně důvěrném gestu. A právě tak náhle mě pustil. „Ale dovolte, abych vás uklidnil alespoň v jednom směru. Naše Zuzanka není z děvčat, které by ublížily malému děcku.“

„Možná že ne úmyslně. Avšak vystavuje ho nebezpečí. Je to zázrak, že se dnes neutopil.“

„Totéž říká i paní Rawlinsová. Škoda že nejednala s větší rozhodností, aby je tu zadržela. Říká, že se o to pokoušela.“

„Není to její vina, že se jí to nepodařilo. Neřekl jste jí sám, aby nevolala policii?“

Crandall se na mne podíval s neskrývanou chladnou záští. „Já znám zdejší policajty. Narodil jsem se tu a tady jsem i vyrostl. Ti nejdřív střílejí a teprve potom vyslýchají. Nechci je poštvat na svou dcerušku.“

Musel jsem mu dát za pravdu. „O tom není třeba ztrácet slov. Koneckonců právě teď jedou živí a zdraví směrem k Zálivu.“

„Kam k Zálivu?“

„Nejspíš do Sausalita.“

Sevřel ruce v pěsti a třásl jimi, jako by v obou držel hrací kostky. „Proč jste nejel za nimi?“

„Myslel jsem si, že mi povíte něco užitečného.“

Oči měl dosud ztvrdlé zlostí. „Je to vytáčka?“

„Je to pravda. Uklidněte se. Jeden můj přítel ze San Franciska už tam na ně čeká.“

„Váš přítel?“

„Soukromý detektiv Willie Mackey.“

„Co udělá, jestli je chytne?“

„Použije zdravého rozumu. Pokusí se vzít jim toho chlapce.“

„To se mi zdá nebezpečné. A co má dcera?“

„Dala se na nebezpečnou dráhu.“

„Nepřipomínejte mi to. Chci ji ochránit, rozumíte?“

„Tak ji chraňte.“

Zasmušile na mne pohlédl. Číšnice mu přinesla pití a beznadějně se usmála ve snaze pozvednout šéfovu špatnou náladu. Nápoj byl účinnější než její úsměv. Pan Crandall zčervenal a oči se mu vlhce zaleskly. I jeho krátké kotlety jako by se naježily novým, vlastním životem.

„Není to moje vina,“ pravil. „Dal jsem jí všechno, co si může mladé děvče přát. Vinen je Jerry Kilpatrick. Chytil se nezkušeného děvčátka a zkazil je.“

„Někdo vinen určitě je.“

„Vy si myslíte, že ne on?“

„Myslím si, že nebyl sám. Minulý týden – patrně ve čtvrtek – byla na návštěvě v motelu Star.“

„V tom motelu na pobřežní dálnici? Do takového pajzlu by Zuzana vůbec nevkročila.“

„Byla tam viděna. Strávila tam nějaký čas s uprchlým trestancem Albertem Sweetnerem. Neříká vám to jméno nic?“

„Ne, neříká, ani ta celá historka. Já tomu prostě nevěřím.“ Ale jeho tvář se té zprávě už přizpůsobovala jako tvář starého rváče, který dostal pořádně napráskáno a čeká, že dostane ještě víc. „Proč mi to povídáte?“

„Měl byste o tom trochu přemýšlet, a muži neumějí myslet bez znalosti faktů. V sobotu v noci byl Al Sweetner zavražděn.“

„A vy obviňujete Zuzku?“

„Ne. Pravděpodobně byla na moři, když se to stalo. Snažím se vám ozřejmit, jakého druhu jsou nesnáze, do nichž se dostala.“

„Já vím, že je ve velkých nesnázích.“ Položil složené paže na stůl a hleděl na mne přes ně jako za barikádou. „Co mám dělat, abych ji z toho dostal? Běhám kolem dokola od té chvíle, co nás opustila. Ale pořád přede mnou uhýbá.“

Na chvíli se odmlčel. Zahleděl se za mne, do dálky, jako kdyby pozoroval dceru, jak mu uniká za vzdalující se horizont. Já sám jsem bezdětný, ale už jsem přestal závidět lidem, kteří děti mají.

„Vy vůbec netušíte, před čím utíká?“

Zavrtěl hlavou. „Dali jsme jí, nač si vzpomněla. Myslel jsem, že je s ní všechno v pořádku. Ale něco se muselo přihodit – a já nevím, co to bylo.“

Tupě vrtěl hlavou ze strany na stranu s vytrvalostí slepce, tápaje v nejistotách o svou dceru. Naplnilo mě to pocitem stravující lítosti, která se asi příliš nelišila od jeho vlastní.

Odsunul jsem židli od stolu a vstal. „Děkuji vám za pohoštění.“

Crandall se také zvedl a hleděl na mne, menší, tlustší, starší, zarmoucenější a bohatší než já.

„Kam máte namířeno, pane Archere?“

„Do Sausalita.“

„Vezměte mě a maminku s sebou.“

„Maminku?“

„Paní Crandallovou.“ Patřil k mužům, kteří zřídkakdy pojmenují manželku křestním jménem.

„Netušil jsem, že je tu s vámi.“

„Odpočívá v našem apartmá. Ale můžeme být okamžitě připraveni k odjezdu. Zaplatím všechny výlohy. Po pravdě řečeno,“ dodal, „abych kolem toho pořád nechodil jako kolem horké kaše, chci si najmout vaše služby.“

„Já už mám klienta. Ale rád bych si promluvil s paní Crandallovou.“

„Prosím. Proč ne?“

Položil jsem na stůl dolar jako spropitné. Crandall bankovku sebral, pečlivě ji stočil, stoupl si na špičky a vsunul mi ji do horní kapsy saka.

„Vaše peníze nepatří do mé restaurace.“

„To je pro číšnici.“

Narovnal jsem bankovku a položil ji znovu na stůl. Crandalla popadla zlost, ale hned se ovládl. Chtěl, abych vzal jeho a maminku do Sausalita.

/XXV/

Doprovodil jsem ho do koridoru a čekal na něj, zatímco šel nahoru do svého apartmá. Květoslava Rawlinsová seděla za psacím stolem a přendávala věci ze zásuvky do kufříku z umělé kůže. Měla zažloutlé oči a ztěžklá víčka, jako by utrpěla ztrátu krve.

„Vyhodil mě,“ řekla sklesle. „Dal mi patnáct minut, abych si spakovala věci, a to už u něj pracuji přes patnáct roků. Já mu to tady pomáhala vybudovat.“

„Jsem přesvědčen, že si to rozmyslí.“

„To Lesa špatně znáte. Od té doby, co začal hodně vydělávat, je strašně nadutý a arogantní. Připadá si všemocný jako pánbůh a je to čím dál horší. A zatím měl jenom obrovské štěstí, že raně jeho dědečka ležel mezi Petroleum City a Vandenbergovými závody. Jenže Les si namlouvá, že to všechno dokázal on sám. A teď člověka jednoduše takhle vykopne na dlažbu.“ Mávla rukou v patřičném gestu. Ruka se jí třásla. „Já tohle místo potřebuju. Mám chlapce ve škole.“

„Jaký vám udal důvod k výpovědi?“

„Žádný. Ale vy víte, proč to udělal, a já to vím taky. Měla jsem asi tady Zuzku uvázat za nohu nebo co. A teď svaluje vinu na mě. Ono je to snazší než si přiznat, že původcem všeho zla je on a jeho žena. Jak si ji vychovali, taková je. Já bych vám mohla vykládat o Zuzčině matce věci –“

Na tváři se jí objevil údiv, jako by teprve teď slyšela samu sebe. Přestala hovořit. Snažil jsem se ji přimět opět k řeči:

„Z jaké rodiny pochází vlastně paní Crandallová?“

„Z docela obyčejné. Její otec pracoval ve stavebnictví – stavěl suché zdi – a potloukali se po Kalifornii, když byla ještě malá. A jako docela mladá žába se vdala za Lestera. Sebral si ji rovnou ze školy. Sám už byl tenkrát ve středních letech.“

„Já jsem si všiml, že je mezi nimi velký věkový rozdíl. A vrtalo mi hlavou, proč si ho vůbec brala.“

„Musela.“

„Byla těhotná? To je nejčastější důvod.“

„Bylo to něco horšího – mnohem horšího. Stýkala se s partou uličníků ze Santa Teresy a ukradli Lesovi auto. Byla by se dostala do vězení, kdyby ji byl zažaloval. Jeden z nich si to odseděl.“

„Albert Sweetner?“

Zatvářila se dotčeně. „Když to všechno víte, tak proč se mnou hrajete takovou komedii?“

„Všechno nevím. Ale včera jsem přišel se Sweetnerem do styku. Jak jste se s ním seznámila vy?“

„Já ho vlastně neznám. Jenom jsem ho viděla, když sem přišel minulý týden. Já si dobře pamatuji obličeje a vzpomněla jsem si, že už tady kdysi byl. Chtěl vědět, kde by ji našel.“

„Paní Crandallovou?“

„Oba Crandallovy.“

„A řekla jste mu to?“

„Bodejť bych mu to řekla. Ale jejich adresa není žádné tajemství. Je uvedena v losangeleském telefonním seznamu.“ A dodala záslužně: „Neřekla jsem mu to.“

„Zmínila jste se, že už tu byl dříve.“

Zadívala se někam do vzdálené minulosti. „To už je hodně dávno. To byl ještě chlapec, a už byl povaleč. Já ještě tenkrát taky nebyla takhle letitá.“

„Jak je to dlouho?“

„Počkejte, byla jsem v tomhle místě teprve krátký čas. Zuzce byly asi tři roky. Bude to dobrých patnáct let.“ Ušklíbla se. „Já měla tenhle týden zůstat doma. Jen se ten člověk ukáže, hned je nějaký malér.“

„Jaký malér byl před patnácti roky?“

„Nevím přesně, o co šlo. Chtěl mluvit s Lesem – napadlo mě, že ho přišel vydírat. Ale potom, když odešel, bylo tu boží dopuštění. Les a jeho žena se porafali jako dva psi.“

„Kvůli čemu?“

„To nevím – slyšela jsem jenom hrozný randál. Musíte to vyzkoumat sám. Ale neprozraďte mě. Budu po tom gaunerovi chtít pracovní vysvědčení.“

Shora se schodiště na mne zavolal Crandall. Vyběhl jsem nedočkavě po schodech. Dychtil jsem spatřit Martu Crandallovou v novém světle fakt, která jsem si o ní zjistil.

Apartmá bylo zařízeno s levnou nádherou. Seděla v honosně čalouněné židli s nohama zkříženýma a se silnou vrstvou líčidel na tváři.

Opět na mne silně zapůsobily krása a půvab její postavy. Ať se pohnula kamkoliv, všechny předměty kolem ní měnily svou tvářnost jako kolem světla či ohně. Avšak oči měla chladné a byl v nich napjatě strnulý výraz. Hleděla na mne skrze masku líčidel, jako by byla strávila těžkou noc mou vinou.

Podala mi ruku a podržela ji v mé, když říkala: „Už jste mi měl přivézt Zuzanku. Jsou to tři dny, co odešla, a já jsem z toho úplně zničená.“

„Dělám opravdu, co mohu.“

„Lester pravil, že prý Zuzana jede do Sausalita. Souhlasí to?“

„Je to možné. V každém případě si to už ověřuji. Vy byste mi mohla také pomoci.“

„Jak?“ lačně se ke mně naklonila, ale její oči zůstaly dál chladné a strnulé. Vypadaly tak znaveně, jako by přihlížely, jak se opakuje celý její život. „Udělám, co bude v mých silách, věřte.“ Její hlas zněl drsněji, jako by se přizpůsoboval drsnosti jejích životních podmínek.

„Znáte Ellen Kilpatrickovou?“

Její pohled se střetl s manželovým a vrátil se ke mně. „To je zvláštní, že se mě na to ptáte. Chtěla jsem je zavolat.“

„Proč?“

„Ona žije v Sausalitu.“

„Pod jakým jménem?“

„Ellen Stormová. Je umělkyně a to je její umělecké jméno.“

„Říká si umělkyně,“ zavrčel Crandall, „ale je to cvok. Neumí ani pořádně kreslit.“

Hlas měl sípavý a obličej zrudlý. Uvažoval jsem, jestli má příčinu se na Ellen hněvat, nebo jestli si na ní prostě vylévá svůj vztek.

„Viděl jste její obrazy?“ zeptal jsem se.

„Viděl jsem vzorky. Poslala nám v létě dopis s ofertou svých prací. Poukázal jsem jí nějaké peníze a ona mi poslala obraz, který jsem si vybral.“

„Máte ho tu?“

„Vyhodil jsem ho. Byl to brak – výmluva, aby po mně mohla chtít peníze.“

„Tak to není,“ namítla jeho žena. „Psala, že nám dává možnost, abychom si vybrali první.“

„Nikdo už po nás nebyl na řadě.“

Otočil jsem se k ní. „Viděla jste Ellen v poslední době?“

Nervózně bleskla očima po manželovi. „Byla mou třídní učitelkou, viď, Lesi?“

Neodpověděl. Zdál se zcela pohroužen do svých rozmrzelých úvah.

„A je matkou Jerryho Kilpatricka,“ dodal jsem. „Věděla jste to?“

„Nevěděla.“ Opět pohlédla na manžela a po rozpačité pauze dodala: „Až když jsem na to pak přišla.“

Crandall rázně vkročil mezi nás a zůstal stát nad manželkou v póze soudce. „Ty jsi pozvala Jerryho Kilpatricka k nám?“

„Proč ne? Dělalo mi to radost.“

„Byla to pitomost. Vidíš sama, co z toho vzešlo. A kdo tě vlastně na takovou myšlenku přivedl? To ona?“

„Co se o to staráš? A nestůj nade mnou tak výhružně!“

Zabrali se s plnou vervou do rodinné výměny názorů a na mne úplně zapomněli. Abych hádku ukončil, položil jsem jí další, pro mne velmi naléhavou otázku: „Chodil s vámi Albert Sweetner na střední škole do téže třídy?“

Chvilku seděla jako pěna. I její manžel znehybněl s nepřítomným výrazem v očích, jakoby zaskočen a ochromen minulostí.

„Byli jsme velká třída,“ řekla. „Jak znělo to jméno?“

„Albert Sweetner.“

Natáhla a opět zkřížila nohy jako jemné, elegantní nůžky a pohlédla na manžela. „Nedívej se na mě. Jak mohu přemýšlet, když se na mě pořád tak díváš.“

„Copak se na tebe dívám?“ Pokusil se odtrhnout od ní oči, ale bylo to nad jeho síly.

„Proč se nejdeš něčeho napít?“ navrhla mu. „Nemohu ze sebe vypravit slovo, když se na mne pořád tak díváš.“

Natáhl paži. Aniž se jí dotkl, objel rukou obrys její hlavy. „Neber si to tak k srdci, maminko. Musíme držet pohromadě – ty a já proti světu.“

„Jistě. Jen mě prosím tě nech chviličku přemýšlet, buď tak hodný. Běž si nalít skleničku.“

Pomalu odcházel z místnosti. Počkal jsem, až uslyším cvaknout kliku dveří a jeho váhavé kroky dolů po schodech.

„Oč vám vlastně jde?“ zeptala se mě. „Chcete mi rozbít manželství?“

„Myslím, že už trochu narušené je.“

„To není pravda. Byla jsem Lesterovi dobrou ženou a on si je toho vědom. Snažila jsem se ze všech sil odškodnit ho za křivdy, kterých jsem se na něm v minulosti dopustila.“

„Jako například že jste mu ukradla vůz?“

„To se stalo skoro před dvaceti roky. Že vám není hanba s tím vyrukovat a urážet mě starými záležitostmi s Albertem Sweetnerem.“

„Zmínil jsem se o něm včera večer. Vzpomeňte si. Tvrdila jste mi, že ho neznáte.“

„Řekl jste mi jenom jeho příjmení. A já ho neviděla od školních let.“

„Jste si tím jista, paní Crandallová? Přišel sem do vaší motelové restaurace před patnácti lety.“

„Sem přijde lidí –“

„A právě v tomto týdnu zavedl vaši dceru do jiného motelu.“

Odstrčila od sebe rukama tuto představu. „Zuzana by s takovým člověkem nikam nešla.“

„Bohužel šla.“

Rozčileně vstala. „Oč mu jde? Chce se mi mstít za to, že jsem ho tehdy usvědčila?“

„Vy jste ho usvědčila?“

„Co mi zbývalo. Měla jsem na vybranou buď to udělat, nebo se octnout před soudem pro mladistvé. Ale to bylo ještě předtím, než se mi narodila Zuzinka.“

„Něco takového vám Al samozřejmě nezapomene.“

„Ne, to určitě ne. Přišel sem před patnácti lety a pokoušel se mi rozbít manželství. Bylo to hned poté, co ho propustili z prestonské káznice.“

„Jakým způsobem se pokoušel rozbít vaše manželství?“

„Napovídal mému muži o mně spoustu lží. Nechce se mi ani opakovat, co všechno mu říkal. Opravdu nevím, proč vám to vůbec vykládám.“

„Al Sweetner byl včera zavražděn.“

Mlčky na mne pohlédla. Oči měla vyděšené. Ale její tělo si zachovalo svou kočičí jistotu.

„Ach tak. Vy si myslíte, že jsem ho zabila já.“

Nevyvrátil jsem jí to, ani nepotvrdil. Pohlédla na mne s rostoucím zděšením. „Zuzana. Vy podezříváte Zuzanu?“

„Nepodezřívám ji. Nevím o nikom, na koho by logickou úvahou mohlo padat podezření.“

„Tak proč jste mi to vmetl do tváře?“

„Myslel jsem si, že byste to měla vědět.“

„Já vám děkuji,“ odpověděla s hořkostí. „Co chtěl Al po mé dcerce?“

„Mám za to, že se především pokoušel vytáhnout z ní nějaké informace. Byl na útěku z vězení a přijel sem na jih, aby si tu sehnal peníze. Potřeboval je na cestu do Mexika.“

„Odkud přijel?“

„Ze Sacramenta. Cestou se patrně zastavil v Sausalitu.“

Stála napjatě soustředěná jako žena, která naslouchá krokům na hřbitově. „Že by ho k nám poslala Ellen?“

„To nevím, co udělala Ellen. Ale mohu s jistotou předpokládat, že ji navštívil před odjezdem na jih. Hnal se za odměnou, kterou vypsal Stanley Broadhurst za zprávy o Ellen a o jeho otci.“

„Jaká to byla odměna?“

„Tisíc dolarů na hotovosti. Ale patrně doufal, že z toho vyzíská víc.“ Vyňal jsem novinový výstřižek, který byl čím dál dm ohmatanější. „Je to Ellen, že?“

„Je. Takhle vypadala, když učila na střední škole v Santa Terese.“

„Viděla jste ji od té doby?“

Zdráhavé odpověděla: „Byla jsem ji navštívit minulý měsíc, brzy na to, co jsme od ní koupili ten obraz. Ale prosím vás, nezmiňujte se o tom před manželem, on o tom neví. Byli jsme o víkendu v San Francisku a já se od něho odloučila a zajela jsem přes most do Sausalita.“ Po krátkém zaváhání dodala: „Vzala jsem s sebou Zuzku.“

„Proč?“

„Sama nevím – považovala jsem to za dobrý nápad. Měla jsem dojem, že by mě Ellen ráda viděla. Udělala pro mě hodně, když jsem byla ještě mladé děvče. Kdoví, jak bych byla bez ní prošla lety dospívání. A u Zuzany se začínaly projevovat podobné příznaky. Ona nikdy nebyla šťastné, veselé děvče, ale v poslední době se mi zdála přímo zoufalá, víte?“

Nevěděl jsem to a také jsem jí to řekl. Bylo to poprvé, co přiznala, že v Zuzanině životě se vyskytly i závažné neblahé okolnosti.

„Bála se lidí, opravdu se jich bála, tak jako já, když jsem byla děcko. A oni se jí určitým způsobem stranili – jiné děti si neuměly představit, co se v ní odehrává. Já jsem to věděla, nebo jsem se domnívala, že vím, ale copak jsem s někým o tom mohla mluvit?“

„A teď už můžete?“

„Teď už ano. Stejně je vše ztraceno.“ Rozhlédla se po tísnivém přeplácaném pokoji, jako by v jeho zdech byly trhliny hrozící zavalením.

„Les není Zuzčin vlastní otec. Poctivě se snažil být jí tátou, ale ona k němu nemá vřelejší vztah. I mně to připadalo nepřirozené, až překvapivé, rozumíte? Cítily jsme se v našem vlastním domově jako dva hlupáčci.“

„Kdo je Zuzaniným otcem?“.

„To je moje věc.“ Pohlédla na mne lhostejně, bez rozčilení. „Možná že sama na to neznám odpověď. Jeden čas jsem žila hodně nevázaně. Byla jsem tehdy mladší, než je dnes Zuzana.“

„Je jejím otcem Fric Snow?“

Ostře na mne pohlédla. „Nebudu na podobné otázky odpovídat, pokoušíte se o to zbytečně. A navíc jste mě přerušil v tom, co jsem vám začala vyprávět. Dělala jsem si starosti o Zuzanu, jak už jsem vám řekla, a myslela jsem si, že by mně Ellen mohla poradit.“

„A poradila vám?“

„Vlastně ne. Mluvila a mluvila a Zuzka ji se zájmem poslouchala. Ale její rady se mi nezamlouvaly. Doporučila mi, abychom poslali dceru z domu a svěřili ji cizím lidem. Nebo jí dopřáli volnost, aby se musela starat sama o sebe. Ale copak by to bylo možné? Mladí lidé potřebují, aby někdo nad nimi bděl.“

„A co o tom soudila Zuzana?“

„Chtěla zůstat u Ellen. Ale nebylo by to dobré. Ellen se hodně změnila od doby svého mládí. Bydlí v hrozné staré barabizně, přímo v lese jako poustevník.“

„Žádní muži?“

„Nikoho jsem neviděla. Jestli máte na mysli Lea Broadhursta, ten už ji dávno opustil. Ti dva spolu dlouho nezůstali. Byl to jeden z těch milostných románků, které vydrží jen po tu dobu, pokud je v cestě manželka.“ Upadla trochu do rozpaků nad svou znalostí světa.

„Kam šel?“

„Prý opustil zemi, tvrdí ona.“

„Vy jste znala pana Lea Broadhursta, než odešel ze Santa Teresy?“

„Pracovala jsem v jeho domě; nevím, dá-li se tomu říkat, že jsem ho znala.“

„Jaký to byl muž?“

„Takový, který nenechá žádnou ženu na pokoji.“

Řekla to s jakousi záští a já se jí zeptal: „Nenechal ani vás?“

„Jednou se o to pokusil. Dostal přes tu svou hezkou tvář.“ Pohlédla na mne bojovně, jako kdybych ji sám obtěžoval. „Potom si už dal pozor.“

Dávný hněv v ní opět vzkypěl a ona zrůžověla. Možná že souvisel s nějakou jinou vášní. Ta žena byla složitější, než se jevila při prvním setkání.

Avšak já si už netrpělivě přál být na cestě. Seběhl jsem se schodů a znova zavolal Willieho Mackeyho. Zatímco jsem čekal na drátě, vyhledal Ellen Stormovou v marinském telefonním seznamu. Zjistil, že bydlí v Přístavní ulici na předměstí Sausalita. Willie mě ujistil, že bude střežit její dům, dokud nepřijedu.

Vytratil jsem se k svému vozu, aniž jsem dal sbohem Crandallovům. Neměl jsem nejmenší chuť brát je s sebou s celou tíhou jejich osudů, která na nich spočívala.

/XXVI/

Když jsem dojel do San Franciska, byla tma a pršelo. Od oceánu úžinou Golden Gate pluly na pevninu kupy mračen od Farallonského souostroví. Na mostě mi dul do tváře vlhce a studeně pobřežní vítr. Žlutá obdélníková tabule na rohu Přístavní ulice upozorňovala, že jde o slepou uličku. Otočil jsem vůz, zaparkoval a šel dál pěšky po zdrsnělém asfaltu. Pořídku roztroušené domy stály dál od silnice, ale bylo vidět světla probleskovat mezi stromy.

Ze tmy mě tiše oslovil hlas: „Lewe?“

Na okraji ulice se objevil Willie Mackey. Měl na sobě tmavý pršiplášť a jeho tvář s knírem vypadala odhmotněné jako duch vyvolaný při seanci. Zašel jsem za ním pod stromy, z nichž kapalo, a potřásl mu rukou v rukavici.

„Ještě se neukázali,“ řekl. „Jak spolehlivé jsou tvé informace?“

„Středně.“ Naděje, která mě sem přivedla, se zvrátila v mých prsou a těžce klesala do útrob. „Je doma ta paní Stormová?“

„Je, a je docela sama.“

„Jak to víš?“

„Harold na ni vidí postranním oknem.“

„Co dělá?“

„Celkem nic. Když jsem prve mluvil s Haroldem, říkal, že zřejmě na někoho čeká.“

„Půjdu za ní a promluvím si s ní.“

Willie mě chytil za paži a sevřel mi ji.

„Myslíš, že je to dobrý nápad, Lewe?“

„Mohla od nich dostat nějakou zprávu. Je matkou toho staršího chlapce.“

„Dobrá, nebudu tě zdržovat.“ Willie mě pustil a ustoupil stranou.

Vykročil jsem po vymletém štěrkovém příjezdu. Dvě stejné kuželovité věže zvedající se proti noční obloze dodávaly domu ráz středověké romantiky.

Když jsem přistoupil blíž, iluze se rozplynula. Nad předními dveřmi bylo barevné okénko ve tvaru lunety s několika vypadlými skleněnými políčky; připomínala chybějící zuby v úsměvu starců. Schody na verandu byly napůl propadlé a sténaly pod mou vahou. Když jsem zaklepal na dveře, samy se s vrznutím otevřely.

V osvětlené hale se objevila Ellen. Její oči a ústa se příliš nezměnily za tu dlouhou dobu, kdy byl pořízen snímek, a zeslabovaly účinek šedin v jejích vlasech. Měla na sobě žerzejovou blůzu s dlouhými rukávy a dlouhou zvonovou sukni, znečištěnou skvrnami ve všech třech základních barvách. Pohybovala se s neuvědomělou pýchou.

Vypadala dychtivě i polekaně, když se přiblížila ke dveřím: „Kdo jste?“

„Jmenuji se Lew Archer.“ Dveře se samy otevřely, když jsem na ně zaklepal.“

„Potřebovala bych upevnit kliku.“ Zacloumala kulatým knoflíkem. „Vy jste ten detektiv, že?“

„Jste dobře informována, jak vidím.“

„Telefonovala mi Marta Crandallová. Prý hledáte její dceru.“

„Je Zuzana tady?“

„Zatím ne. Ale Marta mluvila, jako by Zuzka měla v úmyslu sem přijet.“ Žena pohlédla za mou hlavu do tmy. „Říkala mi, že prý s ní přijede i můj syn Jerry.“

„Správně. A mají s sebou taky vnoučka Lea Broadhursta.“

Zatvářila se překvapeně. „Copak má Leo vnuka?“

„Zůstal po něm syn, jen si vzpomeňte. A ten měl syna. Ronnymu je šest a kvůli němu tu jsem.“

„Co dělají s šestiletým děckem?“

„To přesně nevím. Doufám, že se jich na to budu moct zeptat.“

„Hm. Nechcete jít prosím dál?“ Udělala rukou nepůvabné gesto a ňadra se jí zvedla. „Můžeme čekat společně.“

„Jste velice laskavá, paní Kilpatricková.“

To jméno v ní vzbudilo nelibost, jako bych je byl užil záměrně, abych jí připomněl minulost. Opravila mě: „Slečno Stormová. Mělo to být původně jenom mé umělecké jméno, ale celá léta už jiného jména neužívám.“

„Slyšel jsem, že jste malířka.“

„Ne právě vynikající. Ale živím se tím.“

Zavedla mě do místnosti s vysokým stropem. Stěny byly plné pláten. Většina z nich nebyla zarámována a jejich barevné skvrny a závitnice se zdály nedodělané, či spíše nedodělatelné. Přes dvě vysoká okna byly staženy bohatě řasené záclony, kromě trojdílného okna v arkýři. Za ním problikávala světýlka sausalitských domů, rozložených po úbočí hory.

„Máte tu pěknou vyhlídku,“ řekl jsem. „Nevadilo by vám, kdybych zatáhl záclony?“

„Prosím. Beze všeho. Vy se domníváte, že mě zvenčí pozorují?“

Podíval jsem se na ni a viděl, že to myslí vážně. „Kdo, myslíte?“

„Jeny, Zuzana a ten malý chlapeček.“

„Není to pravděpodobné.“

„Já vím, že ne. Ale nemohu se dnes večer zbavit pocitu, že mě někdo pozoruje. Zatáhnout záclony není nic platné. Ten, kdo mě zvenčí sleduje, má rentgenové oči. Můžete ho nazvat bohem či ďáblem – na tom už nesejde.“

Otočil jsem se od okna a pohlédl jí do tváře. Byla v ní odhalenost nezvyklá cizím pohledům.

„Vy kvůli mně stojíte, pane Archere. Nechcete se posadit?“ Ukázala na těžkou gotickou židli.

„Raději bych seděl v jiné místnosti, kde by na nás nebylo tolik vidět.“

„Já taky, opravdu.“

Zavedla mě přes halu do jakési kanceláře pod schodištěm, tak malé, že vyvolávala klaustrofobii. Sešikmený strop nebyl ani v nejvyšší části tak vysoký, abych mohl vztyčit hlavu.

Na stěně byl připínáčky připíchnut plakát Gary Snydera „Čtyři proměny“. S ním kontrastovala vedle něho zavěšená stará rytina velrybářské lodice, prodírající se pohořími mořských vln kolem rozeklaného temného Hornova mysu. V rohu stál starý železný sejf s nápisem na dvířkách: „William Strome a spol. – pila a obchod stavebním dřívím“.

Sedla si na stolek vedle telefonu a já usedl na rozviklanou otáčecí židli. V tomto maličkém prostoru jsem vnímal její vůni. Byla příjemná, ale jaksi málo životná, připomínala dřevěný popel nebo uschlé listí. Hlavou mi prolétla otázka, zda tuto ženu dosud stravuje vášnivost, která ji před lety hnala nahoru do hor s Leem Broadhurstem.

Zachytila můj pohled a porozuměla mu nepřesně, i když ne zcela nesprávně.

„Nedostala jsem se tak daleko, jak myslíte. Měla jsem jednu nebo dvě mystické zkušenosti. Vím, že jedna a každá noc je první nocí ve věčnosti.“

„A co dny?“

Odpověděla krátce: „Své nejlepší práce dělám v noci.“

„Slyšel jsem.“

Pohlédla na mne. Ta žena bystře chápala. „Hovořila s vámi o mně Marta?“

„Jen samou chválu. Říkala, že jste jí zachránila život, když byla ještě téměř dítě.“

Měl jsem dojem, že ji to potěšilo, ale její myšlenky jsem tím neodvrátil. „Vy jistě víte o mé aféře s Leem Broadhurstem, jinak byste se o něm nebyl zmínil.“

„Zmínil jsem se o něm, abych identifikoval jeho vnuka.“

„Začínám snad trpět stihomamem?“

„Není to docela vyloučeno. Člověk tomu snadno propadá, když žije osaměle.“

„Myslíte, pane doktore?“

„Nejsem doktor, jsem taky pacient. Taky žiju sám.“

„Z vlastní vůle?“

„Z vlastní ne. Má žena se mnou nedokázala žít. Ale teď už jsem na to zvyklý.“

„I já jsem si zvykla. A mám ráda svou samotu,“ řekla ne příliš přesvědčivě. „Někdy maluji celé noci. Nepotřebuji sluneční světlo k svému stylu práce. Maluji věci, které neodrážejí světlo – duchovní stavy.“

Zamyslil jsem se nad obrazy na stěnách velkého pokoje. Připomínaly těžké pohmožděniny a otevřené rány. Zeptal jsem se: „Řekla vám Marta, že Jerry utrpěl úraz? Má asi zlomenou ruku.“

Její proměnlivá tvář se bolestně stáhla pocitem viny. „Kde může být tak dlouho?“

„Někde na silnici, ledaže připadl na lepší útočiště.“

„Před čím vlastně prchá?“

„Vy byste to měla vědět spíš než já.“

Zavrtěla hlavou. „Neviděla jsem ho patnáct let.“

„Proč jste ho neviděla tak dlouho?“

Mávla odmítavě rukou, jako by chtěla dát najevo, že o ní stejně všechno vím. Bylo to gesto člověka, který strávil více času v myšlenkách a fantaziích než hovorem a žitím.

„Můj manžel – můj bývalý manžel mi neodpustil poměr s Leem.“

„Velmi mě zajímá, co se s Leem vlastně stalo.“

„Mě rovněž. Odjela jsem do Rena zařídit si rozvod a on se tam měl ke mně připojit. Nepřijel. Nechal mě na holičkách.“ Mluvila s hořkostí, ale její hlas zněl lehce, jako by si na svůj hněv už plně nevzpomínala. „Neviděla jsem ho od té doby, co jsem opustila Santa Teresu.“

„Kam mohl jít?“

„To nevím. Nedostala jsem od něho nikdy žádnou zprávu.“

„Doslechl jsem se, že opustil zemi.“

„Kde jste to slyšel?“

„Od Marty Crandallové. Říkala, že se to dozvěděla od vás.“ Jako bych ji tím překvapil. „Mohla jsem udělat podobnou narážku. Leo nejednou hovořil o tom, že mě vezme na Havaj nebo na Tahiti.“

„Udělal víc, než že o tom jenom hovořil, viďte? Podle mých informací zamluvil dvě místa na anglickém parníku, který se plavil přes Vancouver do Honolulu. Loď Swansea Castle vyplula ze San Franciska asi 6. července 1955.“

„A Leo byl na palubě?“

„Jízdenky koupil určitě. Vy jste nebyla s ním?“

„Nebyla. V tu dobu jsem strávila nejméně týden v Renu. Odjel tedy s jinou ženou.“

„Nebo sám,“ doplnil jsem.

„Leo ne. On nevydržel být sám. Potřeboval někoho vedle sebe, aby měl pocit, že opravdu žije. To byl i jeden z důvodů, proč jsem se vrátila do tohoto domu, když mě opustil. Chtěla jsem si dokázat, že umím žít sama, že ho nepotřebuji.“

„Narodila jsem se zde,“ pokračovala, jako by byla patnáct let čekala na posluchače. „Je to dům mého dědečka, a když mi zemřela matka, babička mě tu vychovávala. Je to zajímavé vrátit se do domu svého dětství. A zároveň trochu děsivé, jako byste byl současně hodně mladý i hodně starý – duch, který obchází domem.“

Právě tak vypadá, pomyslil jsem si, ve své staromódní dlouhé sukni – velmi mladá i velmi stará, vnučka i babička v jedné osobě –– lehce schizofrenní. Udělala nervózní, sebepodceňující posuněk:

„Nenudím vás?“

„Naopak. Ale já se především zajímám o Lea. Nevím toho o něm mnoho.“

„Já taky ne, opravdu ne. Řadu let jsem večer co večer chodila spát s myšlenkou na něho a ráno se probouzela s nadějí, že ho ten den uvidím. Ale pak jsem si uvědomila, jak málo ho znám. On byl vnějškový člověk, jestli mi rozumíte.“

„Ne zcela.“

„Myslím tím, že neměl vnitřní život. To, co dělal, dělal velmi dobře. Ale to bylo taky všechno. Byl to, co dělal.“

„A co vlastně dělal?“

„Devět nebo desetkrát se vylodil v Pacifiku. A po válce jezdil jachtařské závody, zúčastnil se tenisových turnajů a hrál pólo.“

„A zbyl mu vůbec čas na ženy?“

„On na ně mnoho času nepotřeboval,“ odpověděla a ušklíbla se. „U mužů bez vnitřního života to tak zpravidla je. Já si uvědomuji, že to zní jako pomluva, ale skutečně to pomluva není. Já Lea milovala a možná že ho miluji dosud. Nevím, co bych cítila, kdyby teď vešel do dveří.“ A pohlédla tím směrem.

„Bylo by to možné?“

Potřásla hlavou. „Nevím ani, jestli je naživu.“

„Máte důvod si myslet, že je mrtev?“

„Nemám. Ale říkávala jsem si to. Bylo to pro mě snazší. Ani se neobtěžoval mi do Rena zavolat.“

„Jistě jste to těžce nesla.“

„První zimu jsem hodně plakávala. Ale zalezla jsem sem a překonala jsem to. Všechno, co prožívám nyní, prožívám na plátnech.“

„Necítíte se někdy osamělá?“

Pohlédla na mne zkoumavě. Zřejmě poznala, že se jí nechci vnucovat, protože pravila:

„Cítím se osamělá celý ten čas – lépe řečeno cítila jsem se tak, dokud jsem se nenaučila žít sama. Vy víte, co mám na mysli, když žijete taky sám. To hrozné sebepodceňování a sebelítost, a nikomu nemůžete klást vinu než sám sobě.“

„Rozumím vám.“ Vrátil jsem se opět k jejímu manželství, jež jako by bylo skrytým jádrem celého případu. „Proč jste opustila svého muže?“

„Neměli jsme si už co říct.“

„Nechyběl vám on ani váš malý synek?“

„Brian mi nechyběl. Byl ke mně hrubý – a hrubost nelze odpustit. Vyhrožoval mi, že mě zabije, kdybych se pokusila odnést Jerryho nebo se na něj třeba přišla jen podívat. Samozřejmě, že se mi po synovi moc stýskalo, ale naučila jsem se žít bez něho. Já nikoho nepotřebuji. Doslovně ne.“

„Ani ne v představách?“

Její oduševnělý úsměv jako by na okamžik odhalil světla a stíny jejího myšlenkového světa. „Představy jsou zase něco jiného. Připadala jsem si pochopitelně jako utečenec před světem. Nejvíc jsem postrádala děti. Nejen své vlastní děcko – ale i děti, které jsem učila ve škole. Viděla jsem jejich tvářičky a slyšela jejich hlásky.“

„I Martu Crandallovou?“

„Kdysi k nim patřila.“

„Stejně jako Albert Sweetner a Fric Snow.“

Pohlédla na mne znechuceně. „Vy jste si o mně opatřil hodně informací. Věřte mi ale, že já nejsem tak významná.“

„Vy možná nejste. Avšak Albert, Fric a Marta by mohli být. Mám za to, že chodili ve škole do stejné třídy, že ano?“

„Bohužel.“

„Proč bohužel?“

„Ti tři dohromady tvořili hotovou třaskavou směs. Vy jste patrně slyšel o jejich slavné jízdě do Los Angeles?“

„Není mi docela jasné, kdo vedl partu. Albert?“

„Policie si to tenkrát myslela. Z nich tří měl jenom on zápis v rejstříku mladistvých provinilců. Ale já bych za to moc nedala, že se ten nápad zrodil v Martině hlavě.“ A dodala zamyšleně: „Marta z toho taky nejlíp vyšla. Dá-li se užít těch slov o nucené svatbě se starším mužem.“

„Kdo byl otcem jejího dítěte? Albert Sweetner?“

„Zeptejte se jí.“ A změnila předmět hovoru. „Je Albert skutečně mrtev? Marta mi do telefonu řekla, že je.“

„Včera večer ho někdo smrtelně pobodal. Netažte se mě, kdo to byl, protože to sám nevím.“

Pohlédla ustaraně k zemi, jako by jí zavražděný ležel u nohou.

„Chudák Albert. Neměl skoro nic ze života. Většinu své dospělosti strávil ve vězení.“

„Jak to víte, slečno Stormová?“

„Snažila jsem se udržovat s ním spojení.“ A po kratičkém zaváhání dodala: „Po pravdě řečeno přišel sem ke mně minulý týden.“

„Věděla jste, že utekl ze žaláře?“

„Nezapírám to.“

„Ale neudala jste ho.“

„Nejsem tak dobrá občanka,“ řekla ironicky. „Bylo to jeho třetí odsouzení a měl vlastně strávit většinu zbývajících let za mřížemi.“

„Kvůli čemu?“

„Loupežné přepadení.“

„Nebála jste se ho, když přišel k vašim dveřím?“

„Nikdy jsem se ho nebála. Byla jsem překvapená, že ho vidím, ale strach jsem neměla.“

„Co od vás chtěl? Peníze?“

Přikývla. „Mnoho jsem mu dát nemohla. Neprodala jsem v poslední době žádný obraz.“

„Dala jste mu ještě něco jiného?“

„Kousek chleba a sýr.“ Stále ještě jsem nosil při sobě zeleně vázanou knížku. Vytáhl jsem ji z kapsy.

„Není to má knížka?“ zeptala se Ellen.

„Je.“ Ukázal jsem jí ex libris.

„Kde jste k ní přišel? Snad ne u Ala Sweetnera?“

„Mám ji od vašeho syna Jerryho.“

„On ji nosil u sebe?“ Byla lačná sebemenšího drobečku minulosti, jíž se dobrovolně vzdala.

„Ano, nosil.“ Ukázal jsem jí podpis tužkou na vakátu. „Ale to, co vám chci ukázat, je uvnitř.“ Otevřel jsem knihu a vyndal novinový výstřižek. „Dala jste to Albertu Sweetnerovi vy?“

Vzala výstřižek do ruky a zahleděla se naň. „Ano, dala.“

„Proč?“

„Myslela jsem si, že by z toho mohl získat nějaké peníze.“

„To byl velice dvojsečný charitativní čin. Nemohu věřit, že jste to udělala jen a jen z altruistických pohnutek.“

Vzkypěla, ale spíš pouze náznakově, jako by nic na světě nestálo za to, aby se člověk doopravdy rozhněval. „Co vy víte o mých pohnutkách?“

„Jen co mi sama řeknete.“

Minutu nebo dvě mlčela. „Nejspíš to byla zvědavost. Celé léto jsem ten výstřižek schovávala a byla jsem na vážkách, co s ním mám udělat. Nevěděla jsem, kdo to dal do novin. A tím méně jsem věděla, co se stalo s Leem. Napadlo mě, že by mi to Albert mohl zjistit.“

„A tak jste ho poslala do Santa Teresy. Byl to osudný čin.“

„Co na tom bylo osudného?“

„Albert je mrtev a rovněž Stanley Broadhurst.“ A seznámil jsem ji s nejnutnějšími podrobnostmi.

„Takže ten inzerát dal do Kroniky Stanley,“ řekla. „Kdybych to byla tušila, byla bych se mu přihlásila. Ale myslela jsem si, že za tím vězí Elizabeth.“

„Proč jste si to myslela?“

„Vzpomínám si, když byl fotografován tenhle snímek.“ Uhlazovala papír na koleně, jako by byl pírko, které našla. „Brala nás Elisabeth. To ještě nevěděla, že Leo a já jsme milenci. Jak ten snímek přivolává zpátky minulost. Vše, co jsem měla, i vše, co jsem ztratila.“

V očích se jí zaleskly slzy sebelítosti. Mé oči zůstaly suché. Myslel jsem na všechno, co ztratila Elizabeth Broadhurstová.

Štěrk na příjezdové cestě zaskřípěl pod koly těžkého vozu. Ellen zvedla hlavu. Šel jsem k předním dveřím, ona v patách za mnou.

Marta Crandallová už stála na verandě. Výraz její tváře se změnil, když mě zahlédla.

„Ještě nepřijeli?“

„Nepřijedou vůbec, jestli se někam neschováte. Je vás vidět ze všech stran.“

Ellen po mně vrhla bystrý podezřívavý pohled. Požádal jsem ji, aby se vrátila dovnitř a odvedla s sebou Martu. Pak jsem sešel se schodů k novému sedanu de Ville Lestera Crandalla.

Dosud se nehnul od volantu.

„Já jsem mamince říkal, že jenom mrháme časem a energií. Ale nedala jinak, museli jsme jet.“ Chladnýma očima si zběžně prohlédl fasádu domu. „Tak tady žije naše slavná Ellen. Je to prakticky bouračka.“

Skočil jsem mu do řeči: „Měl byste popojet někam, kde by vůz nebyl tak na ráně. Nebo vylezte a já to udělám sám.“

„Budu rád. Jsem utahaný až běda.“

Vymanévroval své těžké tělo od volantu a já jsem zaparkoval za domem. Jednotlivé části příběhu se začínaly vzájemně doplňovat a já byl napjatý a neklidný. Možná že jsem podvědomě i vnímal hukot druhého vozu.

Když jsem se vracel s Lesterem Crandallem k průčelí domu, stál kdosi u paty příjezdu – viděl jsem košatě zarostlou tvář se světlým trojúhelníkem uprostřed, který připomínal varovný signál. Postavu zachytily reflektory blížícího se auta a zalily ji světlem. Byl to jerry Kilpatrick s rukou v pásce.

V tu chvíli nás poznal i on. Otočil se k pohybujícím se reflektorům a vykřikl: „Zuzko! Zrada!“

Stejšn se na okamžik zastavil, ale ihned se zas rozjel pozpátku a hnal se ulicí za řevu motoru. Jerry se nejistě rozhlédl kolem sebe a vyběhl klopýtavě z příjezdové cesty rovnou do náruče Willieho Mackeyho a jeho hromotluckého asistenta Harolda.

Když jsem k nim dorazil, stejšn právě zahýbal z Přístavní ulice a jeho reflektory klouzaly po kmenech stromů jako dlouhé tahy štětcem. Vyrazil směrem na San Francisko.

„Zatelefonuju na most,“ řekl Willie.

Rozběhl jsem se nahoru ulicí ke svému vozu a pustil jsem se za stejšnem. Když jsem dojel k mostu, šňůra vozidel se začínala rozjíždět do pravostranných jízdních proudů. Zuzčin stejšn stál prázdný v čele fronty aut.

Dívku jsem spatřil na mostě, jak utíká ruku v ruce s Ronnym k mostní věži. Tlustý chlapík v uniformě dopravního strážníka klátivě běžel kousek za nimi.

Letěl jsem k nim, co mi nohy stačily. Pojednou se Zuzka ohlédla, pustila Ronnyho, přiskočila k zábradlí a přelezla ho. Zatajil se ve mně dech, neboť jsem byl přesvědčen, že se vrhla z mostu. Pak jsem zpozoroval její světlé vlasy poletovat nad zábradlím.

Strážník se zastavil, aby ji nepoplašil ještě víc. Chlapeček se motal za ním a otočil se ke mně, když jsem se k němu přiblížil. Vypadal jako malý umouněnec, špinavý, v kalhotkách a svetru, které na něm plandaly.

Rozpačitě se na mne usmál, jako bych ho přistihl při něčem, zač by zasloužil potrestání, jako například při chození za školu.

„Ahoj, Ronny!“

„Ahoj. Podívejte, co dělá Zuzka.“

Držela se oběma rukama zábradlí a vykláněla se ven do šeré noci. Podél stěny mraků, která se zvedala za ní, zablikl blesk a mihl se oblohou jako žhář, který chce zapálit budovu.

Chytil jsem Ronnyho pevně za studenou ručku a blížili jsme se k děvčeti. Hleděla na mne vytřeštěně a bez zájmu, aniž mě patrně poznala. Jako bych náležel k jiné rase, k druhu lidí nad dvacet let.

Strážník se mě zeptal: „Vy ji znáte?“

„Vím, kdo je. Jmenuje se Zuzana Crandallová.“

„Vy mluvíte o mně,“ řekla. „Nechte toho, nebo skočím dolů.“

Muž v uniformě o několik kroků ustoupil.

„Řekněte mu, ať jde ještě o kus dál,“ pravila mi.

Řekl jsem mu to a on poslechl. Pohlédla na nás s troškou zájmu, jako na část scény podřízené její vůli. Obličej měla strnulý krom široce rozevřených těkavých očí. Hlas zněl přiškrceně.

„Co uděláte s Ronnym?“

„Odvedu ho k jeho matce.“

„Jak mohu vědět, že mluvíte pravdu?“

„Zeptejte se Ronnyho. Ronny mě zná.“

Chlapec se ozval. „Dal mi oříšky a já s ním krmil ptáky.“

„Tak to jste vy,“ řekla. „Mluvil o tom celý den.“

Usmála se na něj chabým, shovívavým úsměvem, jako by ona sama už odložila všechny dětinskosti. Avšak s bílými prsty zaklesnutými kolem zábradlí a s vlasy poletujícími nad ním vypadala zpola jako dítě, zpola jako pták na dlouhé hřadě.

„Co se mnou uděláte, když přelezu zpátky?“

„Nic.“

Řekla, jako bych nebyl odpověděl: „Zastřelíte mě? Nebo mě pošlete do vězení?“

„Nic takového.“

„A co uděláte?“

„Odvedu vás na bezpečnější místo.“

Vážně zavrtěla hlavou. „Žádné bezpečné místo neexistuje.“

„Řekl jsem bezpečnější.“

„A co tam se mnou uděláte?“

„Nic.“

„Vy lžete, já to vím.“

Sklonila hlavu ke straně a zahleděla se dolů přes rameno, do hlubin mých lží a do strašné propasti svého hněvu.

Na sanfranciském konci mostu se objevila policejní jízdní patrola. Oběma rukama jsem jim dal znamení, aby zůstali stát. Strážník signál opakoval. Policejní vůz zpomalil jízdu a zastavil.

„Pojďte sem k nám, Zuzinko,“ řekl jsem.

„Ano,“ řekl Ronny. „Pojď sem, já mám strach, že spadneš.“

„Já už jsem spadla,“ řekla hořce. „A nemám kam jít.“

„Odvezu vás k mamince.“

„Já ji nechci vidět. Já už nechci s těmi dvěma žít.“

„Tak jim to řekněte,“ nabádal jsem ji. „Jste už dost stará, abyste mohla žít u jiných lidí. Nemusíte stát za zábradlím, abyste nám to dokázala.“

„Mně to tu vyhovuje.“ Ale za chvíli se zeptala. „U koho jiného?“

„Svět je plný jiných lidí.“

„Ale já se jich bojím.“

„Po tom všem, co jste prodělala, se ještě bojíte?“

Přikývla. Potom znovu pohlédla dolů. Zděsil jsem se, že ji přece jen ztratím.

Avšak loučila se jen s dlouhou hřadou. Přelezla zábradlí a opřela se o ně, dýchala rychle a povrchně. Malý chlapec k ní přicupital – mě se však nepustil a táhl mě za sebou – a vzal ji za ruku.

Vykročili jsme nazpátek k začátku mostu. Willie Mackey a jeho asistent hovořili s místními policisty. Willie se tvářil, jako by se byl s nimi nepohodl. Zapsali si naše jména, položili nám několik uštěpačných otázek a nechali nás odejít.

/XXVIII/

Willie nastoupil s Ronnym do stejšnu. Ačkoliv jsem jen nerad pouštěl chlapce z očí, chtěl jsem mít příležitost promluvit si se Zuzanou, dřív než spatří své rodiče.

Seděla netečně, zatímco jsem vycouvával s vozem. Dopravní policista, který ji předtím pronásledoval, zastavil severní jízdní proud. Bylo vidět, že si oddychl, když nás spatřil.

Zeptala se trochu poplašeně: „Kam mě to vezete?“

„K Ellen Stormové. Tam jste přece měla namířeno, či ne?“

„Ano, měla. Maminka s otcem tam jsou taky, že?“

„Přišli chvilku před vámi.“

„Neříkejte jim, že jsem se chtěla vrhnout z mostu,“ požádala mě šeptem.

„To nemůžete utajit. Nic z toho, co jste dělala.“ Odmlčel jsem se, abych jí poskytl čas to pochopit. „Pořád ještě mi není jasné, před čím jste vlastně utíkala.“

„Zastavili mě na kraji mostu. Nechtěli mě pustit dál. Křičeli na mě a pořád se mě na něco ptali. Nevyptávejte se mě na nic,“ dodala rozčileně. „Já vám přece nemusím odpovídat.“

„To je pravda, nemusíte. Jenže když mi nepovíte vy, co se stalo, kdo mi to poví?“

„O čem teď mluvíte? O tom, co se stalo na mostě?“

„O tom, co se stalo včera v horách, když jste tam přijela se Stanleym Broadhurstem a Ronnym. Proč jste tam jela?“

„Pan Broadhurst mě o to požádal. Sweetner mu o mně řekl – řekl mu, co jsem mu pověděla, když jsem se pomátla.“

„Co to bylo?“

„Nechci o tom mluvit. Nechci na to ani myslet. Nemůžete mě přinutit.“

V jejím hlase zazněl tón prudkého zoufalství a já jsem zvolnil jízdu a pozoroval jsem ji koutkem oka. „No dobrá. Proč jste šla v pátek k Broadhurstovům? Poslal vás k nim Albert Sweetner?“

„Neposlal. Jerryho to napadlo. Říkal, že bych měla zajít za panem Broadhurstem a promluvit si s ním. A já šla. A potom v sobotu ráno jsme odjeli nahoru do hor.“

„Z jakého důvodu?“

„Chtěli jsme vidět, jestli je tam něco zakopáno v zemi.“

„Něco?“

„Malý červený vůz. Jeli jsme tam v malém červeném voze.“ Její hlas změnil výšku i barvu. Zněl, jako by se její duch vzdálil z jejího těla či se posunul do jiných sfér reality. Zeptal jsem se:

„Kdo my?“

„Maminka a já. Ale já nechci mluvit o ničem, co se tenkrát stalo. Je to už hrozně dávno, ještě než jsem se pomátla.“

„Mluvíme přece o včerejším ránu,“ namítl jsem. „Stanley Broadhurst se pokoušel vykopat nějaké auto?“

„Ano – malé sportovní červené auto. Ale nedostal se dost hluboko.“

„Co se stalo?“

„Nevím přesně. Ronnymu se chtělo na záchod. Pan Broadhurst mi dal klíče a já s ním odešla do jejich chaty. Pak jsem slyšela pana Broadhursta křičet. Myslela jsem, že mě volá, a vyšla jsem před chatu. Pan Broadhurst ležel na zemi. Nad ním stál nějaký muž – s černým plnovousem a černými vlasy na ramena. Udeřil pana Broadhursta krumpáčem, až se mu řinula po zádech krev. To byla rudá skvrna a pak vzplanul pod stromy oheň a to byla zase červená skvrna. Ten muž odtáhl pana Broadhursta do jámy a naházel na něj hlínu.“

„A co jste udělala vy, Zuzano?“

„Vrátila jsem se do chaty, popadla Ronnyho a utíkali jsme pryč. Odplížili jsme se po stezce dolů do kaňonu. Ten člověk nás neviděl.“

„Jak vypadal? Byl mladý nebo starý?“

„To vám nemohu říct, stál moc daleko. A měl velké černé brýle s tlustými obroučkami, takže jsem neviděla jeho obličej. Ale spíš byl mladý, když měl tolik vlasů.“

„Nemohl to být Albert Sweetner?“

„Nemohl. Ten nemá dlouhé vlasy.“

„Třeba to byla paruka.“

Chvilku o tom uvažovala. „Ale stejně si myslím, že to nebyl Sweetner. Jenže já o něm nechci mluvit. Vyhrožoval mi, že mě zabije, jestli o něm řeknu slovo.“

„Kdy vám vyhrožoval?“

„Už jsem vám přece řekla, že o něm nechci mluvit. Tak mě nenuťte.“

Reflektory protijedoucího auta vrhly světlo do její tváře. Odvrátila ji, jako by v ní chtěly pátrat po jejím tajemství.

Blížili jsme se k Přístavní ulici. Sjel jsem z jízdní dráhy a zůstal stát pod stromy. Dívka se schoulila u opačných dveří auta.

„Nepřibližujte se ke mně,“ vypravila ze sebe mezi záchvaty křečovitého třesu. „Nesmíte mi ublížit!“

„Proč mě z něčeho takového podezříváte, Zuzano?“

„Jste jako ten Sweetner. Řekl, že po mně nechce nic jiného, než abych mu vyprávěla, na co se pamatuji. Ale pak mě povalil na starou špinavou postel.“

„V podkroví horské chaty?“

„Ano. Ublížil mi. Tekla mi krev.“ Její oči hleděly skrze mne, jako bych byl průsvitný, a ona zírala do noci za mými zády. „Třeskla rána. Na hlavě měl taky krev. Utvořila rudou skvrnu. Maminka vyběhla ze dveří a už se nevrátila. Nevrátila se celou noc.“

„O které noci to mluvíte?“

„O té, co ho pohřbili pod platanem.“

„To se stalo přece ve dne?“

„Ne. Byla temná noc. Viděla jsem světla, pohybovala se mezi stromy. Byl to takový velký stroj. Dělal strašný hluk. Bála jsem se, že přijde ke mně a zahrabe i mě. Ale nevěděl, že tam jsem,“ vykládala nepřítomným hlasem, jako by povídala pohádku.

„Kde jste byla vy?“

„Schovaná v podkroví, dokud se nevrátila maminka.

Nepřišla celou noc. Řekla mi, abych to nikomu nepovídala, nikdy.“

„Viděla jste ji, potom, co se to stalo?“

„Samozřejmě jsem ji viděla.“

„Kdy?“

„Celý život.“

„Mluvím o uplynulých šestatřiceti hodinách. Pan Broadhurst byl přece pohřben včera.“

„Vy mě chcete zmást jako ten Sweetner.“ Sevřela ruce mezi stehny a zachvěla se. „Neříkejte mamince, co mi udělal. Já nesmím dovolit žádnému muži, aby se ke mně přiblížil. A už to taky nikdy nedovolím.“

Podívala se na mne s hlubokou nedůvěrou. Zmocnila se mě hněvivá lítost, lítost nad ní a hněv nad sebou. Bylo to kruté vyslýchat ji za těchto okolností a znovu rozviřovat vzpomínky a hrůzy, které ji téměř dohnaly k sebevraždě.

Seděl jsem mlčky vedle ní a přemítal o jejích odpovědích. Na první ráz vypadaly jako změť nápadů, které vycházely ze skutečnosti, ale pak se od ní odloučily. Když jsem si však tyto nápady a představy roztřídil, nabyl jsem dojmu, že se vztahují k několika rozdílným událostem, jež se pomíchaly a vzájemně překryly v jejím vědomí.

„Kolikrát jste byla v horské chatě, Zuzko?“

Pohybovala rty, jak tiše počítala ony návštěvy. „Třikrát, co si vzpomínám. Včera, když jsem vedla Ronnyho na záchod. A několik dní předtím, když mi Sweetner ublížil v podkrovním pokojíku. A jednou s maminkou, když jsem byla malá, mladší než Ronny. Z revolveru vyšla rána a ona utekla a já se schovávala celou noc nahoře v podkroví.“ Děvče začalo suše a přerývavě vzlykat. „Já chci k mamince.“

/XXIX /

Její rodiče čekali před Elleniným domem s věžičkami. Zuzka vylezla z vozu a zamířila k nim, s hlavou skloněnou, sotva vlekouc nohy. Její matka ji vzala do náruče a zahrnula ji něžnými jmény. Jejich vřelé shledáni ve mně vzbudilo zákmit naděje pro obě dvě.

Lester Crandall stál stranou, jako by k nim nepatřil. Přistoupil ke mně s nejistým světlem v očích a nejistou chůzí, jako by mu svět ujížděl pod nohama, a já ho uvedl do pohybu.

„Ten váš fámulus“ – ukázal rukou k domu a já jsem pochopil, že myslí Willieho – „mi řekl, že jste jí rozmluvil skok z mostu. Jsem vám za to upřímně vděčný.“

„Jsem rád, že jsem přišel včas. Proč jí něco neřeknete, pane Crandalle?“

Kradmo na ni pohlédl: „Nevím, co bych jí měl říci.“

„Řekněte jí, že jste rád, že si nic neudělala.“

Zavrtěl odmítavě hlavou. „Nechci z toho dělat záslužný čin. Mohla to jen předstírat.“

„Nic nepředstírala. V uplynulých čtyřech dnech se dvakrát pokusila o sebevraždu. Není radno brát ji domů, pokud jí nezajistíte řádnou lékařskou péči.“

Otočil se a pohlédl na obě ženy, které vcházely verandou do domu. „Doufám, že neutrpěla žádné zranění.“

„Je zraněna fyzicky i mentálně. Byly do ní vpraveny drogy a byla znásilněna. Na vlastní oči viděla jednu, možná dvě vraždy. Nemůžete očekávat, že se s tím vším vypořádá bez pomoci psychiatra.“

„Kdo ji proboha znásilnil?“

„Albert Sweetner.“

Crandall ztichl. Cítil jsem, jak se sbírá síla v jeho stárnoucím těle. „Já toho padoucha zabiju.“

„Už je mrtev. Možná že o tom víte.“

„Nevím.“

„Neviděl jste ho v posledních dnech?“

„Já ho viděl jen jednou v životě. To bylo asi před osmnácti lety, když ho odsoudili do prestonské káznice za to, že mi ukradl auto. Byl jsem jako svědek u soudu.“

„Slyšel jsem, že prý navštívil restauraci Yucca v onom létě, kdy ho z Prestonu propustili. Nevzpomínáte si na to?“

„Dobrá. Tak jsem ho viděl dvakrát. A co z toho plyne?“

„Řekněte mi, co se tenkrát stalo?“

„Vy moc dobře víte, co se stalo, jinak byste o tom nezačínal. Pokoušel se mi rozbít manželství. Nejspíš strávil celé ty tři roky v Prestonu přemýšlením, jak na to jít. Tvrdil, že je Zuzčin otec a že na ni uplatní zákonný nárok. Ztloukl jsem ho.“ Praštil několikrát pravou pěstí do levé dlaně. „Uhodil jsem i Martu. Sebrala dítě a opustila mě. Nevyčítám jí to. Vrátila se až za dlouhou dobu.“

„Byla u Alberta Sweetnera?“

„To nevím. Nikdy o tom nemluví. Byl jsem přesvědčen, že ji a Zuzinku už neuvidím. Bylo mi strašně, jako by se hroutil celý můj život. Teď se zhroutil definitivně.“

„Máte možnost všechno ještě urovnat. Jen vy sám to máte v moci.“

Viděl jsem mu na očích, že pochopil a že je s tím srozuměn. Přesto však namítl: „Nevím, Archere. Stárnu – mám na krku šedesátku. Neměl jsem ty dvě brát k sobě, to především ne.“

„A kdo se jich tedy měl ujmout?“

Odpověděl s důrazem: „Bylo by se našlo hodně mužů, kteří by se s Martou rádi oženili. Byla velká krasavice. A je dosud.“

„O tom nemá smysl hovořit. Raději mi řekněte, kde dnes hodláte strávit noc?“

„Myslel jsem si, že bychom měli jet zpátky do Yuccy. Jsem sice notně vyčerpán, ale Marta v sobě vždycky ještě najde zásobu energie.“

„A co zítra?“

„Vrátíme se domů, do Palisades. Máme blízko lékařské středisko. Vezmu ji tam a dám ji prohlédnout,“ řekl, jako by to byl jen a jen jeho nápad.

„To udělejte, Lestere, a dávejte na Zuzanu dobrý pozor. Viděla včera na vlastní oči spáchat vraždu a vrah by se mohl pokusit ji umlčet.“ A pověděl jsem mu o muži s plnovousem a o falešných vlasech, které jsem našel u zavražděného Ala Sweetnera.

„Znamená to, že Broadhursta zabil Sweetner?“

„Vrah by si přál, abychom si to mysleli. Ale časově to nehraje. Viděl jsem totiž Sweetnera v Northridgi přibližně v tu hodinu, kdy byl Broadhurst zavražděn.“ Zaváhal jsem. „Co jste dělal vy v tu dobu?“

„Běhal jsem po Los Angeles a hledal Zuzku.“

Nezeptal jsem se ho, jestli na to má svědky. Snad aby dal najevo uznání, vytáhl peněženku a nabídl mi několik stodolarových bankovek. Ale nechtěl jsem od něho nic brát, ani mu něco dlužit, dokud případ nebude uzavřen.

„Schovejte to,“ řekl jsem.

„Vy nechcete peníze?“

„Pošlu vám účet, až to bude vyřízeno.“

Vešel jsem do domu. V přední hale seděl Willie Mackey s Ronnym na klíně. Vykládal mu o jednom starém podvodníkovi, kterého znal a který se pokoušel doplavat ke břehu z Alcatrazu.

Martu Crandallovou s dcerou jsem našel v předním pokoji. Seděly bok po boku v arkýřovém okně, hezké světlé hlavy přitisknuté k sobě.

Před hodinou byl ten starý dům tichý jako poustevna. Teď \šak připomínal spíše agenturu rodinných služeb. Přesto jsem doufal, že zůstanu pánem situace.

Rozhodl jsem se riskovat, a zachytiv pohled Marty Crandallové, přivolal jsem ji pohybem ruky do druhé půlky pokoje.

„Co je?“ řekla netrpělivě a ohlédla se po dceři. „Nechci ji nechávat samotnou.“

„Asi vám nic jiného nezbyde.“

Poplašeně na mne pohlédla: „Snad ji nechcete poslat od nás pryč?“

„Měla byste se aspoň načas k tomu odhodlat. Zažila příliš mnoho a zabývá se myšlenkami na sebevraždu.“

Pohnula ztěžka rameny v gestu, kterým chtěla celou věc znevážit. „Že prý ty sebevražedné úmysly jenom předstírala.“

„Mnoho dokonaných sebevražd nebylo ani jinak míněno. Avšak nikdo nemůže vědět, kdy předstírání vezme smrtelně vážný obrat. Každý, kdo i jen hrozí sebevraždou, potřebuje, aby se mu pomohlo.“

„O to se právě snažím. Chci jí pomoci.“

„Já mám na mysli odbornou psychiatrickou pomoc. Hovořili jsme o tom s vaším manželem a on říká, že s ní zítra půjde do lékařského střediska. Avšak vy sama to musíte vzít za pravý konec a vydržet. Měla byste se snažit napravit, co se pokazilo.“

Vypadala zděšeně: „Copak jsem tak špatná matka?“

„To netvrdím. Ale pochybuji, že jste si s ní kdy poctivě a otevřeně promluvila.“

„O čem?“

„O svých těžkých letech.“

„To nemohu,“ řekla s důrazem.

„Proč ne?‘“

„Styděla bych se.“

„Ukažte jí, že jste také jen člověk.“

„To jsem,“ odvětila. „No, dobrá. Udělám to.“

„Slibujete?“

„Jistě. Já ji mám strašlivě ráda, tu svou malou děvenku. Už ne tak docela malou, už ne.“

Otočila se k dceři, ale já ji zarazil a odvedl do nejvzdálenějšího rohu místnosti. Ellenina plátna visela po stěnách jako nedokonale rozpomenuté halucinace.

Zeptala se: „Co ještě po mně chcete?“

„Několik pravdivých slov. Chci vědět, co se událo před patnácti lety, když Albert Sweetner navštívil Yuccu.“

Pohlédla na mne, jako bych jí vyťal políček. „Přicházíte s tím na mě v tak strašnou chvíli.“

„Jindy už k tomu čas mít nebudem. Vím, že jste odešla od manžela. Co se stalo potom?“

Sešpulila ústa a přimhouřila oči. „To vám řekl Lester?“

„Něco z toho. Ne všechno. Ví, že jste od něho odešla a vzala s sebou Zuzanku. A že jste se nakonec k němu vrátila. Co se dělo mezitím, to neví.“

„Nic se nedělo. Rozvážila jsem si to a změnila názor. To je vše. Ostatně, je to výlučně má vlastní záležitost.“

„Mohla by být, kdyby se dotýkala výlučně vás. Ale byli do ní vtaženi i jiní lidé. A jednou z nich byla Zuzana a byla dost stará na to, aby si leccos pamatovala.“

Marta Crandallová pohlédla na dceru s provinilou zvědavostí. Děvče pravilo: „Vy mluvíte o mně, že? To od vás není moc hezké.“

Její hlas zněl monotónně a netečně. Seděla tiše v okenním výklenku jako herečka, která má zakázáno projít proscéniem do arény života. Její matka zavrtěla hlavou, nejprve směrem k ní, potom ke mně.

„V tom s vámi nemohu souhlasit. Ani nemusím,“ odbyla mě.

„A co tedy chcete dělat? Nechat dceru, aby dál pátrala na vlastní pěst? Bez vaší pomoci?“

Svěsila hlavu jako vzdorovité děcko. „Kdo pomohl kdy mně?“

„Já vám možná pomohu, paní Crandallová. Al Sweetner tvrdil vašemu manželovi, že je Zuzaniným otcem. Já ale nemyslím, že by byl. Ani Al Sweetner by neznásilnil vlastní dceru.“

„Kdo vám řekl, že něco takového udělal?“

„Zuzana mi to řekla.“

„Musíme my dva spolu hovořit o takových věcech?“ Pohlédla na mne vyčítavě, jako bych tím, že jsem je nahlas vyslovil, učinil ony hrůzy skutečnými.

„Když o tom může mluvit Zuzana, můžeme i my.“

„Kdy jste s ní mluvil?“

„Cestou od mostu sem.“

„Neměl jste právo –“

„Přestaňte s tím. Bylo v ní nesnesitelné napětí. Muselo si najít ventil.“

„Napětí z čeho?“

„Z mnoha smrtí,“ odpověděl jsem. „Z mnoha vzpomínek.“

Oči se jí rozšířily jako čočky fotografického objektivu, snažíce se zachytit slabounké světlo minulosti. Ale v jejich zornicích jsem viděl pouze odraz své vlastní zmenšené hlavy. Dvakrát.

„Co vám Zuzka říkala?“

„Ne mnoho. Nechtěla mi vlastně říct vůbec nic, ale vzpomínky se z ní samy draly ven. Nebyla s vámi v horské chatě jedné letní noci roku 1955?“

„Nevím, o které noci mluvíte.“

„O té, kdy byl zastřelen Leo Broadhurst.“

Její víčka s hustou řadou řas se spustila přes oči. Zapotácela se, jako by ji zranila vzpomínka na výstřel. Podepřel jsem ji a ucítil jsem teplo jejího těla v rukách.

„Zuzana se na to pamatuje? Jak je to možné? Byla teprve tříletá.“

„Pamatuje si dost. Až příliš mnoho. Byl Broadhurst zabit?“

„Nevím. Utekla jsem a nechala ho tam. Byla jsem opilá a nemohla jsem nastartovat vůz. Ale ráno byl pryč vůz i on.“

„Jaký to byl vůz?“

„Porsche. Malý červený porsche. Motor nechtěl naskočit, tak jsem utíkala pěšky. Docela jsem zapomněla na Zuzanku. Nepamatuju se ani, kam jsem běžela.“ Uvolnila se z mých rukou, jako by na nich uvízla zkáza oné noci. „Co se dělo se Zuzankou?“

„Copak jste se pro ni nevrátila?“

„Vrátila. Ráno. Spala nahoře v podkroví. Jak si může pamatovat, že se střílelo, když spala v podkrovní komůrce?“

„Byla vzhůru, když se to stalo, a dole v pokoji. Nic si nevymýšlí.“

„Je Leo mrtev?“

„Myslím, že ano.“

Marta pohlédla na dceru a já se ohlédl a podíval se na ni též. Pozorovala nás upřeně, ne už jako herečka, ale jako návštěvnice divadla. Mluvili jsme tak tiše, že nás slyšet nemohla, avšak zdálo se mi, že ví, o čem hovoříme.

„Vzpomíná si, kdo ho zastřelil?“ zeptala se její matka.

„Ne. Vy ano?“

„Neviděla jsem, kdo to byl. Leo a já jsme se milovali a já byla opilá –“

„Slyšela jste výstřel?“

„Asi ano, ale nevěřila jsem tomu. Rozumíte? Nevěděla jsem, že je zraněn, až když jsem ucítila na jazyku krev z jeho tváře.“ Olízla si rty. „Panebože, co jste to ze mě vymámil. Myslela jsem, že už jsem tu noc ze svého života vymazala. Byla to nejstrašnější noc, kterou jsem prožila, a já doufala, že bude má nejlepší. Chystali jsme se odjet, všichni tři, a začít společně nový život na Havaji. Leo koupil týž den jízdenky.“

„On byl Zuzančiným otcem?“

„Myslím. Vždycky jsem si to myslela. Proto jsem se k němu vrátila, když mě Lester vyhodil. Byl první muž, kterého jsem měla.“

„Ne tedy Al Sweetner? Nebo Fric Snow?“

Prudce zavrtěla hlavou. „Já už byla těhotná, když jsem s nimi jela do Los Angeles. Proto jsem taky odjela.“

„A přiměla jste je k loupeži.“

„Leo měl co ztratit. Co mohli ztratit oni?“

„Své životy.“

Zvedla ruce, jako by na nich hledala špínu či jizvy. Oči přijaly smutný, bezútěšný výraz. Sklonila hlavu a skryla obličej v dlaních.

Zuzana vykročila z výklenku, jako by se kouzlo zlomilo, a přišla k nám. Obličej měla nepřirozeně jasný, jako rádiová substance s krátkým poločasem.

„Vy jste rozplakal maminku.“

„Nechtěl jsem jí ublížit. Ale je jenom člověk, jako my všichni.“

Dívka pohledla na matku s lehkým údivem.

/ XXX /

Nechal jsem je samotné a vyšel ven do haly. Malý Ronny si hověl na Willieho kolenou, zmožený únavou.

„To kotě namoutě už patří na kutě,“ řekl Willie. „A na mě nedočkavě čeká v San Francisku novopečená manželka.“

„Měj ještě pár minut strpení, prosím tě. Kde je slečna Stormová?“

„Tady, i se synem,“ a ukázal palcem na zavřené dveře malé místnůstky pod schody. „Je to mezek, proto sedím radši tady.“

„Co provedl?“

„Chtěl přeprat Harolda jednou rukou. Jenže Harold hrával fotbal za Devětačtyřicátníky.“

„Kde je teď Harold?“

„Hlídá dům zvenčí, kdyby se tam ještě někdo ukázal.“ Zatvářil se přísně a jemně rýpl chlapce do žeber. „Tím si nelam hlavu, ospalče.“

Zaklepal jsem na dveře malé místnůstky. Ellen mě pozvala dál.

Seděla na otáčecí židli. Její syn se usadil na zemi vedle sejfu, jako by to byla kamna, která nevydávají žár. V obličeji byl tak bledý a zubožený, že jeho zrzavé vlasy a vousy se zdály nalepené. Nervózně škubal ústy, jako kdyby něco kousal nebo byl pokousán.

„To je pan Archer,“ řekla Ellen.

Abych mu dal najevo, že k němu nechovám nepřátelství, zeptal jsem se ho, co dělá ruka. Plivl přede mnou na podlahu.

„Má ji zlomenou,“ řekla Ellen. „Na klinice v Haight-Ashbury mu ji ošetřili. Zítra tam má přijít znovu na –“

Hoch přerušil její větu vzteklým mávnutím zdravou rukou. „Nemluv s ním. Kvůli němu to tak dopadlo s Ariadnou.“

„Jistě, kvůli mně. Já vám taky přivodil tu zlomeninu, když jsem praštil hlavou do pažby vašeho revolveru.“

„Měl jsem vás rovnou zastřelit.“

Tvrdohlavý mezek, řekl o něm Willie. Nedovedl jsem však posoudit, kolik té sveřeposti má v povaze a kolik je třeba přičíst na vrub duševním a fyzickým útrapám.

„Dostal se do maléru, jak patrně víte,“ řekl jsem Ellen.

„Musíte ho zatknout?“

„To už není má záležitost. Rovněž ne rozhodnutí, co se s ním má stát. Nejsem jeho otec.“

„Ale pracujete pro něj,“ řekl Jerry. „Jestli si myslíte, že mě odvlečete zpátky do Slobville –“

Obrátil jsem se k němu: „Slobville se bez vás obejde. A jestli si vy myslíte, že už na vás všechno obyvatelstvo čeká nedočkavě na břehu, tak vám to myslí špatně.“

Zmlkl, ale mně nebylo zcela volně z toho, že jsem ho tak umlčel, a navíc ne docela čestným způsobem. Vzpomněl jsem si na Rogera Armisteada, jak upřeně hleděl na moře z plata přístaviště.

„Nechce se vrátit k otci,“ řekla Elllen. „Ráda bych věděla, jestli může zůstat u mě, alespoň pro nejbližší dobu. Mohu mu dát, co potřebuje.“

„Myslíte, že s ním vyjdete?“

„Mohu mu poskytnout útočiště, to přinejmenším. Nalezli ho u mě i jiní lidé, když byli v nesnázích.“ Její otevřená tvář měla ochotný, nikoliv však dychtivý výraz.

„Nevím, jak by se na to díval zákon.“

„Myslíte, že by mohl mít nějaké potíže s policií?“

„To záleží na tom, jestli už má zápis v trestním rejstříku.“

Oba jsme pohlédli na Jerryho. Seděl bez hnutí, kromě křečovitých škubů ústy, jako náhle zestárlý člověk v rohu místnůstky.

„Byl jste někdy zatčen?“

„Ne. A už se nemohu dočkat.“

„Nežertujte. Jestli se úřady rozhodnou to brát vážně, mohou být velmi nepříjemné. Odvezení jachty mohou kvalifikovat jako krádež, odvedení chlapce jako únos dítěte nebo navádění dětí ke zločinnosti.“

Jerry na mne zaraženě pohlédl. „Co si myslíte, že jsem s ním dělal? Chtěl jsem mu zachránit život.“

„A málem jste ho o něj připravil.“

Jerry přitáhl nohy k tělu a neohrabaně se na ně postavil, s bolestnou grimasou. „Takhle se mnou nemluvte! Já vím, že jsem rozbil jachtu. Ale neukradl jsem ji. Pan Armistead mi ji svěřil. Můžete se ho zeptat.“

„Radši si s ním promluvte sám. Ale ne dnes.“ A jeho matce jsem řekl: „Proč ho neuložíte do postele?“

Neodporoval. Odešla s ním z místnosti s paží ovinutou kolem jeho ramen. Její výraz prozrazoval, že je srozuměna se synem, jaký je – snad že žila příliš dlouho bez vnějších vzruchů.

Bylo mi jasné, že to není řešení. Ellen už přesmíru přivykla samotě a on byl už trochu starý na to, aby potřeboval matku. Bude se muset sám vypořádat se svými zmatky, jako to musela udělat ona. Avšak nebyl jsem si jist, jestli k tomu najde vůli. Náležel ke generaci, jejíž rodiče byli otráveni, jako ti pelikáni, jakýmsi morálním DDT a přenesli zkázu i na život svých dětí.

Ale nebyl čas znepokojovat se o Jerryho. Obrátil jsem se v otáčecí židli čelem k telefonu a zavolal raně paní Broadhurstové v Santa Terese. Jean se okamžitě ohlásila hlasem, který nevýrazně ustrnul mezi nadějí a zoufalstvím.

„Tady dům paní Broadhurstové.“

„Tady Archer. Už mám Ronnyho. Je živ a zdráv.“

Neodpověděla okamžitě. Slabým bzukotem a harašením na drátě jsem slyšel dech, jako by byla jediným žijícím tvorem v elektronickém vesmíru.

„Kde jste, pane Archere?“

„V Sausalitu. Ronny je zdráv a v pořádku.“

„Ano, já slyšela.“ Další ticho. Pak se zeptala nevraživým tónem: „A co je s tím děvčetem?“

„Ta je tu také. Má důkladně pocuchané nervy.“

„To mě překvapuje.“

„Ona de facto neměla v úmyslu vám odvést syna. Utíkala před mužem, který zabil vašeho manžela.“

„Až do Sausalita?“

„Ano.“

„Kdo je ten muž?“

„Měl plnovous, černé vlasy na ramena a černé široké brýle. Nepřipomíná vám nikoho?“

„V Northridgi je spousta vlasáčů. Tady ostatně taky. V posledních letech jsem s nimi přišla málo do styku. Nevím, kdo by to mohl být.“

„Možná jeden z těch divokých, co vraždí bez důvodu. Teď vám něco navrhnu a naléhavě vám doporučuji, abyste to vykonala, hned jak zavěsíme. Zavolejte šerifa a požádejte ho, aby k vám poslal jednoho ze svých lidí. Trvejte na tom, aby zůstal s vámi. Nebude-li ochoten, vezměte si taxi, zajeďte dolů do města a ubytujte se v dobrém hotelu.“

„Ale řekl jste mi přece, abych zůstala tady v domě.“

„To už není třeba. Vašeho chlapce máme. Přivezu vám ho zítra.“

„Mohla bych si s ním teď promluvit? Ráda bych ho slyšela.“

Otevřel jsem dveře a zavolal Ronnyho. Sjel s Willieho kolenou, přiběhl a popadl sluchátko do obou ruček.

„Jsi to ty, maminko?… Loď se potopila, ale já jsem se vezl na příbojovém prkně… Není mi zima. Paní Rawlinsová mi dala šaty svého chlapečka a hamburger. Zuzka mi koupila taky hamburger v San Francisku… Zuzka? Je hodná, opravdu. Chtěla skočit z mostu, ze Zlaté brány. Ale my jsme jí to rozmluvili.“

Chvíli naslouchal, vypadal soustředěně a vážně. Pak mi podal sluchátko, jako by ho pálilo. „Maminka je smutná.“

Zeptal jsem se jí: „Je vám dobře?“

Odpověděla hlasem plným citu: „Je mi dobře. A jsem vám nesmírně vděčná. Kdy uvidím vás a Ronnyho?“

„Zítra kolem poledne. Potřebujeme si oba trochu odpočinout, než vyrazíme na jih.“

O něco později, když ostatní odjeli, Ellen a já jsme uložili Ronnyho do postele v místnosti, o níž mi řekla, že byla jejím dětským pokojíkem. Na stolku vedle postýlky stál starý dětský telefon. Jako kdyby nám chtěl dokázat, že nezná únavu, chlapec vzal sluchátko a velmi zřetelně odříkával: „Volá kosmická kontrola. Volá kosmická kontrola. Slyšíte mě? Slyšíte mně?“

Zavřeli jsme dveře za jeho fantazií a pohlédli jeden na druhého v hale prvního patra. Visutá žlutá elektrická lampa, skvrny po dávných lijácích na stěnách i na stropě a stíny, které se jim podobaly, přivolávaly zase jiné fantazie. Svět se zdál odříznut a vzdálen. Připadal jsem si jako trosečník na šerých březích minulosti.

„Co Jerry?“

„Má starost, co udělá Armistead. Ale uklidnila jsem ho. Namasírovala jsem mu záda a dala mu prášek pro spaní.“

„Promluvím s Armisteadem, jestli budu mít příležitost.“

„Myslela jsem si, že byste to mohl udělat. Jerry je z toho velmi rozrušen. Cítí se hrozně vinen.“

„Nezbyl vám nějaký prášek pro spaní?“

„Ale ano, tady jsou.“

Sáhla si do žlábku mezi ňadry. Zřejmě si všimla, že mi tam utkvěly oči a potom sjely po její postavě. Přistoupili jsme oba k sobě blíž, až se její tělo ochable opřelo o mé. Rukou mi jela po zádech, jako by předváděla ukázku masáže.

„Nemám pro vás připravenou postel. Ale můžete spát se mnou, jestli chcete.“

„Jste moc milá, ale nebylo by to dobré. Váš život se přece odehrává na plátnech, vzpomínáte?“

„Mám jedno velké, nepoužité, které jsem si uschovala,“ řekla poněkud záhadně. „Čeho se bojíte, Archere?“

Nebylo snadné to vyjádřit slovy. Byla mi sympatická. Téměř jsem jí důvěřoval. Právě jsem pronikal hluboko do jejího života. Ale nechtěl jsem si ho část koupit nebo se k ní připoutat, dokud jsem nevěděl, jaké by to mohlo mít důsledky.

Místo odpovědi jsem ji políbil a uvolnil jsem objetí.

Jako by ji víc zamrzelo, že jsem ji odmítl, než to, že mě nezískala. „Nespím s mnoha muži, jestli snad máte tyto pochybnosti. Leo byl můj jediný opravdový milenec, kterého jsem kdy měla.“

Okamžik mlčela. Pak řekla: „Vzbudila jsem ve vás předtím falešnou představu. Zapomněla jsem už, obelhávala jsem sama sebe. Všechno, co jsem prožila s Leem, bylo reálné – nejreálnější zážitky mého života.“ Oči se jí rozzářily vzpomínkou, jako se nerozzářily před chvílí pro mne. „Já jsem ho milovala. A on miloval mě, dokud náš vztah trval. Nevěřila jsem, že kdy skončí. Ale skončil, a velmi náhle.“

Zavřela oči a opět je otevřela. Jejich výraz se změnil. Bylo v nich vědomí prohry. Opřela se o stěnu zmapovanou vodou. Noc ubíhala jako transplantované srdce.

„Rád bych vám něco řekl, ale nevím, jestli se k tomu mám odhodlat,“ pravil jsem.

„Je to něco bolestného?“

„Ano. Snad ne bezprostředně.“

„Týká se to Lea?“

„Mám za to, že je mrtev.“

Její oči se ani nepohnuly. Jenom stín jí přeběhl po tváři, jako by se vychýlilo světlo zavěšené nad její hlavou.

„Jak dlouho je mrtev?“

„Celých patnáct let.“

„Proto nikdy ke mně nepřišel?“

„Patrně proto.“ Byla to zčásti pravda. A pokud jde o druhou její část, rozhodoval jsem se, mám-li jmenovat Martu Crandallovou. „Jestli to nejsou jen halucinace mých svědků, pak někdo Lea zastřelil a zahrabal do země.“

„Kde?“

„V blízkosti horské chaty. Netušíte, kdo ho mohl zabít?“

„Ne.“ Chvíli se rozpakovala, pak řekla: „Já to nebyla.“

Čekal jsem, co uslyším dál. Konečně se ozvala: „Zmínil jste se o svědcích. Kdo to je?“

„Marta Crandallová s dcerou.“

„On se vrátil k Martě?“

Zvedla ruku k ústům, jako by byla přiznala něco, co by mohlo mít nebezpečné následky. Bezohledně jsem na to navázal:

„Ležel s Martou v posteli, když byl zastřelen. Podle všeho se vrátila ona k němu. Manžel ji vyhodil.“ Zaváhal jsem: „Vy jste věděla o jejich dřívějším vztahu?“

„Abych nevěděla. Tak jsem se s Leem seznámila. Marta za mnou přišla, když se dostala do nesnází.“ Na chvíli byla zticha, pak pravila s trochou ironie: „Vsunula jsem mezi ně své tělo.“

Téměř vše již bylo řečeno. Ale jako by nás držel pohromadě pocit, neosobní, ale téměř tak silný jako přátelství nebo vášeň – pocit, že je tu ještě něco, co by mělo být vyřčeno.

Minulost se odvíjela a navíjela jako nit, kterou jsme my dva drželi mezi sebou.

„A co Elizabeth Broadhurstová?“ zeptal jsem se. „Jak se mohl muž jako Leo oženit se ženou jejího typu?“

„Válka je sblížila. Sloužil na vojenské základně poblíž Santa Teresy a ona pracovala v USO. Byla hezká, když byla mladá. V dobrém společenském postavení. Bohatá. Měla všechny přednosti.“ Poprvé se Ellenina tvář stáhla k zlomyslnému úšklebku. „Ale jako žena mu nestačila.“

„Jak to víte?“

„Leo mi vykládal o jejich manželství. Byla chladná. Tatínkova holčička.“

„Chladní lidé někdy explodují.“

„Já to vím.“

Opatrně jsem se zeptal: „Myslíte, že Lea zastřelila?“

„Možné to je. Hrozila mu tím. Proto jsem opustila Santa Teresu a chtěla jsem, aby Leo odešel se mnou. Měla jsem z ní hrůzu.“

„To ještě nedokazuje, že je vražedkyní.“

„To jistě me. Ale není tu jen můj subjektivní názor. Jerry mi právě cosi svěřil, když jsme teď spolu hovořili.“ Její hlas se vytrácel a rovněž její pozornost, jako by naslouchala hlasu vnitřnímu.

„Co vám řekl Jerry?“

„Vysvětlil mi, proč se nemůže vrátit k Brianovi – ke svému otci. Elizabeth Broadhurstová přišla letos v létě jednou navečer k nim do domu pohovořit si s Brianem. Nebyl to však normální rozhovor. Plakala a křičela a Jerry proti své vůli všechno vyslechl. Brian z ní tahal peníze. A nejen peníze. Nutil ji do jakéhosi pozemkově stavebního partnerství, kde by ona poskytla půdu a on velmi málo, ne-li zhola nic.“

„Jak ji k tomu dokázal přinutit?“

„To je otázka.“

Ellen šla spát sama. Z kufru svého auta jsem vytáhl spací pytel a lehl si napříč před Ronnyho dveře.

Starý dům vrzal jako loď plující vlnami nebezpečného světa. Zdálo se mi, že obeplouvám Hornův mys.

/ XXXI /

Pršelo v Palo Altu, kde jsme s Ronnym snídali. Pršelo v Gilroyi a v King City a v Petroleum City se chystalo na déšť.

Zastavil jsem v motelu Yucca, abych se podíval na Crandallovy. Květoslava Rawlinsová seděla opět u svého psacího stolu. Oznámila mi, že ji Lester Crandall znovu zaměstnal, a to hned ráno, než odjel s rodinou do Los Angeles.

„Viděla jste Zuzanu?“ zeptal jsem se jí. „Viděla. Už se zdá trochu klidnější. Všichni tři vypadají, jako by si z toho vzali ponaučení.“

Než jsem opustil restauraci, zavolal jsem santatereskou kancelář Lesní služby. Kelsey nebyl přítomen, ale zanechal jsem mu vzkaz, aby se se mnou sešel, bude-li moci, v poledne v domě paní Broadhurstové. Potom jsme se s Ronnym vrátili na dálnici a vydali se na poslední úsek naší cesty.

Hošík svíral v ruce přezku ochranného pásu jako mikrofon a udržoval spojení s kosmickou kontrolou, již informoval o průběhu naší jízdy. Jednou řekl do svého pomyslného mluvítka:

„Tatí. Tady je Ronny. Slyšíš mě?“

Byli jsme vzdáleni už jenom několik kilometrů severně od Santa Teresy a krajina mu bezpochyby připadla známá. Odhodil přezku, otočil se na sedadle a oslovil mě přímo:

„Vrátí se tatínek?“

„Ne, nevrátí.“

„Je mrtvý, viďte?“

„Je mrtev.“

„Zabil ho ten bubák?“

„Obávám se, že ano.“ Tohle byl první reálný důkaz, kterého se mi dostalo od druhé osoby, že muž ze Zuzanina podání vraždy nebyl ani její výmysl, ani fantazie. „Prohlédl sis ho dobře, Ronny?“

„Moc dobře.“

„Jak vypadal?“

„Jako bubák.“ Řekl to tajemně a vážně. „Měl dlouhé černé vlasy a dlouhé černé vousy.“

„A jak byl oblečen?“

„Všechno měl černé. Černé kalhoty a černý vršek a taky černé brýle.“

Říkal to deklamačním tónem a já začal pochybovat o spolehlivosti jeho svědectví.

„Byl to někdo, koho znáš?“

Ta představa jako by ho poděsila. „Ne. Neznám ho. Měl špatnou velikost.“

„Co tím myslíš?“

„Nebyl stejně veliký jako nikdo, koho znám.“

„Stejně veliký jako kdo?“

„Nikdo,“ řekl záhadně. „Byl velký nebo malý?“

„Malý, snad malý. Já za to nemůžu, že ho neznám.“

Na chlapci se začala projevovat nervozita a já se ho přestal vyptávat. Poslední otázku mi položil on:

„Je maminka zdravá?“

„Je, docela zdravá. Vždyť jsi s ní mluvil včera večer v telefonu, nevzpomínáš si?“

„Vzpomínám. Ale já jsem si myslel, že to třeba bylo z pásku.“

„To byl opravdový rozhovor.“

„To jsem rád.“ Opřel se o mne a usnul.

Ještě spal, když jsme stoupali kaňonem k domu jeho babičky. Jeho matka nás očekávala na schodech verandy. Přeběhla příjezdovou cestu, otevřela dveře auta, popadla Ronnyho a vyzvedla ho do náruče.

Držela ho, dokud se nezačal vzpouzet. Pak ho postavila na zem a podala mi obě ruce.

„Nevím, jak bych vám poděkovala.“

„Nelamte si s tím hlavu. Dopadlo to šťastně pro nás všechny. Kromě Stanleyho.“

„Ano. Ubohý Stanley.“ Ustaraná rýha mezi jejím obočím připomínala suchý řez nožem. „Co je s tou blondýnou?“

„Zuzana je už u rodičů. Postarají se, aby přišla pod kontrolu psychiatra.“

„A co Jerry Kilpatrick? Volal mě jeho otec.“

„Ten zůstává zatím u své matky v Sausalitu.“

„Vy jste nenechal nikoho z nich zatknout?“

„Ne, nikoho.“

„Já měla za to, že unesli dítě.“

„Já taky, v jednom směru. Ale mýlil jsem se. Jsou to dva vyšinutí mladí lidé. Byli přesvědčeni, že zachraňují Ronnyho před světem dospělých. Do určité míry to byla pravda. To děvče včera vidělo, jak byl zabit váš manžel. Před patnácti roky, když byla ještě mladší než Ronny, byla očitým svědkem jiné vraždy. Nelze jí zazlívat, že její reakce byla tak bouřlivá.“

Rýha mezi Jeaniným dokresleným obočím se prohloubila.

„Copak byla spáchána ještě jedna vražda?“

„Vypadá to tak. Otec vašeho muže, Leo, neutekl, jak jsme se domnívali, s jinou ženou. Všechno nasvědčuje tomu, že byl zabit v horské chatě a v blízkosti zahrabán. A to byl důvod, proč váš manžel a ona dívka včera kopali v lese.“

Jean na mne bezradně pohlédla. Možná že pochopila moje slova, ale kladla přílišnou nálož na její vybičované nervy. Rozhlédla se kolem sebe, nespatřila Ronnyho a začala ho jako šílená volat jménem.

Vyšel z domu. „Kde je babička Nelly?“

„Není doma,“ odpověděla Jean. „Je v nemocnici.“

„Je taky mrtvá?“

„Přestaň. Samozřejmě že ne. Doktor Jerome řekl, že přijde domů zítra nebo pozítří.“

„Jak se jí daří?“

„Mnohem lépe. Dnes ráno měla téměř normální EKG a rovněž normálně hovořila. Ohromně ji povzbudilo, když jsem jí řekla, že se vracíte s Ronnym. Jestli byste měl chvilku, jistě byste jí udělal velkou radost, kdybyste ji navštívil.“

„Má povoleny návštěvy?“

„Má.“

„Asi to udělám.“

Všichni tři jsme vešli dovnitř. Zatímco si Ronny prohlížel sbírku vycpaných ptáků, jeho matka mi líčila průběh uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Většinu času strávila čekáním. Zavolala šerifovu úřadovnu, jak jsem ji nabádal, ale nebyli s to jí poskytnout žádanou ochranu. Brian Kilpatrick projevil ochotu k ní zajít. Řekla mu, že to není nutné.

„Kilpatricka radši vynechte.“

Pomalu na mně utkvěla pohledem. „Není v tom, co si snad myslíte. Chtěl přivést s sebou svou snoubenku.“

„Vynechte i snoubenku. Vy potřebujete stráž.“

„Mám přece vás,“

„Ale já tu nezůstanu. Rád bych vás přiměl k tomu, abyste opustila město.“

„Nemohu. Babička Nelly mě potřebuje.“

„Ronny také. Budete se muset rozhodnout pro jednoho z nich.“

„Vy si opravdu myslíte, že Ronnymu ještě hrozí nebezpečí?“

„Nezbývá mi než si to myslet. Viděl muže, který zabil vašeho manžela.“

„Umí ho popsat?“

„Ani ne. Měl prý vousy a dlouhé vlasy, patrně oboje falešné. Ale nabyl jsem dojmu, že by to mohl být někdo, koho Ronny zná. Nevyptávejte se ho na nic. Ale kdyby o tom začal sám spontánně mluvit, zapište si všechno, co řekne. Každé slovo.“

„Zapíšu.“

Pohlédla na syna, jako kdyby jeho kulatá hlavička obsahovala tajemství jejího života. Řekl s očima rozšířenýma vzpomínkou na prožitek:

„A kolem byl oheň. Ještě ho vidím a cítím. Kdo ho zapálil?“

„To se právě snažíme zjistit.“ Obrátil jsem se k jeho matce. „Myslete na to, že byste měla odtud odejít ještě před setměním.“

„Minulou noc se tu nic nepřihodilo.“

„Minulou noc tu nebyl váš syn… Oba dva budete bezpečnější v bytě Wallerových v Los Angeles. Stačí říct, a já vás tam odvezu –“

Přerušila mě. „Rozmyslím si to.“ Potom změkčila příkrost odpovědi: „Jsem vám opravdu vděčná za vaši nabídku. Nejsem však teď schopna o tom přemýšlet. Vím jenom, že se nemohu vrátit do Northridge.“

Zaslechl jsem hukot blížícího se auta a vyšel jsem z domu. Byl to Kelsey v stejšnu Lesní služby. Vylezl a poloúředně mi potřásl rukou. Měl zmačkaný oděv a lesklé oči.

„Dostal jsem váš vzkaz, Archere. Co máte na srdci?“

„Mám pro vás různé zprávy. Předně bych rád věděl, co jste včera vytáhl ze své svědkyně. Z té studentky, která viděla vousatého muže řídit auto.“

„To bylo taky všechno, co viděla,“ řekl Kelsey trochu zklamaně. „Byla s to mi dát pouze velmi všeobecný popis.“

„Jaký to byl vůz?“

„Starší. Nemůže určit typ. Domnívá se, že měl kalifornskou poznávací značku, ale není si tím docela jistá. Dnes ji vyzpovídám ještě jednou. Požádal mě o to Shipstad z losangeleského policejního úřadu.“

„Vy jste s Arniem ve spojení?“

„Dnes ráno jsem ho volal. Už zcela zavrhl domněnku, že paruka a falešný vous patřily Albertu Sweetnerovi. Vůbec mu totiž nepadly. Shipstad se snaží vypátrat pravého majitele dotazy u obchodníků s parukami a u kosmetických závodů. Ale dá to velkou práci a chvíli to potrvá. Pomohlo by nám, kdybychom získali podrobnější popis muže, kterého viděla má svědkyně.“

„Byl hodně malý,“ řekl jsem. „Mohu-li věřit svému svědkovi, měl na sobě černé kalhoty, nějakou černou košili nebo svetr a tmavé brýle. Není pochyby o tom, že zabil Stanleyho Broadhursta.“ A zasvětil jsem Kelseyho do toho, co jsem zjistil v posledních čtyřiadvaceti hodinách. „Mohli bychom dostat k dispozici buldozer s řidičem?“

„Jeden buldozer jsme myslím nechali na kolejním hřišti, kdyby se snad oheň vrátil. Mohu ho řídit sám, jestli tam ovšem dosud je.“

„Vy si myslíte, že se oheň vrátí?“

„Ne, jestli nás vítr jenom neklame nějakým fíglem. Dnes ráno jsme úspěšně zažehli protichůdné zapálení u Buckhorn Meadow. V příštích čtyřiadvaceti hodinách bychom se měli stát pány situace – možná i dříve, jestli se spustí předpovídaný déšť.“ Pohlédl na plující oblaka. „Doufám, že bude dost silný, aby stačil zlikvidovat požár, a ne zase tak prudký, aby na nás spláchl celé pohoří.“

Kelsey mi nabídl, abych s ním jel stejšnem. Chtěl jsem si však zachovat možnost volného pohybu, a proto jsem mu oznámil, že pojedu za ním svým vozem.

Projeli jsme spálenou úžlabinou nahoru k horským vrcholkům. Kolejní hřiště, které se včera hemžilo muži a strojním parkem, zelo téměř prázdnotou. Několik mužů odklizovací čety sbíralo prázdné láhve, papíry a obnovovali trávníky.

Traktor vybavený radlicí stál na prostranství za tribunami. Zatímco ho Kelsey nastartovával, vylezl jsem nahoru na sedadlo a rozhlížel se kolem.

Hladina oceánu byla poseta bíle zpěněnými vlnkami. Nad pobřežím směrem k jihovýchodu visel na obloze kouř jako ranní šero. Na opačné straně výhledu pluly od severozápadu bouřkové mraky, nesoucí černý déšť podél pobřežního pásu hor. Bylo vidět, že nastává obrat.

Kelsey jel s traktorem dolů po stezce. Šel jsem za ním ve zvířeném prachu s rýčem, který jsem si vypůjčil od uklízečů.

Dvacet až třicet minut jsem se opíral o kmen platanu a pozoroval traktor, který v pomalém rytmu jezdil vpřed a vzad a tlačil před sebou hlínu. Když pronikl do země na výšku muže, ostří radlice zaskřípělo o kov a Kelsey málem přepadl po hlavě ze sedadla.

Vyjel pozpátku z povlovné jámy, kterou vyhloubil, a já vlezl dolů. V několika minutách jsem odházel hlínu z kovové překážky a objevila se červená střecha auta se skvrnami světle červené rzi, tvarovaná jako střecha porsche.

Očistil jsem levé přední okénko a rozbil ho rýčem. Vyšel z něho hnilobný zápach, suchý, slabý a šokující. Uvnitř v autě leželo na předním sedadle cosi zabaleného v shnilé přikrývce.

Prostrčil jsem hlavu okénkem k té odpuzující hromádce a pohlédl na mrtvého. Svaly vždycky zetlí nejdříve, potom vlasy, pak kosti a naposled zuby. Z Lea Broadhursta zbyly už jenom kosti a zuby.

/XXXII/

Opustil jsem Kelseyho, který rozšiřoval a prohluboval jámu kolem zakopaného auta, a zatelefonoval jsem z koleje úřadovně šerifa koronera. Potom jsem sjel dolů navštívit ještě jednou Frice Snowa.

Byl jsem poněkud překvapen, když mi otevřel dveře sám Fric. Měl na sobě starý hnědý pulovr a kalhoty a na nohou měl sešlapané trepky. Ramena měl sehnutá a oči zakalené, jako kdyby byl víkend trval celou generaci a on o tolik i zestárl.

Zatarasil mi cestu svým nemužným váhavým tělem. „Nesmím nikoho vpustit do domu.“

„Včera jste si ale přál se mnou mluvit.“

„Opravdu?“ Jako by se snažil rozpomenout. „Maminka mě zabije, jestli to udělám.“

„To neudělá, Frici. Vaše tajemství už stejně vyšlo najevo. Právě jsme vykopali Lea Broadhursta.“

Pozvedl těžké zraky k mé tváři. Připadalo mi, že se pokouší vyčíst z mých očí svou budoucnost. Já ji četl v jeho očích: plnou strachů, zmatků a těžkostí, podobnou jeho minulosti.

„Mohu jít na chvilku dál?“

„Pojďte.‘“

Vpustil mě dovnitř a zavřel za mnou dveře. Hlasitě dýchal, jako by tento čin odčerpal většinu jeho sil.

„Včera jste se mi přiznal, že jste pohřbil pana Broadhursta. Já měl za to, že myslíte Stanleyho. Ale vy jste myslel jeho otce, Lea, je to tak?“

„Ano, pane.“ Rozhlížel se po nuzné světnici, jako by v ní jeho matka měla odposlouchávací zařízení. „Udělal jsem strašnou věc a teď za to musím trpět.“

„Vy jste zabil Lea Broadhursta?“

„Ne, pane. Já ho pohřbil buldozerem, když už byl mrtvý.“

„Kdo vás k tomu navedl?“

„Albert Sweetner.“

Kývl na potvrzení své výpovědi, pak na mne pohlédl, zdali tomu věřím. Věřil jsem mu i nevěřil.

„Albert Sweetner mě k tomu přemluvil,“ opakoval.

„Jak se mu to mohlo podařit?“

„Já se ho bál.“

„Musel jste mít závažnější důvod.“

Fric zavrtěl hlavou. „Já to nechtěl udělat. Byl jsem z toho tak rozčilený, že jsem vůbec nemohl řídit stroj. Zpátky na stanoviště s ním musel jet Albert. Ale sjel do příkopu na rattlesnakeské silnici a tam ho chytili a poslali zpátky do vězení.“

„Ale vy jste vyvázl bez trestu.“

„Jo, bez trestu, až na to, že mě vyrazili z místa a strčili do sanatoria. Ale na to s panem Broadhurstem nepřišli.“

„Ví vaše matka, co jste s Albertem provedli?“

„Asi jo. Řekl jsem jí to.“

„Kdy jste jí to řekl?“

Zamyslil se nad mou otázkou. „Myslím, že to bylo včera.“

„Než jsem přišel k vám, nebo potom?“

„To už se nepamatuju.“ Na Fricovi se projevovaly známky morálního rozporu. „Vy se sem vracíte a zase se vracíte. A moje paměť pak bloudí dokola. Pamatuji se, když kopáč kopal pro mýho tatínka.“

„Jaký kopáč?“

„No, když ho pohřbívali venku na hřbitově. Slyšel jsem, jak dopadá hlína na rakev.“ Na tváři se mu utvářely slzy, jako kdyby se rozpouštěl a nasával vlhkost ze vzduchu.

„Řekl jste to mamince, než jsem přišel, nebo potom?“

„Potom, myslím, že to bylo potom. Potom, co jste odešel. Řekla mi, že jestli to povím ještě někomu jinému, že mě hned pošlou do vězení.“ Sklonil svou popletenou hlavu a podíval se na mne zpytavě zpod obočí. „Pošlou mě teďka do vězení?“

„To nevím, Frici. Víte to určitě, že jste ho vy a Albert nezabili?“

Ta myšlenka ho ochromila. „Proč bysme to dělali?“

Napadlo mě několik důvodů. Leo Broadhurst byl šťastný, oni ne. Oženil se s nejbohatší ženou v kraji. Svedl nejhezčí děvče a přivedl ji do jiného stavu a Albert s Fricem to za něj odnesli.

Frice vyplašilo mé mlčení. „Přísahám, že jsem ho nezabil. Přísahám na bibli.“ Na stole skutečně ležela bible a on položil ruku na její černé plátěné desky. „Vidíte, přísahám na bibli. Nikdy, co jsem živ, jsem nikoho nezabil. Já i nerad kladu pasti na krysy. Nerad šlápnu na šneka. Ti všichni mají cit.“

Opět začal prolévat slzy, patrně nad smrtí šneků a agónií krys. Skrze jeho vzlyky jsem zaslechl v ulici auto a vyhlédl jsem oknem ven. Starý bílý rambler zastavil u chodníku za mým vozem. Vystoupila z něho paní Snowová s napěchovanou papírovou nákupní taškou. Měla na sobě kabát do deště a dlouhé kalhoty.

Vyšel jsem ven a zavřel jsem za sebou dveře. Fricova matka se rázem zastavila, když mě spatřila.

„Co tu, prosím vás, zase děláte?“

„Mluvil jsem s vaším synem.“

„To se už ani nemohu vzdálit z domu, abyste ho nepronásledoval?“

„Počkat, počkat! Fric se přiznal, že zakopal mrtvého Lea Broadhursta. Prý vám to řekl také, takže není třeba, abychom se o tom dohadovali.“

„To je nesmysl. Mluví nesmysly.“

„Ba ne,“ odpověděl jsem. „Dnes odpoledne jsme Lea vyprostili ze země. Nebylo to dosud úředně potvrzeno, ale já se domnívám, že tam ležel mrtvý patnáct let.“

„Frederik to věděl a nic mi neřekl?“

„Řekl vám to přece včera, či ne?“

Skousla si ret. „Něco mi povídal. Myslela jsem si, že si to celé vyfantazíroval.“ Obličej se jí znepokojivě rozzářil. „Možná že si to opravdu jen vymýšlí. Má pořád plnou hlavu nějakých historek.“

„Nemohl si vymyslet mrtvolu, paní Snowová.“

„Víte určitě, že je to kapitán Broadhurst?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Mrtvola byla v jeho červeném porschi.“

„Kde jste ji našli?“

„Téměř přesně pod tím místem, kde byl zahrabán Stanley. Stanley se snažil najít svého otce, když byl zabit. Ten, kdo ho zabil, zastřelil pravděpodobně i kapitána Broadhursta.“

„A vy z toho podezříváte Frederika?“

„To ještě nechci tvrdit. Jestliže však pohřbil kapitána, jak sám doznává, pak je spoluviníkem.“

„Znamená to, že půjde do vězení?“

„Mohlo by se stát.“

Zděsila se. Její úzká tvář pevně přilnula k obličejové kostře. Byla v tom jakási předzvěst její smrtelnosti a já si uvědomil, jak hluboce se podílí na synově osudu.

Chvíli stála bez hnutí a jen pohlížela do obou stran ulice, jako by chtěla vybízet sousedy k soucitu. Ale nikdo nebyl v dohledu kromě několika hnědých dětí, příliš malých, aby si něčeho všímaly.

Bylo časné odpoledne, ale setmělo se. Pohlédl jsem k obloze. Černý mrak po ní táhl, jako by ji přikrýval víkem. Město nabylo zsinalého a cizího vzhledu. Několikrát křáplo na cestu a na mou i ženinu hlavu.

Napěchovaná nákupní taška jí zvolna vyklouzávala zpod paže. Převzal jsem ji od ní a kráčel za ní do domu. Fric se už stáhl do zadní komůrky, ale oba jsme cítili jeho amorfní přítomnost, jež jako by naplňovala celý dům.

Jeho matka odnesla nákup do kuchyně. Když se vrátila do přední místnosti, všimla si, že bible neleží na stole přesně na svém místě. Posunula ji pedantský na střed a pak se obrátila ke mně:

„Frederik pláče krvavé slzy ve svém pokoji. Přece ho nemůžete nechat zavřít. Nevydržel by to ani půl roku. Vždyť víte, co se děje ve věznicích bezmocným chlapcům – jakým strašným krutostem a darebnostem jsou vystaveni.“

Věděl jsem to, ale nechtěl jsem se tím teď zabývat. „On už není chlapec.“ Vzpomněl jsem si, že paní Broadhurstová řekla totéž před osmačtyřiceti hodinami.

„Léty ne, ale jinak jako by byl,“ řekla paní Snowová. „Frederik byl a zůstal můj malý chlapec. Snažila jsem se, co mi síly stačí, ho chránit, ale on se dá tak snadno svést na scestí. Udělá, co mu kdo řekne, a pak za to musí trpět. Strašně trpí. Málem to zaplatil životem, když ho strčili do lesního tábora.“

Její hubené tělo se zachvívalo citovostí. Bylo těžké uvěřit, že tohle tělo, bez prsou a téměř bez boků, přivedlo na svět toho velkého změkčilého chlapce – muže, který teď hořekoval v ložnici.

„A co byste si přála, abych s ním udělal, paní Snowová?“

„Nechal ho tady u mě. Dávala bych na něj pozor jako dosud.“

„To už musíme přenechat úřadům.“

„Vědí už, co provedl?“

„Ještě ne.“

„Musíte to oznámit?“

„Bohužel ano. Jde o vraždu.“

„Mluvíte pořád ještě o kapitánovi Broadhurstovi?“

„Ano. Váš syn je zapleten pouze do tohoto případu. Aspoň doufám.“

„Máte jistě pravdu,“ upřeně se na mne zahleděla. „Já vám povím něco, co jsem ještě nikomu nesvěřila. Říkáte, že byl kapitán Broadhurst zastřelen?“

„Zřejmě ano.“

„Z pistole ráže dvacet dva?“

„To ještě nevíme. Co mi chcete povědět?“

„Já myslím, že vím, kdo ho zastřelil. Nemohla bych to odpřísáhnout, ale myslím, že to tak bude. Když vám to povím a ukáže se, že to je pravda, mohl byste se přimluvit za Frederika?“

„Mohu se o to pokusit.“

„Jistě dají na vaše slova.“ Důrazně kývala hlavou. „Slibujete mi, že použijete svého vlivu?“

„Ano. Tak co mi chcete sdělit?“

„Je to jen hrubý nástin. Od té soboty, co byl Stanley zabit, se mi všechny ty dávné události znovu vracejí ve vzpomínkách. Byla jsem ten večer u Broadhurstů a hlídala jsem Stanleyho. Byl to týž večer, co si Frederik vyjel o své vůli s traktorem, a přišel pak o místo. Vidíte, jak jedno zapadá do druhého.“

„A co se tedy stalo?“

„Hned vám to povím.“ Pojednou sklesla do houpací židle, jako by ji vyčerpala námaha vzpomínání. „Ti dva, pan kapitán Broadhurst a jeho paní, se při večeři strašně pohádali. Já nosila na stůl. Přede mnou moc nemluvili, ale uhodla jsem, že se hádají kvůli nějaké ženské, kterou skrýval v horské chatě.: Nejdřív jsem si myslela, že jde o paní Kilpatrickovou, protože jméno Kilpatrick přišlo na přetřes. Ale ukázalo se, že šlo o to děvče Nickersonových – o Martu – a že má s sebou svou dcerušku. Kapitán Broadhurst se chystal, že s ní a s tím děvčátkem odjede. Měl už koupené jízdenky na parník na Havaj, ale paní mu na to přišla.“

„Jak na to mohla přijít?“

„Upozornil ji pan Kilpatrick, jak jsem vyrozuměla z její řeči. Úředník v cestovní kanceláři byl jeho kamarád.“

Měl jsem pocit, jako by se mi v hlavě, někde za očima, rozsvítilo. Moji svědkové se začínali vzájemně doplňovat ve výpovědích. Paní Snowová pokračovala:

„Byla to hrozná hádka, jak už jsem vám řekla. Paní Broadhurstová mu vyčetla jeho nevěry. On to obrátil proti ní a svedl všechnu vinu na ni. Nebudu opakovat jména, kterými ji častoval. Prohlásil, že mu po celých deset let nebyla ženou, zvedl se a vyběhl z domu.

Chudáčkovi Stanleymu z toho bylo špatně, celý se chvěl. Večeřel se mnou v kuchyni, ale hádka zaléhala až tam a byl už dost starý, aby chápal, co to znamená. Vyběhl a snažil se otce zadržet, ale kapitán Broadhurst skočil do svého sportovního auta a za řevu motoru odjel. Jeho matka se pak taky vypravila ven. Stanley chtěl jít s ní, ale nevzala ho. Požádala mě, abych ho dala spát, a to jsem udělala. Pak jsem však měla něco na práci v kuchyni a on se zatím vytratil z domu. Vzpomínám si, jak jsem se lekla, když jsem se na něj přišla podívat do ložnice a našla jeho postýlku prázdnou.

Podruhé jsem se vyděsila, když jsem procházela pokoji a hledala ho. Pouzdro na pistole paní Broadhurstové – to, co zdědila po otci – leželo v pracovně na stole. Ležela tam otevřená krabice s patronami a jedna pistole chyběla.“ Vzhlédla s nevidoucíma očima, ponořená do vzpomínek. „Nevěděla jsem, co mám dělat, a tak jsem nedělala nic. Čekala jsem, až se ona se Stanleym vrátí domů.“

Seděla v houpací židli, rezignovaná, ale i vyčkávající, jako by dosud čekala, kdy ona noc skončí. „Byli pryč déle než hodinu. A když se vrátili, matka i syn, přišli domů společně. Nohy měli provlhlé od noční rosy a oba byli bledí a utrápení. Paní Broadhurstová strčila Stanleyho do postele a mě propustila. Když jsem se vrátila domů, ani můj vlastní syn nebyl na lůžku. Byla to zlá noc pro matky.“

„A neméně zlá pro syny,“ doplnil jsem. „Myslíte, že Stanley viděl, jak byl jeho otec zabit?“

„To nevím. Vím, že slyšel výstřel. Později mi řekl, že jeho matka zastřelila sovu – tak to totiž Stanleymu vysvětlila. Ale myslím si, že ji měl v podezření, že mu zastřelila otce; a že to podezření v něm zesílilo, ale neměl odvahu si to přiznat. Stále se snažil dokazovat sám sobě, že jeho tatínek je naživu, bez ustání až do své vlastní smrti.“

„Mluvil někdy s vámi o smrti svého otce?“

„Ne o smrti. Nikdy slovo smrt nevyslovil. Ale občas se mě vyptával, co si myslím, že se jeho otci stalo. Vykládala jsem mu historky – že se tatínek odstěhoval do jiné země, například do Austrálie, a že se možná jednoho dne vrátí.“ Podívala se mi napjatě do očí. „Co jiného jsem mohla dělat? Přece jsem mu nemohla říct, že podezřívám jeho matku, že ho zastřelila.“

„A že váš syn ho pohřbil.“

„To jsem tenkrát nevěděla.“ Ale mluvila pojednou rychleji, jako by se u této věci chtěla zdržovat co nejméně. „A i kdybych to byla věděla, nebyla bych to řekla Stanleymu ani komu jinému. Každá matka se musí starat o svou vlastní krev.“

/XXXIII/

Odešel jsem od ní a jel jsem v lijáku do nemocnice. Byla to čtyřpatrová betonová budova, tvořící jeden uliční blok, obklopená pavilóny klinik a nemocničními správními budovami. Žena ve vrátnici mi sdělila, že paní Broadhurstová může přijímat návštěvy, a oznámila mi číslo jejího pokoje ve čtvrtém patře.

Než jsem k ní vyjel výtahem, zašel jsem do patologického oddělení. Kancelář i laboratoře byly v přízemí na konci pastelově zelené chodby, vroubené trubkami ústředního topení. Štítek na dveřích hlásil: „Vstup pouze oprávněným osobám.“

Muž se stoickou tváří v bílém plášti mě pozdravil se zdvořilým nezájmem. Na jmenovce na jeho stole stálo MUDr. W. Silcox. Sdělil mi, že tu pozůstatky Lea Broadhursta ještě nejsou, ale že je očekává co nejdřív.

Jeho doktorské oči za kostěnými brýlemi projevovaly jakousi profesionální horlivost. „Slyšel jsem, že z mrtvého zbylo poměrně dost.“

„Celkem ano. Zajímalo by mě zjištění střelných ran, především na hlavě. Mluvil jsem s několika svědky a všichni mají za to, že byl střelen do hlavy. Ale nejsou to zcela spolehliví svědci. Potřebujeme konkrétní důkaz.“

„Proto jsem tady. Většinou se dozvím více od mrtvých než od živých lidí.“

„Máte tu ještě tělo Stanleyho Broadhursta?“

„Je v márnici. Chtěl byste ho vidět?“

„Já ho už viděl. Chtěl jsem se vás zeptat na příčinu smrti.“

„Bodné rány dlouhým nožem.“

„Zepředu nebo zezadu?“

„Zepředu. Do břicha. Rovněž měl po ráně krumpáčem rozbitou spodinu lebeční.“

Když jsem jel výtahem do čtvrtého patra, téměř jsem Silcoxovi záviděl jeho neživé svědky. Liž nelhali, nikomu neubližovali, ani jim nemohlo být ublíženo.

Ohlásil jsem se na inspekčním pokoji. Sestra ve službě mi podala informaci, že paní Broadhurstové se daří mnohem lépe, ale že mám přesto omezit návštěvu nejvýš na deset minut.

Zaklepal jsem na dveře soukromého pokoje paní Broadhurstové a byl jsem vybídnut, abych vešel dále. Místnost byla plná květin, sezónních i mimosezónních – růží, karafiátů a šeříků. O vázu se žlutými narcisy na prádelníku byla opřena vizitka se jménem Briana Kilpatricka.

Paní Broadhurstová seděla v lenošce vedle otevřeného okna. Měla na sobě pestrobarevné šaty, které jako by odrážely květiny v místnosti, a vypadala velmi dobře. Avšak v očích se jí zračila tak hluboká beznaděj, že jsem měl na chvíli jazyk jako svázaný.

Promluvila první: „Vy jste pan Archer, že? Jsem ráda, že vás vidím a že mám možnost vám poděkovat.“

Byl jsem překvapen. „Proboha zač?“

„Za to, že se můj vnuk vrátil živ a zdráv. Jeho matka mi před chvíli volala. Když nyní můj syn – můj syn odešel – mám už na celém světě jen Ronnyho.“

„Je to hodný chlapeček a doufám, že to všechno na něm nezanechá stopy.“

„Kde jste ho našel? Jean mi to dost jasně nevysvětlila.“

Informoval jsem ji útržkovitě o průběhu uplynulých dvou dnů a na závěr jsem řekl: „Nemějte to té dívence příliš za zlé. Viděla, jak byl zabit váš syn, a to jí otřáslo. Nemyslela na nic jiného, než jak by Ronnyho zachránila.“

Když jsem to říkal, vytanulo mi na mysli, že Zuzana byla svědkyní dvou vražd, které od sebe dělilo patnáct let. A položil jsem si otázku: jestliže paní Broadhurstová zabila svého manžela, bylo by možné, že by zabila, nebo nechala zabít, i svého syna? Ale nebyl jsem s to se jí na to přímo zeptat. Nemocniční pokoj, její křehká vděčnost, květiny, které jí poslali její přátelé – to vše podobné otázky nepřipouštělo.

Jak to svědkové často dělávají, začala se paní Broadhurstová vyptávat sama: „Obávám se, že mi není zcela jasná role toho děvčete. Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Zuzana Crandallová.“

„Co dělala v horách s mým synem a vnukem?“

„Řekl bych, že se snažila pochopit minulost.“

„Nerozumím vám. Jsem dnes nějak nechápavá.“ Její hlas a oči dělily její netrpělivost mezi mne a ji.

„Zuzana tam už byla dříve,“ pokračoval jsem, „jako malé děcko. Jednou v noci tam přijela se svou matkou. Možná že si na její matku vzpomenete. Za svobodna se jmenovala Marta Nickersonová a mám za to, že jste ji zaměstnávala.“

Nelibost v jejích očích a hlase se prohloubila. „S kým jste mluvil?“

„S mnoha lidmi. Vy jste téměř poslední na mém seznamu. Doufal jsem, že mi pomůžete rekonstruovat, co se událo v horské chatě před patnácti roky.“

Potřásla hlavou a odvrátila ode mne tvář. Obrácena profilem proti oknu, připomínala její hlava klasický medailón, jehož pozadí tvořilo deštěm zahalené město.

„Já vám bohužel pomoci nemohu. Nebyla jsem tam.“

„Byl tam váš manžel, paní Broadhurstová.“

Provazce krčního svalstva jí otočily hlavu ke mně. „Jak to můžete vědět?“

„Nikdy odtamtud neodešel. Byl tam zastřelen a zakopán v zemi. Dnes odpoledne jsme ho vyprostili.“

„Chápu.“ Neřekla, co vlastně chápe, ale její oči se zúžily a zpřísněly. Obličejové kosti jí zřetelně vystoupily, jako by napodobovaly onoho mrtvého. „To znamená konec.“

„Ne zcela.“

„Pro mě ano. Říkáte, že oba moji mužové jsou mrtvi – manžel i syn. Co mi tím říkáte jiného, než že jsem ztratila všechno, co mi bylo drahé.“

Snažila se sehrát tragickou roli, ale byla v ní jakási rozdvojenost, která mařila účinek. Slova vyznívala přehnaně a dutě. Připomněla mi dvojznačné věty, které napsala o svém otci, jejichž písmena se zmítala po žlutém kancelářském papíru až do úplného ochabnutí.

„Podle mého názoru jste věděla, že váš manžel je mrtev a zakopán v zemi patnáct let.“

„To není pravda.“ Ale rozdvojenost v jejím hlase přetrvávala dál, jako kdyby naslouchala sama sobě při čtení svých prohlášení. „Já vás varuji, jestli mě obviníte veřejně –“

„Jsme v naprostém soukromí, paní Broadhurstová. Nemusíte přede mnou nic předstírat. Já vím, že jste se ten večer pohádala se svým manželem, a pak jste se za ním vydala do hor.“

„Jak to můžete vědět, když to tak nebylo?“ Hrála hru, k níž se často uchylují viníci – kladou totiž otázky vyšetřovateli a snaží se převrátit pravdu v opeřený míček, který může být odpálen tam i zpět a popřípadě i ztracen. „Odkud máte všechny tyto domnělé informace? Od Zuzany Crandallové?“

„Částečně od ní.“

„Ona je sotva spolehlivá svědkyně. Podle toho, co jste mi o ní vykládal, soudím, že je citově narušená. A nemohlo jí být tenkrát víc než tři čtyři roky. To celé musí nutně být její fantazie.“

„Tříleté děti si už pamatují, co vidí a slyší. Mám spolehlivě zjištěno, že byla v horské chatě a slyšela nebo viděla výstřel. Její podání zapadá do ostatních fakt, která znám. Také vysvětluje její citovou narušenost.“

„Připouštíte tedy, že je narušená?“

„Je tím zatížená. Ale když už mluvíme o zatížení, rád bych věděl, jestli také Stanley nebyl svědkem výstřelu?“

„Nebyl. Nemohl být.“ Sykavě vdechla, jako by se pokoušela vsát zpátky svá slova.

„Jak to můžete vědět, když jste u toho nebyla?“

„Byla jsem doma se Stanleym.“

„Nebylo to tak. Stanley běžel za vámi do hor a zaslechl výstřel, který zabil jeho otce, a po celý zbytek života se pak snažil na to zapomenout. Nebo si dokázat, že šlo jen o hrozný sen.“

Mluvila předtím jako advokát, pochybující o nevině svého klienta. Teď však rezignovala. „Co ode mně chcete? Peníze? Jsem finančně zruinovaná.“ Odmlčela se a zoufale na mne pohlédla. „Neříkejte Jean, že nemám peníze. Už bych Ronnyho nikdy neviděla.“

Pomyslel jsem si, že se mýlí, ale nechtěl jsem se přít. „Kdo vás ožebračil, paní Broadhurstová?“

„Nepřeji si o tom hovořit.“

Vzal jsem s prádelníku vizitku Briana Kilpatricka a ukázal jsem jí ji. „Jestli vás někdo vydírá, máte teď možnost tomu učinit přítrž.“

„Řekla jsem, že o tom nehodlám hovořit. Já už nemohu nikomu důvěřovat. Nenašla jsem člověka, k němuž bych mohla mít důvěru od té doby, co jsem ztratila otce.“

„Chcete, aby to pokračovalo?“

Pohlédla na mne trpkým, nepřístupným pohledem. „Já nemám zájem, aby vůbec cokoliv pokračovalo. Ani můj život. A tím méně tenhle rozhovor. Tenhle inkviziční výslech.“

„Ani já z toho nemám žádné potěšení.“

„Tak tedy odejděte. Stejně už to nemohu déle snášet.“

Chopila se opěradel křesla tak pevně, až jí zbělely kotníky, a vstala. Tím gestem mě jaksi přiměla k odchodu.

Mé rozpoložení nebylo toho druhu, abych ihned potom snesl pohled na mrtvého kapitána Broadhursta. Našel jsem dveře k požárnímu schodišti a pomalu jsem scházel do přízemí. Betonové schodiště s šedým ocelovým zábradlím, umístěné v holém betonovém prostoru bez oken, připomínalo svou nevzhledností a pevností schodiště ve věznici. Zastavil jsem se na odpočívadle ve druhém patře a pokoušel jsem se představit si paní Broadhurstovou ve vězení.

Tím, že jsem vrátil Ronnyho jeho matce, jsem splnil de facto svůj úkol. Avšak odejít od nedodělané práce by bylo trapné i nebezpečné. Neměl jsem však nezdolnou touhu obvinit paní Broadhurstovou z vraždy jejího manžela.

Horký dech pomsty ochladl v mých prsou s přibývajícím věkem. Kladl jsem nyní větší důraz na jakousi hospodárnost se životy, která pomáhá ochraňovat to, co je hodno ochrany. Není pochyby o tom, že Leo Broadhurst by měl právo na ochranu – jako každý jiný člověk –, avšak padl v oběť hněvivému afektu před dávnými lety. Nevěřil jsem, že by dnešní porota shledala jeho vdovu vinnou něčím ještě horším, než je prosté zabití.

A co se týkalo ostatních vražd, nezdálo se mi pravděpodobné, že by paní Broadhurstová měla důvod zabít vlastního syna či příležitost usmrtit Alberta Sweetnera. Říkal jsem si, že mi na tom nezáleží, kdo je zabil. Ale nebyla to pravda. Vyciťoval jsem v tomto případě jakousi spirálovitou symetrii, která, jako to nemocniční schodiště, vedla do pastelově zelené chodby, kde doktor Silcox ohledával mrtvé oběti.

Prošel jsem kanceláří a otevřel oplechované dveře márnice. To, co zbylo z Lea Broadhursta, leželo pod silným světlem na stole z nerez oceli. Silcox právě zkoumal lebku. Jemná křivka jejího čela byla jediným přetrvávajícím důkazem, že Leo Broadhurst býval hezký muž.

Kelsey a zástupce koronera Purvis stáli ve stínu u zdi. Prošel jsem kolem nich ke stolu.

„Našel jste stopu střely?“

Silcox zvedl oči od práce. „Ano, našel jsem tohle.“

Uchopil kousíček olova a ukázal mi ho na dlani. Vypadal jako zdeformovaná kulka ráže dvaadvacet.

„V kterém místě prorazila lebeční kost?“

„Není vidět, že by ji prorazila. Našel jsem pouze menší vnější škrábnutí, které sotva mohlo být smrtelné.“ Lesklým koncem sondy mě upozornil na jemnou rýhu, kterou kulka zanechala v přední části lebeční kosti.

„A co tedy bylo příčinou smrti?“

„Tohleto.“

Ukázal mi trojúhelníček neurčité barvy, který zazvonil o stůl, když ho upustil. Nejdřív jsem si myslel, že je to špička indiánského šípu. Pak jsem to vzal do ruky a viděl, že jde o ulomenou špičku řeznického nože.

„Našel jsem to mezi žebry,“ řekl doktor. „Zřejmě se špička nože ulomila, když ho vrah vytahoval z rány.“

„Byl bodnut zpředu nebo zezadu?“

„Zpředu, s největší pravděpodobnosti.“

„Mohla by něco takového dokázat žena?“

„Proč ne? Co o tom soudíte vy, Purvisi?“

Zástupce koronera se vynořil ze stínu a přistoupil blíž, mezi mne a lékaře. „Já myslím, že bychom to měli raději projednávat v soukromí.“ Obrátil se ke mně. „Nerad dělám někomu potíže, pane Archere, ale vy nemáte právo se tu zdržovat. Přečetl jste si jistě na dveřích cedulku ‚Vstup pouze oprávněným osobám‘. A vy žádné takové oprávnění nemáte.“

Myslel jsem si, že snad ten mladý muž tak jedná jen z přílišné služební horlivosti. „Když mi dáte oprávnění, budu ho mít.“

„To nemohu udělat.“

„Kdo to tvrdí?“

„Dostávám příkazy od šerifa koronera.“

„A od koho je dostává on?“

Mladý muž se začervenal. Jeho tvář vypadala v ostrém světle pórovitá a zarudlá. „Uděláte lépe, když odtud odejdete, pane.“

Podíval jsem se přes jeho hlavu na Kelseyho, který se zatvářil překvapeně. Řekl jsem oběma: „K čertu, tohohle mrtvého jsem přece našel já.“

„Ale nemáte osobní oprávnění k pobytu v pitevně.“

Purvis položil ruku na pažbu svého revolveru. Neznal jsem ho natolik, abych si mohl být jist, že po mně nestřelí. Vztekem a rozladěním se mi pěnila krev v žilách.

Kelsey vyšel za mnou na chodbu. „Mrzí mě to, Archere.“

„Měl jste se mě zastat.“

Jeho šedé oči zamžikaly a pak ztvrdly, avšak pravil s úsměvem: „Přišlo to seshora. A já jako zaměstnanec Lesní služby jsem nucen řídit se předpisy.“

„A co říkají předpisy?“

„To víte zrovna tak dobře jako já. Mám instrukce plně respektovat pokyny místního policejního velitelství.“

„Co tím chtějí dosáhnout? Pohřbít ten případ na dalších patnáct let?“

„Nic takového se nestane, pokud to bude záležet na mně. Avšak já především zodpovídám za požár.“

„Ty vraždy s požárem úzce souvisejí a vy to dobře víte.“

„Nemusíte mi říkat, co vím a co nevím.“

Obrátil se a vešel zpátky do místnosti s kostlivcem a pověřenými osobami.

/XXXIV/

Když jsem vyšel ven, déšť se jen řinul z oblohy. Voda se valila ulicemi a splachovala prach léta s kopců dolů k moři.

Čím víc jsem se blížil k horám, tím víc bylo všude vody. Jízda kaňonem paní Broadhurstové připomínala plavbu proti proudu vodního toku. Drahnou chvíli předtím, než jsem dojel k ranči, jsem už slyšel hukot potoka za domem.

Před vchodem stál černý vůz Briana Kilpatricka. Na předním sedadle seděla odbarvená blondýna, kterou jsem na první pohled nepoznal. Když jsem přistoupil blíž, viděl jsem, že je to Kilpatrickova snoubenka, jak ji nazýval.

„Tak jak se dnes cítíte?“ zeptal jsem se jí.

Spustila elektrické okénko a zírala na mne clonou deště. „My se známe?“

„Setkali jsme se v sobotu večer u Kilpatricka.“

„Opravdu? Musela jsem být pěkně sťatá.“ Roztáhla rty svůdnickým úsměvem. Přesto jsem však z ní vyciťoval silné zneklidnění.

„Opravdu jste byla. A taky jste byla bruneta.“

„Měla jsem paruku. Měním ji podle nálady. Lidé mi říkají, že jsem ohromně rozmarná.“

„Taky se mi zdá. V jaké náladě jste dneska?“

„Víte,“ odpověděla, „jsem celá vylekaná. Bojím se té záplavy. Kolem Brianova domu se valí bláto. Má ho už na dvoře tuny. Proto tu sedím ve voze. Ale dvakrát se mi to tu taky nezamlouvá.“

„Co dělá Brian uvnitř?“

„Řekl mi, že má obchodní jednání.“

„S Jean Broadhurstovou?“

„Myslím, že ji tak jmenoval. Nějaká žena mu zavolala a on se sem honem rozjel.“ A když jsem vykročil k domu, zavolala na mne: „Řekněte mu, aby si pospíšil, jo?“

Vešel jsem dovnitř bez zaklepání a opatrně jsem za sebou zavřel dveře. Hučení potoka se neslo domem a překrylo tiché zvuky mých pohybů.

Obývací pokoj byl prázdný. Z otevřených dveří pracovny dopadalo světlo. Když jsem přistoupil blíž, rozeznal jsem Jeanin hlas:

„Mně se to celé nějak nezdá. Jestli si paní Broadhurstová přeje tyhle věci, mohla o ně požádat mě přímo.“

Kilpatrick odpověděl nonšalantním tónem: „Nejspíš vás nechtěla znepokojovat.“

„Ale já jsem znepokojena. Nač potřebuje v nemocnici obchodní doklady a pistole?“

„Předpokládám, že chce dát do pořádku své záležitosti, kdyby se s ní něco stalo.“

„Snad se nechce zastřelit?“ zeptala se Jean tiše a polekaně.

„Já upřímně doufám, že ne.“

„A nač tedy potřebuje pistole?“

„To mi nevysvětlila. Já se prostě snažím vyhovět… Konec konců je má obchodní partnerka.“

„Ale přece jenom si myslím, že bych vám je neměla dát.“

„Vždyť mi o ně právě telefonovala.“

„Já si to nejdřív telefonicky ověřím.“

„Nedělejte to.“

V jeho hlase se ozvala pohrůžka. Zaslechl jsem šoupání nohou a rozrušený ženský dech. Vrazil jsem do dveří. Jean byla povalená na černém koženém gauči, bílá jako křída a ztěžka oddychovala. Kilpatrick stál nad ní s telefonním sluchátkem v ruce.

„Nechtěl byste se seprat radši se mnou?“ řekl jsem.

Pohnul sebou, jako by se chtěl na mne vrhnout. Přál jsem si, aby to udělal, a on to snad na mně poznal. Z obličeje se mu vytratila všechna barva, takže fialové žilky vypadaly jako odřeniny na jeho tváři.

Zahanbeně se na mne usmál, ale jeho oči zůstaly zarudlé a ustarané. „Měli jsme s Jean malé nedorozumění. Nic vážného.“

Vstala a uhladila si sukni. „Podle mého názoru to vážné je. Povalil, mě na gauč. A vzal si nějaké věci mé tchyně.“

Ukázala na černou aktovku ležící vedle telefonu. Sebral jsem ji.

„Dejte to sem,“ ozval se Kilpatrick. „To patří mně.“

„Možná že vám to někdy vrátím.“

Sáhl po aktovce. Rychle jsem jí škubl z jeho dosahu a současně jsem na něho nalehl ramenem a tlačil ho nazpátek. Prudce narazil na protější zeď a stál tam schlíple, jako pověšený na hřebíku. Prohmatal jsem ho, jestli nemá u sebe zbraň, žádnou jsem nenašel a ustoupil jsem zpátky.

Na okamžik přelétl jeho obličejem výraz hrozného zklamání, který mě na něm překvapil už den předtím. Prohrával a byl si toho vědom.

„Budu si stěžovat u šerifa Treimaina,“ řekl.

„Račte si posloužit. Jistě ho bude zajímat, co jste páchal na paní Broadhurstové.“

„Jsem její nejlepší přítel, jestli chcete co vědět. Hájil jsem po mnoho let její zájmy.“

„Ona tomu říká vydírání.“

Zdál se překvapený. „Tohle že by řekla?“

„Užila toho slova. Máte něco proti tomu?“

Stále ještě se opíral o zeď. Jeho rezavě hnědé vlasy ztmavly potem a padaly mu do silně pihovatého čela. Pečlivě si je prsty shrnul zpátky, jako kdyby úpravný vzhled mohl něco změnit.

„Elizabeth mě zklamala,“ pravil. „Myslel jsem si, že má víc zdravého rozumu. A víc vděčnosti. Ale takové jsou ženy.“

Pohlédl na mne zkoumavě, zda bychom se nemohli sejít na antifeministické platformě.

„Nedočkal jste se vděku,“ řekl jsem. „Žádného vděku za to, že jste ji vydíral a připravil ji o pozemky. Ženy jsou nevděčné bytosti.“

Měl pocit, že mu křivdím. V jeho očích se zračila roztrpčenost, jež mu nakřivila i ústa. „Všechno, co jsem dělal, bylo zcela legální. O ní to říci nemůžete. Navykládala vám o mně lží, ale pochybuji, že by se zmínila o tom, co má sama na svědomí.“

„A co má na svědomí?“

Neměl jsem mu položit přímou otázku. Tím jsem mu připomněl, že by měl být diskrétní.

„Na to vám nebudu odpovídat.“

„Tak vám to povím sám. Paní Broadhurstová zastřelila svého manžela. Vy jste ji nejspíš k tomu dal podnět. Určitě jste v tom měl prsty.“

„To je lež.“

„Neřekl jste jí vy, že si Leo koupil jízdenky na parník na havajské souostroví? Nebyla to ta jiskra, která podnítila jejich osudovou hádku?“

Jeho pohled se střetl s mým, pak opět uhnul stranou. „Myslel jsem si, že Leo chce utéci s mou manželkou.“

„Vaše žena vás opustila již předtím.“

„Doufal jsem, že se třeba ke mně vrátí.“

„Kdyby se vám podařilo nastrčit někoho, kdo by vás zbavil soka.“

„To jsem neměl v úmyslu,“ řekl.

„Nevykládejte. Vy jste vyprovokoval mezi manžely Broadhurstovými hádku. Vy jste byl na číhané u horské chaty, abyste viděl, co z té hádky vzejde. Vy jste byl svědkem výstřelu, nebo jste ho slyšel. A když výstřel nebyl smrtelný, dobil jste Lea Broadhursta nožem.“

„To jsem skutečně neudělal.“

„Někdo to udělal. A vy jste byl připraven na místě. Nepopřel jste to.“

„Popírám to nyní. Nezastřelil jsem ho, ani jsem ho nebodl nožem.“

„Tak mi řekněte, co jste tam dělal?“

„Byl jsem tam jako neškodný divák, to je vše.“

Zasmál jsem se mu do obličeje, ačkoliv mi nebylo do smíchu. Nerad vidím muže, dokonce i muže, jako je Kilpatrick, padat do propasti. „No dobrá, neškodný diváku. A co se tedy stalo potom?“

„Já měl za to, že to víte. Já vám to říkat nebudu. Jestli jste tak chytrý, jak si o sobě myslíte, tak nepůjdete proti mně. A hned teď mi vrátíte aktovku.“

„Ledaže byste si ji ode mě vzal sám.“

Podíval se na mne, jako by o tom uvažoval. Ale už se začínal vzdávat svých přání a ztrácet naději. Svatozář jeho úspěchu se vytrácela a stával se víc a víc smolařem.

Obrátil se a došel až ke dveřím, odkud mi odpověděl. Než je za sebou přirazil, zavolal: „Já se už postarám, abyste vypadl z města.“

Jean se ke mně přiblížila, zvolna, s rukou napřaženou, jako kdyby kolem ní nastala temnota a ona už nepoznávala důvěrně známé místnosti. „Je to všecko pravda?“

„Co?“

„To, co jste říkal o Elizabeth?“

„Bohužel ano.“

Chytila se mé paže a opřela se o ni celou vahou. „Já už toho víc nesnesu. Copak to nikdy neskončí?“

„Ne, už nemusíte nic víc snášet. A kde je Ronny?“

„Spí. Byl ospalý.“

„Vzbuďte a oblečte ho. Zavezu vás do Los Angeles.“

„Teď?“

„Čím dřív tím lépe.“

„Ale proč?“

Měl jsem několik důvodů. Nechtěl jsem se zmínit o tom hlavním, že totiž nevím, co udělá Kilpatrick dál. Měl jsem na paměti revolver v jeho hráčském salónku a jeho zřejmou ochotu ho použít.

Zavedl jsem Jean k velkému rohovému oknu a ukázal jí, co se stalo z potůčku. Připomínal spíše dravou temnou řeku, natolik širokou, že po ní mohly plout vyrvané stromy. Několik kmenů utvořilo přirozenou hráz, která zadržovala spousty vod za domem.

Bylo slyšet, jak se nahoře v kaňonu valí korytem potoka balvany. Dělaly hluk jako koule v kulečníku.

„Tentokrát je dům opravdu ohrožen.“

„To ale není hlavní důvod, proč nás chcete odvézt na jih.“

„Je to jeden z důvodů. Vy i Ronny tam budete bezpečnější. A já si tam musím vyřídit několik věcí. Musím podat hlášení kapitánu Shipstadovi z losangeleského policejního úřadu. Je pro mě výhodnější pracovat s nimi než s místní policií.“

V poslední hodině se tyto výhody vyhranily přesvědčivěji, a proto jsem se rozhodl, že zavolám Arnieho bez prodlení. Šel jsem do pracovny a vytočil číslo jeho kanceláře.

Hlas měl chladný a odměřený: „Očekával jsem, že mě vyhledáte dřív.“

„Promiňte. Musel jsem odjet do Sausalita.“

„Doufám, že jste prožil pěkný víkend,“ řekl svým nevzrušeným skandinávským přízvukem.

„Nic zvlášť pěkného. Objevil jsem další vraždu. A to starou.“ A seznámil jsem ho s fakty smrti Lea Broadhursta.

„Přidržme se věci,“ řekl Arnie. „Vy tvrdíte, že Broadhursta zabila jeho paní?“

„Střelila po něm, ale střela ho asi nezabila. Mezi žebry však byla nalezena zlomená špička nože. Je ovšem možné, že ho probodla ona sama.“

„Mohla usmrtit Alberta Sweetnera?“

„Těžko. Paní Broadhurstová byla od soboty večer v santatereské nemocnici. Někdo jiný musel být pachatelem vraždy v Northridgi.“

„Máte někoho určitého na mysli?“

Chvíli jsem neodpovídal, abych si mohl utřídit myšlenky. Arnie mě netrpělivě oslovil: „Jste tam, Lewe?“

„Jsem. V úvahu přicházejí tři hlavní podezřelí. Číslo jedna je místní realitník jménem Brian Kilpatrick. Věděl, že Elizabeth Broadhurstová střelila po manželovi, a mám za to, že ho od té doby uplácela penězi. Takže by mohl mít důvod k odstranění Stanleyho Broadhursta a Alberta Sweetnera.“

„Jaký důvod?“

„Měl obrovský finanční zájem na tom, aby vražda zůstala utajena.“

„Šlo tedy o vydírání.“

„Můžete to tak nazvat. Avšak je tu i možnost, že on sám dobil Lea Broadhursta. Jestli tomu tak je, pak měl tím pádnější důvod, aby odstranil z cesty ony dva. Albert Sweetner věděl, kde je Leo zasypán. A Stanley Broadhurst se pokoušel ho vyprostit.“

„Proč však by si Kilpatrick měl přát smrt Lea Broadhursta?“

„Broadhurst mu rozbil manželství. A kromě toho jeho smrt, jak už jsem říkal, pro něj znamenala peníze.“

„Popište mi ho, prosím vás, Lewe.“

„Kilpatrick je asi pětačtyřicetiletý, vysoký přes metr osmdesát, váží kolem devadesáti kil. Modré oči, vlnité zrzavé vlasy, na temeni řídnoucí. Fialové žilky na nose a na tvářích.“ Odmlčel jsem se. „Viděl ho snad někdo v sobotu v Northridgi?“

„Hned si to dám zjistit. Nějaká zvláštní znamení?“

„Žádná patrná.“

„Kdo jsou ti dva další podezřelí?“

„Majitel motelu Lester Crandall je podezřelý číslo dvě. Je silný, menší postavy, asi metr sedmašedesát, váha asi osmdesát kilo. Černé prošedivělé vlasy, dlouhé kotlety. Mluví jako starý dobrý venkovan, což taky je, ale je vychytralý a zazobaný.“

„Jak je starý?“

„Řekl mi, že mu bude šedesát. Měl stejně silný motiv jako Kilpatrick, aby zneškodnil Lea Broadhursta.“

„V šedesátce je už na vraždu moc starý.“

„Celé rozuzlení by se urychlilo, kdybyste vyložil karty na stůl. Vy máte popis podezřelé osoby a snažíte se ji dopadnout, že ano?“

„Dejme tomu. Avšak můj svědek nebude asi příliš spolehlivý a já se snažím o zjištění nezávisle na něm. Koho dál podezříváte?“

„Kilpatrickova bývalá žena Ellen by také mohla být pachatelkou. Leo jí rozbil manželství a pak ji opustil.“

„Nejde o ženu,“ řekl Arnie. „A jestli ano, pak je celá má teorie na draka. Měl ještě někdo jiný z dospělých mužů pohnutku a příležitost k vraždění?“

Odpověděl jsem zvolna a s neochotou. „Zahradník Fric Snow, který zasypal Leovu mrtvolu do země traktorem. Nedělá na mě dojem, že by byl schopen zabít, ale Leo ho provokoval. Rovněž tak Albert Sweetner.“

„Jak je starý Snow?“

„Asi pětatřicet nebo šestatřicet.“

„Jak vypadá?“

„Vysoký asi metr pětasedmdesát, váha asi sedmdesát kil. Hnědé vlasy, kulatý obličej, zelené oči. Snadno se rozpláče. Zdá se, že má citové problémy. Rovněž genetické.“

„Jakého druhu jsou ty genetické problémy?“

„Například má zaječí pysk.“

„Proč jste mi to neřekl hned?“

Arnie zvýšil hlas. Vzdálil jsem sluchátko od ucha. Jean se opírala rukama o rám dveří a pozorovala mě. Obličej měla bledý a oči tmavší, než jsem u ní kdy spatřil.

„Kdepak je teď Fric Snow?“ zeptal se Arnie.

„Asi dva kilometry od místa, kde právě sedím. Chcete, abych ho k vám přivezl?“

„Zařídím si to služební cestou.“

„Rád bych s ním ještě předtím promluvil, Arnie. Nemohu věřit, že by byl schopen zabit tři lidi, nebo třeba i jen jednoho z nich.“

„Já mohu,“ odpověděl Arnie. „Paruka, knír a plnovous, které měl na hlavě Albert Sweetner, nepatřily Albertu Sweetnerovi. Nepadly mu. Podle mé teorie patří vrahovi, a ten je nasadil Sweetnerovi na hlavu, aby zmátl vyšetřováni. Prošli jsme vlásenkářské salóny a jejich dodavatelské závody. Abych to zkrátil – ten váš podezřelý zakoupil paruku s plnovousem v obchodě se zlevněným zbožím na Vinné ulici, nazvaném V ráji paruk.“

Nechtělo se mi tomu věřit. „Mohl ji koupit pro Alberta Sweetnera.“

„Mohl, ale nebylo to tak. Koupil si ji před měsícem, když byl Sweetner ještě ve Folsomu. A víme bezpečně, že si ji koupil sám pro sebe. Požádal obchodníka o vous, který by zakryl jizvu na jeho horním rtu.“

Když jsem položil sluchátko, Jean šeptla: „Fric?“

„Vypadá to tak.“ A řekl jsem jí o paruce a plnovousu, které si Fric koupil. Skousla si ret. „Měla jsem věřit Ronnymu.“

„On poznal Frice v sobotu u horské chaty?“

„O sobotě nic nevím. Ale před několika týdny mi Ronny řekl, že viděl Frice s dlouhými černými vlasy a vousy. Ale když jsem se ho vyptávala dál, odpověděl, že si to vymyslel.“

Šli jsme do ložnice, kde chlapec spal. Když se ho jeho matka dotkla, trhl sebou a probudil se, pak se posadil a přitiskl k sobě polštář. Oči měl vytřeštěné a třásl se.

Poprvé jsem se tak bezprostředně setkal s jeho strachem a rozechvělostí.

Stěží ze sebe vypravil: „Lekl jsem se, že si pro mě přišel bubák.“

„My bychom tě přece nedali.“

„Tatínka dostal.“

„Ale tebe nedostane,“ řekl jsem.

Jeho matka ho vzala do náruče a chvilku se zdál klidnější. Pak zase klid ztrácel z pouhé ženské útěchy. Vyprostil se a postavil se na vysoké posteli, oči měl téměř ve stejné rovině s mýma. Vyskočil a na chvíli byl větší než já.

„Je to Fric ten bubák?“ zeptal jsem se ho.

Podíval se na mne rozpačitě. „Nevím.“

„Viděl jsi ho někdy v dlouhé černé paruce?“

Přikývl. „A taky měl fousy,“ řekl jakoby netečně. „A měl taky, jak se to jmenuje?“ a dotkl se horního rtu.

„Kdy to bylo, Ronny?“

„Když jsem byl naposled u babičky Nelly. Šel jsem do stodoly a byl tam Fric s dlouhými černými vlasy a fousy. Díval se na fotku nějaké paní.“

„Znal jsi tu paní?“

„Neznal. Neměla nic na sobě.“ Zatvářil se rozpačitě a vylekaně. „Neříkejte mu, že jsem vám to prozradil. Řekl mi, že když to někomu povím, že se stane hrozné neštěstí.“

„Žádné neštěstí se nestane. Ne tobě. Viděl jsi Frice v sobotu s parukou?“

„Kde?“

„U chaty v horách.“

Pohlédl na mne zmateně. „Viděl jsem bubáka s dlouhými černými vlasy. Byl daleko ode mě. Já vám nemůžu říct, jestli to byl Fric nebo nebyl.“

„Ale myslel sis, že je to on, viď?“

„Já nevím.“

Jeho hlas prozrazoval vypětí, jako by jeho průzračná dětská paměť byla zaregistrovala víc, než na co stačil. Otočil se k mamince a řekl, že má hlad.

/XXXV/

Vysadil jsem je dole ve městě u restaurace a vrátil jsem se zpět ghettem k obydlí paní Snowové. Před jejím domem se řinuly ulicí proudy hnědé vody. Zaparkoval jsem u příjezdu za jejím starým bílým ramblerem a zamkl jsem vůz.

Paní Snowová otevřela dveře ještě dřív, než jsem zaklepal. Podívala se za mne do deštivé kulisy, jako by tam mohli stát ještě jiní lidé.

„Kde je Fric?“ zeptal jsem se.

„Ve svém pokojíku. Ale mohu za něj zodpovědět všechno, co potřebujete. Vždycky jsem to dělala – a myslím, že budu i nadále.“

„On bude muset mluvit sám za sebe, paní Snowová.“

Prošel jsem kolem ní do kuchyně a otevřel dveře synovy komůrky. Ležel zkroucený na posteli a schovával si obličej v dlaních.

Viděl jsem v něm bezmocného pomateného člověka a bylo mi trapně z toho, k čemu jsem se chystal. Soudní řízení ho vystaví zrakům veřejnosti. Ve vězení bude tím nejposlednějším muklem, jak se jeho matka právem obává. Cítil jsem její úzkostlivou přítomnost za zády.

Zeptal jsem se ho: „Koupil jste si asi před měsícem paruku? Paruku, plnovous a knírek?“

Sňal ruce z obličeje. „Třeba jo.“

„Náhodou to vím docela jistě.“

„Tak proč se mě na to ptáte?“

„Chci vědět, z jakého důvodu jste ty věci kupoval?“

„Abych měl dlouhé vlasy. A zakryl tohle.“ Zvedl pravý ukazovák k zjizvenému hornímu rtu. „Děvčata se se mnou nechtějí líbat. Já jsem políbil jen jednou v životě děvče.“

„Martu?“

„Jo. Nechala mě, abych jí to udělal. Ale to už je dlouho, asi šestnáct nebo osmnáct let. Četl jsem o parukách a těch ostatních krámech ve filmovém časopise a tak jsem zajel do Hollywoodu a koupil si celou soupravu. Chtěl jsem prohánět děvčata na Sunset Stripu. A bejt sekáč.“

„Namluvil jste si nějakou?“

Zavrtěl zkormoucenou hlavou. „Dostal jsem se tam jen jednou. Ona nechce, abych měl přítelkyni.“

Podíval se přese mne na svou matku.

„Já jsem tvá přítelkyně,“ řekla přesvědčivě. „A ty jsi můj přítel.“ Zasmála se a zamrkala. V očích měla slzy.

Zeptal jsem se ho. „Co se stalo s tou parukou, Frici?“

„Já nevím. Měl jsem ji schovanou pod matrací, ale někdo mi ji sebral.“

Jeho matka dodala na vysvětlenou. „Musel ji vzít Albert Sweetner. Byl minulý týden u nás v domě.“

„Ztratila se mi dýl než před týdnem. Bude to asi měsíc. Akorát jednou jsem moh jít za děvčaty.“

„Víte to jistě?“

„Docela jistě.“

„Vy jste nejel v sobotu v noci do Northridge a nenasadil jste Albertu Sweetnerovi paruku na hlavu?“

„Ne, pane.“

„Ani jste ji neodnesl v sobotu dopoledne do hor – když jste probodl Stanleyho Broadhursta?“

„Já měl Stanleyho rád. Proč bysem ho měl probodnout?“

„Protože se snažil vyprostit ze země svého mrtvého otce. Nezabil jste i jeho tatínka?“

Potřásl hlavou tak prudce jako mopem. Jeho matka ho napomenula: „Přestaň, Frici! Ublížíš si.“

Zarazil se s hlavou svěšenou, jako by si byl zlomil šíji. Po chvíli opět řekl: „Zaryl jsem buldozerem pana Broadhursta do země, to už jsem vám řekl. Ale opravdu jsem ho nezabil. Nezabil jsem opravdu každýho z nich.“

„Žádného z nich,“ opravila ho paní Snowová. „Opravdu jsi nezabil žádného z nich.“

„Opravdu jsem nezabil žádnýho z nich,“ opakoval po ní. „Nezabil jsem Broadhursta, ani Stanleyho, ani –“ zvedl hlavu. „Kdo byl ten další?“

„Albert Sweetner.“

„Nezabil jsem i jeho.“

„Ani jeho,“ opravila ho matka.

Obrátil jsem se k ní. „Nechte ho mluvit samotného, prosím.“

Příkrost mého hlasu jako by mu dodala odvahy: „Jo. Nech mě mluvit samotnýho.“

„Chtěla jsem ti jenom pomoct.“

„Jo. To jistě.“ Ale v jeho hlase zazněla pochybující tázací tónina, jež vyústila v odvážnější dotaz, ačkoliv dál setrvával ve zhroucené poloze na posteli: „Co se stalo s mou parukou a s tím ostatním?“

„Někdo to musel vzít,“ řekla.

„Albert Sweetner?“

„Mohl to být on,“ odpověděla.

„Já ti to nevěřím. Já myslím, žes to vzala ty,“ obvinil ji.

„Nemluv tak hloupě.“

Očima pomalu stoupal k její tváři jako šnek, který leze po zdi. „Tys mi to šlohla pod matrací.“ Plácl rukou do postele, aby zdůraznil, kam to schoval. „A já nejsem žádný hlupák.“

„Ale hloupě mluvíš,“ odpověděla. „Jaký bych měla důvod, abych ti brala paruku?“

„Protože jsi nechtěla, abych šel za děvčaty. Žárlíš.“

Vyrazila krátký chichtot, v němž ale nebylo veselostí.

Pohlédl jsem jí do tváře. Byla popelavá a strnulá, jako zdřevěnělá.

„Můj syn je rozčilený. Mluví nesmysly.“

Zeptal jsem se Frice: „Proč máte za to, že vám paruku sebrala vaše matka?“

„Nikdo jiný sem nepřijde. Jsme tu jenom my dva. Hned jak zmizla, tak jsem věděl, kdo mi ji sebral.“

„Zeptal jste se vaší matky, jestli ji vzala?“

„Já se bál zeptat.“

„Můj syn se mě nemusí bát,“ řekla. „A dobře ví, že jsem mu tu zatracenou paruku nesebrala. Musel to udělat Albert Sweetner. Vzpomínám si, že tu byl před měsícem.“

„Před měsícem byl ještě ve vězení. Svádíte na Alberta kdeco.“ V nastalém tichu jsem slyšel dech nás tří. Otočil jsem se k Fricovi. „Řekl jste mi předtím, že vás Albert přiměl zarýt do země Lea Broadhursta. Bylo to opravdu tak?“

„Albert tam byl,“ odpověděl váhavě. „Spal ve stáji u horské chaty. Říkal, že ho probudil výstřel a že se potloukal kolem, aby viděl, co se bude dít. A když jsem tam přivezl z ohrady traktor, pomáhal mi hloubit.“

Paní Snowová prošla kolem mne a stoupla si nad něj. „Albert ti řekl, abys to udělal, viď?“

„Ne,“ odpověděl. „Tys mi to řekla. Řeklas mi, že Marta chce, abych to udělal.“

„Zabila pana Broadhursta Marta?“ zeptal jsem se.

„Já nevím. Já jsem u toho nebyl, když se to stalo. Maminka mě vzbudila o půlnoci a řekla mi, že ho musím zarýt do země, jinak že Marta půjde do plynové komory.“ Objel očima úzké stěny místnosti, jako by on sám byl teď v plynové komoře a jedovatý plyn se začínal šířit. „Řekla mi, že mám všecko svýst na Alberta, kdyby se mě někdo ptal.“

„Ty jsi potřeštěný blázen,“ řekla jeho matka. „Jestli budeš vykládat takovéhle lži, tak tě tu nechám, a budeš tu sám. A zavřou tě do vězení nebo do blázince.“

Mohli by tam skončit oba, pomyslil jsem si. A řekl jsem: „Nenechte se od matky zastrašit, Frici. Nebudete vsazen do žaláře za nic, co jste udělal, protože ona vás k tomu naváděla.“

„Tohle už nestrpím,“ rozkřikla se. „Vy ho štvete proti mně.“

„Však už je na čase, paní Snowová. Vy jste si ze svého syna udělala obětního beránka a namlouvala jste si, že o něj vzorně pečujete.“

„Kdo jiný by o něj pečoval?“ Hlas zněl drsně, ale lítostivě.

„Cizí lidé by se o něj patrně starali lépe.“ Znovu jsem se otočil k Fricovi. „Řekněte mi, co se událo v sobotu ráno, když si Stanley Broadhurst vypůjčil od vás krumpáč a lopatu.“

„Půjčil si krumpáč a lopatu,“ opakoval Fric, „a za nějakou chvíli jsem začal být nervózní. Šel jsem nahoru po stezce se podívat, co tam dělají. Stanley kopal zrovna tam, kde ležel v zemi jeho táta.“

„A co jste udělal?“

„Vrátil jsem se dolů na ranč a zavolal jsem jí.“

Jeho zelené vlhké oči spočinuly na matce. Vydala varovný zvuk, který vyústil v zasyčení. Nedbaje toho, řekl jsem:

„A co v sobotu v noci, Frici? Nejel jste dolů do Northridge?“

„Ne. Byl jsem celou noc doma v posteli.“

„A kde byla vaše matka?“

„Nevím. Dala mi prášky na spaní, hned jak zavolal Albert. Vždycky mi dává prášky na spaní, když mě nechává večer doma samotného.“

„Albert sem v sobotu večer volal?“

„Volal. Já to vzal, ale on chtěl mluvit s ní.“

„O čem?“

„Mluvili o penězích. Říkala, že nemá peníze.“

„Buď zticha!“

Paní Snowová pohrozila synovi pěsti. Ač byl větší a mladší a pravděpodobně i silnější, odsunul se na posteli dál od ní a schoulil se v slzách v rohu.

Chytil jsem paní Snowovou za paži. Byla ve střehu a celá se chvěla. Vtáhl jsem ji do kuchyně a zavřel dveře. Opřela se o odkládací polici vedle kuchyňského dřezu a třásla se jako osika.

„Vy jste zabila Lea Broadhursta, přiznejte se!“

Paní Snowová neodpověděla. Vypadala, jako by byla upadla do tak hrozných rozpaků, že nebyla s to promluvit.

„Vy jste nezůstala na ranči onu noc, kdy Elizabeth Broadhurstová a Stanley odešli do hor. Pustila jste se za nimi, našla jste Lea ležícího v bezvědomí a ubodala jste ho k smrti. Potom jste se vrátila sem domu a poručila synovi, aby ho traktorem zaryl do země i s jeho autem.

Naneštěstí Albert Sweetner věděl, kde je mrtvý pohřben, a nakonec se sem vrátil v naději, že svou znalost zpeněží. Když nedostal peníze v sobotu večer od Stanleyho, zavolal k vám a pokoušel se vylákat něco od vás. Odjela jste do Northridge a zabila jste ho.“

„Jak bych ho mohla zabít – velkého silného muže, jako je Albert?“

„Pravděpodobně byl namol opilý, když jste k němu přišla. A neměl nejmenší podezření, že by mu od vás mohlo hrozit nějaké nebezpečí. Tak jako to nenapadlo Stanleyho.“

Byla tiše, ale rty se jí pohybovaly.

„Je mi jasné, proč jste zabila Alberta a Stanleyho,“ řekl jsem. „Chtěla jste utajit, co jste spáchala v minulosti. Ale proč musel zemřít Leo Broadhurst?“

Její oči se střetly s mými a zastřely se jako chladná okna. „Byl už napůl mrtvý a ležel tam zalit krví. Jenom jsem ukončila jeho trápení.“ Její sevřená pravice sebou křečovitě škubla k zemi, jako by předváděla bodnutí. „Udělala bych totéž umírajícímu zvířeti.“

„Vy jste ho nezavraždila ze soucitu.“

„Neříkejte tomu vražda. Zasloužil si smrt. Byl to špatný člověk, podvodník a cizoložník. Přivedl Martu Nickersonovou do jiného stavu a můj chlapec to za něj odskákal. Frederik už nikdy nebyl takový jako předtím.“

Nemělo smyslu se s ní přít. Patřila k těm paranoikům, kteří si udrží čisté svědomí tím, že svalí všechnu vinu na druhé. Její násilnická zloba jako by byla emanací tajemných sil.

Přešel jsem místnost k telefonu a zavolal policii. Ještě jsem držel v ruce sluchátko, když paní Snowová otevřela zásuvku a vyňala z ní řeznický nůž. Přistoupila ke mně rychlými tanečními krůčky, pohybujíc se podle nezvučné hudby, kterou slyšela jenom ona sama.

Chytil jsem ji za zápěstí. Byla v ní výbušná síla, jakou vyvolává hněv v duševně chorých. Ale brzy ji energie opustila. Nůž spadl hlomozně na podlahu. Svázal jsem jí ruce a držel ji, dokud nepřijela policie.

„Budu mít ostudu před sousedy,“ řekla malomyslně.

Ale jen já sám jsem hleděl za policejním vozem odvážejícím hnědými potoky vody Frice a jeho matku, sedící za ochranným sklem na zadních sedadlech. Jel jsem za nimi dolů do města a přemýšlel o tom, jak často v našich časech lidé nižších společenských vrstev vstupují na jeviště tragédií. Týmu policejních detektivů a stenotypistů jsem poskytl prozaičtější vysvětlení.

Mé prohlášení bylo přerušeno telefonickým zavoláním snoubenky Briana Kilpatricka. Kilpatrick odešel do svého hráčského salónku a zastřelil se.

Aktovka, kterou jsem mu odebral a v níž byly pistole Elizabeth Broadhurstové a její záznamy, ležela v kufru mého auta. Nechal jsem ji prozatím tam a neohlásil jsem ji, ačkoliv mi bylo jasné, že všechna fakta týkající se smrti Lea Broadhursta vyjdou najevo při soudním přelíčení s Ednou Snowovou.

Než se setmělo, vyjeli jsme s Jean a Ronnym z města.

„Je to skončeno,“ řekl jsem.

„To je dobře,“ poznamenal Ronny. Jeho matka vzdychla.

Doufal jsem, že je to skončeno. Doufal jsem, že se do Ronnyho života nepromítne tragédie jeho otce a že nebude vtažen – jako jeho otec – do osudového soukolí. Přál jsem chlapci spásnou ztrátu paměti.

Jako by vycítila mé myšlenky, Jean vztáhla kolem synka paži a dotkla se studenými prsty mé šíje. Minuli jsme dýmající pozůstatky požáru a blížili se deštěm k jihu.

KALIFORNIE V DÍLECH

ROSSE MACDONALDA

Před čtyřmi desetiletími ještě musela detektivka dodržovat jistá pravidla. Především to byla fair play – stopy a vodítka, která našel detektiv, musel znát i čtenář, aby oba mohli dojít k správnému řešení, jestliže všechny důkazy dobře interpretovali. Sex byl tabu a romantické zápletky se nepřipouštěly. Roku 1928 ustavila skupina britských autorů Detection Club a každý nově přijatý člen musel přísahat, že dodrží posvátnou chartu příkazů a zákazů. Americký autor S. S. Van Dine je upřesnil ve „Dvaceti pravidlech pro psaní detektivních románů“ (1928). O rok později shrnul tyto zásady Ronald Knox do „Detektivního desatera“.

Dorothy Sayersová se pokusila s částečným úspěchem obnovit spojení zápletky s tématem. Když na začátku detektivního románu vystupovalo několik realistických postav, zanedlouho byly nuceny chovat se nereálně, aby nevybočily z umělé, předem dané formy požadované zápletkou. Staly se z nich loutky, papíroví zločinci, geniální a nevěrohodní detektivové. Sayersová tuto disproporci pochopila, ale nedokázala se od svých postav natolik oprostit, aby jim dovolila vytvářet jejich „vlastní“ příběh. Neustále převažovali autoři, kteří psali suché šarády „problému logiky a dedukce“, kde se čtenář vrací na stranu 47, aby si ověřil, zda druhý zahradník před příjezdem vlaku v 10.04 opravdu sázel begónie.

V letech třicátých nastává konečně zvrat – objevuje se tzv. „drsná škola“. Nevynalezla sice nový druh detektivek, pouze novou formu, jak je vyprávět. Povídky Dashiella Hammetta, bývalého detektiva Pinkertonovy agentury, obohatily žánr něčím novým – vnesly do něho dynamický styl nesentimentálně zachycující americkou realitu. (Chicago ovládají gangy – Al Capone, O’Bannion, Dutch Shultz aj., prohibice vede k rozkvětu pašeráctví, ochranářství obchodníků, policie je korumpována gangstery). I další přispívatelé časopisu Black Mask, jako Carrol John Daly, W. H. R. Burnett, Jonathan Latimer, Erle Stanley Gardner, Raymond Chandler, přinášejí ve svých knihách realistický pohled na Ameriku, ale teprve Dashiell Hammett „vzal vraždu z benátských váz v Bognor Regis a vynesl ji na ulici“ (Chandler).

Již Auguste Dupin, detektiv Edgara Allana Poea, má přítele, vyprávěče, kterého později kodifikoval Conan Doyle v dr. Watsonovi. S prvním nejvýraznějším typem Velkého detektiva, jedincem, který vede složitý a ostrý boj proti mašinérii zla, jež si podřídila právo i zákon, se setkáváme až u Hammetta (Sam Spade; nejmenovaný detektiv v Rudé žni) a Chandlera. „Detektiv musí být mužem bez poskvrny, který je neúplatný, nebojácný… čestný… Je to člověk obyčejný, jinak by se nemohl pohybovat mezi obyčejnými lidmi… Je to osamělý muž… s vtipem, smyslem pro nadsázku, pohrdá přetvářkou. (Chandler).“

Staré schéma detektivky – mrtvola, detektiv, podezřelí, rozřešení – dodnes zůstává. Velký detektiv ještě neodešel; buď patří k oficiální policii jako inspektor Queen Ellery Queena, superintendent Alleyn Ngaio Marshové, inspektor Napoleon Bonaparte Arthura Upfielda, inspektor French Freemana W. Croftse, Jones a Johnson, párek černošských detektivů z Harlemu Chestera Himese, inspektor West Johna Creaseyho, Simenonův komisař Maigret… Nebo vystupuje částečně maskován, jako v kronikách práce detektivního sboru 87. revíru Ed McBaina (představitelem skupiny je Steve Carella, v rodinném prostředí a soukromí mnohem důkladněji a podrobněji charakterizovaný než jeho kolegové, např. v knize ‚Til Death [Až do hrobu], kde dojde k zločinu při svatbě jeho sestry a Carellově ženě se narodí dvojčata) či v románech Elizabeth Liningtonové s vůdčí postavou seržanta Maddoxe z losangeleské kriminálky. (Tento typ detektivního románu si vysloužil i zvláštní etiketu „příběh s policejním postupem“ [police procedur al story].) Anebo souběžně s nástupci inspektora Bucketa Charlese Dickense přichází na scénu jako soukromý detektiv či detektiv amatér – profesor Gervase Fen Edmunda Crispina, Nigel Strangeways Nicholase Blakea, dr. Gideon Fell Johna Dicksona Carra, Hercule Poirot Agathy Christieové, Nero Wolfe Rexe Stouta, Donald Lam E. S. Gardnera a řada dalších pokračovatelů Sherlocka Holmese.

Detektivka není a nemůže být protokolárním záznamem procesu či postupu pátrání. Ale rovněž nezůstává už v zajetí pouhé šarády a ve svých nejlepších dílech obráží nové zvláštnosti společenského vývoje. Lidé z různých společenských vrstev a jejich chování, jednání, motivace jsou zobrazeny daleko věrohodněji než kdysi. „Pokouším se oloupávat člověka jako cibuli, abych se dopídil jeho pravdy,“ řekl Simenon v jednom interviewu. „Píšu o lidech, kteří útěkem, náhodou, vzpourou jsou vytrženi ze svého všedního života a spějí ke katastrofě.“

Jedním z autorů, který zrušil kánon klasické detektivky a dále rozvíjí tradici chandlerovské školy, je Ross Macdonald. Narodil se poblíž San Franciska roku 1915 a jmenuje se vlastním jménem Kenneth Millar, byl vychován v kanadském Ontariu, roku 1951 získal doktorát filosofie na Michiganské universitě u W. H. Audena prací o S. T. Coleridgeovi, od roku 1950 žije v Kalifornii. Jeho žena Margaret Millarová – rovněž autorka detektivních románů – ho podnítila k tomu, že přijal pseudonym (1949). Dodnes publikoval 22 románů – jenom ve dvou nevystupuje Lew Archer. Čeští čtenáři znají Mrtvý úsměv (The Ivory Grin), Honbu za Phoebe (The Wycherly Woman), Smrt v bazénu (The Drowning Pool) a Bíle pruhovaný pohřební vůz (The Zebra-Striped Hearse). Za knihu Pohřešovaný (The Underground Man, 1971) obdržel významnou americkou literární cenu – National Book Award. Román The Natne is Archer (Jmenuji se Archer) byl zfilmován pod názvem Harper. Poslední jeho kniha The Sleeping Beauty (Šipková Růženka) vyšla r. 1973.

Macdonald píše o zapomenuté minulosti, která se nečekaně promítne do současnosti. Událost z doby před dvaceti lety, zdánlivě zasutá v čase, náhle vystoupí na povrch a rozbouří naoko poklidnou hladinu, neboť „generace jsou jako cizí kmeny ztroskotané v čase“. Někteří kritici vidí v jeho románech dovršení Chandlera, jiní jeho knihy odsuzují pro přílišné moralizování, pro nadměrnou psychoanalytickou motivaci jeho postav. Materiál k složitým sondám do promlčené minulosti hrdinů hledá vždy v rodné Kalifornii, kam zasazuje všechny své příběhy. Že má z čeho čerpat, ukazují některá zajímavá fakta o tomto nejbohatším státu Unie.

V červenci 1969 oslavila Kalifornie dvě stě let od založení první mise otcem Junípero Senou v San Diegu. K slunnému pacifickému pobřeží přicházeli dobrodruzi, zlatokopové, zemědělci, obchodníci… Dnešní Kalifornie má dvacet miliónů obyvatel a její území tvoří čtyři odlišné oblasti. Přístavní město San Francisco obráží liberální vlivy. Subtropický jih si zachoval konzervativní smýšlení, neboť byl okupován přistěhovalci z jihu a středozápadu USA, kteří přišli za sluncem. Rozsáhlý průmysl naftařský, elektronický, letecký, potravinářský přilákal velký počet dělníků zejména za druhé světové války a v letech poválečných. Třetí pásmo, táhnoucí se ve vnitrozemí státu, má převážně zemědělský ráz, prostírají se zde ovocné sady a vinohrady. A čtvrtým státem ve státě je Hollywood s filmovým průmyslem. „Lidé sem přicházejí a dělají věci, které by se doma dělat neodvážili, protože jejich chování by tam bylo nepřijatelné. Zde nejsou vázáni podobnými ohledy,“ říká Don Muchmore, člen městské rady v Los Angeles. Ovzduší snášenlivosti podněcuje k pokusům s novými formami chování – v Kalifornii vznikli hippies, zde byly první vzpoury v černošských ghettech a první revolty universitních studentů – ale nezakotvení v tradici společenství mnohdy vede k ztrátě vlastního já.

Nejvyšší sebevražednost v USA je v San Francisku (28,2 na 100 000 obyvatel). Každé druhé manželství v Kalifornii končí rozvodem. Počet narkomanů je zde nejvyšší v USA. Počet násilných trestných činů se zde v roce 1969 zdvojnásobil proti roku předchozímu. V San Francisku bylo roku 1969 zavražděno 109 osob. Pět miliónů aut, která denně projedou přes Los Angeles, přispívá k znečištění ovzduší. („Na městě ležel smog jako poklička na Papinově hrnci.“ –– Bíle pruhovaný pohřební vůz). Veliké problémy s ochranou životního prostředí (na souši, ale i v pobřežních vodách) má San Francisco, San Diego a řada jiných měst. Kalifornská universita se může chlubit 14 laureáty Nobelovy ceny mezi svými profesory, ale kalifornské střední školství je druhořadé a zaostalé. (Srovnejme např. i školu Laguna Perdida – Rub dolaru.)

„Los Angeles nemá vlastní identitu. Píše se o něm jako o devatenácti předměstích, která hledají město. Nekonečné bulváry, které si jsou podobné jako vejce vejci… zprvu domácké, potom nechutně komerční či průmyslové, se vytrácejí do pustin, kde jsou roztroušeny chatrče, znovu se potom střídá domáckost a prodejny a průmysl, ale nikdy nedorazíte k nějakému centru… Všechno se zdá neskutečné jako kulisa od hřbitova Forest Lawn (Lesní palouček zachycený E. Waughem v Drahých zesnulých jako Šepotavé háje) až k popelnicím, které vypadají jako pařezy…“ Obraz, který lord Kinross vykreslil roku 1961 v knize The Innocents at Home (Našinci doma), se nezměnil, jenom některé kontury vystupují zřetelněji.

„Vždycky odpovídají, že vinu na tom nesou rodiče… pokaždé, když najdem některé to pohřešované děvče, prostě nám vykládá, že ztratila důvěru k rodičům…“

„Bylo jim jedno, že jsem doma. Proč by jim nemělo být jedno, když doma nejsem?“

To nejsou citáty z Macdonaldových románů. První je rozhovor s policejním seržantem Juanem Moralesem z policejní stanice v Mission Street, San Francisco, druhý, pořízený tamtéž, je výpověď sedmnáctiletého mladíka, který před dvěma lety utekl z domova (Bill Moyers: Listening to America, 1971).

Ale i u Macdonalda je často jádrem zápletky právě tento disharmonický vztah mezi rodiči a dětmi: Macdonald píše o mladé generaci vytržené z kořenů rodiny, kde mnohdy otec, jako třeba plukovník Blackwell v Bíle pruhovaném pohřebním voze, je „puritán, potomek dlouhé řady puritánů“, o mladých, kteří utíkají ze zatuchlého prostředí kalifornských peněžních aristokratů a kteří se snaží najít nějakou novou jistotu v životě, neboť staré hodnoty – většinou falešné – nemohou již uctívat. A jakoby v kontrapunktu ukazuje Macdonald přírodu, která není jen kulisou, ale naopak je nedílnou součástí jeho románů.

Jižní Kalifornie se stala megalopolí, která vznikla v posledních dvaceti pěti letech v důsledku nové technologie. Není centrem v tom smyslu, jako je Londýn a Paříž, protože tato města se dlouho a postupně rozvíjela a našla si životní styl a rovněž vztah k vnějšímu přírodnímu prostředí. Zde v Kalifornii je dvacáté století naroubováno přímo na přírodu. Odejdete-li dvacet kilometrů do vnitrozemí, jste uprostřed pustiny, kde nad vámi létají kondoři a orli.

Santa Teresa, v níž čtenáři poznají Santa Barbaru („zdálo se, že domy tohoto města patří k horám, opírají se o ně, jako by v jejich minulosti hledaly bezpečí“), je domovem ornitologa amatéra, bojovníka proti znečišťování přírodního prostředí Kennetha Millara a rovněž působištěm Lewa Archera.

Bývalý seržant kriminálky v Long Beachi, nyní soukromý detektiv Lew Archer, je „moderní člověk v technologické společnosti, člověk bez domova a vlastně i bez přátel… snaží se chovat tak, jako by ještě v lidskou společnost mohl věřit. Myslím, že v ni věřit může. Je postavou spojující rozpadávající se řád s novým, lepším. Nyní, když lidé přistáli na Měsíci, je na čase, aby zkoumali krátery naší Země,“ řekl o něm jeho tvůrce. (Newsweek, 22. 3. 1971).

Převážná část Macdonaldových románů je vlastně variace na jedno téma, ovšem i u jiných autorů – nejen detektivních – lze uplatňovat tuto námitku, která a priori nemůže být vedena jako doklad nedostatečné invence. Naopak, úzkým zaměřením s důrazem na komplexní objasnění mnohočetných vztahů a pohnutek, ukrytých hluboko pod povrchem, Ross Macdonald dokázal rozšířit hranice detektivního žánru. A jak chápe poslání detektivky, nejlépe dokumentují jeho vlastní slova: „Detektivní román se zabývá smrtí, zločinem a jinými formami zla. A já si opravdu myslím že kořeny detektivního románu lze vystopovat až ve středověkých moralitách, jež záměrně volily náměty považované za tabu,“ prohlásil v interviewu v červnu 1972. „Mám pocit, že je povinností spisovatele, aby komunikoval se společností prostřednictvím svých děl, aby psal pro největší počet čtenářů – a proto jsem si vybral detektivní žánr… A soukromý detektiv je právě jakýsi stín spisovatele při práci. Základním problémem zůstává, jak udržet hodnoty a vyjádřit je ve vašich činech, když společnost, v níž žijete, je postrádá. Je tomu jinak než v tradičních společnostech. Do knih nevkládáte nezbytně totéž, o čem mluvíte při rozhovorech. Do knih vkládáte věci, které jste se dověděl před deseti lety a jež se snažíte zapomenout. Člověk může být optimistou v životě – a já jím jsem – ale pesimistou ve svých knihách. A vlastně pouze optimista může snášet duševní muka spojená s psaním pesimistických knih.

František Jungwirth

Kalifornie v dílech Rosse Macdonalda / 699

Z anglických originálů The Chill (Alfred A. Knopf, New York 1970), The Far Side of the Dollar (Collins, London and Glasgow 1967) a The Underground Man (Alfred A. Knopf, New York 1971) přeložili Tomáš Korbař (Zamrazení), Jarmila Rosíková (Rub dolaru) a Helena Nebelová (Pohřešovaný). Doslov napsal František Jungwirth. Vazbu navrhl Libor Fára, graficky upravila Hana Blažejová. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 3264. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1975. Odpovědný redaktor Jan Zelenka. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha 1, 45,47 autorských archů, 46,“ vydavatelských archů. 605 22 856. Vydání první. Náklad 80 000 výtisků.

01-055-75 Váz. 47 Kčs 13/34

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai