Barbarské pobřeží

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ross macdonald

BARBARSKÉ POBŘEŽÍ

Vydalo nakladatelství BB art

Copyright © 1956 by Ross Macdonald

All rights reserved

Z anglického originálu The Barbarous Coast přeložil © p. Straka, redigovala Věra Černá

Obálka © Robin Brichta

Tisk CENTA, spol. s r. o., odštěpný závod Brno, Vídeňská 113

Lidé a instituce, zmíněné v této knize, jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se jmény nebo charakteristikami skutečných postav nebo institucí není záměrná.

ISBN 80-7257-228-8

1

Chanel klub se nacházel na skalnaté plošině, odkud bylo vidět na moře, na jižní konec pláže zvané Malibu. Nad jeho podlouhlými hnědými budovami se k dálnici šplhaly terasovité zahrady jako schodiště kryté pestrými koberci. Pozemek byl ohraničen vysokým plotem zakončeným nahoře třemi pásy ostnatého drátu. Plot byl skryt za oleandry.

Zastavil jsem se před branou a zatroubil jsem. Z vrátnice vyšel muž v modré uniformě s úředně vyhlížející čepicí se štítkem. Zpod čepice mu vylézaly husté černé vlasy, kterými už prokvétala šeď. Navzdory zjizveným uším a rozpláclému nosu z jeho tváře vyzařovala mírnost a zároveň síla. Něco takového se objevuje ve tvářích starých indiánů. Měl tmavou pleť.

„Viděl jsem, že jedete,“ řekl přátelsky. „Nemusel ste troubit. Rve to uši.“

„Tak promiňte.“

„To je dobrý.“ Přišoural se blíže. Jeho břicho vylézalo přes opasek, na kterém viselo pouzdro s pistolí. Důvěrně se opřel rukou o dveře vozu. „Co vás sem táhne, šéfe.“

„Zavolal si mě pan Bassett. Důvod mi neřekl. Jmenuji se Archer.“

„No jo, už na vás čeká. Můžete rovnou vjet. Je ve svý kanceláři.“

Obrátil se k drátěné bráně a chřestil klíči. Zpoza oleandru vyběhl nějaký mladý silný muž v modrém obleku a utíkal kolem mého vozu. Neměl nic na hlavě a světlé vlasy mu poletovaly kolem spánků. Běžel téměř nehlučně ke vchodu. Vrátný se i přes svůj věk rychle obrátil a chytil mladého muže kolem pasu. Ten se sevření vzpíral a zatlačil strážného k domku. Mumlal něco nesrozumitelného hrdelním hlasem. Jak trhal rameny, srazil vrátnému čepici z hlavy.

Vrátný se opřel o sloupek a sáhl po revolveru. Oči se mu zúžily a vypadaly špinavě jako očka na bramborách. Z nosu mu začala kapat krev na modrou košili a tam, kde se klenulo břicho, se ukázaly skvrny. V ruce se mu objevil revolver. Vystoupil jsem z vozu.

Mladý muž zůstal stát napůl ve vchodu a sklonil hlavu stranou. Jeho oči žhnuly. Řekl: „Musím jít k Bassettovi. Vy mě nezastavíte.“

„Když ti prostřelím střeva, tak tě to zastaví,“ řekl strážný poklidně. „Jak se hneš, střelím. Tohle je soukromý vlastnictví.“

„Řekněte Bassettovi, že s ním chci mluvit.“

„To sem mu už povídal. Nechce tě vidět.“ Strážný se pohnul dopředu, nejdřív levé rameno, jeho pravá ruka svírala revolver. „Teď seber tu čepici a podej mi ji! A vypadni!“

Mladý muž chvíli tiše stál. Pak se shýbl, zvedl čepici, zběžně ji oprášil a podal ji.

„Nezlobte se, nechtěl jsem vás uhodit. Nic proti vám nemám.“

„Zato já mám něco proti tobě, chlapče.“ Strážný mu vytrhl čepici z ruky. „Teď koukej mazat, než ti urazím hlavu.“

Dotkl jsem se ramene mladého muže. Měl ramena široká a nabalená svaly. „Měl byste ho poslechnout.“

Obrátil se ke mně a rukou si přejel po bradě. Vystrčil bojovně čelist. Ale ani tak jeho obličej nenabyl nějakého určitějšího tvaru, protože měl světlé obočí a nejistá ústa. Zavrčel na mě:

„Vy jste jeden z těch Bassettových svalnatců?“

„Neznám Bassetta.“

„Ale zaslechl jsem, že se po něm ptáte.“

„Něco vám řeknu. Když člověk pobíhá kolem a nadává druhým, když se cpe tam, kde ho nechtějí, tak na to doplatí. Možná ošklivě.“

Sevřel ruku v pěst a podíval se mi upřeně do tváře. Trochu jsem přenesl váhu těla, abych byl připraven zarazit ho, kdyby zaútočil.

„To má být hrozba?“ řekl.

„Je to jen přátelské varování. Nevím, co vás žere. Pokud vám můžu poradit, odejděte a zapomeňte na to –“

„To neudělám, dokud si nepromluvím s Bassettem.“

„A proboha nechte na pokoji toho dědu.“

„Už jsem se za to omluvil.“ Trochu se začervenal. Strážný k němu zezadu přistoupil a popostrčil ho revolverem. „Kašlu na omluvu. Byly doby, kdy sem si poradil s dvěma jako ty s jednou rukou za zády. Tak co, vypadneš, nebo ti mám pomoct?“

„Co máte s tím Bassettem?“ zeptal jsem se.

„Nemám chuť bavit se o tom s cizími lidmi. Chci se o tom bavit jen s ním.“ Chvíli se na mě díval a kousal se do rtu. „Mohl byste mu říct vy, že s ním chci mluvit? Pro mne je to moc důležité.“

„Mohl bych mu to říct. A od koho že je to vzkaz?“

„Od George Walla. Jsem z Toronta.“ Odmlčel se. „Týká se to mé ženy. Řekněte mu, že se odtud nehnu, dokud mě nepřijme.“

„To si myslíš ty,“ řekl strážný. „Koukej mazat. Tak pohyb!“

George Wall se vrátil na cestu, pomalu, aby ukázal svou nezávislost. Vlekl za sebou svůj dlouhý ranní stín, až zmizel za zatáčkou. Strážný zastrčil revolver a hřbetem ruky si setřel krev s nosu. Pak krev slízl, jako by mu bylo líto toho proteinu.

„Tomu klukovi snad přeskočilo, nebo co,“ řekl. „Dyť pan Bassett ho ani nezná.“

„Nechtěl snad pan Bassett, abych za ním přijel právě kvůli němu?“

„Třeba jo, co já vím.“ Jeho paže a ramena opsaly rozpačitý oblouk.

„Jak dlouho už se tady potlouká?“

„Od chvíle, kdy jsem přišel do vrátnice. Tak se mi zdá, že strávil noc ve křoví. Já jsem ho chtěl dát sebrat, ale pan Bassett to nechce. Pan Bassett má příliš měkký srdce. Vyřiď to sám, povídal mi, nechceme tady mít tahačky s policií.“

„Tak jste to vyřídil.“

„Na to se spolehněte. Byly doby, kdy sem si poradil se dvěma takovýma. To už sem vám řek‘.“ Napjal svaly na pravé paži a zálibně si je poplácal. Pak se na mne mírně usmál. „Já sem bejval boxer – a docela dobrej. Říká vám něco jméno Tony Torres? Bojovnej kohout z Fresna?“

„Říká. Armstrongovi jste vzdoroval v šesti kolech.“

„Tak tak.“ Pokýval slavnostně hlavou. „Už jsem byl tehdy starej, třicet pět, třicet šest. Nohy už mi nesloužily. Podlomily se pode mnou nohy, jinak bych vydržel deset. Cejtil sem se dobře, až na ty nohy. Chápete? Viděl jste ten zápas?“

„Sledoval jsem ho v rozhlase. Tehdy jsem chodil ještě do školy. Tenkrát jsem to nedovedl tak ocenit.“

„To se podívejme?“ řekl se snivým potěšením. „Tak vy ste to slyšel v rádiu.“

2

Vůz jsem nechal na asfaltovém parkovišti před hlavní budovou. Nad vchodem visel zářivě červený vánoční stromek.

Byla to stavba z kamene a dřeva s rovnou střechou. Nízká linie a jednoduché architektonické řešení mi bránily, abych si všiml, jak rozlehlá je to stavba. Uvědomil jsem si to, až když jsem vstoupil. Skrz vnitřní skleněné dveře ve vestibulu jsem mezi křídly budovy viděl padesátiyardový bazén. Za ním se modral oceán.

Dveře byly zavřeny. Jedinou lidskou bytostí v dohledu byl černý chlapec v úzkých bílých plavkách. Čistil podlahu bazénu podvodním vysavačem na dlouhé tyči. Zaklepal jsem na dveře mincí.

Po chvíli zaslechl klepání a přiběhl. Jeho temné, inteligentní oči mě skleněnou stěnou zkoumaly. Zdálo se, že rozdělují svět na dvě skupiny, na bohatou a na tu méně bohatou. Vypadalo to, že mne zařadil do té druhé skupiny. Když otevřel dveře, řekl:

„Jestli tu chcete, pane, něco prodávat, tak to jste si měl vybrat vhodnější dobu. Už je po sezóně a pan Bassett má tak jako tak mizernou náladu. Právě mi pořádně vynadal. A nebyla to má chyba. Hodili tropické rybičky do bazénu.“

„Kdo to udělal?“

„Lidi, co tu byli včera v noci. Chlorovaná voda je zabila, chudáky malé. Tak je musím vysávat.“

„Ty lidi?“

„Ale ne. Ty tropické rybky. Vyházeli je z akvária a pak je smetli do vody. Lidi chodí na večírky, opijí se a zapomenou na všechno, co se v životě sluší. A pan Bassett to dává za vinu mně.“

„Nezlobte se na něj. Moji klienti jsou vždycky v mizerné náladě, když pro mne posílají.“

„Vy jste od pohřební služby či od něčeho podobného?“

„Od něčeho podobného.“

„Bylo mi to divné.“ Bílý úsměv mu ozářil tvář. „Mám tetu, která pracuje v pohřebním ústavu. Já sám se na to nemůžu dívat, mrazí mě v zádech. Ale ji to baví.“

„Fajn. Pan Bassett je majitelem všeho toho tady?“

„Kdepak. Jen ředitelem. Podle toho, jak mluví, tak byste si mohl myslit, že je vlastníkem, ale tady to patří členům.“

Šel jsem za urostlým plavčíkem otevřenou chodbou. Ve vodě v bazénu se odrážela zelená světélka. Zaklepal na dveře, na kterých byla tabulka ŘEDITEL. Po zaklepání se ozval vysoký hlas. Zaskřípal mi po páteři jako křída na mokré školní tabuli.

„Kdo je to, prosím?“

„Archer,“ řekl jsem plavčíkovi.

„Přišel za vámi pan Archer, pane.“

„Výborně. Okamžik.“

Plavčík mi pokynul a odklusal. Jeho nohy dopadaly mlaskavě na dlaždičky.

V zámku to cvaklo a dveře se pootevřely. V nich se pod úrovní mé hlavy objevil obličej. Měl bledé od sebe široce posazené oči, trochu vyvalené, jako oči ryb. Z úzkých úst se mu vydral povzdech:

„To jsem rád, že jste tady. Vstupte, prosím.“

Dveře za sebou zase zamkl a pokynul mi, abych si sedl. Jeho gesto bylo poznamenáno nervozitou. Usedl za stůl, otevřel váček z vepřovice a začal si nacpávat dlouhou dýmku temnými vločkami anglického tabáku. Toto gesto, tvídové sako od Harrise a oxfordské volné kalhoty, hnědé střevíce s vysokou podrážkou, jeho východní akcent, to všechno zapadalo do sebe. Přestože měl pečlivě do hněda obarvené vlasy a tento odstín dodával jeho tváři nepřirozeně mladistvý vzhled, odhadoval jsem jeho věk tak k šedesátce.

Rozhlédl jsem se po kanceláři. Nebyla zde žádná okna. Kancelář byla osvětlena nepřímo, skrytým světlem a vybavena klimatizací. Nábytek byl tmavý a těžký. Na stěnách visely fotografie lodí pod plnými plachtami, skokanů letících vzduchem a tenistů, jak si s poněkud vynucenými úsměvy na tváři blahopřejí. Na psacím stole stálo několik knih mezi knižními opěrkami v podobě slonů, vyrobených z leštěného černého kamene.

Bassett si zapálil dýmku zapalovačem a skrz hustý namodralý dým řekl:

„Bylo mi řečeno, pane Archere, že jste kvalifikovaný tělesný strážce.“

„Myslím, že jsem. Ale jen zřídka přijímám takový druh práce.“

„Aha, ale… proč?“

„Znamená to žít bok po boku s nějakým zatraceným pošukem. Lidé obvykle chtějí osobního strážce, protože si nemají s kým povídat. Anebo mají halucinace.“

Zkřivil ústa k úsměvu. „To je pro mne sotva kompliment. A asi jste to jako kompliment nemyslil.“

„Chcete si najmout tělesného strážce?“

„Vlastně ani nevím,“ dodal opatrně. „Dokud se situace trochu nevyjasní, tak opravdu nevím, co potřebuju. Nebo proč.“

„Kdo vám dal moje jméno?“

„Jeden z členů našeho klubu se o vás před časem zmínil. Joshua Severn, televizní producent. Možná, že vás bude zajímat, že vás považuje za eso.“

„Aha.“ Potíž s lichocením spočívá v tom, že lidé obyčejně očekávají, že jim to nějak oplatíte. „K čemu potřebujete detektiva, pane Bassette?“

„Já vám to řeknu. Jistý mladý muž mne ohrožuje – ohrožuje mou bezpečnost. Měl jste ho slyšet v telefonu.“

„Vy jste s ním mluvil?“

„Jen tak minutku, včera v noci. Byl jsem plně zaměstnán večírkem – byl to náš povánoční výroční večírek – a on zavolal z Los Angeles. Říkal, že sem přijede a že si to se mnou vyřídí, jestli mu nedám jisté informace. A to mě vyděsilo.“

„Jaké informace?“

„Chtěl informace, které neznám. Mám dojem, že je někde venku a číhá na mne. Večírek skončil pozdě a já jsem strávil noc tady, tedy zbytek noci. Dnes ráno volal vrátný, že tam má nějakého mladého muže, který se mnou chce mluvit. Řekl jsem mu, aby ho sem nepouštěl. Hned potom, když jsem se zase vzpamatoval, jsem vám zavolal.“

„Tak mi řekněte přesně, co mám dělat?“

„Zbavte mě ho. Znáte určitě způsob, jak to provést. Nechci pochopitelně žádné násilí, jen pokud by to bylo absolutně nutné.“ Jeho oči se leskly mezi novými výdechy kouře. „Ale možná, že to bude nutné. Máte revolver?“

„Ve voze. Ale není k pronajmutí.“

„Samozřejmě že ne. Špatně si vykládáte, co jsem měl na mysli, milý hochu. Snad jsem se nevyjádřil dost jasně. Není člověka, který by měl takovou hrůzu z násilí jako já. Chtěl jsem jen říci, že byste třeba mohl použít pistole jako – no – abyste ho přesvědčil. Nemohl byste ho prostě doprovodit na nádraží nebo na letiště a posadit ho do letadla?“

„Nikoliv,“ zvedl jsem se.

Šel za mnou ke dveřím a sevřel mi paži. Nemám rád dotěrnost, a tak jsem ho setřásl.

„Podívejte, Archere, já nejsem sice boháč, ale mám nějaké úspory. Jsem ochoten zaplatit vám tři sta dolarů, když mě ho zbavíte.“

„Zbavím?“

„Bez násilí, samozřejmě.“

„Lituju, ale z toho kšeft nekouká.“

„Pět set dolarů.“

„To nejde. To, co chcete, abych udělal, je podle zákonů Kalifornie únos.“

„Propána. To jsem neměl na mysli.“ Byl upřímně vyděšen.

„Myslete na to. Na muže vašeho postavení máte pěkně matné představy o zákoně. Řekněte policii, ať si to vezme na starost. Proč ji neinformujete? Říkáte, že vám vyhrožoval.“

„Ano. Abych pravdu řekl, zmiňoval se o tom, že mě spráská bičem. Ale s tím přece nemůžete jít na policii.“

„Samozřejmě, že můžete.“

„Ale já ne. Je to tak směšně staromódní. Dělali by si ze mne legraci po celém okolí. Jak se zdá, nechápete dobře ty osobní důvody, hochu. Já jsem manažer a tajemník velmi, velmi exkluzivního klubu. Nejlepší lidi na pobřeží svěřují své děti, své nedospělé dcery do mé péče. Mne se nesmí dotknout skandál ani závanem – chápete?“

Bassett vyňal dýmku z úst a vyfoukl třaslavý kouřový kroužek. „Doufal jsem, že se skandálu vyhnu. Určitě jsem nepočítal s tím, že budu podroben křížovému výslechu. Ovšem něco se musí udělat, než se situace nenapravitelně zhorší.“

Jeho projev mne začal nudit a dal jsem to najevo. Pojednou se na mne podíval napjatě.

„Mohu vám důvěřovat? Opravdu důvěřovat?“

„Pokud to bude v mezích zákona.“

„Och, prokrista, samozřejmě, že to je v mezích zákona. Já jsem tak trochu v rejži, ačkoliv, ačkoliv ne vlastní vinou. Ne kvůli tomu, co jsem udělal, ale kvůli tomu, co si lidi myslí, že jsem udělal. Víte, je do toho zapletena žena.“

„Manželka George Walla?“

Obličej se mu roztáhl do záhybů. Pokusil se složit ho do původní podoby kolem pevného bodu dýmky, již svíral v ústech. Ale nezvládl tu grimasu, která stahovala konce jeho rtů jako háky.

„Vy ji znáte? To už o tom ví každý?“

„Brzy o tom bude každý vědět, jestliže se bude George Wall potloukat poblíž. Narazil jsem na něj, když jsem sem přijížděl –“

„Proboha, on už je na našem pozemku?“

Bassett přešel vystrašeně přes pokoj, vytáhl zásuvku stolu a vyňal z ní automatickou pistoli.

„Dejte to pryč,“ řekl jsem. „Děláte-li si starost o svou reputaci, tak střelba z revolveru ji rozbije na cucky. Wall byl před branou a snažil se dostat dovnitř, ale nepovedlo se mu to. Dal mi pro vás vzkaz. Prý odtud neodejde, dokud si s vámi nepromluví. Konec.“

„Ksakru, proč jste to, člověče, neřekl hned? Tady jsme zbytečně mařili čas.“

„Vy snad ano.“

„Tak dobře. Nebudeme se hádat. Musíme ho odtud dostat, než sem začnou chodit členové klubu.“

Pohlédl na hodinky na pravém zápěstí a přitom na mě neúmyslné zamířil revolverem.

„Odložte ten revolver, Bassette. Jste příliš rozčilený na to, abyste si s ním pohrával.“

Položil ho před sebe na poznámkový blok ozdobený emblémem a poněkud zahanbeně se usmál. „Promiňte, jsem trochu rozrušený. Nejsem zvyklý na takový povyk.“

„A čeho se vlastně ten rozruch týká?“

„Ten mladý Wall, jak se zdá, má poněkud melodramatické představy, že jsem mu ukradl manželku.“

„A neukradl?“

„Nebuďte směšný. Ta dívka je tak mladá, že by mohla být mou dcerou.“ jeho oči se leskly rozpaky. „Můj poměr k ní byl vždycky naprosto čistý.“

„Vy ji tedy znáte?“

„Samozřejmě. Znám ji již léta – mnohem déle než George Wall. Využívala našeho bazénu, když trénovala skoky do vody. Už od dětství. A teď jí není moc přes dvacet, možná dvacet jedna, či dvacet dva.“

„Povídejte mi o ní.“

„Jmenuje se Hester Campbellová, skáče do vody. Možná, že jste o ní slyšel. Před několika léty málem vyhrála národní šampionát. A pak mi zmizela z očí. Její rodina se odtud odstěhovala a ona se přestala zúčastňovat amatérských soutěží. Neměl jsem ponětí, že se vdala, až se tady najednou zase ukázala.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před pěti či šesti měsíci. Před šesti, v červnu. Zdálo se, že je na tom dost špatně. Nějakou dobu jezdila s vodní revuí, pak ztratila zaměstnání a uvízla v Torontu. Tam se setkala s nějakým kanadským sportovním redaktorem a v zoufalství se za něho vdala. Jak se zdá, manželství se nevyvedlo. Odešla od něho asi po roce a vrátila se sem. Přišla ošuntělá a skleslá. Pochopitelně jsem pro ni udělal, co jsem mohl. Přiměl jsem vedení klubu, aby jí dovolilo dávat v našem bazénu lekce ve skocích do vody. Samozřejmě, něco nám platila. Počínala si v té době docela úspěšně, dokud trvala letní sezóna. A když přišla o své žáky, říkám to otevřeně, pomáhal jsem jí trochu i finančně.“ Roztáhl ruce. „Jestli je tohle zločin, tak jsem zločinec.“

„Jestli jde jen o tohle, pak nevidím důvod, proč byste měl mít strach.“

„Ale vy nechápete – nechápete, v jakém jsem postavení, to nepřátelství a ty intriky, se kterými se tady střetávám. Mezi členy je frakce, která by se mne ráda zbavila. Kdyby se Wallovi podařilo vzbudit zdání, že jsem zneužíval své funkce, abych získával mladé ženy –“

„Jakým způsobem by toho mohl docílit?“

„Třeba kdyby to dal k soudu, jak už mi vyhrožoval. Nějaký neseriózní právník by mohl vypracovat proti mně obžalobu. To děvče mi říkalo, že se chce rozvést a asi jsem nebyl dost diskrétní. Určitě víckrát než jednou mne viděli v její společnosti. Abych pravdu řekl, několikrát jsem pro ni připravil večeři.“ Trochu se začervenal. „Vaření je totiž mým koníčkem. Teď je mi jasné, že to nebylo ode mne příliš moudré, že jsem ji pozval k sobě do bytu.“

„S tím on ovšem nic nepořídí. Nežijeme v prudérní viktoriánské době.“

„Ale pro určité lidi to stále platí. Prostě nechápete, jak prekérní je moje situace. Už jen pouhé obvinění by stačilo.“

„Nepřeháníte trochu?“

„Kéž bych, ale ten pocit nemám.“

„Pokud vám můžu poradit, urovnejte si to s Wallem. Řekněte mu fakta.“

„Už jsem se snažil, včera po telefonu. Ale nechce slyšet. Ten chlap se samou žárlivostí zbláznil. Podle něho mám jeho manželku někde schovanou.“

„A to přece nemáte.“

„Samozřejmě, že ne. Neviděl jsem ji už od počátku září. Odjela odtud a neřekla ani sbohem. Nenechala ani adresu, kam jí posílat poštu.“

„Utekla s nějakým chlapem?“

„To je víc než pravděpodobné,“ řekl.

„Řekněte to Wallovi. Osobně.“

„Ne, ne, rozhodně ne. Ten člověk je maniak a napadl by mne.“

Bassett si rozčileně prohrabával rukou vlasy. Spánky mu zvlhly a u uší mu stékaly potůčky potu. Z kapsy saka vytáhl složený kapesník a otíral si obličej. Začalo mi ho být trochu líto. Zbabělost bolí víc než cokoli jiného.

„Já už si s ním poradím,“ řekl jsem. „Zavolejte na bránu. Jestli tam pořád je, skočím tam a přivedu ho sem.“

„Sem?“

„Pokud nepřijdete na nějaké příhodnější místo.“

Po chvilce nervozity řekl: „Asi se s ním budu muset setkat. Nemohou dopustit, aby se tu jen tak potloukal. Teď ráno sem má přijít několik členů klubu, aby si zaplavali.“

Jeho hlas dostal skoro nábožný nádech, kdykoliv se zmínil o členech. Jako by patřili k vyšší rase, k supermanům, či trestajícím andělům. A Bassett sám jako by se dotýkal špičkou nohy okraje pozemského ráje. Váhavé zdvihl telefonní sluchátko.

„Tony? Tady Bassett. Potlouká se tam pořád ten mladý maniak?… Jsi si jist? Opravdu?… Tak fajn. Kdyby se zase ukázal, dej mi vědět.“ Položil sluchátko.

„Je pryč?“

„Zdá se.“ Zhluboka se nadechl otevřenými ústy. „Torres říká, že před nějakou dobou odešel. Nicméně bych vám byl zavázán, kdybyste tu se mnou ještě chvíli zůstal.“

„Dobrá. Tenhle můj výlet vás bude stát tak jako tak dvacet pět dolarů.“

Pochopil narážku, vytáhl peníze ze zásuvky a vyplatil mně je v hotovosti. Pak vytáhl z jiné zásuvky elektrický holicí strojek a zrcadlo. Seděl jsem a sledoval, jak se holí. Pak si drobnými nůžkami vystříhal chloupky v nosních dírkách a vytrhl několik řas z obočí. Právě to byly situace, pro které jsem nenáviděl službu osobního strážce.

Rozhlédl jsem se po knihách na psacím stole. Ležely tam cestovní příručky, filmový almanach z minulého roku a tlustý svazek vázaný v zelené prodřené látce s nápisem „Bassettova rodina“. Otevřel jsem knihu na první stránce a dočetl jsem se, že popisuje genealogii a životní dráhu potomků Williama Bassetta, který přistál v Massachusettské kolonii v roce 1634, až do světové války v roce 1914. Psáno Clarencem Bassettem.

„Nemyslím, že by vás to zaujalo, ale pro členy rodiny je to zajímavé vyprávění. Knihu psal můj otec. Zaměstnával se tím na sklonku svých let. Naši předkové opravdu patřili k aristokracii v Nové Anglii, víte – guvernéři, profesoři, kněží, podnikatelé.“

„Něco jsem o tom už slyšel.“

„Nezlobte se, nechci vás tím nudit,“ řekl se smíchem skoro sebeironizujícím. „Podivné na tom je, že já jsem poslední z té rodinné větve, která nese jméno Bassett. To je jediný důvod, proč lituju, že jsem se neoženil. Prostě nejsem filoprogenitivní typ.“

Naklonil se k zrcadlu a začal vymačkávat černou tečku z jedné z obou rýh, které se rozbíhaly od jeho nosu. Vstal jsem a začal jsem se procházet kolem stěn. Prohlížel jsem si fotografie. Zůstal jsem stát před snímkem tří skokanů, muže a dvou dívek, zachycených právě v momentu, kdy skočili z vysoké věže. Jejich těla visela na pozadí jasného letního nebe, identicky prohnutá v labutím skoku, na vrcholu svých parabol, těsně před tím, než se jich zmocnila zemská přitažlivost a strhla je k zemi.

„Ta nalevo, to je Hester,“ ozval se Bassett za mnou.

Její tělo bylo jako luk. Světlé vlasy jí vítr sčesal dozadu z oválného obličeje. Dívka napravo byla snědá bruneta, právě tak nápadná svým plným poprsím. Muž uprostřed byl rovněž snědý, s kudrnatými černými vlasy, se svaly jako vymodelovanými z bronzu.

„To je jedna z mých nejoblíbenějších fotografií,“ řekl Bassett. „Byla pořízena před léty, ještě když Hester trénovala na národní soutěž.“

„To je zdejší bazén?“

„Ano. My jsme jí umožnili, aby tady trénovala. To už jsem vám říkal.“

„Kdo jsou ti její přátelé na snímku?“

„Ten chlapec tu byl zaměstnán jako plavčík. Ta dívka byla Hesteřina přítelkyně. Pracovala tady ve snackbaru a Hester ji připravovala na skokanské soutěže.“

„Je tady ještě zaměstnaná?“

„Bohužel není.“ Jeho tvář se protáhla. „Gabriella tragicky zemřela.“

„Nehoda při skákání?“

„Ani ne. Byla zastřelena.“

„Zavražděná?“

Pokynul vážně hlavou.

„A kdo to spáchal?“

„Ten zločin nebyl nikdy objasněn. A pochybuji, že někdy vůbec bude. Stalo se to před necelými dvěma roky, v březnu loňského roku.“

„Jak jste říkal, že se jmenovala?“

„Gabriella. Gabriella Torresová.“

„Nějaká příbuzná Tonyho?“

„Jeho dcera.“

3

Ozvalo se prudké zaklepání na dveře. Bassett poskočil jako splašený kůň.

„Kdo je to?“

Klepání se opakovalo. Pokročil jsem ke dveřím. Bassett na mne zaječel:

„Neotvírejte!“

Otočil jsem klíčem v zámku, pootevřel jsem dveře na několik palců a zapřel je nohou a ramenem. Venku stál George Wall. V odrážejícím se světle byla jeho tvář šedozelená. Měl roztržené kalhoty a krvavý škrábanec na noze. Dýchal mi namáhavě do tváře.

„Je tam?“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Přelezl jsem plot. Je tam Bassett?“

Podíval jsem se na Bassetta. Krčil se za psacím stolem. Bylo vidět jen bělmo jeho očí a revolver. „Nepouštějte ho dovnitř. Ať se mne ani nedotkne.“

„Nic vám neudělá. Položte to.“

Obrátil jsem se zády k tomu vyděšenci, který byl připraven vystřelit.

„Slyšel jste ho, Walle. Má revolver.“

„Kašlu na to, co má. Chci s ním mluvit. Je tady Hester?“

„Jste na špatné stopě. Už ji měsíce neviděl.“

„Samozřejmě. To tvrdí.“

„Já to tvrdím taky. Pracovala tady v létě a někdy v září odjela.“

Olizoval si rty. „A proč se mnou nechtěl mluvit dřív, když u něho není?“

„Říkal jste, že ho chcete spráskat, vzpomínáte? To tedy nebyl zrovna diplomatický přístup.“

„Na diplomatické způsoby nemám čas. Musím zítra letět domů.“

„Dobře.“

Opřel se ramenem do pootevřených dveří. Bassettův hlas stoupl o oktávu:

„Nepouštějte ho ke mně.“

Bassett stál těsně za mnou. Otočil jsem se zády ke dveřím, vykroutil jsem mu revolver z ruky a strčil jsem si ho do kapsy. Byl příliš rozčilený a vystrašený, než aby se zmohl na slovo. Obrátil jsem se znovu k Wallovi, který stále tlačil na dveře, ale nikoliv plnou vahou. Vypadal zmateně. Položil jsem mu ruku na prsa a pevně jsem ho držel. Jeho tlak byl zarputilý, ale nehybný, jako tlak kamenné sochy.

Po schodech z vestibulu scházel pomenší, širokoramenný muž. Kráčel k nám s důležitým vzezřením, rozhlížel se po bazénu a po moři, jako by to bylo jeho soukromé vlastnictví. Pod jeho bezvadně střiženým modrým flanelovým sakem se nadouvalo sebevědomí a tuk. Nevšímal si ženy, která se táhla několik kroků za ním.

„Proboha,“ řekl mi Bassett do ucha. „To jsou pán a paní Graffovi. Nemůžeme se tady před jejich očima popotahovat. Ať jde Wall ihned dovnitř. Rychle, člověče!“

Umožnil jsem mu, aby vstoupil. Bassett stál u dveří, ukláněl se a usmíval, když šedovlasý muž přišel. Jeho tvář byla do hněda opálená.

„Bassette? Už jste zajistil pomocné síly pro dnes večer? Orchestr? Zásoby jídla?“

„Ano, pane Graffe.“

„A pokud jde o pití. Do baru dáme obyčejnou bourbonskou, ne tu mou soukromou zásobu. Vždyť to jsou všichni barbaři – žádný z nich nepozná rozdíl.“

„Jistě, pane Graffe. Dobře si zaplavte.“

„Já si vždycky dobře zaplavu.“

Žena kráčela za ním, trochu jako omámená, jako by ji rušila sluneční záře. Černé vlasy měla stažené nad širokým rovným obočím, k němuž se klenul řecký nos. Její tvář byla bledá a strnulá, až na pronikavý pohled očí, v nichž jako by byl obsažen všechen její cit a všechna její energie. Měla na sobě černý svetr bez jakýchkoliv ozdob, jako vdova.

Bassett jí popřál dobré jitro. Odpověděla s náhlým oživením, že je na prosinec krásný den. Její manžel kráčel dále ke kabinám. Následovala ho, jako by byla jeho stín. Bassett si s úlevou oddychl.

„Je to ten Graff z Helio-Graffu?“ řekl jsem.

„Ano.“

Protáhl se kolem Walla ke svému stolu, opřel se bokem o jeden roh a vytáhl měchuřinu s tabákem a dýmku. Ruce se mu třásly. Wall se od dveří nehnul. Na tváři měl rudé skvrny a jeho ledově upřený pohled se mi nelíbil. Stále jsem zaujímal pozici mezi oběma muži, hleděl jsem z jednoho na druhého jako soudce při tenisovém utkání.

Wall řekl chraplavě: „Z toho se nevylžete. Musíte vědět, kde je. Platil jste jí baletní lekce.“

„Baletní lekce? Já?“ Bassettova odpověď zněla opravdově.

„V Antonově baletní škole. Mluvil jsem s Antonem včera odpoledne. Řekl mi, že u něho měla několik lekcí a že platila vaším šekem.“

„Tak takhle naložila s penězi, které jsem jí půjčil.“

Wallův ret se stáhl k jedné straně. „Máte na všechno odpověď, co? Proč byste jí půjčoval peníze?“

„Mám ji rád.“

„To si myslím. Tak kde je teď?“

„Na mou duši, nevím. Odjela odtud v září. Od té doby jsem slečnu Campbellovou neviděl.“

„Jmenuje se paní Wallová. Manželka pana George Walla. Je to moje manželka.“

„Začíná mi to být jasné, mladý muži. Ale když byla u nás, používala svého dívčího jména. Měla v úmyslu se s vámi rozvést, pokud vím.“

„Kdo ji k tomu přemluvil?“

Bassett se na něho dlouze a bolestně zadíval. „Chcete-li slyšet pravdu, tak já jsem se jí to snažil rozmluvit. Radil jsem jí, aby se vrátila do Kanady, k vám. Ale měla jiné plány.“

„Jaké jiné plány?“

„Chtěla udělat kariéru,“ řekl Bassett poněkud ironicky. „Vyrostla tady, na jihu, jak víte, a měla v krvi tu filmovou horečku. No, a pochopitelně skoky do vody jí daly okusit veřejné popularity. Na mou čest, snažil jsem se jí to vymluvit. Ale bohužel to na ni nemělo žádný vliv. Byla rozhodnuta najít si pro svůj talent cestu – tím je možné vysvětlit i ty lekce v baletu.“

„A má opravdu talent?“ zeptal jsem se.

Wall odpověděl: „Ona si myslí, že má.“

„No tak,“ řekl Bassett s unaveným úsměvem. „Dejme dámě, co jí patří. Je to půvabná dívka a mohla by –“

„Tak vy jste platil ty taneční hodiny.“

„Půjčil jsem jí peníze, nevím, zač je utrácela. Odjela odtud náhle, jak už jsem řekl Archerovi. Jeden den bydlila pokojně v Malibu, cvičila skoky a navazovala kontakty. Druhý den už nebyla v dohledu.“

„Jaké kontakty?“ zeptal jsem se.

„Mnoho našich členů pracuje u filmu.“

„Je možné, že by odjela s některým z nich?“

Bassett svraštil nad tou myšlenkou čelo. „O tom určitě nic nevím. Chápejte, já jsem po ní nepátral. Jestli se rozhodla odjet, neměl jsem právo mluvit jí do toho.“

„Ale já to právo mám.“ Wallův hlas byl temný a zajíkavý. „Myslím si, že lžete. Víte, kde je a snažíte se mne zbavit.“

Vysunul ret a čelist a jeho tvář dostala neforemný odpudivý výraz. Naklonil ramena dopředu. Viděl jsem, jak svírá pěsti, až mu klouby zbělely.

„Chovejte se jako dospělý,“ řekl jsem.

„Musím se dovědět, kde je a co se jí stalo.“

„Okamžik, Georgi.“ Bassett na něj namířil dýmkou jako dětskou pistolkou. Z náustku dýmky vyšel obláček dýmu.

„Neříkejte mi Georgi. Tak mi říkají mí přátelé.“

„Já přece nejsem tvůj nepřítel, mládenče.“

„A neříkejte mi mládenče.“

„Tak, mladý muži, když si přejete. Chtěl jsem jen říct, že je mi líto, že k tomu mezi námi došlo. Opravdu je mi to líto. Nic zlého jsem vám neudělal a přeju vám to nejlepší.“

„Tak proč mi tedy nepomůžete? Řekněte mi pravdu: je Hester ještě naživu?“

Bassett se na něj podíval zaraženě.

Řekl jsem: „Proč si myslíte, že není?“

„Protože byla poděšená. Měla strach, že ji zabijí.“

„Kdy to bylo?“

„Předevčírem večer. Na Štědrý den. Telefonovala mi do bytu v Torontu. Byla strašně rozčilená a do telefonu plakala.“

„Kvůli čemu?“

„Někdo jí hrozil, že ji zabije, neřekla kdo. Chtěla se dostat z Kalifornie. Ptala se mne, jestli se může ke mně vrátit. Řekl jsem jí, že může. Ale dřív, než jsme se mohli na něčem dohodnout, byl rozhovor přerušený. Najednou na druhém konci linky nikdo nebyl.“

„Odkud volala?“

„Volala z Antonovy baletní školy na bulváru Sunset. Telefonovala na účet volaného, tak jsem mohl vypátrat, odkud volala. Letěl jsem sem, hned jak to šlo a včera jsem mluvil s Antonem. O tom telefonu nevěděl. Zrovna tu noc pořádal nějaký večírek pro své studenty, a tak to všechno bylo takové zamotané.“

„Chodí vaše manželka stále do toho baletního kursu?“

„Já nevím. Snad.“

„Tak by měl mít její adresu.“

„Říká, že nemá. Jedinou adresu, kterou udala, byla adresa tady Channel klubu.“ Vrhl podezíravý pohled směrem k Bassettovi. „Víte určitě, že tady nebydlí?“

„Nebuďte směšný. Nikdy tu nebydlila. Můžete se o tom přesvědčit. Najala si domek v Malibu – vyhledám vám adresu. Majitelka bydlí hned vedle, jestli se nemýlím, a můžete si s ní promluvit. Je to paní Sarah Lambová – je to má dlouholetá známá a zaměstnankyně. Jen se na mne odvolejte.“

„Tak ona může lhát za vás?“ řekl Wall.

Bassett se zvedl a přiblížil se k němu vyzývavě. „Tak dá se, mládenče, s vámi rozumně mluvit? Byl jsem přítelem vaší manželky. Nemyslíte, že je to dost hořké, že musím trpět za to, co jsem pro ni udělal? Nemůžu utrácet celý den tím, že se s vámi budu dohadovat. Musím na dnes večer připravit důležitý večírek.“

„Do toho mi nic není.“

„Ne, a mně zase není nic do vašich záležitostí. Ale mám návrh. Pan Archer je soukromý detektiv. Jsem ochoten mu zaplatit z vlastní kapsy, když vám pomůže najít vaši manželku. S podmínkou, že mne přestanete otravovat. Tak není to slušný návrh?“

„Vy jste detektiv?“ řekl Wall.

Přikývl jsem.

Podíval se na mne pochybovačně. „Kdybych si jen mohl být jistý, že to není nějaká bouda – jste Bassettův přítel?“

„Viděl jsem ho poprvé v životě dnes ráno. Mimochodem, o této zakázce se se mnou nikdo nebavil.“

„Ale takovou práci běžně děláte, ne?“ prohlásil Bassett úlisně. „Co máte proti tomu?“

Neměl jsem proti tomu nic, jen to, že jsem cítil ve vzduchu potíže. Měl jsem za sebou dost namáhavý rok a byl jsem utahaný. Podíval jsem se na Wallovu růžovou rebelantskou tvář. Byl to od přírody problematický typ, nebezpečný sám sobě a pravděpodobně i těm druhým. Možná, že kdybych s ním táhl za jeden provaz, mohl bych zabránit potížím, o které si koledoval. Byl jsem snílek.

„Co vy na to, Walle?“

„Byl bych rád, kdybyste mi pomohl,“ odpověděl pomalu. „Ale radši bych vám zaplatil sám.“

„Vyloučeno,“ prohlásil Bassett. „Musíte připustit, abych pro to něco udělal – mám taky zájem o Hesteřino dobro.“

„Jen jestli.“ Wallův hlas zněl trpce.

Řekl jsem: „Tak si o to hodíme. Hlava – Bassett platí, orel – platí Wall.“

Hodil jsem do vzduchu čtvrťák a připlácl ho na stůl. Orel. Patřil jsem Wallovi. Nebo on mně.

4

Graff ležel v bazénu na zádech, když jsme tam přišli. Jeho hnědé tělo se nadouvalo nad hladinou jako hrb galapagské želvy. Paní Graffová, zcela oblečená, seděla sama v prosluněném koutě. Její černé šaty, černé vlasy a černé oči jako by rušily sluneční světlo. Její tvář a tělo měly výraz, který nahrazuje krásu u lidí, co dlouho a hodně trpěli.

Projevil jsem o ni zájem, ale ona o mne nikoliv. Ani nepozvedla oči, když jsme šli kolem.

Zavedl jsem Walla ke svému vozu. „Raději se přikrčte, až se dostaneme k bráně. Tony by si na vás mohl vystřelit.“

„Vážně?“

„Mohl by. Někteří z těchhle starých rváčů se dovedou velmi snadno rozpálit, zejména když je popíchnete.“

„To jsem nechtěl. Byla to zatracená situace.“

„Moc chytré to nebylo. Už dvakrát jste mohl dnes ráno dostat kulku do hlavy. Bassett byl tak vyděšený, že to mohl provést a Tony byl taky pěkně vzteklý. Nevím, jak je to v Kanadě, ale tady v našem kraji se nemůžete dlouho takhle potloukat. Spousta nevinně vypadajících duší má ve svých šuplatech revolvery.“

Hlava mu klesla. „To mne moc mrzí.“

Ještě víc než dřív se choval jako výrostek, který se ještě nevyrovnal se svým věkem. Ale přesto jsem si ho docela oblíbil. Vypadalo to, že mu to zůstane, pokud bude dlouho živ.

„Mně se neomlouvejte. Jde o váš život.“

„Ale mě to opravdu mrzí. Pomyšlení na Hester, kterou ten starý zženštilec – asi jsem ztratil hlavu.“

„Tak ji zase najděte. A zapomeňte na Bassetta. On není typ, kterého byste mohl považovat za vlka.“

„Dával jí peníze. To přiznal.“

„V tom je ten vtip. On to přiznal. Možná, že její dluhy už platí někdo jiný.“

Řekl s tichým zavrčením: „Ať je to kdokoliv, zabiju ho.“

„Ale ne, nezabijete.“

Seděl a zarytě mlčel, když jsme dojeli k vratům. Brána byla otevřená. Ze dveří vrátnice mi zamával Tony a na Walla se zašklebil.

„Počkejte,“ řekl George. „Chci se mu omluvit.“

„Ne. Nehýbejte se z vozu.“

Zatočil jsem doleva na pobřežní dálnici. Objížděla zahnědlé výspy a pak postupně klesala k moři. Pak se objevily plážové domky, táhnoucí se v řadě jako rozpadlý nákladní vlak.

„Já vím, jak strašně před vámi vypadám,“ koktal George. „Já takový obvykle nejsem. Obvykle neukazuju svaly a neohrožuju lidi.“

„To je v pořádku.“

„Na mou duši,“ řekl. „To je – no prostě, měl jsem mizerný rok.“

Vyprávěl mi o tom mizerném roce. Začalo to na Kanadské národní výstavě v srpnu minulého roku. Pracoval ve sportovní rubrice listu Toronto Star a řekli mu, že má napsat o vodní revui. Hester tam působila jako hlavní skokanka. On se skoky do vody moc nezabýval – spíš fotbalem, ale na Hesteře bylo něco zvláštního, taková fosforescence. Vrátil se na představení ve svém volném čase a pozval ji na večeři.

Třetí večer se při dvaapůltém obratu vytočila příliš brzy, dopadla ploše na hladinu a z vody ji vytáhli v bezvědomí. Odnesli ji dřív, než se k ní mohl dostat. Následujícího večera už se ve svém čísle neobjevila. Náhodou ji pak našel v hotelu na dolní Yonge Street. Její oči byly potemnělé a krví podlité. Řekla, že se skákáním už skoncovala. Ztratila nervy.

Nějakou chvíli mu plakala na rameni. Nevěděl, co má dělat, aby ji utišil.

Byla to jeho první zkušenost se ženou, kromě několika případů, které se nepočítají, když si s několika kamarády z fotbalu vyrazili za děvčaty. Požádal ji ještě téže noci, aby se za něho provdala. Ráno jeho nabídku přijala. Za tři dny nato se vzali.

Možná, že nebyl k Hester tak upřímný, jak měl být. Předpokládala podle toho, jak utrácel, že je bohatý. Možná, že ji nechával při tom, aby si myslila, že je důležitou osobností v novinářských kruzích v Torontu. A nebyl. Byl začátečník, sotva rok po studiích a vydělával pětapadesát dolarů týdně.

Hester se těžko přizpůsobovala životu v bytě o dvou místnostech na Spadina Avenue. Jednou z potíží byly její oči, jejichž léčení trvalo dost dlouho. Po celé týdny neopouštěla byt. Přestala se česat, líčit se, omývat si obličej. Odmítala mu vařit. Říkala, že ztratila svůj půvab, svou kariéru, že ztratila všechno, co mělo v jejím životě nějaký význam.

„Tu poslední zimu nezapomenu,“ řekl George Wall.

V jeho hlase bylo tolik zoufalství, že jsem se otočil a pohlédl na něj. Nepodíval se mi do očí. Se zasněným výrazem ve tváři hleděl na Tichý oceán. Zimní sluneční zář se odrážela od hladiny jako pozlátko.

„Byla to studená zima,“ řekl. „Sníh pod vámi praskal a chloupky v nose vám mrzly. Na oknech se usazovala tlustá námraza. Olejové vytápění v suterénu stále vynechávalo. Hester se docela spřátelila s domovnicí, s ženskou, která se jmenovala Beanová a která bydlila vedle nás. Začala s tou Beanovou chodit do kostela – byl to kostelík nějaké podivné církve, umístěný ve starém domě na Bloor Streetu. Když jsem se vracel domů z práce, slyšel jsem, jak se v ložnici baví o zmrtvýchvstání, o reinkarnaci a podobných věcech.“

„Jednou večer, když paní Beanová odešla, řekla mi Hester, že je trestána za své hříchy. Proto se jí nepodařil skok do vody a uvízla v Torontu se mnou. Řekla, že se musí očistit, aby se její příští inkarnace odehrála na vyšší úrovni. Pak jsem měsíc spal na kanapi. Kristepane, to byla zima.“

„Na Štědrý večer mne probudila uprostřed noci a oznámila mi, že je očištěna. Ve spánku se jí zjevil Kristus a řekl jí, že všechny její hříchy jsou odpuštěny. Nejdřív jsem ji nebral vážně – jak jsem taky mohl? Snažil jsem brát to s humorem, smát se tomu. Tak mi řekla, co měla na mysli, to o svých hříších.“

Zmlkl.

„Co měla na mysli?“ zeptal jsem se.

„Já bych o tom ještě nechtěl mluvit.“

Trochu se zalykal. Podíval jsem se na něj koutkem oka. Tváře mu hořely a zčervenaly mu uši.

„No a potom,“ pokračoval, „pak jsme měli takové usmíření. Hester se přestala zabývat těmi náboženskými pověrami. Místo toho v ní najednou zahořela vášeň pro tanec. Tancovala celou noc a celý den prospala. Já jsem s ní nestačil držet krok. Musil jsem chodit do práce a hledat v sobě nadšení pro basketbal, hokej a pro ostatní dětské kratochvíle. Zvykla si chodit sama za zábavou do Village.“

„Mám dojem, že jste říkal, že jste bydlili v Torontu.“

„Toronto má taky svou uměleckou čtvrt, svou Village. Je to velmi podobné tomu, co existuje v New Yorku – jen v menším měřítku ovšem. Hester se tam spřáhla se skupinou baleťáků. Střemhlav se vrhla do kursů baletu u nějakého učitele, který se jmenoval Padraic Dane. Dala se ostříhat nakrátko a propíchnout uši, aby mohla nosit náušnice. Začala nosit bílé hedvábné košile a široké matadorské kalhoty i doma. Stále vyskakovala a třepala nohama, dělala ty entrechats, nebo jak se tomu říká. Mluvila na mne francouzsky – ne že by opravdu dovedla hovořit francouzsky – a když jsem nepochopil, co chce, přestala na mne mluvit.“

„Zůstávala sedět a hleděla na mne bez mrknutí oka po patnáct i dvacet minut. Měl jste pocit, že na vás hledí jako na kus nábytku a že přemýšlí, kam ho přesunout. Ale možná, že už jsem v té době pro ni fakticky neexistoval. Chápete?“

Chápal jsem ho. Měl jsem manželku a ztratil jsem ji za podobného mlčení. Ovšem to jsem Wallovi neřekl. Mluvil dále a slova z něho prýštila, jako by v něm byla zamrzla a konečně roztála na kalifornském slunci. Toho dne by si asi vylíval srdce i železnému sloupu či dřevěnému Indiánovi.

„Teď vím, co dělala,“ řekl. „Pomalu se jí navracela sebedůvěra podivným nereálným způsobem a snažila se vzchopit, aby se mnou skoncovala. Ta banda, se kterou se stýkala, Pady Dane a jeho potrhlá parta, ji naváděli, aby to provedla. Mohl jsem si myslit, že k tomu dojde. Na jaře dali dohromady nějaké taneční představení v malém divadle, které sloužilo původně jako modlitebna. Hester měla hlavní roli. Šel jsem se na to podívat, ale nebyl jsem z toho moudrý. Bylo to něco o rozdvojené osobnosti, která se zamiluje sama do sebe. Později jsem slyšel, jak do ní hustí spoustu nesmyslů. Říkali jí, že maří v Torontu svůj čas, provdaná za takovou nulu, jako jsem já. Že je její povinností, aby šla do New Yorku nebo se vrátila do Hollywoodu.“

„Pohádali jsme se, když se té noci vrátila domů. Řekl jsem jí narovinu, že musí přestat s těmi lidmi a jejich nápady. Že musí zanechat těch tanečních lekcí a producírování, že musí zůstat doma, nosit normální ženské šaty, starat se o byt a občas uvařit slušný oběd.“

Zasmál se nevesele. Znělo to, jako by se mu uvnitř o sebe třely zlomené střenky.

„Já jsem prostě mistr v ženské psychologii,“ řekl. „Toho rána, když jsem odešel do práce, šla do banky, vyzvedla všechny peníze, které jsem naspořil, abychom si mohli koupit domek, sedla na letadlo a odletěla do Chicaga. Zjistil jsem to na letišti. Nezanechala mi ani vzkaz – asi mě chtěla potrestat za mé hříchy. Nevěděl jsem, kam odjela. Zašel jsem za některými jejími přáteli ve Village, ale ani ti nevěděli. Pustila je k vodě, právě tak jako mne.“

„Ani nevím, jak jsem prožil těch příštích šest měsíců. Nebyli jsme dlouho svoji, neměli jsme k sobě tak blízko, jak by k sobě měli mít manželé. Ale miloval jsem ji a stále ji miluju. Bloudíval jsem po ulicích dlouho do noci a kdykoliv jsem zahlédl nějakou blondýnu, jako bych dostal elektrický šok. Jakmile zazvonil telefon, měl jsem dojem, že volá Hester. A pak, jednoho večera, to byla opravdu ona.“

„Bylo to o Štědrém večeru, předevčírem. Seděl jsem v pokoji sám a snažil jsem se na ni nemyslet. Cítil jsem, že se co nejdříve nervově zhroutím. Kamkoliv jsem se podíval, viděl jsem na stěně její tvář. A pak zazvonil telefon a byla to Hester. Řekl jsem vám, co říkala, že byla vyděšená, že ji někdo chce zabít a chtěla opustit Kalifornii. Dovedete si představit, jak mi bylo, když byl hovor přerušen. Myslil jsem si, že zavolám policii v Los Angeles. Ale nevěděl jsem co potom. Tak jsem dal zjistit, odkud volala a chytil jsem první letadlo, které odlétalo z Toronta.“

„A proč jste to neudělal už před šesti měsíci?“

„Nevěděl jsem, kde je – nikdy mně nenapsala.“

„Ale nějaké tušení jste asi měl.“

„Ano, myslel jsem si, že se asi vrátila sem. Ale neměl jsem tu odvahu, abych za ní šel. Nezdálo se mi, že by to mělo smysl. Sám jsem se přesvědčoval, že je jí beze mne lépe.“ Pak dodal po chvilce mlčení: „A možná, že je.“

„Vše, co můžete udělat, je: zeptat se jí. Ale nejdříve ji musíme najít.“

5

Zajeli jsme do slepé uličky mezi dálnicí a pláží. Pneumatiky poskakovaly na děravém asfaltu. Chaty, které lemovaly ulici, byly sešlé a nevyhlížely vábně, ale auta, která stála před nimi, byla skoro všechna poslední modely. Když jsem otočil klíčem a motor se zastavil, jediný zvuk, který jsem zaslechl, bylo hučení a rachot moře pod chatami. Nad nimi kroužilo několik racků.

Chata, ve které Hester bydlela, byla z prken zbitá krabice, která měla nezvyklý vzhled; podobala se vyřazenému kontejneru. Její stěny byly odřené na dřevo a poďobané pískem hnaným větrem. Chata vedle byla větší a lépe udržovaná, ale i ta ztrácela svůj nátěr.

„Tohle je prakticky zpustlá periférie,“ řekl George. „Já jsem myslil, že Malibu je lázeňské město.“

„Část opravdu je. Tohle je ta druhá část.“

Vystoupili jsme k verandě u zadního vchodu do chaty paní Lambové, a zaklepal jsem na orezavělé dveře. Otevřela stará tělnatá žena v županu. Měla příjemně ošklivou buldočí tvář a vlasy obarvené henou. Skvrna po krému na potírání vrásek mezi obočím jí dodávala pokojné výstřednosti.

„Paní Lambová?“

Pokývla. V ruce držela šálek kávy a přežvykovala.

„Bylo mi řečeno, že pronajímáte tu chatu vedle.“

Polkla to, co měla v ústech. Sledoval jsem, jak jí sousto prochází hrdlem. „Tak vám řeknu rovnou, že pánům nepronajímám. Jo, jestli jste ženatý, to je jiná.“ Odmlčela se v očekávání a polkla druhé sousto. Na okraji šálku zůstal červený půlměsíc.

„Nejsem ženatý.“

Dál jsem se nedostal.

„To máte smůlu,“ řekla. Její kansaský nosový akcent drnčel jako drát v prudkém větru. „Já jsem zásadně pro manželství. Ve svém životě jsem chodila se čtyřma mužskejma a dva z nich jsem si vzala. Ten první mi vydržel třiatřicet let. A řekla bych, že byl se mnou šťastnej. Nevadilo mi, že šňupe a že nechává špínu kolem domu. K tomu abych se rozčilila, je zapotřebí víc. Tak když umřel, znova jsem se vdala a ani ten nebyl tak špatnej. Moh‘ bejt taky lepší, ale moh‘ bejt i horší. Ale byla to tak trochu úleva, když umřel. Za těch sedm let ani na práci nesáh‘. Byla jsem naštěstí dost silná, abych se o něj postarala.“

Její ostrý zrak, orámovaný vráskami, sklouzl ze mne na George a zpět na mne. „Vypadáte jako docela pěkný mladý mužský. Určitě byste byli schopný najít si děvče, který by to s vámi chtělo zkusit.“ Usmála se široce, zatočila kávou v šálku a vypila ji.

„Já jsem měl ženu,“ řekl George Wall těžce. „A teď ji právě hledám.“

„No ne. A proč jste to hned neřek‘?“

„Pokoušel jsem se.“

„Tak se hned nerozčilujte. Já si ráda trochu společensky popovídám. Jakpak se jmenuje?“

„Hester.“

Její oči se rozšířily. „Hester Campbellová?“

„Hester Campbellová Wallová.“

„No, ať do mne hrom. To jsem nevěděla, že je vdaná. Co se stalo? Utekla vám?“

Pokývl vážně. „Minulý červen.“

„No to se podívejme. Je víc padlá na hlavu, než jsem si myslila. Uteče od takovýho fešáka, jako jste vy.“ Prohlížela si pozorně jeho tvář. „Tedy nikdy jsem si nemyslila, že je moc chytrá. Byla vždycky trochu ztřeštěná, už jako dítě.“

„Znáte ji dlouho?“ zeptal jsem se.

„To bych řekla. Jí i její sestru i jejich matku. Jejich matka byla vždycky hogo fogo. Vždycky ze sebe dělala něco vznešenýho.“

„Nevíte náhodou, kde teď jejich matka bydlí?“

„Už jsem ji neviděla věky, ani sestru.“

Podíval jsem se na Walla. Zavrtěl hlavou. „Já jsem ani nevěděl, že měla matku. Nikdy o své rodině nemluvila. Měl jsem dojem, že byla sirotek.“

„Ale rodinu má,“ řekla stařena. „Ona i její sestra Rina mají matku. Paní Campbellová si vzala do hlavy, že něco z těch holek udělá, i kdyby je to mělo zabít. Já nevím, kde brala na všechny ty hodiny, který za ně platila – hodiny hudby, taneční hodiny, hodiny plavání.“

„A co manžel?“

„Ten tu nebyl, když jsem ji poznala. Během války dělala písařku v jednom podniku na likéry. Tam jsme se skrz mýho druhýho seznámily. Paní Campbellová se pořád vychloubala svýma dcerama, ale jejich blaho na srdci neměla. Byla, jak se tomu říká, filmová maminka. Řekla bych, že se snažila, aby ji dcerušky podporovaly.“

„Pořád tady žije?“

„Pokud vím, tak ne. Ztratila se mi z dohledu před lety. A vůbec toho nelituju.“

„A to tedy ani nevíte, kde je Hester.“

„Neviděla jsem ji od září. Odstěhovala se a tím to skončilo. Tady u nás v Malibu se to střídá, to vám povím.“

„Kam se odstěhovala?“ zeptal se George.

„To bych taky ráda věděla.“ Její pohled se přesunul na mne. „Vy jste taky příbuzný?“

„Ne, já jsem soukromý detektiv.“

Neprojevila překvapení. „Tak jo, já vám to povím. Pojďme dovnitř, udělám vám kafe. Váš přítel může počkat venku.“

Wall se nevzpouzel, jen se zatvářil mrzutě. Šel jsem za paní Lambovou do malé bílé kuchyňky. Jednobarevný červený ubrus byl stejný jako záclona nad výlevkou. Káva bublala na elektrickém vařiči.

Paní Lambová mně nalila trochu kávy do hrnku, který měl jiný tvar než její šálek a pak si nalila taky. Posadila se u stolu a pokynula mi, abych si sedl naproti.

„Já bych bez kafe nemohla existovat. Zvykla jsem si na něj, když jsem pracovala ve snack baru. Vypila jsem pětadvacet šálků denně, já bláznivá ženská.“ Ale vypadalo to, že je se sebou docela spokojená. „Tak si myslím, že kdybych se řízla, tak ze mne poteče kafe. Pan Finney – to je můj duchovní rádce v naší Spiritualistické církvi – říká, že bych měla přejít na čaj, ale já říkám ne. Pane Finney, řekla jsem mu, ten den, kdy budu muset nechat svýho oblíbenýho hříchu, tak to bude tehdy, když už budu ležet s lilií v sepnutejch rukách a ubírat se na věčnost.“

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Ale chtěla jste mi říct něco o Hester.“

„Jo, to chtěla. Nechtělo se mi o tom mluvit zrovna před jejím manželem. Musela jsem ji vyhodit.“

„A proč?“

„Pořád v tom jela,“ řekla neurčitě. „Ta holka blázní za mužskýma. Ví o tom?“

„Mám dojem, že něco tuší. Nějací konkrétní muži?“

„Zejména jeden.“

„Snad ne Clarence Bassett?“

„Pan Bassett? Propána, ten ne. Já znám pana Bassetta už aspoň deset let – pracovala jsem ve snack baru v klubu, až mi nohy přestaly sloužit – a dejte na mý slova, to není typ, za kterým by bláznily. Pan Bassett byl spíš jako táta a myslím si, že se snažil, co mohl, aby ji dostal z těch trablů, ale nic nezmoh‘. Já taky ne.“

„A do jakých trablů se dostala?“

„S chlapama, jak už jsem řekla. Nic určitýho se nedalo říct, ale já už viděla, že se řítí do neštěstí. Jeden chlap, kterýho sem přivedla, to byl typickej gangster. Řekla jsem Hester, jestli sem bude vodit takový vandráky a spát s nima, že si musí najít pro to jinej dům. Cítila jsem, že mám právo říct jí to od plic. Vždyť jsem ji znala od dětství. Ale ona to vzala za nesprávnej konec. Řekla mi, že se bude starat o svý věci a já abych se starala o svoje. Tak jsem jí řekla, že to, co dělá na mým pozemku, je moje věc. Ona řekla, jo, když si to tak berete, tak že odejde. Řekla, že jsem stará baba, co se do všeho míchá. Možná, že v tom punktu jsem, ale nesnesu takový řeči od třasořitky, která si hraje s pistolníkama.“

Ustala, aby nabrala dech. Stará lednička si v rohu kuchyně vzrušeně pobrukovala. Napil jsem se kávy a vyhlédl jsem z okna do ulice. George Wall seděl sklesle na předním sedadle v mém voze. Obrátil jsem se znovu na paní Lambovou.

„Nevíte náhodou, kdo to byl?“

„Nikdy jsem se jeho jméno nedověděla. Hester mi ho odmítla říct. Když jsem to s ní probírala, řekla mi, že je to manažer jejího přítele.“

„Jejího přítele?“

„Toho Torresova chlapce. Jmenuje se Lance Torres. Bejval to docela slušnej chlapec, aspoň se tak choval, když dělal toho plavčíka.“

„Byl plavčíkem v klubu?“

„Jo, pár let tam působil. Jeho strýc Tony mu to místo opatřil. Ale bejt plavčíkem, to bylo pro Lance moc málo, chtěl bejt něčím důležitějším. Slyšela jsem, že nějakou dobu boxoval, ale pak se dostal do potíží, dokonce ho loni zavřeli.“

„Co to bylo za potíže?“

„To nevím. Na světě je hodně lepších lidí, o který se zajímám radši, než o nějaký darebáky. Jako byste mě praštil cihlou, když se tu Lance najednou objevil s tím svým přítelem pistolníkem a poskakoval kolem Hester. Myslila jsem, že má o sobe lepší mínění.“

„A jak jste poznala, že to byl pistolník?“

„Viděla jsem ho, jak střílí. Jednou ráno jsem se probudila a slyšela jsem práskání tam dole na pláži. Znělo to jako výstřely. A taky jo. Ten chlapík tam stál a střílel na prázdné lahve od piva ošklivou černou bouchačkou. Právě ten den jsem si řekla, buď se přestane stýkat s těmi gaunery, nebo sbohem, milá Hester.“

„Kdo to byl?“

„Jeho jméno jsem se nedověděla. Ale ten revolver a způsob, jakým s ním zacházel, to mi stačilo, abych věděla, s kým mám tu čest. Hester tvrdila, že je to manažer vod Lance.“

„Jak vypadal?“

„Podle mě vypadal jak smrt. Skleněný hnědý oči, takovej placatej obličej, zbarvenej jako rybí břicho. Ale šla jsem k němu a řekla jsem mu, že by se měl stydět střílet do flašek, o který se můžou lidi pořezat. Ani se na mne nepodíval, strčil do revolveru novej zásobník a střílel dál. A podle toho, jak se choval, to vypadalo, že začne střílet i na mne.“

Hněv při té vzpomínce jí zbarvil tváře. „Nemám ráda, když se se mnou takhle zachází – to není humánní. A jsem citlivá na střílení od tý doby, co jedna má přítelkyně byla loni zastřelená. Zrovna na týhle pláži, několik mil od místa, kde sedíme.“

„Nemáte snad na mysli Gabriellu Torresovou?“

„To tedy mám. Vy už jste o Gabrielle slyšel, co?“

„Něco málo. Tak ona byla vaší přítelkyní?“

„To tedy byla. Některý lidi by měli předsudky, protože byla částečně Mexičanka, ale já říkám, když je někdo dobrej, aby s tebou pracoval, je taky dobrej, aby byl tvým přítelem.“ Její monolitické poprsí se zdvihalo a klesalo pod květovaným županem.

„A nikdo neví, kdo ji zastřelil, že?“

„Někdo to ví; ten, kdo to udělal.“

„Máte nějaké podezření, paní Lambová?“

Po dlouhou dobu měla obličej strnulý jako kámen. Pak zavrtěla hlavou.

„Její bratranec Lance, nebo jeho manažer?“

„Mohli by to bejt. Ale jakej důvod by mohli mít?“

„Ale přemýšlela jste o tom, co?“

„Nedalo mi to, když stále přicházeli a odcházeli z vedlejšího domku a stříleli lahve na pláži. Řekla jsem Hester ten den, co odcházela, že by si měla vzít poučení z toho, co se stalo její přítelkyni.“

„Ale přesto s nimi odešla?“

„Řekla bych, že jo. Neviděla jsem ji odcházet. Nevím, kam šla a s kým. Ten den jsem se rozhodla, že navštívím svou provdanou dceru v San Berdu.“

6

Sdělil jsem z toho Wallovi co možná nejméně. Začal mi tak trochu lézt na nervy. Když jsme se vraceli do Los Angeles, zabočil jsem na příjezdovou cestu k Channel klubu. Divoce se rozhlédl, jako bych ho vezl do nějaké pasti.

„Proč se sem vracíme?“

„Chci si pohovořit se strážným. Možná, že mi prozradí, jak se dostat k vaší manželce. Když ne, tak to zkusíme u Antona.“

„Já v tom nevidím žádný smysl. Mluvil jsem s Antonem včera a sdělil jsem vám všechno, co říkal.“

„Možná, že z něj vymáčknu víc. Já Antona znám, jednou jsem pro něj pracoval.“

„Myslíte, že mi něco zatajuje?“

„Možná. Nerad něco vyzrazuje. Teď tady pěkně seďte a dávejte pozor, aby nám někdo neukradl poklice z kol. Chci, aby Tony promluvil a na vás má špatné vzpomínky.“

„Tak jaký to má smysl, že jsem tady?“ pronesl vzdorně. „Mohl bych se vrátit do hotelu a trochu se vyspat.“

„Docela dobrý nápad.“

Zanechal jsem ho ve voze, na který nebylo od brány vidět a kráčel jsem po příjezdové cestě mezi hustou řadou oleandrů. Tony slyšel, jak přicházím. Vyšoural se z vrátnice a v jeho úsměvu se zalesklo zlato.

„Tak copak se stalo kamarádovi? Neztratil se vám?“

„Bohužel ano. Vy máte synovce, Tony?“

„Já jich mám víc.“ Roztáhl ruce. „Pět nebo šest.“

„Já myslím toho, co si říká Lance.“

Zamručel. Nic se v jeho tváři nezměnilo, jen úsměv mu zmizel. „Co je s ním?“

„Můžete mi říct, jak se úředně jmenuje?“

„Manuel,“ řekl. „Manuel Purificación Torres. To jméno, co mu dal bratr, se mu nelíbilo. Tak šel a změnil si ho.“

„Kde bydlí teď, nevíte?“

„Ne, vážený, to nevím. S tímhletím už nemám nic společnýho. Jo, byly doby, kdy jsem ho považoval skoro za syna. Teď už ne.“ Kolébal hlavou ze strany na stranu. Při tom pohybu mu splynula se rtů otázka: „Už má zase nějaký těžkosti?“

„To nemohu s jistotou tvrdit. Kdo je jeho manažerem, Tony?“

„Von žádnýho manažera nemá. Už ho do ringu nepouštěj. Já jsem mu před několika lety dělal manažera a taky jsem ho trénoval. Vychovával jsem ho, dával jsem mu rady a učil jsem ho kombinacím. Nutil jsem ho, aby držel řádnou životosprávu. Bydlil se mnou. Ráno v šest švihadlo, lehkej a těžkej pytel, pak běh pět mil po pláži. Měl nohy jako z voceli, prima! No, a všechno to zvoral.“

„Jak?“

„To je stará historie,“ řekl Tony. „Už jsem to viděl mockrát. Dvakrát třikrát vyhraje, dvakrát na čtyři kola a jednou v šestým kole v San Diegu. A už je někdo, myslí si, že je někdo. Strejček Tony, ten chudák starej strejda Tony už je tupec a už mu nemá co radit. Strejček Tony mu přece nebude říkat, aby nepil, nechal ženský a přestal kouřit marihuanu. Nebude mu pořád vykládat, že má prodat ten smradlavej motocykl, než si zlomí vaz, že má před sebou budoucnost. Jenže von to chce teď, celej svět, hned.“

„Pak mezi náma k něčemu došlo. Něco proved, co se mi nelíbilo. Co se mi vůbec nelíbilo. Povídám mu, chceš jít ode mne, tak můžeš. Nemáme žádnej kontrakt, nic jeden druhýmu nedlužíme. Tak nased‘ na ten motocykl a odfrčel, zpátky do Los Angeles. A tam byl, flákal se po Main Street a nebylo mu ani jednadvacet.“

„Má sestra Desiderie mi to vyčítala, že mám jít za ním na kolenou.“ Tony zavrtěl hlavou. „Ne, povídám jí. Desiderie, já jsem ho měl u sebe dlouho. Ty taky, jenže ty jsi ženská a ty to nechápeš. Když se mu začnou zapalovat lejtka, tak na to žádná mast není. Ať se tím životem protlouká. My nemůžem žít jeho život.“

„No, a tak jeden z těch rošťáků, kterým se chce rovnat, ho zahlíd v tělocvičně, jak cvičí. Nabíd mu kontrakt a Manny podepsal. Několikrát vyhrál, někdy prohrál, vydělal trochu špinavejch peněz a utratil je na špinavý věci. Pak mu něco našli ve voze a zavřeli ho do basy. Když vyšel z vězení, už měl ring zakázanej, žádný zápasy – a byl tam, kde začal, v bídě.“

Tony si odplivl. „Už je to dlouho. Můj táta, jeho dědek, byl nádeník. Jeho otec a já, my jsme se narodili ve slepičárně ve Fresnu, nikde a z ničeho. Říkal jsem mu, musíme mít ruce čistý. Ale poslouchal, co mu říkám? Ne. Musel strkat hlavu pod sekyru.“

„Jak dlouho seděl?“

„Myslím, že seděl aspoň rok. Ale nevím to jistě. Tehdy jsem měl sám nesnáze.“

Pohyboval rameny, jako by nesl celou tíhu nebes. Chtěl jsem se ho zeptat na smrt jeho dcery, ale žal v jeho tváři mi svazoval jazyk. Ty rýhy kolem očí, ostré a hluboké ve slunci, byly způsobeny něčím krutějším, než byly pěsti. Zeptal jsem se jinak:

„Víte, jak se jmenoval ten člověk, co s ním podepsal smlouvu?“

„Stern, to je jeho jméno.“

„Carl Stern?“

„Jo.“ Zašilhal na mne, aby zjistil, jaký účinek na mne to jméno udělalo. „Vy ho znáte?“

„Viděl jsem ho v nějakých nočních klubech a leccos jsem o něm slyšel. Jestli je jen deset procent z toho pravdy, tak je to velmi nebezpečný charakter. Ten váš synovec, Tony, s ním pořád chodí?“

„To nevím, ale sázím se, že je zase v pěkný šlamastice. Vy o tom asi něco víte a nechcete mi to říct.“

„Jak vás to napadlo?“

„Protože jsem ho viděl minulej tejden. Byl oháknutej jako nějakej filmovej herec a jel s novým sportovním autem.“ Rozmáchl se rukou. „Kde by moh‘ sehnat takový peníze? Nepracuje a boxovat taky nemůže.“

„Proč se ho nezeptáte?“

„Dovolte, abych se zasmál. Já se ho ptát! On neřek‘ svýmu strýci ani dobrýtro. On jen tak jezdit kolem v rychlejch fárech s blondýnama.“

„Jezdil s blondýnou?“

„Jistě.“

„S nějakou, kterou znáte?“

„Jistě. Pracovala tady minulý léto. Jmenuje se Hester Campbellová. Myslel jsem si, že je chytřejší, než aby jezdila sem tam s mým synovcem Mannym.“

„A jak dlouho už se s ním stýká?“

„Jo to nevím, nemám křišťálovou kouli.“

„Kde jste je spolu viděl?“

„Na silnici do Venice.“

„Nebyla ta Campbellová přítelkyní vaší dcery?“

Jeho tvář ztvrdla a potemněla. „To je možný. A kam tím vším míříte? Nejdřív se ptáte na synovce a teď zas na dceru.“

„O vaší dceři jsem slyšel dneska ráno. Byla přítelkyní toho děvčete Campbellovic a já se o tu Campbellovou zajímám.“

„Já ne. A nic nevím. Zbytečně se ptáte. Co bych měl vědět?“ Jeho nálada poklesla. Začal se tvářit jako idiot. „Já sem jen tlustej vandrák. Už mi to nemyslí. Dcera je mrtvá. Synovec je křivák. Lidi choděj a mlátěj mě do nosu.“

7

Antonova okna shlížela na bulvár z druhého patra budovy se štukovou výzdobou v Západním Hollywoodu. Budova byla poměrně nová, ale byla natřena, barva pak seškrábána a znovu natřena růžovými, bílými a modrými šmouhami, aby vypadala jako něco z levého břehu Seiny. Do budovy se vstupovalo přes dvůr, na kterém byly malé krámky s uměleckými předměty. Uprostřed se vypínala fontána. Ve fontáně, v mělké vodě, stála betonová nymfa, která si kryla jednou rukou ohanbí a druhou kynula.

Vystoupil jsem po vnějším schodišti na balkón ve druhém patře. Otevřenými dveřmi jsem viděl půl tuctu dívek v trikotech, jak natahují svá vaziva na hrazdách podél zdi. Nějaká žena s plochou hrudí, ale zato s masivními boky, vykřikovala rozkazy jako seržant při vojenském drilu:

„Grand battement, s’il vous plaît, Non non grand battement.“

Přešel jsem na konec balkónu a za mnou se táhl slaně sladký pach mladého potu. Anton byl ve své kanceláři, široce rozložený za stolem. Barva jeho šatů připomínala citrónovou zmrzlinu. Jeho tvář byla opálená horským sluncem. Lehce se zvedl, aby demonstroval svou pohyblivost. Na ruce, kterou napřáhl, měl prsteny, pečetní prsten a diamant, který ladil s diamantem na jeho kravatě. Stiskl mi ruku.

„Pan Archer.“

Anton bydlil v Hollywoodu déle než já, ale stále vyslovoval mé jméno francouzsky „pan Aršer“. Ten akcent zřejmě patřil k jeho profesi. Ale přesto mi byl docela sympatický.

„Překvapuje mne, že si pamatujete mé jméno.“

„Vděčně na vás vzpomínám,“ řekl. „A často.“

„Kolikátou manželku máte teď?“

„Prosím, nebuďte vulgární.“ Zvedl ruce v obřadném gestu, a když byl při tom, prohlédl si svou manikúru. „Pátou. A jsme spolu šťastní. Tentokrát vaše pomoc není nutná.“

„Trochu ano.“

„Ale jistě jste nepřišel, abyste se mnou hovořil o mých manželských problémech. Proč jste přišel?“

„Hledám jednu dívku.“

„Zase tu Hester Campbellovou?“

„Právě.“

„Najal si vás ten velký naivka, ten její manžel?“

„Čtete mi myšlenky.“

„Je to blázen. Každý člověk jeho věku a jeho váhy, který běhá v tomhle městě za jednou ženskou, je blázen. Proč klidně nečeká? Za chvíli se na něj sesypou jako včely.“

„Ale on má zájem jen o tu jednu. Tak co je s ní?“

„Co je s ní?“ opakoval a zvedl dlaně, aby ukázal, jak jsou čisté. „Brala u mne baletní lekce, asi tři či čtyři měsíce. Mladé dámy přicházejí a odcházejí. Za jejich soukromý život nejsem zodpovědný.“

„Co víte o jejím soukromém životě?“

„Nic a nestojím o to, abych věděl. Můj přítel Paddy Dane v Torontu mi neudělal moc velkou radost, když mi ji sem poslal. Je to velmi nestálá mladá žena a přivolává maléry.“

„Když jste tohle věděl, proč jste poštval jejího manžela na Clarence Bassetta?“

Pokrčil rameny. „Já že jsem ho poštval na Bassetta? Já jsem jen odpovídal na jeho otázky.“

„Vsugeroval jste mu, že žije s Bassettem. A Bassett ji neviděl už skoro čtyři měsíce.“

„Proč bych o tom měl vědět?“

„Neutahujte si ze mne, Antone. Znal jste Bassetta předtím?“

„Málo. On by si sotva vzpomněl.“

Přistoupil k oknu a rozevřel doširoka okenice. Hluk dopravy z bulváru zesílil.

„Ale já nezapomínám. Před pěti léty jsem se ucházel o členství v Channel klubu. Dostal jsem odmítavou odpověď bez udání důvodu. Ale mí sponsoři mi sdělili, že Bassett nikdy mé jméno přijímacímu výboru nepředložil. Nechtěl, aby se taneční mistři stali členy jeho klubu.“

„A tak jste si pomyslil, že mu trochu zkomplikujete život.“

„Možná.“ Podíval se na mne přes rameno. Jeho pohled byl jasný, ale prázdný jako pohled ptáka. „Podařilo se mi to?“

„Zarazil jsem to, než k tomu došlo. Ale mohl jste zavinit vraždu.“

„Nesmysl.“ Otočil se a přistoupil ke mně. Kráčel po koberci lehkým krokem šelmy. „Ten manžel je nula, hysterický chlapec. Ten nepředstavuje nebezpečí.“

„To není tak jisté. Je velký, silný a zblázněný do své manželky.“

„Je bohatý?“

„To bych neřekl.“

„Tak mu řekněte, aby na ni zapomněl. Už jsem se setkal s mnoha podobnými děvčaty, které byly zamilovány jen do sebe. Tvrdí, že touží vyniknout v umění, jako herečky či tanečnice nebo v hudbě. Ale to, po čem opravdu touží, to jsou peníze nebo šaty. Když se objeví muž, který jim to může poskytnout, tak všech aspirací zanechají.“ Jeho ruce opsaly kruh, jako by osvobozoval holubici a poslal za ní polibek.

„A objevil se takový muž u Hester?“

„Je to možné. Na mém večírku o vánocích vyhlížela velmi blahobytně. Měla norkovou štolu. Zmínil jsem se o ní s obdivem a ona mi řekla, že podepsala smlouvu s filmovým producentem.“

„S kterým?“

„To neřekla, a tak mi na tom nezáleželo. Samozřejmě lhala. To si jen tak trochu vymýšlela na můj účet.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Já ženy znám.“

Byl jsem nakloněn mu uvěřit. Stěna za jeho psacím stolem byla pokryta podepsanými portréty mladých žen.

„Ostatně,“ dodal, „žádný producent se zdravým rozumem by s tím děvčetem neuzavřel žádnou smlouvu. Něco jí chybí – základní talent, cit. Tak mladá a už je cynická. A ani to neskrývá.“

„Jak se chovala toho večera?“

„Já jsem se jí dlouho nezabýval. Měl jsem tady stovku hostů.“

„Ona tady od vás telefonovala. Věděl jste o tom?“

„Dověděl jsem se to teprve včera. Její manžel mi vykládal, že byla něčím vystrašena. Možná moc pila. Na mém večírku nebylo nic, co by mohlo někoho děsit – byla to parta milých mladých lidí, kteří se bavili.“

„S kým tady byla?“

„S chlapcem – s dobře vypadajícím mladým mužem.“ Luskl prsty. „Představila mi ho, ale já jsem zapomněl jeho jméno.“

„Lance Torres?“

Zamrkal očima. „To je možné. Měl tmavou pleť, takový španělský typ. Byl pěkně rostlý – jeden z těch mladíků, co si rádi hrají na apače. Snad vám ho bude moci identifikovat slečna Seeleyová. Viděl jsem, jak se spolu bavili.“ Posunul rukáv na ruce a podíval se na hodinky. „Slečna Seeleyová bude teď na kávě, ale jistě se brzy vrátí.“

„Zatímco na ni budeme čekat, nemohl byste mi dát Hesteřinu adresu? Její skutečnou adresu.“

„Proč bych vám to měl usnadňovat?“ řekl Anton s úsměškem. „Mně se ten chlap, co pro něj pracujete, vůbec nelíbí. Je příliš agresivní. A pak, já už jsem starý a on mladý. A taky tohle, můj táta byl konduktérem v Montrealu. Proč bych měl pomáhat Anglánovi z Toronta?“

„Tak nechcete, aby našel svou ženu?“

„Ale jo, můžete tu adresu mít. Já jsem chtěl dát jen průchod svým citům, pokud jde o tuhle záležitost. Bydlí v hotelu Windsor v Santa Monice.“

„Vy znáte tu adresu nazpaměť, co?“

„Náhodou si ji pamatuju. Ptal se mě na ni minulý týden jiný detektiv.“

„Detektiv od policie?“

„Soukromý detektiv. Tvrdil, že je advokátem a že má pro ni peníze z nějaké závěti, ale byla to taková neohrabaná povídačka a já nejsem padlý na hlavu.“ Znovu se zahleděl na hodinky. „Musíte mi prominout, ale musím se obléct na taneční lekci. Jestli chcete, můžete tady na slečnu Seeleyovou počkat.“

Dřív než jsem se ho mohl ještě na něco zeptat, vyšel vnitřními dveřmi a zavřel za sebou. Posadil jsem se za jeho psací stůl a vyhledal v telefonním seznamu číslo hotelu Windsor. Recepční mi řekl, že slečna Hester Campbellová už tam nebydlí. Opustila hotel před dvěma týdny a novou adresu v hotelu nezanechala.

Přežvykoval jsem tento fakt, když vstoupila slečna Seeleyová. Pamatoval jsem si ji z doby, kdy se Anton rozváděl se svou třetí ženou a já mu přitom pomáhal. Poněkud zestárla a zeštíhlela. Její těsné šaty zdůrazňovaly kostnatost její postavy. Ale stále nosila volánky na zápěstí a u krku.

„Á, pan Archer.“ Moje přítomnost ji zřejmě zarazila. „Ale my ještě nemáme potíže s manželkou.“

„Potíže s manželkou máme, ale ne se šéfem. Řekl mi, že byste mi mohla poskytnout nějaké informace.“

„Že by šlo o číslo mého telefonu?“ Její úsměv na nalíčených rtech byl hřejivý a přátelský.

„To by se mi taky hodilo.“

„Lichotíte mi. Jděte přímo k věci. I když mi tu a tam trochu polichocení dělá dobře. V téhle branži se nevyskytuje příliš mnoho vhodných mužských partnerů.“

Vyměnili jsme si ještě několik žertovných poznámek a pak jsem se jí zeptal, jestli si vzpomíná na Hester při tom večírku. Vzpomněla si.

„A co její doprovod?“

Pokývla hlavou. „Takový zasněný. Docela miloučký typ. Totiž jestli jsou vám milé tyhle latinské typy. Ne že bych o ně tolik stála, ale dobře jsme se bavili. Než ukázal svou pravou tvář.“

„Bavila jste se s ním?“

„Nějakou chvíli. Byl tak trochu plachý ve styku s ostatními, tak jsem ho vzala pod křídla. Vyprávěl mi o své kariéře a tak. Byl to herec. Měl dlouhodobou smlouvu s filmovým studiem Helio-Graff.“

„Jak se jmenoval?“

„Lance Leonard. To je docela hezké jméno, nezdá se vám? Řekl mi, že si ho sám zvolil.“

„Ale neřekl vám své pravé jméno?“

„Ne.“

„A má smlouvu se studiem Helio-Graff?“

„Tak mi to říkal. A má na to určitě vzhled. A taky umělecký temperament.“

„Chcete říci, že se vám začal dvořit?“

„Och ne. To bych ani nepřipustila. Držel se Hester, to jsem viděla. Seděli potom u baru a popíjeli z jedné sklenice, přitisknuti jeden ke druhému.“ V jejím hlase zazněl melancholický tón. „Ale pak ukázal svou pravou tvář.“

„Co udělal?“

„Bylo to hrozné,“ řekla. „Hester sem přišla, aby si objednala telefonní hovor. Dala jsem jí klíč od místnosti. Chtěla zřejmě mluvit s jiným mužem, protože on šel za ní a udělal tady scénu. Tihle latinoamerikánci jsou tak emotivní.“

„Vy jste přitom byla?“

„Slyšela jsem, jak na ni ječí. Měla jsem práci ve své kanceláři a nemohla jsem to přeslechnout. Nazýval ji hroznými jmény jako děvka a jinými, které se stydím vyslovit.“ Pokusila se začervenat, ale nevyšlo jí to.

„Vyhrožoval jí nějak?“

„To si můžete představit. Řekl jí, že nevydrží ani do konce týdne, jestli nebude nadále hrát v té akci. Že je v tom hlouběji než kdokoli jiný a že nedovolí, aby mu zničila jeho velkou šanci.“ Slečna Seeleyová byla docela klidná žena, ale neudržela se, aby se jí koutky úst nechvěly vzrušením.

„Říkal, o jakou akci jde?“

„To jsem nezaslechla.“

„Nebo jí vyhrožoval zabitím?“

„Neříkal, že by jí chtěl něco udělat. Ale řekl –“ vzhlédla ke stropu a poťukala si na bradu. „Řekl, že když se nebude držet v řadě, že na ni pošle svého přítele. Někoho, komu říkal Carl.“

„Carl Stern?“

„Snad. Nevyslovil příjmení. Jen říkal, že se Carl postará, aby držela basu.“

„A co se stalo potom?“

„Nic. Vyšli odtud a odešli spolu. Vypadala tedy pěkně sklesle. To tedy ano.“

8

Na nádvoří byla telefonní budka a já jsem listoval v místním telefonním seznamu. Lance Leonard tam nebyl. Ani Lance Torres, ani Hester Campbellová, ani Carl Stern. Spojil jsem se s Petrem Coltonem, který před krátkou dobou odešel do penze jako starší vyšetřovatel v úřadě okresního návladního.

Carl Stern, řekl mi, se taky nedávno stáhl. Totiž odstěhoval se do Las Vegas a začal dodržovat zákony, pokud se dají ve Vegas dodržovat zákony. Stern investoval své peníze do nově budovaného velkého hotelu s kasinem. Osobně Colton doufal, že Stern o to nahrabané zlato přijde.

„Kde to zlato nahrabal, Petře?“

„Z různých zdrojů. Stern byl členem mafiánského syndikátu. Jakmile se Siegel trhl a zašel na to, stal se Stern jedním z šéfů. Když to komise pro zločiny rozbila, financoval nějakou dobu obchod s narkotiky.“

„Tak jste ho pustili z dohledu, nemám pravdu?“

„Vždyť tu situaci znáš právě tak dobře jako já.“ Z jeho hlasu zněla zloba i omluva. „Naše činnost je v podstatě soudní vyšetřování. My pracujeme s tím, co nám dodají policajti. A Carl Stern používal policajty jako své osobní strážce. Politici, kteří najímají a vyhazují policajty, jezdili se Sternem na ryby do Acapulka.“

„Tak tímhle způsobem pro sebe vymámil licenci pro provozování heren v Nevadě?“

„Nedostal licenci v Nevadě. S jeho pověstí mu nemohli něco takového přidělit. Musil nastrčit nějakou figuru.“

„Nevíš náhodou, kdo by to mohl být?“

„Simon Graff,“ řekl Colton. „Určitě jsi o něm slyšel. Chtějí nazvat to místo Casbah Simona Graffa.“

To mne na chvíli zarazilo. „Já jsem myslil, že Helio-Graff je výdělečný podnik?“

„Možná, že si Graff myslil, že má šanci si ještě něco přivydělat. Řekl bych ti, co si o tom myslím, ale pro můj krevní tlak by to nebylo dobré.“ Nicméně pokračoval a řekl mi hlasem, který se zalykal vzrušením: „Nemají špetku slušnosti, nemají smysl pro veřejnou zodpovědnost – tihle zatraceni všivácký hollywoodský mizerové, co se stěhují do Vegas, aby tam kryli zloděje, chránili rváče a dělali štít pro vrahy.“

„Je Stern vrahem?“

„Nejméně desetinásobným,“ řekl Colton. „Mám ti popsat jeho životopis v detailech?“

„Ne, teď ne, díky, Petře, a ber to s klidem.“

Znal jsem jednoho člověka od Helio-Graffů. Byl to spisovatel jménem Sammy Swift. Telefonistka mne spojila s jeho sekretářkou a ta mi ho dala k telefonu.

„Lew? Jak se vám vede, Šerloku?“

„No mana mi z nebe nepadá. Mimochodem, co je to ta mana? Vy jste spisovatel, tak byste to měl vědět.“

„Pošlu dotaz na oddělení výzkumu, aby mi to vyhledali. Dělba práce. Heleďte, starouši, mluvte krátce. Jindy kdykoliv, ale dodělávám scénář a v rozmnožovně mě honí.“ Mluvil spěšně, jako by mu v hlavě tikal metronom.

„Na jakém skvělém projektu pracujete?“

„Příští týden letím s produkční skupinou do Itálie. Graff se osobně zajímá o historii Kartága.“

„O historii Kartága?“

„No o Flaubertův román Salambo. Na co jste myslil?“

„Na zeměpis. Kartágo je v Africe.“

„Bylo, už není. Graff ho chce postavit v Itálii.“

„Slyšel jsem, že taky něco staví ve Vegas.“

„Myslíte Casbah? To jo.“

„Není to trochu nezvyklé, když velký nezávislý producent vráží peníze do nějakého krámu s hracími automaty?“

„Všechno, co ten člověk podniká, je nezvyklé. A mírněte se ve výrazech.“

„Máte tam odposlech?“

„Nevtipkujte,“ řekl poněkud nejistě. „Tak jaké máte problémy? Jestli jste na mizině, tak půjčuju. Tak se ptejte.“

„Ne, nemám takové problémy. Chtěl bych se setkat s novým hercem, kterého tam máte. S Lancem Leonardem.“

„Jo, viděl jsem ho tady někde. Proč?“

Improvizoval jsem. „Jeden můj přítel, novinář z východního pobřeží, by rád interview.“

„O tom Kartágu?“

„On tam Leonard taky hraje?“

„Má tam menší úlohu. Svou první. Nečtete společenské sloupky?“

„Jak jen můžu, nečtu. Jsem negramotný.“

„Ty sloupky taky. A ten Leonard jakbysmet. Ale tohle ať ten váš přítel nepíše. Ten mládenec by mohl být dobrý jako severoafrický barbar. Má lepší svaly než Brando. Býval to boxer.“

„Jak se dostal k filmu?“

„Šéf ho osobně objevil.“

„A kdepak ukládá ty svý pěkný svaly?“

„Myslím v Coldwater Canyonu. Má sekretářka vám dá jeho adresu. Ale nezmiňujte se o tom, že jste ji dostal ode mne. Ten chlapec má strach z tisku. Ale trochu reklamy mu neuškodí.“ Sammy popadal dech. Rád hovořil. Vyhovovalo mu, že mohl přerušit svou práci. „Tak nashle.“

Dostal jsem adresu v Coldwater Canyonu a vyšel jsem do ulice. Slunce se odráželo od střechy mého vozu. George Wall seděl zkroucený na předním sedadle s hlavou zvrácenou nazad. Tvář měl zpocenou a zavřené oči. Uvnitř vozu bylo horko jako v peci.

Zvuk startovaného motoru ho probudil. Posadil se a protřel si oči. „Kam jedeme?“

„Ne my. Vysadím vás u vašeho hotelu. Který to je?“

„Ale já nechci, abyste mne někde vysazoval.“ Sevřel mi pravou paži. „Vy jste zjistil, kde je, že ano? A nechcete, abych se s ní setkal.“

Neodpovídal jsem. Tahal mne za rukáv, že vůz začal kličkovat. „Je to tak, že?“

Odstrčil jsem ho do vzdálenějšího rohu sedadla. „Prokristapána, chlape, uklidněte se. Až budete v hotelu, vemte si nějaký utišující prášek. Tak kde to je?“

„Nevrátím se do hotelu. K tomu mě nemůžete donutit.“

„Dobrá, dobrá. Když slíbíte, že zůstanete ve voze, mám nějakou stopu, která nás někam může dovést, ale taky ne. Ale určitě nám to nevyjde, když se do toho budete plést.“

„Nebudu, slibuju vám to.“ Po chvilce řekl: „Nemůžete pochopit, jak mi je. Zdálo se mi o Hester teď, jak jsem spal. Chtěl jsem s ní mluvit. Neodpovídala. A pak jsem si všiml, že je mrtvá. Dotkl jsem se jí a byla studená jako sníh.“

„To vykládejte svýmu psychiatrovi,“ řekl jsem nerudně. Jeho sebelítost mi šla na nervy.

Zahalil se do uraženého mlčení, které vydrželo celou cestu až do Canyonu. Lance Leonard bydlil poblíž vrcholku ve zbrusu novém domě ze sekvojového červeného dřeva, který byl zavěšen na nosnících nad svahem. Zaparkoval jsem nad domkem a rozhlédl se kolem. Leonard neměl poblíž sousedy, ačkoliv několik domků se tyčilo dále na svahu. Svah spadal ve vlnách od hřebene jako těžká drapérie a ztrácel se v horizontále moře.

Přimrazil jsem George přísným pohledem a sešel jsem po klesající asfaltové cestě k domu. Stromy v přední zahrádce, citróny a avokáda, byly zasazeny nedávno. U kořenů byla vidět ještě žlutá pytlovina. V garáži stál zaprášený šedý jaguár, dvoumístný, a lehký závodní motocykl. Zmáčkl jsem knoflík u hlavního vchodu a slyšel jsem v domě zacinkání, které rozřízlo ticho.

Dveře otevřel mladý člověk. Česal si vlasy ozdobným hřebenem. Měl černé vlasy, na temeni kudrnaté, hladce přičesané na spáncích. Výše schodu ve dveřích vyrovnávala naši výšku. Jeho tvář byla snědá a docela hezká, přehlédnete-li povýšenecký výraz jeho úsměvu a lehce potemnělé oči. Měl na sobě modré nylonové pyžamo a byl bos. Byl to ten skokan do vody z Bassettovy fotografie.

„Pan Torres?“

„Leonard,“ opravil mne. Sčesával si přitom své kudrny nízko do čela a pak zastrčil hřeben do kapsy kabátku. „Přijal jsem nové jméno, aby to ladilo s mou novou kariérou. Co vás sem vede, šéfe?“

„Rád bych navštívil paní Wallovou.“

„O té jsem nikdy neslyšel. Máte špatnou adresu.“

„Její dívčí jméno bylo Campbellová, Hester Campbellová.“

Ztuhl. „Hester? Ta přece není vdaná – Nevdala se.“

„Vdala se. To vám neřekla?“

Pohlédl přes rameno do domu a zpět na mne. Jeho pohyby byly prudké jako pohyby ještěrky. Vzal za kliku a snažil se zavřít dveře. „Nikdy jsem o ní neslyšel. Lituju.“

„Komupak patří ten ozdobný hřeben? Nebo jste milovníkem takových předmětů?“

Zastavil se nerozhodně, což mi stačilo, abych strčil nohu do dveří. Viděl jsem přes něj do domu, na zasunovací zasklené dveře v zadní části pokoje a skrz ně na terasu, která visela nad kaňonem. Na terase ležela dívka na rozkládacím lůžku. Její záda byla opálená a dlouhá až k úžasně úzkému pasu, od něhož se obloukem vypínal bílý bok. Její vlasy byly jako rozcuchané stříbrné peří.

Leonard vyšel ven, donutil mne ustoupit na dlážděnou pěšinu a zavřel za mnou dveře. „Koukej odtud vyprejsknout, kamaráde. Konec představení. A pamatuj si, že neznám žádnou Hester, nebo jak se jmenuje.“

„Před chvilkou jste ji znal.“

„Možná, že jsem to jméno někde zaslech‘. Spoustu jmen zaslechnu. Jak se například jmenujete vy?“

„Archer.“

„A čím se zabýváte?“

„Jsem detektiv.“

Ústa se mu ošklivě zkroutila a vytřeštil oči. Přišel právě z míst, kde jsou policajti nenáviděni a obáváni. Ta nenávist v něm trčela jako chronická nemoc. „A co mi teda chcete, šéfe?“

„Ne vás, ale Hester.“

„Je snad v rejži?“

„Pravděpodobně ano, když se spolčila s vámi.“

„Ale, ale. Dala mi košem. Vážně.“ Uhlazoval si rukou pyžamo. „Já jsem tu žábu už dlouho neviděl.“

„Tak se pokuste podívat na terasu.“

Jeho ruce se zastavily na bocích. Naklonil se dopředu a jeho ústa se pohybovala jako škeble ústřice: „Tvrdíte, že jsem lhář. Ale já si musím udržovat své postavení na veřejnosti. Tak tady stojím a beru to jako gentleman. Ale raděj koukejte mazat z mýho pozemku, nebo vás ztřískám, policajt nepolicajt.“

„To by se výtečně hodilo do společenského sloupku. Celá ta situace.“

„Jaká situace? Co to má znamenat?“

„To byste měl říct vy mně.“

Zašilhal úzkostně na silnici, kde stál můj vůz. Z vozu koukala Georgova tvář jako zlověstný růžový měsíc.

„Kdo je ten chlápek?“

„Její manžel.“

Leonard přivřel zrak úzkostným přemýšlením. „Co to má znamenat, tohle vyslýchání? Ukažte mi policejní průkaz.“

„Nemám. Jsem soukromý detektiv.“

„To se na něj podívej,“ řekl imaginárnímu společníkovi po své levici.

V tom okamžiku se jeho pravé rameno snížilo a jeho pravice mne udeřila doprostřed těla přímo pod hrudní koš. Bylo to příliš rychlé, abych to mohl blokovat. Posadil jsem se na dlaždice a zjistil jsem, že se nemohu okamžitě zvednout. Měl jsem hlavu chladnou a jasnou jako akvárium, ale ty chytré nápady a ušlechtilé záměry, které mi šly hlavou, neměly žádné užitečné spojení s nohama.

Leonard stál se sevřenými pěstmi připraven znovu udeřit, až vstanu. Vlasy mu padaly přes oči, černé do modra, a třpytily se jako ocelové hobliny. Jeho bosé nohy tančily na kameni. Natáhl jsem k nim ruku a nadechl se. Leonard se na mne dolů usmíval a poskakoval dále.

„Tak honem, vstaň. Potřebuju se trochu rozcvičit.“

„Budeš mít možnost, ty cucáku,“ řekl jsem mezi namáhavým oddychováním.

„Ale ne s tebou, starouši.“

Dveře za ním se otevřely a vykoukla hlava s načechranými vlasy. Měla na očích tmavé brýle s širokými pestrými obroučkami, jejichž vzorek odpovídal vzorku na hřebeni. Na tváři se jí leskl olej. Ručník, který svírala pod paží, jí kryl vyvýšeniny a prolákliny těla.

„Co se děje, mourku?“

„Nic zvláštního. Zalez dovnitř.“

„Co je to za chlapa? Tys ho udeřil?“

„A co si myslíš?“

„Myslím si, že jsi blázen, když tak riskuješ.“

„Já? Riskuju? Kdo ti zavřel pusu u toho telefonu? Kdo sem přitáh‘ toho bastarda?“

„No dobrá. Chtěla jsem z toho ven, ale rozmyslela jsem si to.“

„Teď drž hubu.“ Pohybem ramen jí zahrozil. „Řekl jsem dovnitř.“

Na příjezdové cestě bylo slyšet běh. George Wall křičel: „Hester! Já jsem tady!“

Viděl jsem, že se výraz její tváře nezměnil. Leonard natáhl ruku, strčil ji dovnitř a zavřel dveře. Obrátil se ve chvíli, kdy ho George napadl. Udeřil ho levačkou do obličeje. George zůstal náhle stát. Leonard čekal s napjatou tváří jako člověk, který naslouchá hudbě.

Namáhavě jsem se zvedl a sledoval jsem je, jak se rvou. George se chtěl prát. Měl výhodu ve výšce, ve váze a v délce paží. Nemíchal jsem se do toho. Vypadalo to, jako když je člověk chycen do stroje. Leonard se uhnul švihu ruky, opřel se protivníkovi bradou o prsa a tloukl mu do žaludku. Jeho lokty pracovaly jako naolejovaná táhla. Když ustoupil dozadu, George se zlomil v půli pasu. Klesl na kolena, ale znovu se zvedal. V tváři byl bledý.

Ale v okamžiku, kdy jeho ruce opustily dlaždičky, Leonard zasadil Georgeovi ránu pěstí do obličeje, až se mu hlava zvrátila. George pokročil pozpátku po sestřiženém trávníku. Hleděl do nebe jakoby v údivu, jako by na něho odtamtud něco spadlo. Pak zatřásl hlavou a vrhl se k Leonardovi. Zakopl přitom o hadici a málem upadl.

Vstoupil jsem mezi ně a obrátil se k Leonardovi. „Už má dost. Tak přestaň, jo?“

George mne odstrčil stranou. Chytil jsem ho za rameno.

„Pusťte mne na toho klacka,“ řekl skrz zkrvavené rty.

„Chlapče, přece nechcete, aby vás zranil.“

„Starejte se o něj.“

Byl silnější než já. Vyvlékl se mi ze sevření a odhodil mne. Divoce se rozmáchl, ale výsledkem bylo jen to, že si vzadu roztrhl sako. Leonard sklonil hlavu na stranu a sledoval, jak ho míjí pěst. George ztratil při tom rovnováhu. Leonard ho udeřil pravačkou mezi oči a levačkou mu zasadil ránu, když klesal k zemi. Georgeova hlava zaduněla tupě o dlaždičky a mladý muž zůstal nehnutě ležet.

Leonard si třel klouby své pravé pěsti levou rukou, jako by to byly bronzové umělecké předměty.

„Takhle byste neměl zacházet s amatéry.“

Odpověděl rozumně: „Dělám to, jen když musím. Jen někdy se rozvzteklím, když si nějací šašci myslí, že se mnou budou postrkovat. Já už jsem si takových postrků zažil dost. Už si to nemusím nechat líbit.“ Zakolébal se na jedné noze a dotkl se špičkou druhé nohy rozhozené Georgeovy paže. „Měl byste ho raději zavést k doktorovi.“

„To bych měl.“

„Pořádně jsem ho třísknul.“ Ukázal mi klouby pravé ruky. Byly nateklé a modraly. Jinak však, jak se zdálo, ho ten zápas osvěžil. Byl veselý a poskakoval jako koník. Nakadeřená hlavička ho sledovala oknem. Měla teď na sobě plátěné šaty. Všimla si, že se na ni dívám a stáhla se z dohledu.

Leonard vzal hadici, zatočil kohoutkem a postříkal Georgeovu hlavu studenou vodou. George otevřel oči a pokoušel se posadit. Leonard proud vody zastavil.

„Bude v pořádku. Obvykle se z toho tak rychle neseberou, když dostanou pořádnou ránu. Ostatně uhodil jsem ho v sebeobraně, to můžete potvrdit. Kdyby s tím byly nějaké komplikace, tak to můžete vyřídit s Leroyem Frostem v Heliu.“

„Leroy Frost je váš ochránce, co?“

Neznatelně se pousmál. „Vy znáte Leroye?“

„Trochu.“

„Možná, že by bylo lepší, kdybysme ho s tím neotravovali, co? Leroy toho má na starosti moc. Kolik si vyděláte za den?“

„Padesát, když pracuju.“

„Fajn, tak já vám dám padesátku, a vy si vemete na starost tuhle mrtvolu, platí?“ Rozzářil znovu svůj neonový šarm. „Mimochodem, měl bych se omluvit. Já jsem tak trochu ztratil hlavu. Neměl jsem vás tak udeřit. Ale můžete mi to někdy oplatit.“

„To je docela možné.“

„Určitě a já vám to dovolím. A jak je to s hrudníkem, šéfe?“

„Je jako zlomená tenisová raketa.“

„Ale nic ve zlým, co?“

„Nic ve zlým.“

„Prima, prima.“

Podával mi ruku. Opřel jsem se o paty a udeřil ho tvrdě do brady. Nebylo to to nejchytřejší, co jsem mohl udělat. Nohy už jsem neměl nejmladší a ještě se mi chvěly. Kdybych se netrefil přesně, byl by mohl kroužit kolem mne a mlátit mne levačkou do žeber. Ale trefil jsem se dobře.

Nechal jsem ho ležet na zemi. Dveře nebyly zamčené. Vstoupil jsem dovnitř. Děvče nebylo ani v pokoji, ani na terase. Její ručník byl pohozen na podlaze v ložnici a vedle něho slaměný plážový klobouk. Na koženém pásku uvnitř klobouku byl nápis: „Vyrobeno ručně v Mexiku pro Taosův obchod.“

Za zdí zavrčel a zakašlal motor. Našel jsem postranní dveře, které vedly z pokoje do garáže. Seděla za volantem jaguára a dívala se na mne s otevřenými ústy. Přirazila dveře vozu, než jsem se mohl chopit kliky.

Jaguár zaskřípěl v zatáčce a vyjel z příjezdové cesty na silnici. Nechal jsem ji odjet. Nemohl jsem nechat George s Leonardem.

Oba seděli před domem a vrhali na sebe nenávistné pohledy přes cestu. Georgeovi krvácela ústa. Pokožka kolem jednoho jeho oka hrála všemi barvami. Na Leonardovi nebylo nic vidět, ale pozoroval jsem, když se postavil na nohy, že se v něm něco změnilo.

Měl podmračený vzhled, trochu polekaný, jako bych ho byl vrátil zpět do minulosti. Stále si přejížděl prsty po nose a po ústech.

„Nebojte se,“ řekl jsem. „Jste pořád výborný.“

„Vtipálek, co? Myslíte si, že je to legrace? Zabil bych vás, kdybych neměl tohle.“ Ukázal svou naběhlou pravou ruku.

„Nabídl jste mi, že si můžu uhodit, vzpomínáte? Teď jsme si kvit. Kam odjela?“

„Můžete se jít vycpat.“

„Jaká je její adresa?“

„Jděte do háje.“

„Raději mi dejte její adresu. Mám číslo jejího auta. Tak ji vypátrám.“

„Tak abyste se do toho pustil.“ Pohlédl na mne pohrdlivě, což pravděpodobně znamenalo, že jaguár je jeho.

„Proč změnila najednou svůj názor? Proč chtěla utéct?“

„Nedovedu číst myšlenky, vůbec o ní nic nevím. Obskakuju hodně ženských, chápete? Žádají to ode mne, no, a někdy to s nimi svedu. Znamená to, že mám na tom vinu?“

Sáhl jsem po něm. Ucukl se vztekem ve tváři. „Dejte ty pracky ode mne. A vypadněte z mýho pozemku. Varuju vás. Mám v domě nabitou pušku.“

Odstoupil až ke dveřím, obrátil se a sledoval nás. George se teď opíral o ruce vkleče. Přehodil jsem si jeho jednu paži kolem krku a zvedl jsem ho na nohy. Kráčel jako člověk, který se snaží udržet rovnováhu na trampolíně.

Když jsem se otočil, abych se podíval naposledy na dům, Leonard stál na schůdku a česal si vlasy.

9

Sjížděl jsem pomalu k Beverly Hills, pomalu, protože jsem cítil v kostech, že bych se mohl zaplést do nějaké nehody. Byly dny, kdy člověk dokázal včas zabránit maléru a všechny další možné potíže se mu pak vyhnuly. A pak byly taky jiné dny.

George mne otravoval. Seděl zhroucen, hlavu v dlaních a čas od času zasténal. Měl vrozený smysl, ještě lepší než já, strkat hlavu do nesprávných dveří a dostat do nosu. Potřeboval, aby na něj někdo dohlížel. A jak se zdálo, volba padla na mne.

Odvezl jsem ho ke svému doktorovi, praktickému lékaři jménem Wolfson, který měl ordinaci na bulváru Santa Monica. Wolfson ho položil na vypolstrovaný kovový stůl v ordinaci a prohmatal mu obličej a hlavu silnými, obratnými prsty, posvítil mu malým světýlkem do očí a provedl další rituály.

„Jak se mu to stalo?“

„Upadl a uhodil se o dlaždičky na cestě.“

„A kdo ho popostrčil? Vy?“

„Náš vzájemný přítel. Raději ale nepůjdem do detailů. Je v pořádku?“

„Může to být lehký otřes mozku. Už jste si někdy narazil hlavu?“

„Ano, když jsem hrál fotbal,“ řekl George.

„Bolí to hodně?“

„No dost. Několikrát jsem ztratil vědomí.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl mi Wolfson. „Měl byste ho vzít do nemocnice. Měl by aspoň na pár dní zůstat v posteli.“

„Ne!“ George se posadil a odstrčil doktora. Koulel očima v naběhlé tváři. „Už mi zbývá jen pár dní. Musím ji vidět.“

Wolfson pozvedl obočí. „Koho vidět?“

„Manželku. Opustila ho.“

„No a co? To se stává denně. Stalo se to i vám. Měl by pár dnů ležet.“

George spustil nohy se stolu a postavil se. Nohy se mu třásly. Obličej měl barvu čerstvě vylitého cementu. „Do nemocnice nepůjdu.“

„Udělal jste vážné rozhodnutí,“ řekl Wolfson chladně. Byl to obtloustlý doktor, který se zajímal jen o medicínu a o hudbu.

„Můžu ho uložit do postele u mne v bytě. Stačilo by to?“

Wolfson se na mne zadíval v pochybách. „A dokážete ho přimět, aby ležel?“

„Snad ano.“

„Tak dobře,“ George tu stál slavnostně. „Já ten kompromis přijímám.“

Wolfson pokrčil rameny. „Když to jinak nejde. Dám mu injekci, aby se uklidnil a bude nutné, aby za mnou ještě zašel.“

„Vy víte, kde bydlím,“ řekl jsem.

Měl jsem domek se dvěma ložnicemi na pozemku poblíž Olympiku. Nějakou dobu nebyla druhá ložnice používána. Pak zase chvíli ano. Nakonec jsem postel prodal do bazaru a přeměnil místnost na studovnu. Ale tu jsem z jistého důvodu nerad používal.

Uložil jsem George do své postele. Uklízečka tu byla ráno a povlečení bylo čisté. Když jsem odložil svůj potrhaný oblek na židli, zeptal jsem se sám sebe, jaký smysl má to, co dělám a proč to dělám. Podíval jsem se přes předsíň na dveře ložnice bez lůžka, kde už nikdo nepřespával. Na kořeni jazyka jsem pocítil hořkost zármutku. Připadalo mi najednou velmi důležité, aby George našel svou manželku a aby ji odvedl z Los Angeles. A aby pak s ní šťastně žil až do smrti.

Koulel hlavou po polštáři. Přestával o sobě chvílemi vědět, částečně vlivem paraldehydu a částečně v důsledku uklidňující Leonardovy pěsti.

„Poslyšte, Archere, vy jste můj dobrý přítel.“

„Opravdu?“

„Jediný přítel, kterého mám v dosahu dvou tisíc mil. Musíte mi ji najít.“

„Už jsem ji našel. Ale k čemu to bylo dobré?“

„Já vím, já jsem se neměl vrhat tak bláznivě k tomu domu. Vyděsil jsem ji. Vždycky všechno dělám špatně. Panebože, vždyť já bych jí nezkřivil ani vlas na hlavě. Musíte jí tenhle vzkaz vyřídit. Slibte mi to.“

„Slibuju. Ale teď spěte.“

Měl však ještě něco na jazyku. „Pokud je ovšem ještě naživu, že?“

„Jestli je jen mrtvola, pak je to moc živá mrtvola.“

„Co je to za lidi, se kterými se stýká? Co to bylo za šaška v tom pyžamu?“

„Mládenec, který se jmenuje Torres. Býval to boxer, pokud vás to může utěšit.“

„Je to ten, co jí vyhrožoval?“

„Zřejmě.“

George se pozvedl na loktech. „To jméno Torres už jsem slyšel. Hester měla přítelkyni jménem Gabriella Torresová.“

„Ona vám o ní vyprávěla?“

„Ano. Povídala mi o ní té noci – co se přiznávala ke svým hříchům.“ Jeho pohled bloudil místností a zastavil se v rohu. Upřeně se zadíval na něco neviditelného. Jeho okoralé rty se pohybovaly ve snaze pojmenovat to, co viděl:

„Její přítelkyně byla zastřelena loni na jaře. Hester hned poté odjela z Kalifornie.“

„A proč se tak rozhodla?“

„Nevím. Zdálo se mi, že si dává vinu za její smrt. A bála se, že ji budou volat jako svědkyni, kdyby se ten případ dostal před soud.“

„Tam se nedostal.“

Zmlkl a jeho oči byly stále upřeny na něco v prázdném rohu.

„Georgi, co vám ještě říkala?“

„Mluvila o mužích, se kterými spala, sotva dospěla.“

„Se kterými spala Hester?“

„Ano. S tím jsem si dělal větší starosti, než s tím druhým. Nevím, proč to na mne tak působilo.“

To je lidské, říkal jsem si v duchu.

George zavřel oči. Spustil jsem žaluzie a odešel jsem do druhého pokoje k telefonu. Zavolal jsem na policejní velitelství, kde pracoval můj přítel Mercero jako dispečer. Naštěstí byl právě ve službě. Ne, neměl momentálně co na práci, ale to se mohlo okamžitě změnit. Nehody se vždycky vyskytují v párech nebo v trojicích, jen aby komplikovaly život. Řekl, že se ihned podívá po poznávací značce toho jaguára.

Seděl jsem vedle telefonu, zapálil jsem si cigaretu a pokoušel jsem se dostat brilantní intuici, jakou mívají detektivové v knihách a občas i ve skutečném životě. To jediné, co mne napadlo, bylo, že jaguár patří Leonardovi a že mě to povede kolem dokola.

Cigaretový kouř v útrobách mi připomněl, že mám hlad. Odešel jsem do kuchyně a připravil jsem si sendvič se šunkou a sýrem a otevřel láhev piva. Na stole jsem měl vzkaz od uklízečky:

„Milý pane Archere, přišla jsem v devět a odešla ve dvanáct. Potřebuju peníze a dneska ještě pojedu kolem, tak bych si je vyzvedla, nechte mi, prosím, 3.75 dolarů v poštovní schránce, kdybyste chtěl odejít. S úctou Beatrice M. Jacksonová.“

PS – Ve spíži je myší díra, kupte nějakou pastičku, já to nalíčím. Hovínka od myší nejsou hygienický.

S úctou Beatrice M. Jacksonová.

Vložil jsem čtyři dolary do obálky, zalepil, napsal přes obálku její jméno a odnesl do schránky u dveří. Pár hrdliček, které vrkaly v koruně stromu, o mně prohodilo několik uštěpačných poznámek. Schránka byla plná pošty: čtyři účty, dvě žádosti o peníze od charitativních organizací, rozmnožený dopis od mého kongresmana, v němž se pravilo, že mu někdo vyhrožuje, brožura doporučující knihu „Tajemství manželského blaha“ za 2.98 dolarů, jež se prodává jen lékařům, kněžím, sociálním pracovníkům a dalším, kteří se o to zajímají. A pak ještě lístek od dívky, která po mně házela očima na jednom předvánočním večírku. Lístek byl podepsán „Mona“ a bylo na něm toto lyrické poselství:

Pravé přátelství je velmi krásná věc, opěvují ho lidé i andělé přec. Nový rok začne, starý končí v mollu. Dobrými přáteli snad zůstaneme spolu.

Usedl jsem ke stolku v předsíni s pivem a snažil jsem se vymyslet nějakou odpověď. Nešlo mi to. Mona přestala chodit na večírky, protože ztratila manžela v Koreji a malý synek jí zemřel v dětské nemocnici. Tak mi přišlo na mysl, že taky nemám syna. A muž, když mu táhne na čtyřicítku, se cítí bez dítěte opuštěný a sám. Mona byla docela hezká a bystrá a jediné, co chtěla, bylo další dítě. Tak na co jsem čekal? Na slušně vychovanou pannu se jménem v almanachu šlechty?

Rozhodl jsem se, že Monu zavolám. Vtom mi ale telefon zazvonil pod rukou. „Mercero?“, řekl jsem do sluchátka.

Byl to však Bassettův hlas, který mi zazněl v uchu: „Snažil jsem se zastihnout vás už dřív.“

„Vrátil jsem se před půl hodinou.“

„Znamená to, že jste ji našel, nebo že jste se toho vzdal?“

„Našel jsem ji a zase ztratil.“ Vysvětloval jsem mu, jak se to stalo, za jeho „ach“ a „och“ a „ts ts“ na druhém konci linky. „To nebyl můj nejšťastnější den, musím říct. Ale můj největší omyl byl, že jsem vzal Walla s sebou.“

„Doufám, že není vážně zraněn?“ V jeho účasti bylo trochu zlomyslnosti.

„Má tvrdou hlavu. Ten to přežije.“

„Proč podle vašeho názoru od něho utekla i tentokrát?“

„Možná zpanikařila. Možná ano, možná ne. Připadá mi to, že tu jde o víc než o ztracenou manželku. Stále se za tím vynořuje Gabriella Torresová.“

„Je podivné, že se o ní zmiňujete. Myslel jsem na ni prakticky celé dopoledne – od té chvíle, co jste se o ní zmínil před tím snímkem.“

„Také jsem na ni myslel. Na snímku jsou tři: Gabriella, Hester a Lance. Gabriella byla zavražděna a vraha nechytili. Ti dva další k ní měli velmi blízko. Lance byl její bratranec a Hester její nejlepší přítelkyně.“

„Snad nechcete říct, že by Lance nebo Hester –?“ Ztlumil hlas, ale zazněl v něm jasný náznak.

„Jen tak trochu spekuluji. Nemyslím si, že Hester zabila svou přítelkyni. Ale myslím si, že o vraždě ví něco, co nikdo jiný.“

„Řekla to?“

„Mně ne. Svému manželovi. Je to všechno takové neurčité. Až na to, že se po dvou letech pojednou objeví v Coldwater Canyonu. Najednou se jí vede báječně, jí i jejímu přítelíčkovi s tvrdými pěstmi.“

„Nad tím se člověk opravdu musí pozastavit, že?“ Jeho hlas zněl poněkud nervózně. „Co máte vlastně na mysli?“

„Nejzřejmější je vydírání. A já nikdy nevylučuju, co je zřejmé. Lance utrousil, že podepsal smlouvu s Helio-Graffem a to se zdá být legální. Otázka je, jak se mu podařilo uzavřít smlouvu s tou velkou nezávislou společností. Má pěkný vzhled, ale dneska je zapotřebí mít ještě něco navíc. Vy jste ho znal, když byl u vás v klubu plavčíkem?“

„Pochopitelně. Upřímně řečeno, já bych ho býval nepřijal, kdyby jeho strýc tolik nenaléhal. My obvykle v létě zaměstnáváme studenty.“

„Projevoval tehdy nějaké sklony k herectví?“

„Pokud vím, ne. Trénoval jako boxer.“ V Bassettově hlase zazněl pohrdavý tón.

„Ale teď je hercem. Mohl by se projevit jako génius bez vzdělání i zkušeností – dějí se podivnější věci – ale pochybuju o tom. A navíc, Hester tvrdí, že má taky smlouvu.“

„U Helio-Graffa?“

„To nevím, ale mám v úmyslu to zjistit.“

„Asi zjistíte, že to je opravdu u té společnosti.“ Jeho hlas zazněl ostřeji a určitěji. „Váhal jsem, zdali vám to mám říct. Ale vlastně kvůli tomu vás volám. V mém postavení si člověk vypěstuje zvyk mlčet. Dnes ráno jsem mluvil s jistými lidmi a vynořilo se její jméno. A rovněž i jméno Simona Graffa. Byli spatřeni za velmi kompromitujících okolností.“

„Kde?“

„V jednom hotelu v Santa Monice – myslím, že šlo o hotel Windsor.“

„To se shoduje. Bydlela tam. Kdy to bylo?“

„Před několika týdny. Můj informátor je viděl, jak spolu vycházeli z pokoje v jednom hořejším patře. Vlastně vycházel jen pan Graff. Hester zůstala mezi dveřmi.“

„Kdo je tím vaším informátorem?“

„To vám, milý hochu, nemůžu říct. Byl to jeden z našich členů.“

„Pan Graff je také členem.“

„Samozřejmě. To mám na paměti. Pan Graff je nejvlivnějším členem našeho klubu.“

„Neriskujete svůj krk, když mi tohle říkáte?“

„Ovšem, riskuju. Doufám, že jsem se nezmýlil, když jsem se spolehl na vaší diskrétnost.“

„Jen klid. Umím držet jazyk za zuby. Ale co vaše telefonní ústředna?“

„Jsem v telefonní ústředně,“ řekl.

„Je tam ještě Graff?“

„Ne. Odešel před několika hodinami.“

„Kde bych ho mohl zastihnout?“

„Nemám ponětí.“

Něco mne napadlo. „Ten váš tajný informátor – není to náhodou paní Graffová?“

„Samozřejmě že ne.“ Jeho hlas se začal ztrácet. Buď lhal, nebo jeho rozhodnutí sdělit mi tu epizodu z hotelu Windsor mu odčerpalo veškerou energii. „To ať vás ani nenapadne.“

„Dobrá,“ řekl jsem, ale ten nápad mi zůstal v hlavě.

Zavolal jsem na dopravní policii a spojil jsem se s Mercerem.

„Lituju, ale nestihl jsem to. Poté, co jsi volal, došlo ke třem nehodám, tak jsem měl naspěch.“ A zavěsil.

Na tom už nezáleželo. V mém případě se utvářel obrazec jako motiv v disharmonické zlostné hudbě. Měl jsem jen tenounké vodítko, plážový klobouk z obchodu v Santa Monice. A pak jsem měl podivné tušení, které se vás zmocní, když se něco má pojednou zlomit.

Nakoukl jsem do pokoje, než jsem odešel. George chrápal. Ale neměl jsem od něho odcházet.

10

Obchod Taos byla malá turistická prodejna při pobřežní dálnici. Prodávaly se tam pokrývky utkané Indiány z kmene Navaho, košíky, klobouky i keramika, všechno v jakémsi uměleckém nepořádku. Světlovláska v hnědé indiánské blůze pohazovala klidně náhrdelníkem z mušliček, pohlédla na mne lenivě a zeptala se, co si přeji. Snad dárek pro manželku? Řekl jsem jí, že hledám manželku jiného muže. Měla takové romantické oči, a tak se mi zdálo, že k věci správně přistupuju.

„To je fascinující. Jste detektiv?“

Řekl jsem, že jsem.

„Jak fascinující!“

Když jsem jí ale řekl o tom klobouku, odpověděla s politováním: „Moc lituju, je to určitě od nás, my je dovážíme z Mexika. Ale prodáme jich tolik, že sotva můžeme –“ Mávla rukou ke koši ve vzdáleném koutě obchodu. Koš byl plný plážových klobouků. „Možná, kdybyste ji trochu popsal.“

Popsal jsem ji, ale zavrtěla hlavou v beznaději. „Já nejsem schopna rozlišit jednu hollywoodskou blondýnu od druhé.“

„Já taky ne.“

„Devadesát devět a půl procenta z nich jsou odbarvené blondýny. Mohla bych být taky blondýna, kdybych chtěla, kdybych si občas udělala přeliv. Ale na to mám svou osobní hrdost.“ Naklonila se ke mně a její náhrdelník zachrastil nad pultem. „Bohužel vám asi nepomohu.“

„Děkuju za snahu. Beztak jsem to jen zkoušel.“ Už jsem se měl k odchodu, ale ještě jsem se otočil: „Jmenuje se Hester Wallová. Neříká vám to snad něco?“

„Jak se jmenovala za svobodna?“

„Campbellová.“

„Tak je to ona. Campbellová bylo její dívčí jméno. No není to fascinující?“ Usmívala se nadšeně, oči jí zářily a ve tváři se jí udělaly ďolíčky. „No není to vzrušující? Co se všechno mezi lidmi může stát? Zřejmě ji hledáte kvůli tomu dědictví, že?“

„Dědictví?“

„No přece kvůli tomu odešla paní Campbellová ze zaměstnání, kvůli dědictví své dcery. Teď abyste mi ještě řekl, že získala další dědictví.“

„Po kom zdědila to první dědictví?“

„Po manželovi, po zemřelém manželovi.“ Odmlčela se a rty se jí zachvěly. „Je to tak trochu smutné, když si uvědomíte, že člověk nic nepodědí, dokud někdo jiný nezemře.“

„To je pravda. A říkáte, že její manžel zemřel?“

„Ano. Vdala se za velmi zámožného muže v Kanadě a on zemřel.“

„To vám Hester říkala?“

„Ne, paní Campbellová mi to říkala. Já Hester osobně neznám.“ Pojednou poněkud vytřeštila oči. „Já doufám, že to není falešný poplach. My jsme byli všichni tak vzrušeni, když dostala paní Campbellová tu zprávu. Ona je milá, opravdu taková roztomilá osůbka. A bývala zámožná, víte? Tak jí nikdo to nové bohatství nezávidí.“

„A kdy se to dověděla?“

„Před pár týdny. Ale odešla ze zaměstnání teprve začátkem tohoto týdne. Bude bydlit se svou dcerou.“

„To by mi tedy mohla říci, kde její dceru najdu. Když mi ovšem povíte, kde bydlí.“

„Já někde její adresu mám.“

„Nemá náhodou taky telefon?“

„Ne, používá telefon sousedky. Teeny Campbellová měla za poslední léta dost těžký život.“ Odmlčela se, pak se na mne pátravě podívala. „Ale adresu bych vám nedala, kdyby to mělo pro ni znamenat nějaké potíže. Proč vlastně pátráte po Hester?“

„Jeden z jejích kanadských příbuzných se s ní chce dostat do styku.“

„Jeden z příbuzných jejího manžela?“

„Ano.“

„Řekněte: na mou duši, ať se propadnu.“

„Na mou duši,“ řekl jsem. Měl jsem pocit, že říkám lež, která mi přinese smůlu. „Ať se propadnu.“

Paní Campbellová bydlila v chudé ulici sešlých domků, které byly zakryty vzrostlými starými duby. V jejich stínu, kterým prosvítalo slunce, si hrály školní děti: bum-prásk, už jsi mrtvý – já nejsem mrtvý, ty jsi mrtvý. Náklaďák sbírající odpadky projížděl kolem za hlučného štěkotu psů, kteří protestovali proti tomu, že jejich pánům se odnášejí odpadky.

Domek paní Campbellové stál za obílenou zdí, v níž zela zrezavělá, stále otevřená vrata. Na vratech byl drátem připevněný kus lepenky s nápisem NA PRODEJ. V předzahrádce mezi několika lipkami rostly pelargónie, které vytvářely zářivé rudě kvetoucí trsy. Po verandě až na střechu se pnul porost bougainvillií.

Vstoupil jsem do jejich chladivého stínu a zaklepal jsem na přední dveře.

Ve dveřích bylo malé zamřížované okénko. Jeho kryt se náhle otevřel a z něho na mne vyhlédlo oko. Bylo modré, trochu fádní, obklopené natočenými řasami a doprovázené hláskem, jako by štěbetal vrabec.

„Dobré jitro, vy jdete od pana Gregoryho?“

Zamumlal jsem něco nezřetelného, co se dalo vyložit jako ano.

„Pojďte dál, pane –?“

„Archer.“

„Hrozně moc mne těší, pane Archere.“

Byla to malá ženština v modrých bavlněných šatech na svůj věk příliš drobná a načechraná. Mohlo jí být tak padesát, třebaže všechno na ní se snažilo vytvářet představu, že jí tolik není. Na malý okamžik v tom přítmí předsíně její ptačí hlas a její hbité pohyby budily iluzi, že jde o dospívající blondýnku.

Ve sluncem ozářeném pokoji se tato iluze vytratila. Ukázaly se vrypy prožitých zkušeností kolem úst a očí. A ani úsměv je nevyhladil. Její popelavě světlý chlapecký účes přecházel do šeda a na šíji řídnul. Pocítil jsem k ní docela náklonnost. Všimla si toho. Hloupá nebyla.

Poskakovala po malém pokoji, zdvíhala prázdné popelníky a znovu je pokládala na stůl. „Prosím, přijměte místo. Nebo byste se raději podíval kolem? Je to od vás hezké, že se zajímáte o mé hnízdečko. Všimněte si, prosím, toho pohledu na moře, což je jeden z mála luxusů, které si mohu dovolit. Není nádherný?“

Zaujala příslušnou pózu, natáhla ruce směrem k oknu a držela je tak s roztaženými prsty dlouhou chvíli. Byl tu pohled na moře, úzký modrý proužek, který se vinul mezi větvemi dubů.

„Moc hezké.“ Ale táhlo mi hlavou, pro koho asi hraje tohle představení. Jak dlouho to bude trvat, než přijde na to, že nejsem případný kupec.

Pokoj byl přeplněn tmavým dubovým nábytkem, který byl vyroben pro větší pokoj a větší lidi. Byl zde vyřezávaný skládací stůl, u něhož stály španělské židle s vysokými opěradly, přecpaný plyšový divan, husté rudé drapérie po obou stranách okna. Ty vytvářely neradostný kontrast se stropem a stěnami, které byly tmavě zelené a na kterých už byly skvrny způsobené vlhkem, jež prosakovalo prasklinami ve střeše.

Všimla si, že se dívám na vlhké skvrny: „Tohle zmizí, to vám mohu zaručit. Dala jsem střechu opravit minulý podzim a teď jsem šetřila, abych mohla dát pokoj znovu vymalovat. Když náhle přišla zpráva, že se musím stěhovat. Potkalo mne obrovské štěstí, vlastně musím říci, moji dceru.“ Ztichla v dramatické odmlce, jako by někde vzadu v šíji přijímala krátkou zakódovanou zprávu. „Ale to vám povím u kávy. Chudáku, vypadáte tak unavený. Já vím, co to je, když člověk shání bydlení.“

Její štědrost mne odzbrojovala. Nechtěl jsem od ní nic přijímat v situaci, kdy neznala mou pravou identitu. Ale dřív než jsem se zmohl na odpověď, odtančila skrz houpací dveře do kuchyně. Vrátila se s podnosem, na kterém se pyšně leskla souprava stříbrných koflíčků a konvice. Položila podnos na stůl a naklonila se nad něj. S potěšením jsem sledoval, jak kávu nalévá. Pochválil jsem jí konvici.

„Děkuju vám, milý pane. To je jeden z mých svatebních darů. Mám ji po celá léta. Snažila jsem se uchránit hodně věcí a teď jsem docela ráda, protože se mám přestěhovat do velkého domu.“ Dotkla se konečky prstů svých rtů a uchichtla se. „Vy ovšem nevíte, o čem mluvím, pokud vám už o tom pan Gregory neřekl.“

„Pan Gregory?“

„Pan Gregory z realitní kanceláře.“ Usedla na divan vedle mne a sdělila mi důvěrně: „Chci to tu prodat a spokojím se s tím, když dostanu, co jsem za to dala. Příští týden se stěhuju. Budu bydlit s dcerou. Dcera totiž odlétá na měsíc do Itálie a chce, abych se o její velký dům starala, zatímco bude pryč. A já to moc ráda udělám, to vám nemusím říkat.“

„Vy se stěhujete do většího domu?“

„Na mou duši, stěhuju. Stěhuju se do velkého domu, který mi patřil a kde se mé dcery narodily. Když se tady na to tak koukáte, tak si možná řeknete, že na to nevypadám, pokud neoceníte dobrý nábytek, ale já jsem opravdu žila ve velkém domě v Beverly Hills.“ Pokyvovala prudce hlavou, jako bych jí odporoval. „Přišli jsme o něj – ztratili jsme ho už před válkou, když nás můj manžel opustil. Ale teď ho má chytrá dcera koupila zpět! A požádala mne, abych s ní bydlila!“ Objala svá hubená ramena. „Jak ta musí milovat svou maminečku! Co? Nemyslíte?“

„To zřejmě miluje,“ řekl jsem. „Vypadá to, že přišla nějak k penězům?“

„Přišla,“ zatahala mne za rukáv. „Já jí vždycky říkala, že k tomu dojde, když v to bude věřit a usilovně pracovat a když bude milá na lidi. Já jsem tehdy řekla děvčatům, když jsme se stěhovaly, že jednoho dne se znovu přistěhujeme. A na mou věru, došlo na má slova. Hester toho dosáhla skrz ty uranové peníze.“

„Ona našla uran?“

„Pan Wallingford ho našel. Byl to kanadský důlní magnát. Hester se provdala za staršího muže, právě tak jako kdysi já. Naneštěstí ten chudák zemřel a nebyli svoji ani rok. Nikdy jsem ho neviděla.“

„Jakže se jmenoval?“

„George Wallingford,“ řekla. „Hester dostává pravidelné měsíčně pěkný příjem z jeho pozemků. A pak má ještě příjem z filmování. Zdá se, že se na ni sesypalo najednou štěstí.“

Sledoval jsem ji bedlivě, ale nepozoroval jsem, že by vědomě lhala.

„Co vlastně u filmu dělá?“

„Všelicos,“ řekla a máchla rukou. „Tančí a plave a skáče do vody – byla profesionálkou ve skocích do vody – a samozřejmě taky hraje. Její otec byl taky herec, dávno, za starých časů. Neslyšel jste o Raymondu Campbellovi?“

Pokývl jsem. Jméno patřilo namyšlenému herci z doby němého filmu, který se snažil přejít ke zvukovému filmu, ale zradil ho pokročilý věk a tenorový hlas. Vzpomněl jsem si na dobu ve dvacátých létech, kdy seriály s Campbellem plnily v neděli odpoledne biografy v Long Beach. Budily ve mně vždycky inspiraci. Při filmech ze seriálu o inspektoru Fatovi z Limehousu jsem si připadal sám jako policista, špatný i dobrý.

Řekla: „Jistě si vzpomínáte na Raymonda, že ano. Znal jste ho osobně?“

„Jen z plátna. Už je to tak dlouho. Co se s ním stalo?“

„Zemřel,“ řekla. „Puklo mu srdce tehdy, když byla krize. Nedostal léta žádnou roli, jeho přátelé se proti němu spikli a tak se dostal do velkých dluhů. A pak zemřel.“ Oči se jí zaleskly slzami, ale usmívala se skrz ně statečně jako jedna z filmových partnerek Raymonda Campbella. „Ale já jsem si ponechala víru v srdci. Sama jsem byla herečka, než jsem svůj život podřídila životu Raymonda a vychovávala jsem své dcery, aby šly v jeho stopách přesně tak, jak on sám by si byl přál. Aspoň jedné se to splnilo.“

„Co dělá ta vaše druhá dcera?“

„Rina? Je nemocniční sestrou na psychiatrii, dovedete si to představit? Vždycky jsem se divila, že tyhle dvě dívky, tak blízké věkem i vzhledem, se tak lišily temperamentem. Vlastně Rina ani žádný temperament nemá. Přes všechnu uměleckou výchovu, kterou jsem jí poskytovala, vyrostla jako chladná, tvrdá a praktická žena. Řeknu vám, byl by to pro mne šok, kdyby mi Rina někdy nabídla domov. Nikdy!“ zvolala melodramaticky. „Rina raději tráví svůj čas s blázny. Jak může hezké děvče něco takového udělat?“

„Snad jim chce nějak pomoci.“

Paní Campbellová se ostře podívala. „To už si mohla najít ženštější způsob. Hester poskytuje jiným opravdu potěšení, aniž by se sama ponižovala.“

Asi jsem se zatvářil poněkud pobaveně. Podívala se na mne střízlivě, pak rozevřela široce oči. „Ale já vás tady nudím povídáním o rodinných záležitostech. Vy jste si přišel prohlédnout dům. Má tři místnosti, ale je skutečně praktický, zejména kuchyně.“

„S tím si nelamte hlavu, paní Campbellová. Já jsem trochu zneužil vašeho pohostinství.“

„Ale ne, co vás vede. Vůbec ne.“

„Bohužel ano. Já jsem detektiv.“

„Detektiv?“ Její drobné prsty mi sevřely paži a pevně ji držely. Pronesla novým hlasem, který byl o oktávu nižší než její ptačí hlásek: „Stalo se něco s Hester?“

„O ničem nevím. Já ji prostě hledám.“

„Má nějaké potíže?“

„Je to možné.“

„Já to věděla. Vždycky jsem se bála, že se může něco přihodit. Nikdy jsme neměly štěstí. Vždycky se něco pokazilo.“ Dotkla se špičkami prstů tváří. Byly jako zmačkaný papír. „Jsem úplně v koncích,“ řekla chraptivě. „Vzdala jsem se kvůli tomu zaměstnání a dlužím lidem ve městě. Jestliže mne Hester teď nechá na holičkách, nevím, co udělám.“ Ruce jí klesly a zvedla bradu. „Tak mi sdělte všechny ty špatné zprávy. Je to snůška lží?“

„Jaká snůška lží?“

„To, co jsem vám říkala, že mi řekla. To o smlouvě ve filmu, o cestě do Itálie a o tom bohatém manželovi, který zemřel. Víte, já jsem měla své pochyby – já zas nejsem tak hloupá.“

„Částečně to může být pravda. Zčásti to pravda není. Její manžel není mrtev. Není starý a není bohatý a chce, aby se k němu vrátila. A v tomhle bodě vstupuju do hry.“

„A to je všecko? Jistě ne.“ Její oči na mne hleděly s podezřením. Ten šok v ní vyvolal druhou stránku její osobnosti. V duchu jsem se ptal, kolik z té tvrdosti v jejím pohledu je část její povahy a kolik vyvolala hysterie. „Vy mi něco zatajujete. Připustil jste, že má potíže.“

„Já jsem řekl možná. Proč jste si tím tak jistá?“

„Z vás se těžko dostávají informace.“ Postavila se přímo přede mne, zapřela se pěstmi v bocích a sklonila se dopředu jako boxer bantamové váhy. „Nesnažte se teď o nějaké vytáčky, ačkoliv po třiceti létech v tomto městě, pánbuví, jsem na to zvyklá. Tak je nebo není v maléru?“

„Na to vám, paní Campbellová, nemohu dát odpověď. Pokud já vím, nic neprovedla. Jediné, co chci, je pohovořit si s ní.“

„O čem?“

„Aby se vrátila k manželovi.“

„A proč si s ní nepohovoří on sám?“

„To má v úmyslu. V tomhle momentu není právě ve své kůži. A dalo nám to hodně práce, než jsme zjistili, kde je.“

„A co je on zač?“

„Je to mladý novinář z Toronta. Jmenuje se George Wall.“

„George Wall,“ řekla. „George Wallingford.“

„Ano,“ poznamenal jsem. „To se shoduje.“

„A jaký je ten George Wall?“

„Myslím, že je to dobrý člověk, či bude dobrý, až dospěje.“

„Miluje ji?“

„Moc. Možná až příliš.“

„A vy chcete, abych vám dala její adresu?“

„Pokud ji znáte.“

„Měla bych ji znát. Vždyť jsem tam bydlila skoro deset let. Je to Manor Crest Drive, číslo 14, v Beverly Hills. Ale jestli je to všecko, co jste chtěl, proč jste to hned neřekl? Necháte mne mlít pusou a dělat ze sebe blázna. Proč mi to děláte?“

„Moc se omlouvám. Nebylo to ode mne hezké. Ale v celém případě může být víc než útěk manželky od manžela. Vy sama jste naznačila, že Hester může být v maléru.“

„Potíž je v tom, že nevím, k čemu je tady detektiv.“

„Měla už nějaké nesnáze předtím?“

„O tom se nebudeme bavit.“

„Vídávala jste ji tuto zimu častěji?“

„Velmi málo. Strávila jsem s ní jeden víkend – ten předminulý.“

„V tom domě na Beverly Hills?“

„Ano. Právě se tam stěhovala a chtěla, abych jí poradila, jak vymalovat některé pokoje. Ti lidé, co tam bydlili před ní, se o to moc nestarali – ne jako za našich dnů.“ Její modrý pohled jako by zalétal do těch uplynulých desetiletí a znovu se vracel do přítomnosti. „Ale i tak jsme, Hester a já, spolu strávily příjemné chvilky. Byl to krásný víkend, byly jsme samy, povídaly jsme si a prohlížely její šaty. Jako za starých časů. A skončilo to tím, že mne Hester pozvala, abych se tam přestěhovala.“

„To bylo od ní moc hezké.“

„Že ano? Překvapilo mne to a potěšilo. Už po několik let jsme neměly k sobě tak blízko. Já jsem ji vlastně ani neviděla. A najednou, zčista jasna mne požádá, abych přišla a bydlila s ní.“

„Proč si myslíte, že to udělala?“

Zdálo se, že ta otázka se dotkla realistické stránky její povahy. Seděla na kraji židle a přemýšlela s konečky prstů na spáncích. „Těžko říct. Určitě to nebylo kvůli mým modrým očím. Samozřejmě, odjíždí a potřebuje, aby někdo byl v domě a staral se o něj. A pak myslím, že se cítila trochu osamělá.“

„A že měla strach?“

„Nechovala se tak, jako by měla strach. Ale možná, že strach měla. Ale o tom se mnou nechtěla mluvit. Má děvčata mi toho moc neříkají.“ Strčila si palec mezi zuby a nakrčila obličej jako malá opička. „Myslíte, že se tam budu moct toho prvního přestěhovat? Myslíte, že to bude možné?“

„Moc bych na to nespoléhal.“

„Ale ten dům jí zřejmě patří. Přece by neutrácela peníze za novou malbu. Pane Archere – jmenujete se tak? Archer? – odkud by brala ty peníze?“

„O tom nemám ani ponětí,“ řekl jsem, třebaže jsem různá vysvětlení měl.

11

Manor Crest Drive byla jednou z těch tříd lemovaných palmami, které vznikaly před dvacátými léty, kdy zde došlo k bouřlivému růstu. Domy zde nebyly tak obrovské a fantastické jako některé z těch rokokových paláců na okolních kopcích, ale měly svou pýchu. Některé napodobovaly šlechtická sídla v pseudotudorovském stylu s falešnými polodřevěnými fasádami. Některé byly imitací španělských staveb s tlustými stěnami a úzkými okny, jako pevnosti, které měly odolávat imaginárním Maurům. Ulice byla upravená, ale vypadala poněkud opuštěně, jako by ti Maurové tudy protáhli a odešli.

Číslo 14 byla jedna z těch dvoupatrových španělských pevností. Dům byl posazen dále od ulice za cypřišovým živým plotem. Nad plotem tryskala voda z postřikovačů, a když jsem projížděl okolo, na chvíli se duhově zbarvila. Na příjezdové cestě stál zaparkován zaprášený šedý jaguár.

Zastavil jsem se před jedním ze sousedních domů, vrátil jsem se zpět a kráčel po příjezdové cestě k jaguáru. Podle bílého lístku u volantu byl vůz registrován na jméno Lance Leonard.

Prohlížel jsem si průčelí domu. Kapky vody z postřikovače mi vlhčily obličej. To byla jediná známka života kolem. Tmavé dubové dveře byly uzavřeny, přes okna visely těžké drapérie. Jako víko padala na dům růžová břidlicová střecha.

Vystoupil jsem ke dveřím a stiskl zvonek. Slyšel jsem bzučení elektrického zvonku uvnitř budovy. Měl jsem dojem, že slyším kroky, které se blíží k okovaným dveřím. Pak jsem měl pocit, že slyším dýchání. Zaklepal jsem na dveře a čekal. Dýchání za dveřmi, pokud to vůbec bylo oddychování, přestalo nebo se vzdálilo.

Zaklepal jsem ještě několikrát a stále jsem čekal, ale marně. Když jsem se vracel po příjezdové cestě, zaznamenal jsem koutkem oka pohyb. Záclona za oknem se na okraji mírně odhrnula. Když jsem se zadíval přímo, vrátil se okraj záclony na místo. Protáhl jsem se červeně kvetoucím hložím a zaklepal jsem na okno, jen tak pro legraci. A to také bylo všechno.

Vrátil jsem se ke svému vozu. Na nejbližší křižovatce jsem se obrátil do protisměru a jel jsem kolem onoho domu s červenou střechou. Zastavil jsem tak, abych mohl sledovat ve zpětném zrcátku průčelí domu. Ulice byla tichá. Po obou jejích stranách visely ve vzduchu palmové větve jako statické zelené výbuchy, které zachytila kamera. V pozadí se tyčila bílá radnice Beverly Hills proti modrému nebi. Nedělo se nic, co by zaznamenávalo pohyb času, kromě toho, že ručičky na mých hodinkách ukazovaly dvě hodiny a posunovaly se dále.

Asi ve dvě deset se objevil ve směru od radnice automobil. Byl to starý černý lincoln, dlouhý a těžký jako pohřební vůz. Šedé závěsy na zadním okénku zvyšovaly tuto podobnost. Za volantem seděl muž s měkkým černým kloboukem na hlavě. Přijížděl rychlostí asi 50 mil za hodinu, třebaže v této zóně byla povolena rychlost 25 mil. Když se dostal na úroveň bloku domů, kde jsem stál já, zpomalil.

Sáhl jsem na zadní sedadlo pro včerejší noviny a rozestřel jsem je nad volantem, abych zakryl svou tvář. Titulky deníku mi připadaly jako sto let staré. Lincoln jako by si dával načas, když mne míjel. Pak přejel. Tvář šoféra s malýma očima, rozpláclým nosem a vyšpulenými ústy se nedala zapomenout. Byla nezapomenutelně ošklivá.

Zatočil na příjezdovou cestu do čísla 14, takže jsem ho mohl sledovat v zadním zrcátku. Zaparkoval vedle jaguára a vystoupil. Pohyboval se rychle a měkce, aniž hýbal rukama. V dlouhém tmavošedém kabátě, v němž trčelo tělo se skleslými rameny, se podobal torpédu, které klouže po hladině.

Dveře se otevřely dříve než zaklepal. Neviděl jsem, kdo je otevřel. Pak se zase na dvě tři minuty zavřely a znovu se otevřely.

Z domu vyšel Lance Leonard. Divným třaslavým během, jako loutka vedená na drátku, seskákal po schodech a přeběhl trávník k jaguáru. Nedbal při tom na postřikovače, které smáčely jeho hedvábnou bílou košili a béžové sportovní kalhoty.

Jaguár se s řevem rozjel pozpátku do ulice. Když se kolem mne řítil se skřípajícími pneumatikami, zahlédl jsem Leonardovu tvář. Byla ztuhlá, mrtvolně žlutá. Nos a brada z ní ostře vystupovaly. Oči byly temné. Neviděly mne.

Jaguár odjel a ulice ztichla. Z přihrádky vedle volantu jsem vyňal pistoli Special ráže 38 a přešel jsem ulici. Lincoln byl registrován na jméno Theodora Marfelda, který bydlil u pobřežní dálnice v Jižním Malibu. Černý kožený potah byl odřený a páchl po kočkách. Zadní sedadlo a podlaha byly pokryty kusy balicího papíru. Hodiny na přístrojové desce stály na jedenácti dvaceti.

Šel jsem ke dveřím domu a zvedl jsem pěst, abych na ně zabouchal, když jsem se všiml, že jsou pootevřeny. Rozevřel jsem je a vstoupil do tmavé haly s kulatým maurským stropem. Vlevo přede mnou se zvedalo schodiště z červených dlaždic. Napravo vrhaly vnitřní dveře přes podlahu světlo ve tvaru vějíře a osvětlovaly částečně i stěnu při schodišti.

Do světla se vyklonil stín s kloboukem na hlavě a skoro je celé zakryl. Ve dveřích stál muž s rozpláclým nosem.

„Pan Marfeld?“ zeptal jsem se.

„Jo. A kdo kčertu jste vy? Nemáte právo takhle vrazit do soukromé rezidence. Koukejte zmizet.“

„Rád bych mluvil se slečnou Campbellovou.“

„O čem? A kdo vás sem poslal?“ zahuhlal.

„Její matka mne sem poslala. Já jsem, abych tak řekl, rodinný přítel. Vy jste taky rodinný přítel?“

„Jo. Jsem rodinný přítel.“

Marfeld zvedl pravou ruku k obličeji. Jeho levá ruka nebyla mezi dveřmi vidět. Sevřel jsem revolver v kapse s prstem na spoušti. Marfeld, jak se zdálo, byl v rozpacích. Sevřel spodní část obličeje a mírně ji odvrátil. Na bříšku jeho palce jsem spatřil rudou skvrnu. Palec zanechal rudý otisk vedle jeho rozpláclého nosu.

„Řízl jste se?“

Obrátil ruku a zadíval se na palec. Pak ruku sevřel v pěst a řekl: „Jo, říz‘ sem se.“

„Absolvoval jsem kurs první pomoci. Kdyby vás to bolelo, mám ve voze výbornou salicylovou mast. Taky tam mám pětiprocentní jódovou tinkturu, aby se vám do rány nedostala infekce.“

Jeho pravá ruka smetla slova z tváře. V jeho hlase to nervózně zaskřípělo. „Tak, kruci, už toho nechte. Nesnáším kecání.“ Znovu se ovládl a řekl sebevědomě jako dříve: „Slyšel jste, že jsem vám řek‘, abyste odsud vypad‘. Tak na co čekáte?“

„Takhle ovšem mezi sebou rodinní přátelé nemluví.“

Nachýlil se dopředu ve veřejích dveří a v jeho levé ruce se objevila kovová tyč. Byl to měděný pohrabáč. Přendal si ho do pravé ruky a vrhl se ke mně tak blízko, že jsem cítil jeho dech. Jeho dech byl nakyslý rozčilením. „Jsi zatracený podvodník.“

Mohl jsem ho střelit skrz kapsu. Možná, že by to bylo dobré. Potíž byla v tom, že jsem ho neznal natolik, abych po něm mohl střelit. Spoléhal jsem na rychlost svých reflexů, zapomněl jsem však na Leonardův boxerský úhoz a únavu nohou.

Marfeld zvedl pohrabáč. Tmavá kapka odletěla od špičatého konce a potřísnila stěnu jako by máznutím červené barvy. Můj zrak na ní ulpěl o milisekundu déle, než bylo radno. Pohrabáč zasvištěl a zasáhl mne ze strany do hlavy. Byla to prudká rána, ale šla šikmo, jinak by bylo po mně. Podlaha se pojednou přede mnou zvedla, podlomily se mi nohy v kolenou, a já jsem narazil čelem. Revolver mi vypadl na podlahu.

Pokusil jsem se k němu doplazit. Marfeld mi stoupl na prsty. Popadl jsem ho za nohu, opřel se ramenem o jeho koleno a převrátil jsem ho. Dopadl tvrdě na podlahu a lapal po dechu.

Tápal jsem po zbrani mezi pablesky světla. Dveřmi jsem svým halucinujícím zrakem viděl v jasně osvětleném pokoji přelud. Na bílém koberci před krbem ležela světlovlasá dívka v plátěných šatech. Obličej měla odvrácený. Kolem hlavy se jí rozlévala krvavá kaluž.

Pak se za mnou ozvaly kroky a jak jsem se otočil, udeřilo mne cosi do spánku a propadl jsem se do hluboké temnoty.

Přicházel jsem k sobě a uvědomoval jsem si hluk, hrčivý zvuk v žaludku, který se však postupně ode mne odlučoval a měnil se ve zvuk motoru. Seděl jsem na předním sedadle uprostřed. Ramena jsem měl stisknuta z obou stran. Otevřel jsem oči a poznal jsem palubní desku s hodinami, které se zastavily na jedenácti dvaceti.

„Lidi dělaj všechno možný, aby přišli o kejhák,“ řekl Marfeld přes mé rameno zprava.

Mohl jsem jen ztěžka pohybovat očima. Marfeld držel můj revolver na kolenou. Řidič po mé levici řekl: „Brácho, já se z tebe pominu. Vytáhneš vždycky ten samej starej trik, když se objevíš na místě.“

Projížděli jsme přes Forest Lawn. Jeho pole byla pokroucena stále se pohybujícími křivkami, horkými vlnami ve vzduchu i za mýma očima. Zžírala mne nostalgie po klidu a míru. Myslil jsem si, jak krásné by to bylo ležet někde na hřbitově a naslouchat varhanní hudbě. Pak jsem si všiml rukou řidiče na volantu. Byly to velké špinavé ruce, s velkými špinavými nehty, a ty mne rozvzteklily.

Sáhl jsem po revolveru na Marfeldově klíně. Marfeld ho odtáhl, jako někdo, kdo bere cukroví dítěti. Mé reakce byly tak tupé a chabé, že mne to vyděsilo. Praštil mne přes prsty hlavní revolveru.

„Copak? Spáč se probudil.“

Zdřevěnělý jazyk mi narážel ve vyschlých ústech a zformoval slova: „Víte vy vůbec, jaký je trest za únos?“

„Za únos?“ Řidičův pokroucený obličej vystupoval z jeho masivního těla. Podíval se na mne poťouchle. „V poslední době jsem o žádném únosu neslyšel. To se ti jen něco zdálo.“

„Jo,“ řekl Marfeld. „Nesnaž se mne oblafnout, ty fízle. Já jsem sloužil u okresní policie patnáct let. Znám zákon a vím, co můžu a co nemůžu. Člověk se nemůže vetřít do cizího domu se zbraní v ruce. Tys to pěkně přehnal a já jsem měl právo tě zastavit. Kristepane, klidně jsem tě moh‘ zabít a ani by si mě nezapsali.“

„Máš z pekla štěstí,“ řekl řidič. „Některý z vás fízlů si myslej, že si můžou všechno dovolit a že jim projde i vražda.“

„Někdo si to určitě myslí.“

Marfeld se prudce otočil na sedadle a vrazil mi hlaveň revolveru do žaludku. „Cos to řek‘? Řekni to ještě jednou, já ti nerozuměl.“

Moc mi to v tu chvíli nemyslelo, ale pár věcí mi bylo jasných. Nemohli si být jisti tím, že jsem v pokoji viděl tu dívku, pokud bych jim to sám neřekl. Jestliže byla mrtvá a oni by poznali, že o tom vím, byl bych na nejlepší cestě na hřbitov.

„Cos to říkal o vraždě?“

Marfeld nalehl na revolver. Napjal jsem břišní svaly proti tlaku. V ústech jsem pocítil pachuť žitného chleba. Soustředil jsem se, abych tu pachuť v hrdle potlačil.

Po chvíli Marfelda přestalo bavit do mne píchat a posadil se zase se zbraní na kolenou. „Fajn. To si potom můžeš vykládat s panem Frostem.“

Vyslovoval ta slova tak, jako by mne už nic horšího nemohlo potkat.

12

Leroy Frost nebyl jen šéfem bezpečnostního oddělení u firmy Helio-Graff. Měl ještě mnohé další povinnosti, oficiální, ale hlavně neoficiální. Za určitých okolností mohl napařit trest za řízení v opilosti nebo například za narkotika. Uměl však také vyvinout nátlak, aby se zastavilo něčí rozvodové řízení nebo aby nějaká dívka stáhla včas žalobu pro znásilnění. Sebevraždy pomocí prášků se v jeho obratných rukou měnily v náhodná předávkování. Kdysi sloužil nějaký čas jako zástupce náčelníka bezpečnostní služby jedné washingtonské agentury a jeho nynější postavení v hierarchii filmové společnosti mu umožňovalo zasahovat do přijímání scénářů a rozhodovat o najímání nebo vyhazování členů personálu. Trochu jsem ho znal. Řekl bych, že právě natolik, kolik si zasluhoval.

Studio zaujímalo blok domů, který byl obklopen vysokou betonovou zdí. Řidič s pošramoceným obličejem zaparkoval lincolna na polokruhové příjezdové cestě. Administrativní budova v koloniálním stylu s bílými sloupy ve slunci svítila. Marfeld vystoupil, strčil si můj revolver do kapsy kabátu a namířil ho na mě.

„Marš!“

Šel jsem. Uvnitř ve vestibulu seděl ve skleněné kukani strážný navlečený do modré uniformy. Jiný uniformovaný strážný se vynořil z bílých dubových dveří. Vedl nás po točitém ochozu chodbou bez oken, chodbou s korkovou podlahou a skleněným stropem. Na stěnách visely velké fotografie, portréty herců, kteří se díky Graffovi a předtím Heliopoulosovi objevovali v nadživotní velikosti na filmových plátnech po celém světě.

Strážný odemkl dveře, na nichž se skvěla mosazná tabulka s nápisem BEZPEČNOST. Pokoj za dveřmi byl veliký, spoře opatřený nábytkem – kartotékami a psacími stoly. Za jedním seděl muž se sluchátky na uších a mlátil jako zběsilý do psacího stroje. Přešli jsme do jiné místnosti, kde byl psací stůl, za nímž nikdo neseděl. Marfeld zmizel za dalšími dveřmi, na nichž bylo jméno Leroye Frosta.

Strážný zůstal se mnou a držel stále ruku na revolveru. Jeho tvář byla zasmušilá a bezvýrazná a zároveň spokojená s tím, že je zasmušilá a bezvýrazná. Spodní část obličeje se rozšiřovala a ústa v ní tvořila jen malý, bezvýznamný zářez. Stál s vypjatým hrudníkem a zataženým břichem a bylo vidět, že ta neoficiální uniforma pro něj mnoho znamená.

Posadil jsem se na prázdnou židli u zdi a nepokoušel jsem se zavést hovor. Ten pokojík měl atmosféru čekárny u neúspěšného zubního lékaře. Marfeld vyšel z Frostovy kanceláře a tvářil se, jako by se právě dozvěděl, že o všechny zuby brzo přijde. Strážný v uniformě mi naznačil, abych vstoupil.

Nikdy jsem v kanceláři Leroye Frosta nebyl. Byla působivě rozlehlá, aspoň tak velká, jako mívají dobře placení režiséři. Nábytek tu byl těžký a nesourodý, zřejmě přenesený z různých jiných pokojů. Kožená křesla, anglická pohovka potažená velbloudí kůží a empirový psací stůl, který byl tak velký, že by se na něm dal hrát stolní tenis.

Frost seděl za stolem a v ruce držel telefonní sluchátko. „Hned teď,“ říkal do telefonu. „Chci, abyste se s ní spojili okamžitě.“

Položil sluchátko do vidlice a vzhlédl, avšak nikoliv ke mně. Mělo mi to naznačit, jak málo jsem důležitý. Opřel se o opěradlo své otáčivé židle, rozepnul si sako a znovu si ho zapnul. Na stěně za ním visely zkřížené jezdecké šavle a podepsané fotografie různých politiků.

Přes to všechno i přes cedulku na dveřích kanceláře Frost vypadal značně nejistě. Důstojnost, kterou propůjčovalo jeho tváři husté obočí, byla falešná. Pod obočím zíraly nažloutlé a zasmušilé oči. Pohubnul a kůže pod očima a na tvářích byla uvolněná a poskládaná jako kůže napolo svlečeného hada. Mladistvý střih vlasů jen podtrhoval skutečnost, že je nemocný a že předčasně zestárl.

„Dobrý, Lashmane,“ řekl strážnému, „můžeš počkat venku. Lew Archer a já jsme staří kamarádi už z dávných dob.“

Jeho tón byl ironický. Ale také naznačoval, že jsem s ním jednou obědval v Mussově restauraci a že jsem se tehdy dopustil chyby. Nechal jsem ho vyrovnat účet, protože on si útratu mohl dát proplatit – na rozdíl ode mne. Nevyzval mne, abych si sedl. Tak jsem si i bez toho sedl na opěradlo jedné kožené lenošky.

„To se mi, Froste, nelíbí.“

„Tobě se to nelíbí. Jak si myslíš, že je mně? Já jsem si myslil, že jsme kamarádi, jak už jsem řekl, že máme vzájemnou dohodu a že se budem držet zásady ‚žít a nechat žít‘. Pane bože, Lewe, lidi si musí navzájem důvěřovat, věřit si, jinak se všechno sesype.“

„Máš na mysli to špinavé prádlo, co perete na veřejnosti?“

„Hele, co je to za řeči? Lewe, já chci, abys mě bral vážně, jinak se mě to hluboce dotýká. Ne že bych to bral osobně, já jsem jen človíček, který se snaží prodrat životem – malé kolečko ve velké mašině.“ Pokorně sklopil oči. „V pořádně velké mašině. Dovedeš si představit, jaké máme investice v budovách, ve smlouvách a v dosud nevydaných filmech a vůbec?“

Udělal řečnickou pauzu. Oknem po mé pravici jsem viděl obrovské scény pro natáčení filmů, přepychové paláce, ulice středozápadního městečka, pobřežní vesnici a osadu na Divokém západě, v jejíž ulici už asi našla smrt celá řada filmových hrdinů. Vypadalo to, že ateliéry jsou uzavřené a opuštěné, že všechny scény zde byly zanechány napospas těmi, kteří si je vymysleli.

„Dosahuje to skoro 15 miliónů,“ řekl Frost tónem kněze, který vzývá svátost. „Jsou to obrovské investice. A víš, na čem závisí jejich bezpečí?“

„Na slunečních skvrnách?“

„Žádné sluneční skvrny,“ řekl klidně. „To, o čem hovoříme, není žádná legrace, patnáct miliónů není legrace. Já ti řeknu, na čem závisí. Ty to sice víš, ale já ti to řeknu.“ Prsty vytvořil gotický oblouk před svým nosem. „Číslo jedna je půvab a číslo dvě je dobrá vůle. Ty dvě věci se navzájem proplétají. Někteří lidé si myslí, že veřejnost spolkne všechno od konce války – každou hnusnou slátaninu – ale já vím, jak to je. Já ten problém studuju. Oni ji akorát spolknou, a pak je ztratíme. Zejména teď, když je filmový průmysl napadaný ze všech stran. Musíme si uchovat ten přitažlivý půvab pro veřejnost. Musíme stále ukazovat svou dobrou vůli. To je psychologická válka, Lewe, a já jsem v palebním postavení.“

„Tak proto jsi poslal své pěšáky, aby proháněli občany? Chceš ode mne svědeckou výpověď?“

„Ty přece nejsi obyčejný občan, Lewe. Pobíháš kolem tak rychle a dopouštíš se tolika chyb. Přiženeš se k domu Lance Leonarda, narušíš jeho soukromí a pobíháš tam. Právě teď jsem telefonoval Lanceovi. To nebylo příliš chytré, cos udělal, nebylo to ani slušné a nikdo ti to neodpustí.“

„Chytré to ode mne nebylo,“ připouštěl jsem.

„Ale tohle bylo ještě brilantní ve srovnání s tím, co následovalo. Pane všemohoucí, já jsem myslil, Lewe, že máš cit pro situace. Pokoušíš se vniknout do domu dámy, jejíž jméno nebudeme vyslovovat –“ roztáhl ruce doširoka a zase je spustil, neschopen vyznačit, jaký rozsah měla moje hanebnost.

„Co se v tom domě děje?“ pravil jsem.

Stiskl zuby koutek úst a zadíval se mi do obličeje. „Kdybys byl chytrý, tak chytrý, jak jsem si myslel, že jsi, tak bys takovou otázku nepokládal. Hodil bys ji za hlavu. Ale když máš takový zájem o fakta, já ti řeknu jednu velkou věc. Čím míň víš, tím líp pro tebe. Čím víc víš, tím hůř pro tebe. Jsi pověstný svou diskrétností. Drž se jí.“

„Myslel jsem, že se jí držím.“

„Ale, ale, tak hloupoučký nejsi, synku. Nikdo takový není. Vystrkuješ svůj krk na míle daleko, a ty to víš. Chápeš, co myslím, nebo ti to mám vysvětlit několika drsnými slovy?“

„Vysvětli!“

Povstal za stolem. Pohled jeho nemocných žlutých očí se vyhýbal mému pohledu, když se kolem mne pohyboval. Naklonil se nad opěradlem mého křesla. Jeho šeptání bylo nasáklé kořenným pachem jeho vlasů či úst:

„Slušnému chlapci, jako jsi ty, který se pohybuje v místech, kde není vítán – takovému chlapci by to mohl někdo klidně zatrhnout.“

Postavil jsem se proti němu. „Na tohle jsem čekal, Froste. Ptal jsem se sám sebe, kdy dojde na výhrůžky.“

„Jmenuju se Leroy. Kruci, přece bych ti nevyhrožoval.“ Odmítal tu myšlenku pohyby ramen i rukou. „Já přece nemám zájem na násilí, to přece víš. Pan Graff nemá rád násilí a já taky ne. Totiž pokud se mu dá předejít. Potíž je v tom, že při takové operaci, jako je tahle, může být někdo sražen na zem, když se připlete do cesty. Naším úkolem je navazovat přátelství, chápeš, a my máme přátele všude, ve Vegas, v Chicagu, vůbec všude. Někteří jsou hodní, jiní drsní a do jejich hlaviček se může dostat nápad – vždyť víš, jak to chodí.“

„Ne, to nevím. Hrozně pomalu chápu. Vysvětli mi to blíž.“

Trochu se pousmál a podíval se těma žlutýma očima. „Vtip je v tom, že tě mám rád, Lewe. Potěšilo mne, když jsem se dověděl, že jsi ve městě, plný života a vůbec. Nerad bych, aby se tvé jméno přetřásalo v důležitých meziměstských telefonních rozhovorech.“

„To už se dálo dřív. A pořád se procházím po zemi a cítím se docela dobře.“

„Já ti to řeknu takhle. Chci mluvit otevřeně jako přítel k příteli. Vyskytuje se určitý muž s revolverem, který by tě odstřelil v minutě, kdyby se dověděl, po čem jsi pátral. Má pro to vlastní důvody a udělal by to hezky rychle. A je docela možné, že už to ví. Takže je to přátelské varování.“

„Už jsem vyslechl přátelštější. Má ten muž taky jméno?“

„Mohl bys ho znát, ale nezabývejme se tím.“ Frost se naklonil přes lenošku a jeho prsty se zaryly do koženého potahu. „Vem rozum do hrsti, Lewe. To se pokoušíš dostat kulku do hlavy a nás s sebou stáhnout, či co?“

„Nač je tohle celé melodrama? Hledal jsem jednu ženu a našel jsem ji.“

„Našel jsi ji? Chceš říct, že jsi ji viděl – mluvil jsi s ní?“

„Nedostal jsem se k tomu, abych si s ní pohovořil. Ten tvůj dráb mne zastavil ve dveřích.“

„Tak tys ji vlastně neviděl?“

„Ne,“ zalhal jsem.

„Víš, kdo to je?“

„Znám její jméno. Hester Campbellová.“

„Kdo tě najal, abys ji hledal? Kdo je za tím?“

„Jeden klient.“

„No tak. Nevytáčej se. Kdo tě najal, Lewe?“

Neodpověděl jsem.

„Isobel Graffová? Ta tě poslala za tím děvčetem?“

„Samá voda.“

„Na tohle jsem si ve škole taky hrál. Něco ti řeknu pro případ, že by to byla ona. Dělá jedině potíže – trpí už dlouho schizofrenií. Mohl bych ti o ní vyprávět věci, kterým bys ani nechtěl věřit.“

„Pokus se o to.“

„Je to ona?“

„Tu dámu vůbec neznám.“

„Čestné slovo skauta?“

„Čestné slovo pravého skauta.“

„Tak odkud se ty potíže berou? Musím to vědět, Lewe. Je to moje zaměstnání, zjistit to. Musím chránit šéfa a organizaci.“

„Proti čemu je máš chránit?“ řekl jsem na zkoušku. „Proti obvinění z vraždy?“

Pokus měl výsledek. Přes tvář Leroye Frosta přeletěl stín strachu. Řekl velmi klidně a rozumně: „Nikdo tu neřekl ani slovo o vraždě, Lewe. Proč si přivolávat imaginární potíže? Máme dost skutečných. Potíž, o které jsem se před chvílí zmínil, je hollywoodský slídil jménem Archer, který je zpola mazaný a zpola hloupý a kterému jsou jeho boty, jak se zdá, už moc malé.“ Jak tak mluvil, jeho strach přecházel v potměšilost. „Tak hodláš odpovědět na mou otázku, Lewe? Ptal jsem se, kdo je tvůj chlebodárce a proč.“

„Lituju.“

„Budeš litovat víc.“

Obešel židli a podíval se na mne odshora dolů, jako krejčí, který bere míru na šaty. Pak se ke mně otočil zády a stiskl knoflík na spojovací desce.

„Lashmane! Přijď sem!“

Podíval jsem se na dveře. Nic se nestalo. Frost znovu promluvil do mikrofonu přístroje, tentokráte zvýšeným hlasem:

„Lashman! Marfeld!“

Žádná odpověď. Frost se na mne podíval a jeho žlutavé oči se rozplývaly.

„Já bych se přece nepral se starým nemocným mužem,“ řekl jsem.

Řekl hrdelním hlasem něco, čemu jsem nerozuměl. Venku za oknem, jako by to byla zesílená ozvěna jeho hlasu, začali křičet muži. Pochytil jsem některá slova:

„Běží směrem k vám.“

„Už ho vidím.“

Pod oknem běžel světlovlasý muž v tmavém obleku a s ním pospíchal trhavými pohyby po pusté zemi jeho stín. Byl to George Wall. Běžel namáhavě, kolébal se ze strany na stranu a téměř padal. Těsně za ním, jako druhý mohutnější stín se hnal Marfeld a snažil se ho dostihnout. V ruce držel revolver.

Frost řekl: „Co se to děje?“

Otevřel prudce okno a zakřičel tutéž otázku. Ale žádný z mužů ho neslyšel. Běželi prachem dál po kašírované ulici Dalekého západu. Georgeovy nohy se třásly a Marfeld zkracoval vzdálenost mezi nimi. Před nimi se v tropické vesnici objevil Lashman. Stál na rohu chatrče se střechou krytou palmovým listím.

George ho zahlédl a snažil se uhnout. Podlomily se mu nohy. Vstal a nerozhodně přešlapoval, když ho Lashman a Marfeld doběhli. Marfeld do něho vrazil ramenem a Wall znovu upadl. Lashmann ho postavil na nohy a Marfeldovo mohutné tělo mi zakrylo Georgeovu tvář.

Frost se opíral o parapet okna a hleděl na vzdálené postavy. Marfeldova ramena, naklánějící se nad Georgem se pohybovala v trhavém rytmu ze strany na stranu. Odstrčil jsem Frosta od okna. Byl lehký jako sláma. Protáhl jsem se oknem a běžel přes pozemek.

Marfeld a Lashman byli jako v transu a nevšímali si ničeho. Marfeld tloukl George pistolí přes obličej, zatímco Lashman ho přidržoval. Krev mu stékala po oslepené tváři a kapala na šedý oblek. Uvědomil jsem si fakt, který v tomto momentu nehrál žádnou roli, že ten oblek patří mně. Naposledy jsem ho viděl, jak visí u mne ve skříni. Vrhl jsem se na ně v němém vzteku. Jednou rukou jsem popadl Marfelda za límec a druhou jsem sevřel lepkavou hlaveň. Zvedl jsem ji. Muž revolver pustil a padl na záda. Revolver mi zůstal v ruce. Tak jako tak patřil mně. Otočil jsem se a namířil na Marfelda:

„Okamžitě ho pusťte. Položte ho pomalu.“

Malá, krutá ústa nad mohutnou čelistí se rozevřela a znovu sklapla. Z očí mu vyprchala horečka. Položil George na bílý písek. Chlapec byl v bezvědomí, jen bělmo jeho očí svítilo.

Vytrhl jsem Lashmanovi revolver od boku, ustoupil jsem o krok a zamířil jsem na oba dva. „Co to tu provádíte, syčáci, tohle považujete za zábavu?“

Marfeld se postavil, ale nepromluvil ani slovo. Lashmana přece jen pohled na revolvery pohnul ke zdvořilé odpovědi:

„Ten chlap je praštěnej. Vrazil do kanceláře pana Graffa a vyhrožoval mu, že ho zabije.“

„Proč by ho zabíjel?“

„Bylo to něco kvůli jeho ženě.“

„Zavři klapačku,“ zavrčel Marfeld. „Moc ti to mluví, Lashmane.“

V prachu za sebou jsem zaslechl tlumené kroky. Postavil jsem se zády k bambusové stěně chaty. Frost a strážný z vestibulu přecházeli přes pozemek k nám. Strážný držel v ruce karabinu. Zastavil se a zvedl ji do polohy ke střelbě.

„Odhoď ji,“ řekl jsem. „Froste, řekni mu, ať ji odhodí.“

„Odhoď ji,“ řekl Frost strážnému.

Karabina dopadla na zem a ze země se zvedl obláček prachu. Situaci jsem měl v rukou. Ale moc jsem o to nestál.

„Co se tu děje?“ řekl Frost podrážděně. „Co je to za člověka?“

„Je to manžel Hester Campbellové. Můžete do něj dál kopat, toužíte-li opravdu po špatné reklamě.“

„Ježíši Kriste!“

„Raději byste ho měli dopravit k doktorovi.“

Nikdo se nepohnul. Frost Wallovi vsunul ruku pod sako a ohmatával mu hrudník, aby zjistil, jestli se mu nezastavilo srdce. Zeptal se sklesle:

„Tys ho sem dovezl?“

„Na to ti nemusím odpovídat.“

„Ten chlap se pokusil zabít pana Graffa,“ řekl Lashman pokorně. „Honil pana Graffa po kanceláři.“

„Je Graff v pořádku?“

„Je, naprosto. Slyšel jsem toho chlapa, jak ječí a vyhnal jsem ho, než mohl udělat nějakou škodu.“

Frost se obrátil ke strážnému, který odhodil karabinu. „Jak se dostal dovnitř?“

Strážný se díval zmateně a pak zamračeně. Jen s námahou rozevřel rty:

„Měl novinářskou legitimaci a tvrdil, že má s panem Graffem sjednanou schůzku.“

„Se mnou jsi to nekonzultoval.“

„Měl jste práci, říkal jste, že nechcete být vyrušován –“

„Neříkej mi, co jsem říkal. Vypadni odtud. Tady jsi skončil. Kdo tě přijímal?“

„Vy, pane Froste.“

„Za to bych zasloužil kulku. Teď mi zmiz z očí.“ Jeho hlas byl docela klidný. „Jestli tohle budeš někomu vyprávět, ať je to kdokoliv, můžeš si balit kufry a ujíždět z města. Ušetří ti to účet za nemocnici.“

Muž zbledl. Jeho tvář dostala barvu rýžového nákypu. Několikrát otevřel a zavřel ústa, aniž co řekl, pak se otočil na podpatku a klusal k bráně.

Frost se podíval na zakrváceného muže, který ležel na písku. Zanaříkal potichu:

„Co s ním teď budu dělat?“

„Hoď zadkem a dej zavolat ambulanci.“

Frost na mne obrátil zkoumavě zrak. Pokoušel se usmát jako Mikuláš, ale nevyšlo mu to. Měl tik v jednom víčku, které se stále chvělo. Vypadalo to, jako bychom měli spolu tajnou domluvu.

„Mluvil jsem tam v kanceláři trochu drsně. Zapomeň na to, Lewe. Já tě mám rád. Abych tak řekl, mám tě moc rád.“

„Obstarej mu ambulanci,“ řekl jsem. „Nebo budeš potřebovat jednu sám pro sebe.“

„Jistě, okamžik.“ Zakroutil očima směrem k nebi jako režisér, který dostal právě inspiraci. „Já už nějakou dobu myslím na to, už předtím, než k tomuhle došlo, že bychom tě mohli v naší organizaci potřebovat, Lewe. Co bys řekl cestě do Itálie, všechny výlohy kryté? Žádnou práci, pár mužů pod sebou, měl bys pěkné prázdniny.“

Hleděl jsem na jeho nemocnou inteligentní tvář a na kruté, tupé tváře obou mužů vedle něho. Ladili s nereálnými stavbami, které stály kolem, jako cynická, lživá napodobenina města.

„Nestojím ani o to, abys mi zaplatil cestu na zdejší pláž. Teď udělej čelem vzad a běž, Froste. I ty, Marfelde a Lashmane. A držte se pěkně pohromadě. Zavoláme telefonem do nemocnice na příjem. Už jsme ztratili tak jako tak dost času.“

Měl jsem jen velmi malou šanci, že se odsud dostanu a že budu moci vzít George s sebou. Ale stálo to za pokus. Má naděje však náhle zhasla. Před námi se ve vesnici Dalekého západu objevili dva muži, kteří běželi sehnuti za bílými štíty. Jedním z nich byl strážný, kterého Frost před chvílí vyhodil. Oba dva měli v ruce opakovací pušky, připravené ke střelbě.

Zahlédli mne a skryli se za verandu domku, v níž viselo starobylé houpací sedadlo. Frost a jeho dráhové se zastavili. Řekl jsem Frostovi do zad:

„Teď se musíte chovat opatrně. Budete první, kdo to při střelbě chytí. Řekni jim, ať vylezou a postaví se doprostřed ulice a odhodí ty pušky.“

Frost se ke mně otočil a potřásl hlavou. Koutkem levého oka jsem zahlédl třetího muže, který se krčil a běžel směrem ke mně, kryl se za stěnami jihomořských chat. V ruce držel pušku. Frost se na oko zatvářil truchlivě, což se hodilo ke všem jeho vráskám.

„Odtud se živý nedostaneš.“ Zvýšil hlas. „Odhoď zbraně! Lewe, počítám do tří.“

Muž, kterého jsem zahlédl levým okem, se plazil po zemi. Zastavil se a zamířil, zatím co Frost začal počítat. Odhodil jsem revolvery, když řekl dvě. Marfeld a Lashman se při dopadu zbraní otočili.

Frost pokynul hlavou. „No, teď jsi projevil chytrost.“

Marfeld se sehnul pro revolvery. Lashman pokročil vpřed. V pravé ruce držel černý kožený obušek. Muž s puškou povstal a klusal k nám. Ti dva za chatou také vylezli, zprvu opatrně, ale pak rychle. Ten, kterého předtím Frost vyhodil, měl ve tváři přihlouplý úsměv.

Dále od nás, na vzdálenější straně pozemku, stál ve dveřích Simon Graff a díval se, jak Lashman máchl obuškem.

13

Čas mi začal zase tikat v hlavě, v trhavých záchvěvech. V mozku mi žhnula bolest jako záblesky v mracích, natahovala se a smršťovala s tlukotem mého srdce. Ležel jsem na zádech na tvrdém povrchu. Někde nade mnou říkal Lance Leonard vzrušeně:

„Tohleto si tady Carlie moc pěkně zařídil. Já už sem tu byl mockrát. Můžu sem chodit, jak chci. Chodívám sem pokaždý, když je pryč. Vodím si sem ženský.“

„Buď zticha,“ řekl Frost.

„Jen jsem vám to chtěl vysvětlit.“ Leonardův hlas zněl uraženě. „Já to tady znám, jak svý boty. Jestli něco chcete, ňákej šnaps nebo víno, můžu vám to přinést.“

„Nepiju.“

„Já taky ne. Ste na drogách?“

„Jo, jsem na drogách,“ odpověděl Frost zatrpkle. „A teď drž hubu, musím přemýšlet.“

Leonard se stáhl. Nešťastně zmlkl a já chvíli ležel v tichu. Sluneční záře mne pálila na pokožce a kreslila mně rudé kruhy před očima. Když jsem jen trochu oči pootevřel, světlo mi projelo hlavou jako skalpel.

„Zachvěla se mu víčka,“ řekl Leonard.

„Raděj se na něj koukni.“

Na betonu zaskřípaly boty. Cítil jsem, jak mě špička boty tlačí do boku. Leonard si sedl do dřepu a rozevřel mi jedno oční víčko. Díval jsem se strnule.

„Je pořád v bezvědomí.“

„Polej ho trochu vodou. Támhle na kraji bazénu je hadice.“

Čekal jsem a pocítil jsem, jak mi proud vody vchrstl do obličeje. Nejdřív byla voda sluncem rozehřátá, pak jen vlažná. Nechal jsem trochu vody stéci do vyschlých úst.

„Pořád není při sobě,“ poznamenal Leonard pochmurně. „A co když se vůbec neprobere? Co potom uděláme?“

„To je problém tvého přítele Sterna. Ale on se probere. Má tvrdou hlavu. Já bych si skoro přál, aby se z toho neprobudil.“

„Carlie už tady měl dávno bejt. Snad se jeho letadlo nezřítilo?“

„Tak jo, jeho letadlo se zřítilo a ty jsi chudák sirotek.“ Ve Frostově hlase zaznělo něco jako syčení zmije.

„Děláte si ze mě legraci, že jo? Děláte?“ Leonard byl vystrašen.

Frost neodpověděl. Znovu nastalo mlčení. Stále jsem měl oči zavřené a poslal jsem od nich po rozpálených kanálech vzkazy. Prvý vzkaz běžel dlouho, ale když dorazil, sevřel jsem prsty na pravé ruce. Přál jsem si, aby se mi pohnuly prsty u nohou a ony se pohnuly. Bylo to velmi povzbudivé.

Za stěnou zazněl telefon.

„Sázím se, že to teď je Carlie,“ řekl Leonoard vesele.

„Nechoď k tomu. Zůstaneme sedět a budeme hádat, kdo to je.“

„Nemusíte bejt kousavej. Flake to může zvednout. Je tam a kouká se na televizi.“

Telefon už nezazvonil. Posunovací stěna zaskřípala ve své kolejničce a zastavila se nárazem. Hlas řidiče-ošklivce řekl:

„To je Stern. Je ve Victorvillu, chce, aby pro něj někdo přijel.“

„Je pořád u telefonu?“ zeptal se Leonard.

„Je a chce s tebou mluvit.“

„Běž a pohovoř si s ním,“ řekl Frost. „Pomoz mu z té šlamastiky.“

Kroky se vzdálily. Otevřel jsem oči a pohlédl do žhnoucího modrého nebe, na němž viselo slunce jako rozpálený talíř. Trochu jsem nadzvedl hlavu, v níž jsem cítil bušit krev. Oválný bazén byl ohrazen ze tří stran, stěnami z modravého laminátu a na čtvrté straně skleněnou kouřovou stěnou.

Mezi mnou a bazénem seděl rozvalen Frost na dlouhém hliníkovém lehátku pod modrým slunečníkem. Byl ode mne napolo odvrácen, poslouchal tlumený rozhovor z domu. Ve volně visící pravé ruce držel automatickou pušku.

Pomalu jsem se zvedl do sedu a opíral se o ruce. Zrak se mi stále zamlžoval. Upřel jsem pohled na Frostovu šíji. Vypadala jako krk oškubaného kohouta, kterým se dá snadno zakroutit. Stáhl jsem nohy pod sebe. Daly se těžko kontrolovat a jedna bota zaskřípěla na betonu.

Frost ten zvuk zaslechl. Jeho zrak se otočil na mne. Pozvedl zbraň. Ale plazil jsem se k němu i nadále a kapala ze mne voda, zbarvená do červena. Zvedl se z lehátka a zacouval k domu.

„Flaku! Pojď sem honem.“

Ošklivec se objevil ve dveřích. Ještě mi to dobře nemyslilo a mé pohyby byly váhavé. Zvedl jsem se a pokusil jsem se vrhnout na Frosta. Nedosáhl jsem na něj a padl na kolena. Kopl mne do hlavy. Mé pohyby byly příliš váhavé, abych se tomu vyhnul. Zajiskřilo se mi v očích. Pak mne ještě něco udeřilo a obloha mi zčernala.

Vznášel jsem se v prostoru, jako bych visel na nějakém nebeském háku a odtud se díval dolů. Všechno jsem viděl jak na dlani. Frost, Leonard a Ošklivec stáli nad mužem, který ležel na zemi, a ustavičně o něčem mluvili. Znělo to pro mne jako žvatlání; já jsem se ovšem zabýval svými hlubokými myšlenkami. Probleskovaly mi myslí, jako stěny rozžehnuté lucerny. Hollywood vznikl jako bezvýznamný sen, vymyšlený pro peníze. Ale jeho barvy se prosazovaly, procházely skulinami v lidských hlavách, šířily se po krajině a zpevňovaly se. Na sever, na jih, podél pobřeží, na východ přes poušť, přes celý kontinent. Byli jsme nyní spjati se snem, který neměl smysl. Ležel na nás jako noční můra. Byly to hluboké myšlenky.

Uvědomil jsem si pojednou s rozpaky, že to tělo, roztažené na zemi, jsem já. Sestoupil jsem ze vzdušného prostoru a vlezl jsem do něj. Připadalo mi to samozřejmé, docela pohodlné, ale jako by to nebylo moje tělo. Pak se se mnou něco stalo. Měl jsem trochu halucinace. Lítost nad sebou samým se přede mnou otevřela jako modrý lákavý bazén, v němž je možno se utopit. Skočil jsem do něj a plaval na druhou stranu. Ve vodě kroužily barakudy, které se snažily zakousnout do mého mužství. Vylezl jsem ven.

Přišel jsem k vědomí a zjistil jsem, že jsem se ani nepohnul. Frost a Leonard odešli. Na hliníkovém lehátku seděl Ošklivec a sledoval, jak se pokouším usednout. Byl svlečen do půl těla. Chomáče černých chlupů vytvářely na jeho těle obrazce. Měl prsa jako gorilí samice. V jeho pracce byl ovšem revolver.

„Tak je to lepší,“ řekl. „Nevím, jak ty, ale starouš Flake by rád šel dovnitř a koukal se na televizi. Tady je na mě moc horko.“

Šel jsem jako na chůdách, ale podařilo se mi dostat se přes velký nízký pokoj do menší místnosti. Na stěnách tohoto pokoje byly panely z tmavého dřeva a vládlo mu velké slepé oko televizního přístroje. Flake naznačil svým revolverem, abych si sedl do křesla vedle televizoru.

„Tady seď a najdi mi tam ňákou kovbojku.“

„A co když se mi to nepodaří?“

„V tuhle dobu je tam vždycky nějaká.“

Měl pravdu. Seděl jsem dost dlouho a poslouchal dupání a rány z televize. Flake seděl těsně před obrazovkou, fascinován tím, jak prosté dobro bojuje pěstmi, pistolemi i selským rozumem s prostým zlem. Opakovala se tu znovu stará obehraná zápletka. O přestávkách se namáhal reklamní vyvolávač budit v divácích nová přání. Plukovník Risko říkal, abyste kupovali jeho uzenáče, které jsou mňam-mňam chutné a mňam-mňam výživné.

Protáhl jsem si čas od času ruce a nohy a snažil jsem se do nich znovu vlít sílu. Na televizoru byla mosazná lampa. Měla silný podstavec a zdálo se, že je dost těžká, aby ji bylo možno použít jako zbraně. Kdybych jen mohl sebrat dost síly, abych ji mohl použít a kdyby Flake jen na dvě vteřinky pozapomněl na svůj revolver.

Film skončil unylým objetím, které vehnalo Flakovi slzy do očí. Nebo mu snad oči slzely dlouhým hleděním na obrazovku? Revolver visel mezi jeho roztaženými koleny. Zvedl jsem se a uchopil lampu. Nebyla tak těžká, jak vypadala. Ale i tak jsem ho s ní udeřil do hlavy.

Flake se jen překvapeně podíval. Reflexívně vystřelil. Herec z reklamy na obrazovce explodoval uprostřed věty. Ve spršce skleněné tříště jsem vykopl Flakovi revolver z ruky. Točil se vzduchem, narazil na stěnu a znovu vystřelil. Flake skrčil hlavu mezi ramena a zaútočil na mne.

Uskočil jsem stranou. Jeho divoká pěst roztříštila panel na stěně. Dříve než nabyl znovu rovnováhy, nasadil jsem mu polonelsona a pak nelsona celého.

Nebylo to lehké ho ohnout. Ale stáhl jsem mu hlavu a narazil s ní do okraje televizní skříně. Couval stranou a vlekl mne přes celý pokoj. Držel jsem ho v sevření a zaklesl jsem ruce za jeho šíji. Pak jsem mu narazil hlavu na ocelový roh klimatizace. Náhle ochabl a já jsem ho pustil.

Klesl jsem na kolena, nalezl revolver a s potížemi jsem se zase zvedl. Byl jsem zesláblý a třásl jsem se. Flake na tom byl hůře. Chrčel rozbitým nosem.

Našel jsem cestu do kuchyně, kde jsem se napil a vyšel jsem ven. Byl už večer. Na parkovací plošině nebyl žádný vůz, kromě bicyklu, který měl splasklé duše, a motocyklu, který nechtěl startovat. Prostě to pro mne odmítal udělat. Přišlo mi na mysl, že bych mohl počkat na Frosta, Leonarda a Sterna, ale uvědomil jsem si, že jediné, co bych si s nimi mohl počít, bylo zastřelit je. Násilí už jsem měl plné zuby. Ještě jednou se dopustím násilí a uchystají mi celu v Camerillu, někde v zadním dvoře. Tohle mne tehdy napadlo.

Pustil jsem se po prašné soukromé cestě. Klesala pozvolna k vyschlému potoku uprostřed širokého nehlubokého údolí. Po obou stranách údolí se táhla pásma hor, vysoká na jihu a středně vysoká na západě. Na svazích jižního pásma se jaksi neskutečně bělaly sněhové závěje v tmavomodrých lesích. Západní pásmo se zvedalo k nebi a o jeho vrcholky se lámalo pozdní světlo do všech barev.

Pustil jsem se k západním horám. Za nimi na druhé straně byla Pasadena. Na mé straně, uprostřed údolí, uháněly po přímé silnici automobily. Jeden z nich zamířil směrem ke mně a jeho rozsvícené reflektory poskakovaly nahoru a dolů, jak vůz najížděl na vyvýšená místa. Lehl jsem si do šalvějového porostu u cesty.

Byl to Leonardův jaguár a Leonard seděl za volantem. Zahlédl jsem tvář muže, který seděl vedle něho, bledou, plochou, oválnou tvář, do níž byly vtisknuty ploché oči. Špičatá brada se opírala o tečkovanou kravatu. Tu tvář už jsem viděl předtím, v novinách, když zemřel Siegel, na televizní obrazovce při přelíčení s Kefauverem, jednou či dvakrát v nočním klubu, obklopenou tělesnými strážci. Byl to Carl Stern.

Vstal jsem z cesty a přešel pustinou k dálnici. Vzduch se značně ochladil. V temnotě, která se zvedala od země a táhla se po nebi, zasvítila večernice. Ještě jsem to neměl v hlavě v pořádku. Čas od času jsem si říkal, že ta hvězda je něco, co jsem ztratil, snad žena, nějaký ideál nebo sen.

Přepadla mne lítost, táhla se za mnou. Byla neviditelná, ale já jsem ji cítil, páchla jako kočka. Jednou či dvakrát se otřela o mé nohy a já jsem ji odkopl. Větve stromů mi mávaly vstříc a chechtaly se.

14

Teprve čtvrtý vůz, který jsem stopoval, mi zastavil. Byla to otlučená kára s párem lyží na střeše, kterou se vracel nějaký student do Westwoodu. Řekl jsem mu, že jsem se převrátil s vozem na vedlejší silnici. Byl ještě mladý, takže přijal mé vysvětlení bez přílišných otázek, a natolik slušný, že mne nechal spát na zadním sedadle.

Zavezl mne ke vchodu do ambulance v nemocnici St. John. Službu konající lékař mi několika stehy zašil rány na lebce, dal mi uklidňující prášky a řekl mi, abych si na několik dní lehl do postele. Zavolal jsem si taxíka a jel jsem domů. Na bulváru nebylo mnoho vozů. Seděl jsem vzadu na sedadle a sledoval pouliční světla, která mi šlehala do očí jako nože. Byly noci, kdy jsem město nenáviděl.

Můj dům vypadal ošuměle a byl malý. Rozsvítil jsem všechna světla. Tmavý oblek George Walla ležel na podlaze v ložnici jako pokroucená postava. Ať jde k čertu, pomyslel jsem si a opakoval jsem tu myšlenku i nahlas. Vykoupal jsem se, všude jsem zhasl a ulehl jsem do postele.

Moc mi to nepomáhalo. Padla na mne noční můra, po pokoji tančily měnivé tváře, které se nechtěly zastavit. Byla mezi nimi i tvář Hester, do které se prolínal obličej George Walla. Měnil se, ztrácel se, znovu oživl a zase odcházel s úsměvem se strnulýma očima, které zíraly z narudlé temnoty. Chvíli jsem se v posteli válel, pak jsem to vzdal. Vstal jsem, oblékl jsem se a šel do garáže.

Teprve tam – předtím jsem si to neuvědomil – mně došlo, že nemám vůz. Pokud ho policajti z Beverly Hills nedali odtáhnout, stál můj vůz na Manor Crest Drive poblíž Hesteřina domu. Zavolal jsem další taxi a požádal jsem, aby mne vysadil na rohu několik desítek metrů od domu. Našel jsem svůj vůz tam, kde jsem ho zanechal, za stěrači jsem měl ovšem lístek s pokutou za parkování.

Přešel jsem ulici, abych se podíval na dům blíže. Na příjezdové cestě nestál žádný vůz a za okny se nesvítilo. Vystoupil jsem po schodech u vchodu a stiskl zvonek. Někde uvnitř to zabzučelo jako cvrček v opuštěném ohništi. Zvuk opuštěného domova, prázdný dům bez dívky, blues o jedné notě.

Vzal jsem za kliku. Dveře byly zamčeny. Podíval jsem se po ulici. Světla svítila na křižovatkách a z tichých domů. Lidé byli uvnitř. Vzdali se nočních procházek už za studené války.

Vždycky jsem byl přitahován k místům, kde se mělo něco stát. Obešel jsem dům z boku a vstoupil vrzajícími dřevěnými dveřmi na obezděný dvorek. Pod nohama jsem cítil nerovné dláždění. Mezi kameny rostla tráva. Razil jsem si cestu mezi železnými stolky a potrhanými křesly k dvojici francouzských oken.

Světelný paprsek mé baterky prorazil špinavým sklem do vestibulu, plného obscénních stínů. Vrhaly je gumovníky a kaktusy, které vyrůstaly z hliněných kořenáčů. Spodkem baterky jsem vyrazil jednu skleněnou tabulku, odtáhl vzdorující zástrčku a rozevřel dveře.

V domě se zřejmě využívala jen přední část. Zadní prostory byly ponechány na pospas duchům a pavoukům. Pavouci také opředli bambusový nábytek ve vestibulu a tmavé dubové sloupky zaprášenými pavučinami. Cítil jsem se jako archeolog, který se vloupal do hrobky.

Dveře na konci vestibulu nebyly zamčené. Prošel jsem skladištěm, plným kdysi drahých kusů nábytku: vysokými nepohodlnými španělskými sedačkami, velikým piánem, z něhož se zubily zažloutlé klávesy, zahnědlými olejomalbami v pozlacených rámech. Pak jsem prošel jinými dveřmi do ústřední haly domu. Odtud pak do obývacího pokoje.

Přede mnou se vynořily bílé stěny a zpola osvětlený strop, na který dopadal sloupec světla z mé baterky. Sklonil jsem světelný paprsek k zemi na smetanově bílý koberec. Podél stěn byl rozmístěn bílý a černý sektorový nábytek, nízký a hranatý. Krb byl obložen černými dlaždicemi a po straně ležely bílé kožené sedací polštáře. Na jedné straně krbu bylo možno rozeznat na koberci tmavou skvrnu.

Poklekl jsem a začal ji zkoumat. Bylo to vlhké místo velikosti velkého talíře neznatelné barvy. Přes pach čisticího prostředku a jiné pachy v pokoji, jako byl parfém, cigaretový dým a výpary alkoholu, jsem cítil krev. Pach krve přetrvával bez ohledu na to, že se někdo snažil skvrnu vyčistit.

Jak jsem klečel, obrátil jsem svou pozornost ke zvýšenému krbu. U něho stálo na stojanech nářadí potřebné pro udržování ohně: lopatka, smetáček, dvojice měchů s mosaznými držadly. Souprava byla nová a vypadalo to, jako by nebyla ještě používána, ba že se jí nikdo ještě ani nedotkl. Jen pohrabáč chyběl. Kousek dál od krbu byl průchod bez dveří, kudy se asi chodilo do jídelny. Většina domů tohoto stylu a z téže doby měla stejné stavební plány a já už prošel mnoha podobnými. Popošel jsem k průchodu a chystal jsem se, že se podívám do suterénu a pak do hořejšího poschodí.

Na ulici zahrčel motor. Světlo přesvítilo záclony na oknech v průčelí a zmizelo. Přistoupil jsem ke krajnímu oknu a vyhlédl ven úzkou štěrbinou, mezi záclonou a rámem okna. Na příjezdové cestě stál černý lincoln. Za volantem byl Marfeld. Odražené světlo reflektorů kreslilo v jeho obličeji groteskní stíny. Vypnul světla a vylezl z vozu.

Na druhé straně vylezl z vozu Leroy Frost. Rozeznal jsem ho podle jeho nepevné spěšné chůze. Oba muži přešli kolem mne ve vzdálenosti tří čtyř stop a zamířili k čelním dveřím. Frost držel v ruce lesknoucí se kovovou tyč, kterou používal jako opěrnou hůl.

Prošel jsem průchodem do dalšího pokoje. Uprostřed stál stůl s leštěnou deskou, na níž si pohrávaly světelné pablesky pronikající dvojitými okny a krajkovým závěsem. Při stěně stál vysoký příborník a v rohu za příborníkem židle. Usedl jsem na ni v tmavém koutě s baterkou v jedné ruce a s revolverem v druhé.

Zaslechl jsem, jak se otáčí klíč v zámku a pak Frostův hlas:

„Ten klíč si nechám. Co se stalo s tím druhým klíčem?“

„Lance ho dal té svini.“

„To tedy byla nedbalost.“

„Ale to byl váš nápad, šéfe. Řek‘ jste mi, abych se s ní sám nebavil.“

„No dobrá, pokud si ho nechala.“ Pak Frost zamumlal něco nezřetelného. Slyšel jsem, jak se šourá do obývacího pokoje. Náhle vybuchl: „Kde je ksakru světlo? Potloukal ses po tomhle baráku. To si myslíš, že tady budu šmátrat potmě celou noc?“

V obývacím pokoji se rozzářila světla. Zase jsem slyšel kroky. Frost řekl: „Moc dobře jsi to na tom koberci neproved‘.“

„Dělal jsem, co jsem za tu chvilku moh‘. Rád bych věděl, kdo by to kartáčkem na zuby udělal líp.“

„To si myslíš. Raději sem přines to sedátko a dej ho na to místo, dokud to neoschne. Nechceme přece, aby to viděla.“

Marfeld jen něco zabručel. Bylo slyšet, jak sedátko vleče přes koberec.

„Dobrý,“ řekl Frost. „Teď setři otisky mých prstů s pohrabáče a dej ho, kam patří.“

Bylo slyšet cinknutí, jak kov narazil na kov.

„A myslíte, šéfe, že ten pohrabáč bude úplně čistej?“

„Copak jsem padlý na hlavu? To není tentýž pohrabáč. Koupil jsem stejný v železářství.“

„To mě podrž. Vy myslíte na všechno,“ Marfeldův hlas se chvěl obdivem. „A kam jste zahrabal ten první?“

„Tam, kde ho nikdo nenajde, ani ty ne.“

„Proč já? Co bych s ním dělal?“

„Schoval si ho.“

„No ne, šéfe, vy mi nedůvěřujete?“

„Nikomu nedůvěřuju. Tak tak, že důvěřuju sám sobě. A teď odtud vypadnem.“

„A co s tou sviní? Nepočkáme na ni?“

„Ne, bude to chvíli trvat, než sem přijde. A čím míň nás uvidí, tím líp. Lance jí vysvětlil, co má dělat. A nepotřebujeme, aby nám kladla otázky.“

„Asi máte pravdu.“

„Nepotřebuju, abys mi říkal, že mám pravdu. Já vím líp, jak zarazit vydírání, než kterýkoliv člověk v tomhle městě. Měj to na paměti pro případ, že bys dostal nějaké nápady.“

„Já vás nechápu, šéfe. Jaký nápady myslíte?“ Marfeldův hlas byl naplněn uraženou nevinností.

„Třeba nápad, že bys mohl odejít na odpočinek s tučnou penzí.“

„Tak to ne, šéfe. Já teda ne, pane Frost.“

„Doufám, že máš rozum. Když se pokusíš kousnout mne nebo některého z mých přátel – tak je to ten nejlepší způsob, jak si dát vyvrtat díru do hlavy – vedle té díry, co už v hlavě máš.“

„To já vím, pane Frost. Panebože, vždyť sem k vám loajální, copak jsem vám to už nedokázal?“

„Možná ano. Víš jistě, že jsi viděl, co jsi říkal, že jsi viděl?“

„Jako kdy, šéfe?“

„Dneska odpoledne. Tady.“

„Na mou duši, viděl.“ Marfeldův mozeček zachytil a pochopil tu narážku a jako by ho bodlo. „Prokrista, pane Frost, přece bych vám nelhal.“

„Ale lhal bys, kdybys to udělal sám. Byl by to docela pěkný podraz, dopustit se vraždy a zatáhnout do toho organizaci, aby tě kryla.“

„No ne, šéfe, snad mě nechcete obvinit. Proč já bych někoho zabíjel?“

„Tak, z rozmaru. Udělal bys to z plezíru. Kdykoliv, kdyby sis jen byl jistý, že ti to projde. A nebo aby se z tebe stal hrdina. Na to bys ovšem musel být chytřejší.“

Marfeld zavrněl pohoršeně: „Abych se stal hrdinou?“

„Ovšem. Marfeld přiběhl na pomoc, aby zase zachránil společnosti její zbožíčko. Je to zajímavá shoda okolností, žes byl při obou vraždách, vždypřítomný Honzíček. Co si o tom myslíš?“

„To je šílený, šéfe, přísámbůh.“ Marfeldův hlas se chvěl naléhavostí. Klesl hlasem a začal nanovo: „Já jsem byl celý život loajální. Nejdřív šerifovi a pak vám. Nikdy jsem nechtěl nic jen pro sebe.“

„Jen tu a tam nějaký příspěvek v hotovosti, co?“ Frost se zasmál. Teď, když se Marfeld tak roztřásl, byl Frost ochoten mu prominout. Jeho smích zněl jako chrastění suchého listí ve větru. „Tak dobrá. Dostaneš svou odměnu, když se mi podaří dostat to přes účetního.“

„Díky, šéfe. Já to říkal poctivě.“

„Já ti věřím.“

Světlo zhaslo. Hlavní dveře se za nimi zavřely. Počkal jsem, až dozněl zvuk motoru lincolna a vyšel jsem nahoru po schodech. Prvá ložnice byla jediným pokojem, který byl obydlený. Stěny byly natřeny na růžovo a přes postel byl hedvábný přehoz, prostě jako ze snu dospívajícího děvčete. Prohlédl jsem toaletní stolek a skříň a zjistil jsem, že dívka utrácela hodně peněz na šaty a kosmetiku a že si z toho s sebou nic nevzala.

15

Opustil jsem dům stejnou cestou, kterou jsem se dostal dovnitř a odjel jsem do Canyonu. Pár hvězd vykukovalo mezi pásy oblaků, které se přesunovaly přes hřeben. Na svahu tu a tam zářila světla domů a pod reflektory mého vozu se bělala cesta protínající temnotu. Když jsem projížděl nahoře zatáčku, viděl jsem dole pod sebou zář města na pláži a fosforeskující příboj, který omýval břeh.

Dům Lance Leonarda byl ponořen v temnotu. Zaparkoval jsem na štěrkové krajnici asi sto yardů od vjezdu na příjezdovou cestu. Cesta stoupala a byla v mlze kluzká. Čelní dveře byly zamčeny a na klepání nikdo neodpovídal.

Zkusil jsem to s dveřmi u garáže. Když jsem stiskl kliku, lehce se otevřely. Jaguár se vrátil na své stání a na svém místě byl i motocykl. Prošel jsem kolem nich k bočním dveřím. Nebyly zamčené.

Soustředěné oválné světlo mé baterky klouzalo přede mnou po podlaze komory, po kostkovaném linoleu v kuchyni, po vyleštěném dubu v obývacím pokoji, po zasklených stěnách, od kterých se odrážela šednoucí noc, po římse nad krbem, kde se rozpadalo ohořelé poleno na popel a rudé oharky ohně. Na římse stál stojan na dýmky a nádobka na tabák. Vedle hodin, které ukazovaly za tři minuty jedenáct, stála ve stříbrném rámečku fotografie Lance Leonarda, usmívajícího se kocouřím půvabem.

Lance sám byl hned za předními dveřmi. Měl na sobě smoking, ale nikam nešel. Ležel na zádech a špičky jeho nohou směřovaly do opačného rohu u stropu. Jedno asfaltové oko strnule zíralo do světla. Druhé bylo vystřeleno.

Natáhl jsem si rukavice a klekl si na kolena. V jeho levém spánku zela další rána po výstřelu. Krev nebylo vidět. Vlasy kolem rány byly ožehnuty. Na kůži ulpěl střelný prach. Lezl jsem po kolenou po podlaze a tápal rukama. Když jsem odsunul jednu ze ztuhlých nohou, našel jsem měděnou nábojnici. Zřejmě se odrazila od stěny nebo od vrahova oděvu a zakutálela se k místu, kde na ni padl Leonard.

Trvalo mi to chvíli, než jsem nalezl druhou nábojnici. Nakonec jsem otevřel dveře, a zahlédl jsem ji, jak se leskne mezi prahem a betonovým zápražím. Posadil jsem se na bobek mezi dveřmi, zády k mrtvole, a pokusil jsem se zkonstruovat, jak k vraždě došlo. Vypadalo to docela jednoduše. Někdo zaklepal na dveře, počkal s revolverem v ruce, až Lance otevře dveře, střelil ho do oka a když padl, střelil ho znovu, pro jistotu. Pak odešel a zavřel za sebou dveře. Ve dveřích byl samozamykací mechanismus.

Položil jsem nábojnice, kde jsem je našel a prohlédl zbytek domu. Obývák byl skoro tak neosobní jako hotelový pokoj. I dýmky na římse nad krbem byly koupeny jako souprava a jen z jedné se někdy kouřilo. Tabák v hliněné nádobě byl vyschlý na troud. Pojízdný bar v jednom koutě byl dobře zásoben lahvemi, z nichž většina nebyla otevřena.

Vstoupil jsem do ložnice. Prádelník ze světlého dubu byl narvaný prádlem výborné kvality. Byly tu ručně malované kravaty, hedvábné šály, svetry z kašmírové vlny, stohy módních košil. V zásuvce, kde byly kapesníky, se leskly zlaté manžetové knoflíky, zlaté spony s monogramem, zlaté identifikační náramky s vyrytým jménem Lance Leonard, zašlá kovová medaile, věnovaná Manuelu Torresovi (jak se pravilo na rubu) Za vítězství v běhu ve školních mezistátních přeborech v roce 1945. Dále pět drahocenných náramkových hodinek a jedny stopky. Zřejmě se ten chlapec stále trénoval v běhu.

Podíval jsem se také do šatníku. Dole na poličce na boty stálo asi tucet párů bot a nad nimi asi tucet obleků a kabátů. V rohu skříně byla dvojhlavňová puška a hromádka ilustrovaných magazínů a detektivek. Zalistoval jsem některými: Strach, Chtíč, Horror, Vražda, Vášeň.

Na poličce nad hlavou postele byly další knihy, ale jiného druhu. V kůži vázané bible, do níž bylo vepsáno ženskou rukou „Manueli Purificaciónu Torresovi, 1943.“ Pak tam byl život Jacka Dempseye, který se už stálým čtením téměř rozpadal. Na titulním listě stálo toto: „Manny Drsňák Torres, 1774, West Nopal Street, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy. Západní polokoule. Svět, Vesmír.“ Vedle stála příručka mluvené angličtiny, jejíž řádky na prvých stránkách byly silně podškrtány tužkou. Na předsádce stálo jméno Lance Leonard.

Čtvrtá a poslední kniha bylo kožené album s výstřižky. Novinový snímek na prvé straně ukazoval chlapce se širokými rameny a úzkými boky, hledícího do objektivu. Podpisek pod obrázkem říkal, že Mannyho Torrese trénuje jeho strýc Tony, veterán ringu, a že experti mu dávají velké naděje na vítězství v lehké váze v soutěži „Zlaté rukavice“. Další výstřižek byl popisem vystoupení Lance Torrese jako profesionála. Knokautoval soupeře za dvě minuty v druhém kole. Pak tam byly popisy asi dvaceti utkání, která trvala šest až dvanáct kol. V žádném výstřižku nebyla zmínka o zatčení a uvěznění.

Položil jsem album zase na místo a vrátil jsem se k mrtvému. V náprsní kapse měl peněženku nabitou bankovkami a zápisník se jmény, adresami a telefonními čísly dívek. Mezi nimi byla i jména Hester Campbellové a Riny Campbellové. Zapsal jsem si jejich telefony v Los Angeles. V kapse měl zlaté cigaretové pouzdro plné marihuanových cigaret. V téže kapse jsem nalezl tištěnou pozvánku v obálce adresované váženému panu Lanci Leonardovi v Coldwater Canyon. Pan Simon Graff s chotí ho zvali na Římské saturnálie, které se měly konat toho večera v Channel klubu.

Vrátil jsem vše tam, kde to bylo, a povstal jsem k odchodu. Ve dveřích jsem se obrátil, abych se naposledy podíval na toho mladíka. Ležel tu, jako by vyčerpán po neuvěřitelném skoku odnikud. Ve světelném pruhu mé baterky měl jeho obličej barvu slonové kosti. Zhasl jsem svítilnu a mladíka zahalila opět temnota.

„Lance Manuel Purificación Torres Leonard,“ řekl jsem nahlas, jako bych vyslovoval jeho epitaf.

Venku bylo vlhko. Orosilo mou tvář, jako by to byly studené slzy. Těžkopádně jsem lezl do vozu. Ale než jsem nastartoval, zaslechl jsem jiný motor, který stoupal od bulváru Ventura. Jeho reflektory prohledávaly visící mraky. Zůstal jsem ve voze s nezapnutými světly.

Světla reflektorů se zatočila podél poslední zatáčky. Byl to tmavý sedan s masivními chromovými nárazníky. Bez zpomalení zajel na příjezdovou cestu k Leonardovi a osvítil průčelí domu. Z vozu vystoupil muž a ve světelném pruhu přešel k hlavnímu vchodu. Měl na sobě tmavý plášť do deště, utažený páskem kolem boků. Našlapoval lehce a jistě. Všechno, co jsem viděl z jeho hlavy, byl krátce po vojensku zastřižený účes.

Zaklepal a když se nic neozývalo, vytáhl svazek klíčů a otevřel dveře. V domě se rozsvítila světla. Za okamžik se ozval mužův hlas, který přešel do zavřeštění podobného vranímu krákání. Světla opět zhasla, ale skřehotání pokračovalo v temném domě ještě chvíli.

Pak nastala tichá pauza, než se dveře opět otevřely. Muž vyšel ven do záře reflektorů. Byl to Carl Stern. Vzdor vojáckému účesu a slušivému motýlku jeho tvář připomínala spíše tvář truchlící staré ženy.

Obrátil trhavě vůz a přejel kolem mne, aniž si mne všiml. Nastartoval jsem a vytočil jsem se na cestu. Dostihl jsem ho, dříve než dojel k úpatí kopce. Projížděl po bulvárech a vůbec nedbal semaforů, jako by měl doprovod policejních motocyklů. Následoval jsem ho.

Ocitli jsme se na Manor Crest Drivu a tím bláznivá jízda skončila. Situace se změnila. Hesteřin dům byl osvětlen v přízemí i v patře. Za okenními roletami nahoře se pohyboval stín ženy. Pohyboval se svižně, jako by šlo o mladou ženu.

Stern vystoupil ze sedanu na příjezdové cestě a nechal motor běžet. Pak zaklepal a byl vpuštěn dovnitř. Pak znovu vyšel, dříve než jsem si rozmyslil co podniknout. Nastoupil do auta a odjel. Nejel jsem za ním. Vypadalo to, že se Hester znovu vrátila.

16

Vstoupil jsem do domu vylomenými dveřmi ve vestibulu a vešel do přední místnosti. Nad hlavou jsem slyšel rychlé kroky. Bylo to klepání střevíčků a nezřetelné dívčí mumlání. Stoupal jsem po schodech a opíral jsem se přitom o zábradlí. Když jsem vystoupil na chodbu, viděl jsem, jak z ložnice proniká světlo pootevřenými dveřmi. Posunul jsem se podél zdi na místo, odkud jsem mohl nahlédnout do místnosti.

Dívka stála u postele zády ke mně. Byla oblečena velmi prostě, měla na sobě tvídovou sukni a bílou halenku s krátkými rukávy. Světlé vlasy měla hladce přičísnuté k hlavě. Na posteli leželo bílé kožené zavazadlo s modrou hedvábnou obrubou. Zavazadlo bylo otevřené. Dívka do něho vkládala jakési černé složené šaty.

Narovnala se a odešla na vzdálený konec pokoje. Pohupovala se přitom v úzkých bocích. Otevřela dveře skříně, na nichž bylo zrcadlo. Když se obrátila s dalšími věcmi v ruce, byl jsem už v místnosti.

Její tělo ztuhlo. Jasné barevné šaty padly na zem. Ustoupila dozadu ke dveřím se zrcadlem a ty se s klapnutím zavřely.

„Ahoj, Hester, já jsem myslil, že jste mrtvá.“

Ukázala zuby a přitiskla k nim klouby ruky. Řekla za zápěstím: „Kdo jste?“

„Jmenuju se Archer. Nepamatujete si mne z dnešního rána?“

„Vy jste ten detektiv – ten, se kterým se Lance popral?“

Pokývl jsem.

„Co ode mne chcete?“

„Popovídat si s vámi.“

„Jděte odtud.“ Pohlédla na telefon, který stál na stolku u postele, a řekla nejistě: „Zavolám policii.“

„O tom moc pochybuju.“

Stáhla ruku od úst a položila ji pod vzdouvající se prsa, jako by tam cítila nějakou bolest. Hněv i úzkost jí stahovaly tvář, ale patřila k těm dívkám, které nikdy nemohou vypadat ošklivě. Byla to sošná krása a její postoj skrýval ladnost, která její krásu doplňovala.

„Varuju vás,“ řekla. „Každou chvíli tu budou mí přátelé.“

„Prima. Rád se s nimi seznámím.“

„Myslíte to vážně?“

„Zcela vážně.“

„Tak tu zůstaňte, když myslíte,“ řekla. „Máte něco proti tomu, když budu dál balit?“

„Jen pokračujte, Hester. Jste přece Hester Campbellová, že?“

Neodpověděla, ani se na mne nepodívala. Zvedla šaty, které upustila, odnesla šustící oděvy k posteli a začala skládat.

„Kampak jedete v tuhle pozdní noční hodinu?“ zeptal jsem se.

„Do toho vám nic není.“

„Policii by to jistě zajímalo.“

„Myslíte? Tak jděte a řekněte jim to, proč to neuděláte? Dělejte, co chcete.“

„To jsou dost vzpurná slova na dívku, která se chystá uprchnout.“

„Já se nechystám prchat, jak si myslíte, a nenaženete mi strach.“

„Takže odjíždíte na venkov jen tak, na víkend.“

„Proč ne?“

„Slyšel jsem, jak jste dnes ráno říkala Lanceovi, že chcete pryč.“

Nereagovala na jméno, třebaže jsem napolo doufal, že tak učiní. Její obratné ruce skládaly poslední šaty. Obdivoval jsem její odvahu a neměl jsem k ní důvěru. V tom zavazadle mohla být ukryta zbraň. Ale když se konečně otočila, měla ruce prázdné.

„Pryč od čeho?“ zeptal jsem se.

„Nevím, o čem tu povídáte a vůbec mne to nezajímá.“ Ale zajímalo ji to.

„Mluvila jste o přátelích, kteří mají přijít – má být mezi nimi i Lance Leonard?“

„Ano, a raději odtud odejděte, než sem opravdu přijde.“

„Jste si jista, že přijde?“

„To uvidíte.“

„To bude pěkná podívaná. A kdo ponese tu truhlu?“

„Truhlu?“ splynulo jí se rtů tiše.

„Lance už tu nebude pobíhat. Budou ho musit přinést v truhle.“

Přitiskla opět ruku k boku. Zřejmě bolest stoupala. Její tělo se hněvivě pohnulo, boky i ramena. Pokusila se uniknout úzkým prostorem mezi mnou a postelí. Zastoupil jsem jí cestu.

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Dnes večer.“

„Kdy to přesně bylo?“

„Nevím. Před několika hodinami. Záleží na tom?“

„Musí vám na tom záležet. Jak vypadal, když jste od něho odcházela?“

„Byl v pořádku. Proč? Stalo se mu něco?“

„To byste měla říct vy mně, Hester. Ve stopě, kterou za sebou zanecháváte, zůstává jen zkáza. Jako za Shermanem, když pochodoval Georgií.“

„Co se stalo? Je zraněn?“

„Vážně zraněn.“

„Kde je teď?“

„Doma. Ale brzy se dostane do márnice.“

„Umírá?“

„Je mrtvý. To vám Carl Stern neřekl?“

Zavrtěla hlavou. Byl to spíše vzlyk než popření. „Lance nemůže být mrtvý. Šílíte.“

„Někdy si myslím, že jsem jediný, kdo nezešílel.“

Usedla na okraj postele. Tam, kde začínal její vyčesaný účes, se objevily kapičky. Setřela je a její pravé ňadro se zvedlo pohybem ruky. Pohlédla na mne a oči se jí zamlžily šokem. Byla výtečná herečka, pokud to hrála.

Ale nemyslil jsem, že hraje. „Váš dobrý přítel je mrtvý,“ řekl jsem. „Někdo ho zastřelil.“

„Vy lžete.“

„Jistě, bylo by lepší, kdybych s sebou přinesl tělo. Mám vám vyprávět, kam ho to zasáhlo? Jedna střela do spánku a druhá do oka. Či už to všechno víte? Já vás s tím nechci nudit.“

Svraštila čelo. Ústa se jí stáhla do tragické křivky.

„Jste hrozný. To všechno si vymýšlíte a snažíte se mne přimět, abych vám něco vysvětlovala. O mně jste říkal totéž – že jsem mrtvá.“ Slzy se jí objevily v očích. „Řekl byste cokoliv, jen abych mluvila.“

„A o čem byste mi říkala, kdybyste se rozhodla hovořit?“

„Já nemusím odpovídat na vaše otázky. Na žádnou z nich.“

„Trochu se nad tím zamyslete a možná, že důvod najdete. Vypadá to, že vás chtějí využít jako vějičku.“

Dívala se na mne vyděšeně.

„Vy jste dost naivní, nemyslíte, pokud jde o tu společnost, se kterou se stýkáte. Je to pěkná společnost. Chtějí vás zaplést do vraždy. Myslí si, že mohou zabít dvě mouchy jednou ranou, odstranit Lanceho a hodit to na vás.“

Improvizoval jsem, ale tuhle melodii jsem ovládal, a ona napjatě poslouchala. Pak řekla zastřeným hlasem:

„Kdo by mohl něco takového udělat?“

„Kdokoli, kdo vás umluvil, abyste se vydala na cestu.“

„Nikdo mne neumluvil. Sama jsem chtěla.“

„Čí to byl nápad? Leroye Frosta?“

Její oči těkaly kolem a přivíraly se.

„Co vám řekl Frost, abyste udělala? Kam vám řekl, abyste jela?“

„To nebyl pan Frost. Byl to Lance. Tak to, co říkáte, nemůže být pravda. Přece by neplánoval svou vlastní vraždu.“

„Jistě, pokud by ty plány znal. Jak je vidět, neznal je. Obalamutili ho právě tak, jako se snaží obalamutit vás.“

„Nikdo mne nebalamutil,“ opakovala tvrdošíjně. „Proč by to taky dělal?“

„Tak přestaňte, Hester, nejste přece tak prostoduchá. Víte lépe než já, co jste dělala.“

„Já jsem neudělala nic špatného.“

„Lidé mají různá měřítka. Někteří z nás si myslí, že vydírání je jednou z nejšpinavějších her na světě.“

„Vydírání?“

„Rozhlédněte se kolem sebe a přestaňte předstírat. Nebudete mi tvrdit, že Graff vám dává peníze jen proto, že se mu líbí, jak se češete. Já už jsem zažil v tomhle městě dost vydírání, takže ho cítím už na dálku. A vy jste v tom až po krk.“

Pohladila si rukou šíji. Její vzdor se začal tenčit. Podívala se po růžových stěnách a na lících se jí objevil ruměnec. Bylo to opravdové dívčí začervenání, prvé, které jsem po dlouhé době viděl, a vyvolalo to ve mně pochyby. Řekla:

„To si všechno vymýšlíte.“

„Musím. Když mi nechcete nic říct. Řídím se tím, co vidím a co slyším. Děvče opustí manžela a spřáhne se s vyřízeným boxerem, který se stýká s gangstery. A najednou se válíte v penězích. Lance má smlouvu ve filmu a vy máte krásný barák v Bevery Hills. A Simon Graff se ukáže jako váš pohádkový kmotříček. Proč?“

Neodpověděla. Dívala se na své ruce, které svírala v klíně.

„Co jste mu prodala?“ řekl jsem. „A co s tím má společného Gabriella Torresová?“

Z tváří jí zmizela barva. Kolem očí jí naskočily tmavé kruhy. Zahleděla se do prázdna a zdálo se, že obraz, který měla před očima, ji poděsil.

„Mám dojem, že víte, kdo ji zabil,“ řekl jsem. „Pokud to víte, měla byste mi to říct. Je čas, aby se na celou věc vrhlo světlo, dříve než budou zabiti další lidé. A na řadě jste vy, Hester.“

Rozevřela rty jako loutka, kterou pohybuje břichomluvec: „Já nejsem –“ přemohla se však a zbytek věty nedořekla.

Prudce zatřásla hlavou a otřela si slzy. Zakryla si obličej rukama a padla na postel. Proběhl jí strach, mlčenlivý, prudký jako elektrický proud. Roztřásla se na celém těle. Z mého nitra se začalo zvedat něco jako soucit. Potíž se soucitem spočívá v tom, že se vždycky mění v něco jiného – v odpor nebo touhu. Ležela tiše a její bok se zvedal z lůžka.

„Řekněte mi něco o Gabrielle?“

„Nevím nic, co bych vám mohla říct.“ Její hlas byl tichý a zastřený.

„Víte, kdo zastřelil Lanceho?“

„Ne. Nechte mne na pokoji.“

„Co vám říkal Carl Stern?“

„Nic. Měli jsme schůzku a chtěl ji odložit. To je všechno.“

„Jakou schůzku?“

„Do toho vám nic není.“

„Hodlá vás vzít na projížďku?“

„Snad.“ Zdálo se, že nechápe narážku.

„Na projížďku, odkud by nebylo návratu?“

Tentokráte pochopila, posadila se a začala skoro ječet. „Nechte mne na pokoji, vy sadisto. Já váš typ znám. Už jsem zažila policejní detektivy a způsoby, jakými trápí bezmocné lidi. Jestli jste vůbec chlap, tak odtud odejdete.“

Její tělo se třáslo, ňadra vystupovala ostře pod bílou blůzkou. Rudé rty se jí svíraly a z očí jí sršely jiskry. Byla to neobyčejné krásná žena, ale měla ještě něco navíc. Připadala mi upřímná.

Přistihl jsem se, že začínám pochybovat o své původní domněnce, že by mohla patřit mezi ty darebáky. Měla částečně pravdu v tom, z čeho mě obviňovala. V mé snaze po pravdě bylo dost krutosti, v mém soucitu dost žádostivosti. Byl jsem poněkud nesvůj. Řekl jsem jí dobrou noc a odešel jsem.

Problém spočívá v tom, jak mít lidi rád, sloužit jim, aniž by člověk od nich něco chtěl. A já jsem měl ještě daleko k tomu, abych tento problém rozřešil.

17

Když jsem dojel k Channel klubu, neměl tam žádný strážný službu. Brána byla otevřená, protože večírek stále probíhal. Z jednoho křídla budovy vycházelo světlo a byla slyšet hudba. Na parkovišti stálo několik desítek vozů. Nechal jsem svůj vůz mezi černým porschem a cadillakem se sklápěcí střechou a prošel pod vánočním stromem.

Zaklepal jsem na dveře Bassettovy kanceláře, ale nikdo se neozval. Plocha bazénu zeleně pableskovala. Byla osvětlována světly pod hladinou i reflektory shora. Lidé se shromáždili na vzdálenější straně pod stříbřitě natřenou skokanskou věží. Sestoupil jsem po několika schůdcích a podél okachlíčkovaného okraje bazénu jsem se vydal ke shromáždění. Většinou to byly hollywoodské krásky, vyparáděné, sebevědomé ve večerních úborech nebo v plavkách, které ovšem nebyly určeny do vody. Mezi muži jsem rozeznal Simona Graffa a Sammyho Swifta i černého plavčíka, se kterým jsem hovořil ráno. Jejich tváře hleděly vzhůru, kde na věži, v desetimetrové výšce, stála nehybně dívka.

Pak se rozběhla a odrazila se do osvětleného prostoru. Její tělo se prohnulo a otočilo v hladkém přemetu. Jak se ponořila do vody, změnil se pták v rybu. Diváci zatleskali. Jeden z nich, mladě vyhlížející čtyřicátník ve smokingu, stiskl fotoaparát s bleskem, aby ji zachytil, jak vystupuje po žebříku z vody. Pohrdavě vytřásala vodu z krátkého černého účesu a pak se stáhla do rohu, aby se osušila. Šel jsem za ní.

„To byl pěkný skok.“

„Myslíte?“ Otočila ke mně svou hladkou hnědou tvář a já jsem viděl, že to není dívenka, už mnoho let ne. „Já bych si moc vysokou známku nedávala. Nenačasovala jsem to dobře. Umím to udělat ještě s obratem, když jsem ve formě. Ale i tak, díky.“

Osušila si nejdříve jednu dlouhou hnědou nohu a pak druhou, s jakousi neosobní náklonností, jako někdo, kdo pečuje o závodního koně.

„Účastníte se soutěží ve skocích?“

„Už je to dlouho, co jsem chodila na soutěže. Proč?“

„Vždycky mi bylo divné, jak se toho může žena odvážit. Ta věž je přece vysoká.“

„Člověk by měl v něčem vyniknout a já nejsem žádná krasavice.“ Její úsměv měl trochu trpkou příchuť. „Dr. Frey – to je můj přítel psychiatr – říká, že věž je falický symbol. Ostatně snad víte, co říkají plavci – skokan do vody je plavec s vylízaným mozkem.“

„Já bych řekl, že skokan je plavec, který má odvahu.“

„Tohle říkají skokani. Znáte hodně skokanů?“

„Neznám, ale rád bych. Není náhodou Hester Campbellová vaší přítelkyní?“

Její tvář znehybněla. „Znám Hester,“ řekla opatrně. „Ale neřekla bych, že je má přítelkyně.“

„Proč ne?“

„To je dlouhá historie a mně je trochu zima.“ Obrátila se náhle a klusala k šatně. Její pevné boky ani nenadskočily.

„Ticho, prosím,“ ozval se silný hlas. „Teď budete svědky zázraku století, který byl pro vás zakoupen za pohádkovou sumu.“

Hlas přicházel od šedovlasého muže stojícího na pětimetrovém skokanském můstku. Měl hubené nohy, jeho břicho se podobalo míči z hnědé kůže a roztahovalo jeho plavky. Pozorně jsem se podíval a zjistil jsem, že je to Simon Graff.

„Dámy a pánové,“ Graff si zastínil rukou oči a rozhlédl se kolem šibalsky. „Jsou tady nějaké dámy? Nějací pánové?“

Ženy se chichotaly a muži se začali smát. Sammy Swift, který stál poblíž, vypadal víc než kdy jindy jako vyděšené strašidlo.

„Dívejte se pozorně, hoši a dívky,“ volal Graff nepřirozeně vysokým hlasem. „Slavný Graffisimo v jedinečném a krkolomném skoku.“

Trochu se rozběhl a skočil s připaženýma rukama. Chlapci tomu říkají skok mrtvého vojáka. Lidé u bazénu čekali, až se vynoří na hladině a pak začali tleskat, dupat a pískat.

Sammy Swift si všiml, že netleskám a přistoupil ke mně. Poznal mne teprve, když jsem ho oslovil jménem. Vyvalil oči.

„Lew Archer, ať se propadnu. Co děláte mezi touhle sebrankou?“

„Procházím se tu jako turista.“

„Jo, to vám věřím. Když už děláte tu turistiku, podařilo se vám dostat se k tomu Lanci Leonardovi?“

„Ne. Můj přítelíček onemocněl a tak jsme se toho interview vzdali.“

„Škoda. Ten chlapec udělal docela kariéru. Byla by to prima story.“

„Vyprávějte mi o tom.“

„Ále.“ Zavrtěl hlavou. „Řekněte svému kamarádovi, aby se spojil s propagačním oddělením. Je tu totiž jedna verze oficiální a jedna neoficiální, pokud vím.“

„A nějaké detaily nemáte?“

„To jsem nevěděl, že sháníte informace pro noviny, Lewe. Co je za tím, že se snažíte dovědět se něco o Leonardovi?“

Jeho zamlžené oči se projasnily a zúžily. Nebyl zase tak opilý, jak jsem si myslil a ten námět rozhovoru byl trochu nebezpečný. Tak jsem se stáhl:

„Jen jsem se snažil kamarádovi vypomoct.“

„Hledáte pořád toho Leonarda? Dnes večer jsem ho tu neviděl.“

Znovu se ozval Graff:

„Achtung, poslouchejte. Je čas na ukázky, jak je možné někomu zachránit život.“ Jeho oči byly prázdné a ústa pokleslá. Přistoupil ke skupině uchichtávajících se dívek a ukázal na jednu, která měla stříbřité šaty. Jeho ukazováček se dotkl jejího ramene. „Vy! Jak se jmenujete?“

„Martha Matthewsová.“ Usmívala se a tetelila se blahem.

„Jste docela pěkné děvče, Martho.“

„Děkuji vám.“ Tyčila se nad ním. „Děkuji mnohokrát, pane Graffe.“

„Chtěla byste, abych vám zachránil život, Martho?“

„Já bych to prostě zbožňovala.“

„Tak do toho. Skočte do vody.“

„A co mé šaty?“

„Můžete si je svléct, Martho.“

V jejím úsměvu zazněl trochu údiv. „Můžu?“

„Už jsem řekl.“

Přetáhla si šaty přes hlavu a podala je jedné z dívek. Graff ji strčil pozpátku do vody. Obratný fotograf celou akci zachytil. Graff skočil za ní a přitáhl ji k žebříku, jeho žilnaté ruce svíraly její tělo, dívka se usmívala a usmívala. Plavčík přihlížel, aniž se výraz jeho tváře nějak změnil.

Měl jsem chuť někoho praštit. Ale v blízkosti nebyl nikdo dost velký. Obrátil jsem se a odcházel. Sammy Swift se táhl za mnou. Na mělkém konci bazénu jsme se zastavili u truhlíku s rozkvetlými begóniemi a zapálili si cigaretu. Sammyho obličej byl v tom polosvětle hubený a bledý.

„Vy znáte Simona Graffa docela dobře, že?“ prohlásil jsem. V jeho očích to zajiskřilo. „Musel byste ho znát moc dobře, abyste pochopil, jak o něm smýšlím. Studuju toho muže už asi pět let. Co o něm nevím, to nestojí za zmínku. A co o něm vím, to také není zapotřebí znát. Ale je to nicméně zajímavé. Víte, proč tady prováděl to divadlo se zachraňováním? Dělá to na každém večírku jako hodinový stroj, ale sázím se, že jsem jediný tady kolem, komu je to jasné. Sázím se, že to ani Simovi není jasné.“

„To mně vysvětlete.“

Sammy na sebe vzal výraz mudrce. Řekl tónem lékaře v ordinaci: „Simon má kompulzívní neurózu. Musí to dělat. Je zafixován na tu dívku, co se loni zabila.“

„O které dívce to hovoříte?“ řekl jsem a snažil jsem se, aby v mém hlase nebylo poznat vzrušení.

„O té dívce, co ji našli na pláži s kulkami v těle. Stalo se to právě tamhle dole.“ Mávl rukou k oceánu, který se rozléval, neviditelný mimo dosah světel. „Simonovi na ní hrozně záleželo.“

„To je zajímavé, pokud to je pravda.“

„Sakra, na to, co říkám, můžete vzít jed. Byl jsem se Simonem, když se to dověděl. Má ve své kanceláři dálnopis. Chce být vždycky první, kdo se dovídá o událostech – a když četl její jméno na té zprávě, zbledl jako list papíru. Uzavřel se ve své soukromé koupelně a po celé hodiny nevycházel. Když konečně vyšel, tvrdil, že měl kocovinu. Od té doby, co to děvče zemřelo, už není jako býval. Jak se jen jmenovala?“ Pokusil se neúspěšně lusknout prsty. „Gabriella, tak nějak.“

„Maně si vzpomínám na ten případ. Nebyla pro něho příliš mladá?“

„Blbost! Je ve věku, kdy ho mladé holky přitahují. On Simon není tak starý. Vlasy mu zešedly teprve loni a způsobila to právě smrt té dívky.“

„Jste si tím jistý?“

„Jistý, naprosto jistý. Na jaře jsem je spolu několikrát viděl. A já mám, chlapče, oči jako rentgen. K tomu se člověk dopracuje, když je spisovatel.“

„A kde jste je spolu viděl?“

„Různě. A jednou ve Vegas. Leželi vedle sebe u bazénu jednoho velkého hotelu a kouřili spolu jednu cigaretu.“ Pohlédl na žhavý konec své cigarety a hodil ho obloukem do vody. „Možná že bych vám tady neměl vykládat ty klepy, ale vy mě nebudete citovat, a tak jako tak už to patří minulosti. Až na to, že stále opakuje ta představení s tím zachraňováním života. Přehrává si její smrt a snaží se ji před ní zachránit. Ovšem uvědomte si, že to dělá ve vyhřívaném bazénu.“

„To jsou ovšem vaše vlastní dedukce, bezpochyby.“

„Jsou, ale dává to smysl,“ řekl s trochou fanatismu. „Sledoval jsem ho léta, jak se sledují mouchy na stěně a opravdu ho znám. Čtu v něm jako v knize.“

„Jaká je to kniha? Od Freuda?“

Sammy, jak se zdálo, mne přestal vnímat. Jeho pohled zabloudil na vzdálený konec koupaliště, kde Graff pózoval pro fotografy s dalšími děvčaty. Bylo mi divné, proč lidi od filmu nikdy neunavuje, že jsou stále fotografováni. Sammy řekl:

„Můžete mi říkat Oidipus, chcete-li. Já toho bastarda opravdu nenávidím.“

„Co vám udělal?“

„Kvůli tomu, co udělal Flaubertovi. Píšu scénář pro film o Kartágu, už šestou verzi, a Simona Graffa mám pořád za zády.“ Jeho hlas se změnil, začal napodobovat Graffův akcent: „Matho je náš hlavní mladý hrdina, my ho nemůžeme nechat umřít. Musí žít kvůli tomu děvčeti, to je základní věc. Už to mám, už to mám. Ona ho bude ošetřovat a vrátí ho k životu potom, co ho posekali. Co tomu říkáš? Nic tím trikem neztratíme, ale získáme srdce diváků. Salambo mu odpustí, chápeš? Předtím ten chlapec byl tak trochu revolucionář, ale byl zachráněn jejím vlivem před sebou samým. Zbaví se kvůli ní barbarů. Dívka ho přitom bude sledovat z dálky. Pak se obejmou a vezmou se.“ Sammy přešel ke svému přirozenému hlasu. „Četl jste někdy Salambo?“

„Už je to dlouho. V překladu. Ale na děj si nevzpomínám.“

„Tak nechápete, o čem mluvím. Salambo je tragédie. Tématem je smrt. A teď mi Simon Graff nadiktuje, abych k tomu přidělal happyend. A já to podle jeho přání píšu, panebože,“ řekl sám překvapen, „já to tak napsal. Proč jsem to udělal, proč jsem to udělal Flaubertovi, kterého zbožňuju.“

„Peníze?“ řekl jsem.

„Jo, peníze, peníze.“ Opakoval to slovo několikrát s různým důrazem. Zdálo se, že hledá nové odstíny toho významu. Slzy mu vstoupily do hlasu. Ale byl příliš otrlý na to, aby podléhal emocím. Přejel si rukou oči a zachechtl se: „No, nemá smysl plakat nad rozlitou krví. Což takhle dát si sklenku, Lewe? Navrhuju doušek Dantziger Goldwasseru.“

„Za chvilku. Znáte děvče jménem Hester Campbellová?“

„Jo, vídal jsem ji tady.“

„Nedávno?“

„No zrovna nedávno ne.“

„Jaký je její vztah ke Graffovi, víte to?“

„No vlastně ani nevím,“ odpověděl ostře. Téma ho zřejmě zneklidnilo, a proto začal za sebe dělat šaška: „Mně nikdo nic neříká. Já jsem tady jen takový intelektuální poskok. Jen bezvýznamný poskok. Teď zpěv!“ Začal zpívat zastřeným tenorem improvizovanou melodii: „Je tak nevyzpytatelný a přece tak nepostradatelný, prostě neodolatelný, on je má radost. Je tak intelektuální – ale ach, tak sexuální – ten intelektuální poskok. Nic ho nemůže přivést z míry… Teď hádejte, kdo to je.“

„Už jsem to uhádl.“

„Mám svatozář génia, chlapče. To jsem vám nikdy neřekl, že jsem génius? Já jsem měl I.Q. 183, když jsem byl na vysoké škole v Galeně ve státě Illinois.“ Svraštil čelo. „Co jen se to se mnou stalo? Co to jen bylo? Já jsem míval rád lidi, panečku, já měl talent. A nedovedl jsem si ho vážit. Přišel jsem sem jen tak z legrace – za sedm padesát týdně jsem si hrál se slovíčky. Pak se ukázalo, že to není legrace. Že je to napořád, že je to tvůj život. Ten jediný, který máš. A Simon Graff tě popadl za pačesy a už nemáš právo na vlastní rozhodování. Už nejsi, cos býval.“

„A kdo tedy jste, Same?“

„To je ten můj problém.“ Smál se, až se zalykal. „Měl jsem minulý týden takové vidění. Měl jsem to před očima tak jasně, jako film. Špinavý výraz, film, ale to nechme stranou. Byl jsem králíkem, který běží přes poušť. Záběr zezadu.“ Zase se zasmál a zakašlal. „Zatracenej králíček s bílým ocáskem, kterej se žene přes obrovskou americkou poušť.“

„A kdo se hnal za vámi?“

„Nevím,“ odvětil s úšklebkem. „Já jsem se bál ohlédnout.“

18

Podél bazénu se k nám blížil sebevědomě Graff. Za sebou vlekl svůj štěbetající harém a eunuchy. Neměl jsem chuť se s ním bavit, a tak jsem se otočil zády, dokud nepřešel. Sammy hleděl nepřátelsky a zíval.

„Já se potřebuju nutně napít,“ řekl. „Už z toho šilhám. Nechcete se ke mně připojit?“

„Možná později.“

„Tak nashle. A nikde mne necitujte.“

To jsem mu slíbil a Sammy odešel směrem, kde zářila světla a zněla hudba. V okamžiku se prostor kolem bazénu vyprázdnil až na černého plavčíka, který se pohyboval pod skokanskou věží. Pak se pustil směrem ke mně s plnou náručí ručníků. Nesl je do osvětleného pokojíku na konci řady kabin.

Šel jsem za ním a zaklepal na otevřené dveře. Plavčík se otočil od plátěného pytle, kam skládal ručníky. Měl na sobě šedivý svetr s nápisem CHANNEL CLUB na prsou.

„Potřebujete něco, pane?“

„Ne, díky. Tak co je s tropickými rybičkami?“

Poznal mne a usmál se. „Dnes nemám žádné potíže s tropickými rybičkami. Potíže dělají spíš lidi. Vždycky jsou nějaké problémy s lidmi. Proč se potřebují koupat zrovna v takovéhle noci! To asi proto, že tolik pijí. Jak ti se dovedou nalévat!“

„Když mluvíme o tom pití, váš šéf se v tom vyzná.“

„Myslíte pana Bassetta? To ano, ten v poslední době pije jako ryba, od té doby, co mu zemřela matka. Jak tropická ryba. Pan Bassett měl svou maminku moc rád.“ Jeho černá tvář byla hladká a přívětivá, ale oči hleděly sardonicky. „Řekl mi, že ona byla jedinou ženou, kterou kdy miloval.“

„To ho šlechtí. Víte, kde je pan Bassett nyní?“

„Obíhá tady kolem.“ Zakroužil prstem ve vzduchu. „Chodí od jedné skupiny k druhé. Chcete, abych vám ho našel?“

„Ne, teď právě ne. Díky. Znáte Tonyho Torrese?“

„Moc dobře ho znám. Pracovali jsme spolu léta.“

„A jeho dceru?“

„Trochu,“ zpozorněl. „Taky tady pracovala.“

„Myslíte, že Tony je tu taky? U vchodu není.“

„Ovšem. Odchází večer, večírek nevečírek. A jeho zástupce se dneska neukázal. Možná, že ho pan Bassett zapomněl zavolat.“

„Nevíte, kde Tony bydlí?“

„To náhodou vím. Bydlí vám prakticky pod nohama. Žije v místnosti hned vedle kotelny, nastěhoval se tam loni. Bývala mu prý vždycky zima, jak mi říkal.“

„Můžete mi tam ukázat cestu?“

Nepohnul se, jen se podíval na hodinky. „Je půl druhé. Přece byste ho nebudil uprostřed noci.“

„Ale ano,“ řekl jsem. „Já ho vzbudím.“

Pokrčil rameny a vedl mne po chodbě naplněné mýdlovým pachem ze sprch. Pak jsme sešli po betonových schodech do míst, kde byl vzduch jako v pařeništi, skrz sušárnu, v níž visely plavky jako stažené hadí kůže na dřevených věšácích. Prošli jsme mezi dvěma velkými kotli, které vytápěly bazén a budovu. Za nimi byl malý prostor ohraničený stěnami z překližky.

„Tony tady bydlí proto, že si to přeje,“ řekl plavčík spíše na obranu. „Už nechce bydlit ve svém domě na pláži, pronajal ho. Neměl byste ho budit. Tony je starý chlap a potřebuje si odpočinout.“

Ale Tony nespal. Jeho bosé nohy mlaskaly po podlaze. Rozsvítil a světlo pronikalo prasklinami v překližce a kolem veřejí dveří. Tony dveře otevřel a zamžoural na nás. Malý stařík s velkým břichem, v dlouhých podvlékačkách a s křížkem na krku.

„Nezlobte se, že vás vytahuju z postele. Rád bych s vámi mluvil.“

„O čem? Jaké máte potíže?“ poškrabal se v rozcuchaných šedivých vlasech.

„Nemám potíže.“ Jen dvě vraždy v jeho rodině, o jedné z nich bych vlastně ani neměl vědět. „Můžu vstoupit?“

„Jistě. Abych to tak řek‘, vlastně jsem myslel na to, že si s vámi popovídám.“

Otevřel dveře doširoka a ustoupil nazpátek s gestem dvořana. „Jdeš taky, Joe?“

„Já musím jít nahoru,“ řekl plavčík.

Poděkoval jsem mu a vešel jsem. Byl to malý pokojík a bylo tu horko. Osvětlován byl holou žárovkou, která visela jen na šňůře. Nikdy jsem nebyl v mnišské cele, ale tahle prostora za mnišskou celu mohla posloužit. Popraskaný příborník, železné lůžko, jedna kuchyňská židle, šatník bez dveří, ve kterém visel modrý seržový oblek, kožená bunda a čistá uniforma. Přes postel byla přehozená modrá flanelová deka a zpod postele vykukoval starý kufr s mosaznými rohy. Na stěně nad postelí visely dvě fotografie. Jedna představovala hezkou černovlasou dívku v bílých šatech, které připomínaly úbor pro slavnost ukončení školy. Druhý obrázek byla čtyřbarevná Panna Maria, držící v natažených rukou horoucí srdce.

Tony mi pokynul ke kuchyňské židli a sám usedl na postel. Znovu se poškrabal na hlavě a upřel oči na podlahu. Jeho oči byly černé jako antracit. Klouby na pravé ruce měl naběhlé a odřené.

„Jo, myslil jsem na vás,“ opakoval. „Celej den a eště půl noci. Prej ste detektiv, povídal pan Bassett.“

„Soukromý detektiv.“

„Jo, soukromý. To se mi hodí. Kdo by věřil těm policajtům z okresu. Projíždějí se v těch svejch parádních automobilech a zatýkají lidi, že jim nesvítí zadní světlo nebo že odhoděj‘ plechovku do příkopu. Ale když se stane vopravdu něco vážnýho, tak je nevidíš.“

„Ale oni nakonec vždycky přijedou, Tony.“

„Možná. Ale už jsem za života viděl podivný věci. Třeba to, co se stalo loni zrovna v mý rodině.“ Jeho hlava se stáčela pomalu doleva, jako pod neznatelným ale neodolatelným tlakem, až se zahleděla na dívku v bílém úboru.

„Řek‘ bych, že už ste slyšel o Gabrielle, mý dceři.“

„Ano, slyšel.“

„Zastřelená na pláži. Tam sem ji našel. Dvacátýho prvního března loni. Nebyla v noci doma. Myslel sem, že je s kamarádkou. Našel sem ji ráno. Bylo jí osmnáct, byla to má jediná dcera.“

„Je mi to moc líto.“

Jeho černý pohled zkoumal mou tvář, snad měřil hloubku mého soucitu. Ústa se mu stáhla, jako by mu působilo bolest říkat pravdu: „Už mi srdce nekrvácí. Byla to moje chyba. Já sem čekal, že něco příde. Jak sem ji moh‘ vychovávat? Holku bez matky? Tak pěknou holku?“ Očima zatěkal po místnosti a znovu na mne upřel pohled. „Jak sem jí měl říkat, co má dělat?“

„Co se stalo vaší manželce, Tony?“

„Mý manželce?“ Otázka ho překvapila. Musil chvíli přemýšlet. „Utekla mi před rokama. Utekla s nějakým chlapem. Naposledy sem o ní slyšel, že bydlí někde v Seattlu. Vždycky se honila za chlapama. A má Gabriella se zvrhla po ní, asi. Šel sem do Katolického dobročinného spolku a ptal sem se jich, co mám dělat, že mi holka utíká pod rukama jako kobylka v říji – já sem to faráři takhle neřek‘, ne těmahle slovama.“

„Farář mi říkal, dejte ji do klášterní školy, ale to bylo na mě moc peněz. Moc peněz, abych zachránil život mý dcery. No a teď mám ušetřený peníze, v bance, ale nemám nikoho, za koho bych je utratil.“ Obrátil se k obrázku Panny Marie: „Já sem prašivej starej dědek.“

„Ale nemůžete přece žít jejich životy, Tony.“

„To ne. Ale moh‘ sem ji nechat, aby na ni dohlídli dobrý lidi. A měl sem držet Manuela hodně daleko od mýho domu.“

„Měl něco společného s její smrtí?“

„Manuel byl tehda v base, když se to stalo. Ale von to byl, kdo ji začal tahat po nocích. Já sem si toho ze začátku nevšim‘, von ji naučil, aby mi lhala. Vždycky to bylo nějaký basketbalový utkání nebo plaveckej trénink nebo přespání u kamarádky. Ale celou tu dobu jezdila kolem dokola na zadních sedadlech motocyklů a učila se, jak bejt hnusná –“ ústa se mu zavřela před nevysloveným slovem.

Po chvilce pokračoval už klidněji: „To děvče, co sem viděl s Manuelem na dálnici do Venice v tom sportovním voze, ta Hester Campbellová, to je ta holka, u který měla Gabriella přespat tu noc, co byla zabitá. A pak vy sem dneska ráno přijdete a začnete se ptát po Manuelovi. Tak sem začal zase přemýšlet, kdo jí to moh‘ udělat. Manuel a ta blondýna, proč vlastně držej pohromadě, můžete mi říct?“

„Možná, že později vám k tomu něco řeknu. Povězte mi, Tony, to přemýšlení, to bylo to jediné, co jste dělal?“

„Hé?“

„Odešel jste dneska z klubu během dne či večer? Setkal jste se se svým synovcem Manuelem?“

„Ne. Na vobě otázky.“

„Kolik máte revolverů?“

„Jen jeden.“

„Jaké ráže?“

„Je to kolt ráže čtyřicet pět.“ Jeho mysl byla zamířena jedním směrem a nepostřehl záludnost otázky. „Tadyhle.“

Sáhl pod pomačkaný polštář a podal mi pistoli. Jeho zásobník byl plný a nevypadalo to, že z revolveru bylo v poslední době vystřeleno. Ostatně patrony, které jsem nalezl u synovcova těla, byly spíše ráže třicet dva.

Potěžkal jsem revolver. „Pěkná zbraň.“

„Jo. Patří klubu. Ale mám povolení ji nosit.“

Vrátil jsem mu ji. Namířil na zem a přivřel oči. Pak řekl stařeckým, suchým, pochmurným hlasem:

„Kdybych se někdy dověděl, kdo ji zastřelil, tohle by dostal. Nečekal bych, až to ty zkorumpovaný policajti za mě vyřídí.“ Naklonil se a dotkl se lehce hlavní mé ruky: „Vy ste detektiv, pane, najděte mi, kdo mi zavraždil mý děvče a dám vám všechno, co mám. Peníze v bance, přes tisíc dolarů. Já teďko šetřím. A eště pozemek na pláži. Hypotéku sem už splatil.“

„Jen si to nechte. A ten revolver schovejte, Tony.“

„Já byl za první světový války kanonýr a vím, jak se zachází se zbraní.“

„Tak to dokažte.“

Zasunul revolver pod polštář a vstal. „Už je to dávno, co? Skoro dva roky a takováhle práce vás asi nezajímá, máte jiný věci na starosti.“

„Naopak. Moc mne to zajímá. Vlastně právě proto jsem chtěl s vámi mluvit.“

„Tomu se říká shoda okolností, že?“ Byl pyšný na to, že zná takový slovní obrat.

„Já moc na shodu okolností nevěřím. Když po nich jdete zpětně, zjistíte, že měly svůj význam. A tahle určitě měla.“

„Vy myslíte,“ řekl pomalu, „Gabriella s Manuelem a Manuelovou blondýnou?“

„A s vámi. A ostatní věci. Všecko do sebe zapadá.“

„Ostatní věci?“

„Teď to nebudeme rozpřádat. Co vám tehdy v březnu řekli policisti?“

„Že nemají žádný důkazy. Pár dní se v tom šťárali a pak vyšetřování uzavřeli. Vykládali, že to možná byla loupež, ale to se mi nezdá. Kdo by střílel holku kvůli sedmdesáti pěti centům.“

„Byla znásilněna?“

Něco jako prach zastřelo jeho antracitové oči. Svaly v obličeji mu naběhly jako ořechy v koženém vaku a měnily velikost. Zachytil jsem v jeho očích odraz vášně, která ho zřejmě ovládala, když odolával v ringu po šest kol Armstrongovi, ačkoli už mu staré nohy tak nesloužily.

„Nebylo znásilnění,“ řekl se sebezapřením. „Doktor po pitvě říkal, že byla s chlapem někdy večer. Ale já vo tom tady nechci mluvit.“

Povstal, vytáhl kufr zpod postele, otevřel ho a šmátral v něm pod košilemi. Pak se postavil, hlasitě oddychoval a podal mi ohmataný magazín.

„Tady,“ řekl prudce, „přečtěte si to.“

Byl to ošoupaný sešit s kriminálními historkami. Rozevřel se někde uprostřed u článku „Vražda znásilněné panny.“ Byl to příběh vraždy Gabrielly Torresové, ilustrovaný fotografiemi otce a jejími snímky. Jeden z nich byl reprodukcí snímku, který visel na stěně. Tony byl zachycen fotografem v rozhovoru s detektivem šerifa. V popisku pod snímkem stálo, že detektivem je zástupce šerifa Theodor Marfeld. Marfeld trochu zestárl od března loňského roku. V článku se říkalo:

„Na pláži Malibu, v zábavním středisku filmového velkoměsta byl voňavý jarní večer. Ale tropický teplý vítr, který hnal vlny ke břehu, zneklidňoval Tonyho Torrese, bývalého šampióna lehké váhy, který nyní pracuje v exkluzivním Channel klubu. Tony se normálně nedal přivést z míry, po tolika létech v ringu, ale tentokrát si dělal vážné starosti se svou dospívající dcerou Gabriellou.

Jak to, že není doma? Stále a stále se ptal. Slíbila, že přijde domů nejpozději do půlnoci. A teď byly tři hodiny, pak čtyři hodiny a Gabriella se stále neukazovala. Tonyho laciný budík odtikával neúprosně čas. Vlny, které dorážely na pláž pod jeho prostým přímořským domkem, jako by odrážely v jeho uších ozvěnu špatné zprávy…“

Ztratil jsem trpělivost nad čtením těchto frází a mnohomluvných vět, které naznačovaly, že pisatel toho neměl moc, co by napsal. A opravdu toho moc neměl. Zbytek vyprávění, který jsem přeletěl spěšně očima, byl zahalen do pseudopoetické prózy a ukrýval jen několik fakt:

Gabriella měla špatnou pověst. V jejím životě bylo nespočetně mužů. V jejím těle se nalezly dvě střely a sperma. První střela jí způsobila jen povrchní zranění na stehně. Ale rána povážlivě krvácela. Šetření zjistilo, že uplynulo několik minut mezi prvým a druhým výstřelem. Druhá střela ji zasáhla do zad, proletěla mezi žebry a zasáhla srdce.

Obě střely byly dvaadvacítky a byly vystřeleny ze stejného dlouhohlavňového revolveru. Zbraň se nenalezla. To je vše, co policejní odborníci v balistice zjistili. Theodor Marfeld řekl – a citátem jeho výpovědi končil článek: „Naše dcery musí být ochraňovány. Rozřeším tento ohavný zločin, i kdybych měl na něm pracovat zbytek svého života.“

Podíval jsem se na Tonyho. „Správný chlapík, ten Marfeld.“

„Jo.“ V hlase jsem slyšel ironii. „Vy ho znáte, že jo?“

„Znám ho.“

Zvedl jsem se. Tony mi vzal magazín z ruky, hodil ho do kufru a kufr zakopl pod postel. Pak uchopil provázek, kterým vypínal světlo. Zatáhl a smutkem provátý pokoj se ponořil do temnoty.

19

Vyšel jsem po schodech na ochoz a kráčel k Bassettově kanceláři. Stále tam ještě nebyl. Rozhodl jsem se, že se někde stavím na sklenku. Pod zpola staženou střechou velkého vnitřního dvora se ploužili tanečníci po navoskovaných dlaždicích při hudbě utahaného orchestru „Jeremy Crana a jeho veselých chlapců“. Smutné oči muzikantů shlížely na merendu pod nimi. Právě hráli melancholickou Gershwinovu melodii.

Moje přítelkyně skokanka s pevnými boky tančila se staromládeneckým typem, který rád fotografoval. Na rameni se jí leskly diamanty. Nebyl příliš nadšený, když jsem je zastavil a požádal ji o tanec. Odešel však bez odmluvy.

Měla na sobě pruhované šaty s vlající sukní, která jí neslušela. Tančila trochu jako tygřice. Vrhala se kolem, jako by byla zvyklá vést. Náš tanec se podobal trochu amatérskému řeckořímskému zápasu, při němž se šetřilo dechem i slovy. Když jsme skončili, řekl jsem:

„Jmenuju se Lew Archer. Mohl bych si s vámi pohovořit?“

„Proč ne?“

Posadili jsme se u jednoho ze stolků s mramorovou deskou, které byly od koupaliště odděleny skleněnou zástěnou. Řekl jsem:

„Mohu vám nabídnout sklenku?“

„Ne, děkuju, nepiju. Vy nejste člen klubu a nejste ani jedním z Graffových stálých společníků. Pokusím se hádat.“ Třela si prsty bradu a její diamanty se třpytily. „Reportér?“

„Samá voda.“

„Policista?“

„Máte postřeh, nebo jsem tak nápadný?“

Usmála se zpod přivřených víček. „Ne, neřekla bych, že jste nápadný. Ale chtěl jste něco vědět o Hester Campbellové. A tak mě napadlo, jestli nejste policista.“

„Nechápu, jakou to má souvislost.“

„Nechápete? Tak jak to, že jste se ptal zrovna na ni?“

„Bohužel vám důvod nemohu říct. O tom musím mlčet.“

„Já mlčet nemusím,“ řekla. „Řekněte mi, proč po ní pátráte? Krádež?“

„Neřekl jsem, že po ní pátrám.“

„Ale měl byste. Je to zlodějka, chápete?“ Její úsměv byl trochu jedovatý. „Mne okradla, loni v létě jsem nechala svou peněženku v šatně kabiny. Bylo to časně zrána, nikdo tam nebyl, jen zaměstnanci, a tak jsem ani nepomyslela na to, abych dveře zamkla. Několikrát jsem si skočila, osprchovala se a když jsem se vrátila, abych se oblékla, byla peněženka pryč.“

„Proč se domníváte, že ji vzala ona?“

„Není ani nejmenší pochyby, že to udělala ona. Viděla jsem ji, jak se plíží po chodbě kolem sprch zrovna předtím, než jsem poznala, že mi zmizela peněženka. Měla něco zabaleného v ručníku v ruce a provinilý úsměv na tváři. Šla jsem hned za ní a přímo jsem se jí zeptala. Samozřejmě, že to zapřela, ale já jsem viděla ten provinilý výraz v jejích očích.“

„To, co jste viděla v očích, ještě není důkazem.“

„Ale to nebylo všechno. I jiní členové klubu hlásili ztráty a vždycky se to stalo, když byla někde poblíž slečna Campbellová. Vypadá to, jako že jsem zaujatá, ale já opravdu nejsem. Já jsem se tomu děvčeti snažila pomoci, jak jsem mohla. Jednu dobu jsem se dokonce považovala za její ochránkyni. A tak mne to trochu ranilo, když jsem zjistila, že mne okradla. Měla jsem v peněžence asi sto dolarů, řidičský průkaz a klíče, které jsem musela vyměnit.“

„Říkáte, že jste ji chytila.“

„Myslím to obrazně. Samozřejmě, že nic nechtěla přiznat. Někam už peněženku mezitím schovala.“

„Ohlásila jste tu krádež?“ Otázku jsem položil trochu ostřeji, než jsem mínil.

Poklepávala na stolním ubruse konečky prstů: „Musím se přiznat, že jsem neočekávala takový křížový výslech. Poskytuji vám dobrovolně informace a dělám to zcela bez postranních úmyslů. Zřejmě nechápete, já jsem Hester měla ráda. Měla záchvaty, kdy byla jako dítě, a tak mi jí bylo líto.“

„Tak jste to tedy nehlásila.“

„Nehlásila, tedy úřadům. Probrala jsem to s panem Bassettem, což nikam nevedlo. Měla ho otočeného kolem prstu. Prostě nevěřil, že by byla něčeho takového schopná – až se to stalo jemu.“

„Copak se mu stalo?“

„Hester okradla i jeho,“ řekla s trochou shovívavosti. „Totiž. Nemohu na to přísahat, ale jsem si tím jistá. Slečna Hamblinová, jeho sekretářka, je mojí přítelkyní, a tak se dozvídám věci. Pan Bassett byl doslova vyděšen ten den, kdy odjela.“ Naklonila se ke mně přes stůl. Viděl jsem, jak jí vystupují žebra mezi ňadry. „A slečna Hamblinová říkala, že ten samý den změnil kombinaci svého sejfu.“

„To všechno není moc průkazné. Ohlásil on tu krádež?“

„Samozřejmě, že neohlásil. Nikdy o tom nikomu nic neřekl. Styděl se, že ho tak doběhla.“

„A vy jste taky nikdy nic nikomu neřekla?“

„Až teď.“

„A proč o tom mluvíte zrovna teď?“

Mlčela a jen její prsty bubnovaly na stole. Spodní částí obličeje vyjadřovala vzdor. Odvrátila hlavu od zdroje světla a já jsem jí neviděl do očí. „Ptal jste se mne.“

„Já jsem se vás neptal na nic konkrétního.“

„Hovoříte, jako byste byl jejím přítelem. Jste jím?“

„A vy jste?“

Zakryla si ústa rukou, takže její tvář byla schována, a zamumlala: „Myslila jsem, že je mou přítelkyní. Byla bych jí dokonce prominula i tu peněženku. Ale minulý týden jsem ji zahlédla u Myrina. Šla jsem přímo k ní, ochotna na všechno minulé zapomenout, ale ona mě ponížila. Předstírala, že mne nezná.“ Ztlumila hlas, který teď zněl drsně. Ruka před ústy se sevřela v pěst. „Tak jsem si řekla, jestli se topí v penězích, že si může kupovat šaty u Myrina, tak by mi mohla vrátit mých sto dolarů.“

„Potřebujete peníze, že?“

Její ruka odmávla mou poznámku, zuřivě, jako bych ji obviňoval, že se dopustila nějakého morálního poklesku nebo že má nějakou chorobu. „Samozřejmě, že peníze nepotřebuji. Jde mi tu o princip.“ Po chvíli přemýšlení řekla: „Ale vy mne nemáte rád, ani trošinku, že?“

Takovou otázku jsem neočekával a neměl jsem na ni pohotově odpověď. Byla v ní zvláštní kombinace naléhavosti a bezohlednosti, kterou často nalézáme u bohatých, neprovdaných žen. „Vy jste zámožná,“ řekl jsem, „a já ne. Stále si uvědomuju ten společenský rozdíl. Vadí vám to?“

„Ano, vadí. Vy to nechápete.“ Její oči se vynořily znovu ze stínu a její hubená ňadra se opřela o okraj stolu. „Tady nejde tolik o peníze. Já měla dojem, že Hester mě prostě má ráda. Myslila jsem, že je opravdovou přítelkyní. Vedla jsem ji při tréninku. Dovolila jsem jí, aby používala otcův bazén. Já jsem jí dokonce jednou vystrojila hostinu – při jejích narozeninách.“

„Kolik jí tehdy bylo?“

„Byly to její osmnácté narozeniny. Tehdy to byla nejkrásnější dívka na světě, nejroztomilejší. Já to nechápu – kam se ten její půvab poděl?“

„To se stává mnoha lidem.“

„To narážíte na mne?“

„Na sebe,“ řekl jsem. „Na nás všechny. Snad to působí jaderný odpad či co.“

Potřeboval jsem se napít mnohem naléhavěji než dříve, proto jsem jí poděkoval, omluvil se a odešel do místnosti, na jejíž jedné straně stál vyřezávaný mahagonový bar. Protější strana byla vyzdobena fauvistickými obrazy Hollywoodu. Ve velké místnosti se pohybovalo několik tuctů párů, které na sebe navzájem vrhaly nadávky a současně vykřikovaly objednávky k filipínskému barmanovi. Byly zde ostřílené filmové herečky se svým lhostejným, nalakovaným pohledem i budoucí herečky s pohledem plným očekávání, byli zde vedoucí produkčních skupin, kteří se navzájem pečlivě sledovali, i jejich ženy, které se častovaly neupřímnými úsměvy.

Usedl jsem k baru mezi dva cizí muže, vyžádal jsem si whisky se sodou od jednoho Filipínce v bílém kabátě a naslouchal jsem, co si lidé povídají. Byli to lidé od filmu, ale většinou se bavili o televizi. Hovořili o komunikačních prostředcích, o černém seznamu, o honorářích za druhé promítání, kdo má peníze na důležité filmy a co říkali jejich agenti. Vycházelo z nich určité napětí.

Muž po mé pravici vypadal jako bývalý herec a mluvil jako režisér. Možná, že to skutečně byl herec, který se stal režisérem. Právě něco vysvětloval kuňkající blondýně: „To znamená, že se to týká tebe, chápeš? Ty jsi zamilovaná do děvčete, nebo do chlapce, podle toho, co chce scénář. Ale ta hra se neodehrává na scéně pro tu holku, ale pro tebe.“

„Třesky-plesky,“ skřehotala roztomile. „Proč to nenazvat hned sex?“

„To není sex. Ten sex je v tom obsažený.“

„Tak dobře, souhlasím. Se vším, v čem je sex. To je moje životní filozofie.“

„To je opravdu prima filozofie,“ řekl jiný muž. „Sex a televize jsou opiem lidstva.“

„Marihuana je marihuana lidstva.“

Po mé levici seděla dívka. Zahlédl jsem její profil, mladý a hezký, hladký jako sklo. Hovořila vážně s mužem po svém boku, stárnoucím šaškem, kterého jsem viděl asi ve dvaceti filmech.

„Řekl jste, že byste mne chytil, kdybych padala,“ řekla.

„Tehdy jsem se cítil silnější.“

„Řekl jste, že byste se se mnou oženil, kdyby se to snad mělo stát.“

„Jste příliš rozumná, abyste mne brala vážně. Já už dlužím dva roky alimenty.“

„Jste velmi romantický, že?“

„To je řečeno velmi mírně, drahoušku. Ale trochu smyslu pro zodpovědnost přece jen mám. Udělám pro vás, co budu moct. Dám vám telefonní číslo. A můžete mu říct, aby mi poslal účet.“

„Kašlu vám na vaše telefonní číslo. Kašlu vám na vaše peníze.“

„Buďte rozumná. Berte to, jako že to je nádor nebo něco takového. Ještě sklenku?“

„Mně můžete dát arsenik,“ řekla hluše.

„Se sodou?“

Nechal jsem stát svou sklenku napolo nedopitou. Potřeboval jsem se nadýchnout vzduchu. Ve dvoraně, u jednoho mramorového stolu ve stínu širokých pilovitých listů banánovníku seděl Simon Graff se svou ženou. Jeho šedivé vlasy byly ještě tmavé a kluzké, jak vylezl ze sprchy. Měl na sobě smoking s růžovou košilí a na břiše měl červený pás. Ona měla na sobě modrý norkový kožich a pod ním černou róbu se zlatými obrazci, což už bylo z módy. Jak k ní hovořil, byl jeho obličej zašpičatělý a zahnědlý. Jí jsem do obličeje neviděl. Dívala se ven skrz skleněnou stěnu.

Ve voze jsem měl odposlouchávací mikrofon a tak jsem si pro něj zašel na parkoviště. Už tam bylo méně vozů než předtím, ale jeden přece přibyl: sedan Carla Sterna.

Graff stále hovořil, když jsem se vrátil ke koupališti. Ve vodě už nikdo nebyl, ale vlnky stále narážely na okraje a reflektory na dně stále zářily. Banánovník mě kryl před Graffem, přitáhl jsem si zahradní židli ke skleněné zástěně a přitiskl jsem na ni mikrofon. Tenhle trik už se mi jednou osvědčil a mohl by i nyní. Právě říkal:

„No jistě, samozřejmě všechno je moje chyba. Já jsem tvůj osobní bête noire a hluboce se omlouvám.“

„Prosím tě, Simone.“

„Simone? Tady není Simon. Já jsem Mefisto, pověstný pekelný manžel. Ne!“ To slovo vyslovil ostře. „Jen přemýšlej chvilku, Isabelo, jestli tvůj mozek dovede ještě přemýšlet. Jen pomysli na to, co jsem pro tebe už udělal, co jsem vytrpěl a co ještě vytrpím. Jen pomysli, kde bys byla, kdybych se o tebe nestaral.“

„Tomu říkáš starost?“

„Nebudeme se hádat. Já vím, co chceš. Já vím, proč na mne útočíš.“ Jeho hlas byl hladký jako máslo solené slzami. „Trpěla jsi a chceš, abych i já trpěl. Ale já nechci trpět. Nemůžeš ode mne žádat, abych trpěl.“

„Ať tě Bůh zatratí,“ řekla chraplavým šeptem.

„Bůh mě má zatratit, to chceš? Kolik jsi toho už vypila?“

„Pět skleniček, deset, dvanáct. Jaký to má význam.“

„Víš dobře, že nemáš pít. Že alkohol pro tebe znamená smrt. Chceš, abych zavolal doktora Freye a dal tě znovu zavřít?“

„Ne!“ Byla vyděšena. „Já nejsem opilá.“

„Ovšem že nejsi. Ty jsi zosobněná střízlivost. Jsi ideální dívkou pro Křesťanskou dámskou protialkoholní společnost. Ve zdravém těle zdravý duch. Ale dovol, abych ti, ty střízlivá dámo, řekl jedno. Nepřipustím, abys mi zkazila můj večírek. Jestli se nemůžeš nebo nechceš chovat jako hostitelka, odejdeš odtud. Toko tě odveze domů.“

„A ona bude tou hostitelkou, to máš v úmyslu?“

„Kdo? O kom to mluvíš?“

„O Hester Campbellové,“ řekla. „Nevykládej mi, že se s ní nestýkáš.“

„Jen v obchodních záležitostech. Setkal jsem se s ní jen při projednání obchodních záležitostí. Jestli jsi ale najala detektivy, budeš toho litovat.“

„Nepotřebuju detektivy, mám své zdroje. Tos jí dal ten dům z obchodních důvodů? Kupoval jsi jí róby z obchodních důvodů?“

„Co víš o tom domě? Byla jsi tam?“

„Do toho ti nic není.“

„Je.“ To slovo zasyčelo jako pára unikající z přetlakového systému. „Je mi do toho. Bylas v tom domě dneska?“

„Možná.“

„Odpověz mi, ty šílená ženská.“

„Takhle se mnou nebudeš mluvit.“ Začala ho častovat nadávkami tichým zastřeným hlasem. Jako by se v ní něco trhalo a rodila se nová osobnost.

Náhle se zvedla a já ji viděl, jak kráčí přímo přes dvoranu, mezi pohybujícími se páry, jako by to pro ni byly jen přeludy. Bokem narazila do dveří, když vstoupila do baru.

Ihned vyšla druhými dveřmi. Jen na okamžik jsem zachytil její pohled. Měla tvář bílou a byl v ní strach. Snad ji tak vyděsili lidé. Obešla tu část bazénu, kde bylo mělko a vstoupila do kabiny na vzdálenější straně.

Šel jsem pomalu na druhý konec bazénu. Skokanská věž se zdvíhala do mlhy, která pokrývala moře. Kousek za bazénem byl plot s ostnatým drátem, který odděloval klub od pláže a moře. V plotu byla vrátka, od nichž vedlo betonové schodiště na pláž. Častý příliv ohlodával spodní schody.

Opřel jsem se o sloup u vrátek a zapálil jsem si cigaretu. Musil jsem zápalku chránit dlaní proti proudu chladného vzduchu, který vanul od zvlněné hladiny a zamračené nebe nade mnou ve mně budilo iluzi, že jsem na přídi lodi, která míří do temné mlhy.

20

Někde za sebou jsem zaslechl ostrý ženský hlas. Mužský hlas ho přehlušoval. Otočil jsem se a pohlédl přes opuštěný bazén. Ti dva stáli v mihotavém světle těsně při sobě, tak těsně, že vypadali jako jedno temné neforemné tělo. Byli na vzdáleném konci ochozu, asi čtyřicet yardů ode mne, ale jejich hlasy se nesly přes vodu docela zřetelně.

„Ne,“ opakovala. „Ty šílíš, neudělala jsem to.“

Přešel jsem k ochozu a přiblížil jsem se k nim. Stále jsem se držel ve stínu.

„Já šílený nejsem,“ říkal muž. „Tady víme, kdo je šílený, holčičko.“

„Nech mne na pokoji. Nedotýkej se mne.“

Poznal jsem ženský hlas. Byla to Isobel Graffová. Ještě jsem nevěděl, kam zařadit toho muže. Říkal:

„Jsi děvka. Špinavá děvka. Proč jsi to udělala? Co ti udělal?“

„Já to neudělala. A jdi ode mne, ty hnuse.“ Následovaly další urážky, které se vztahovaly k jeho původu a ukazovaly bohatost jejího slovníku.

Odpovídal jí hlubokým zastřeným hlasem. Nerozuměl jsem mu. Přiblížil jsem se však tak blízko, že jsem ho poznal. Byl to Carl Stern.

Vydal ze sebe zvuk jako zvíře, vzteklé zavrčení, a udeřil ji do tváře, dvakrát, a to velmi tvrdě. Sáhla si na tvář sevřenými prsty. Zachytil ji za zápěstí. Norkový kožich jí sklouzl s ramen a ležel na betonu jako velké modré bezhlavé zvíře. Dal jsem se po špičkách do běhu.

Stern ji od sebe odmrštil. Narazila na dveře kabiny a sesula se podél nich. Skláněl nad ní svá široká ramena v černém plášti. Zelenavé světlo, které se odráželo od hladiny koupaliště, dávalo jeho hlavě krutou bronzovou patinu.

„Proč jsi ho zabila?“

Otevřela ústa, zavřela je a znovu otevřela, ale nevydala ani hlásku. Její vzhůru obrácený obličej byl zsinalý jako měsíc. Nakláněl se nad ní v takovém vzteku, že si neuvědomil mou přítomnost, dokud jsem ho neudeřil.

Vrazil jsem do něho ramenem, přitiskl jsem mu ruce k tělu a projel jsem mu po bocích, jestli nemá zbraň. V tomto ohledu to bylo v pořádku. Vzpíral se a frkal jako kůň. Jeho svaly se napínaly v mém sevření. Kopal mi do holeně, dupal po špičkách nohy a snažil se mne kousnout.

Pustil jsem ho, a když se otočil, zasadil jsem mu ránu pěstí do čelisti. Mám odpor k mužům, kteří koušou. Otočil se a padl zády na mne. Jeho ruka se svezla k noze. Zvedl se a prudce se obrátil. Jeho oči byly jako černé hlavičky hřebíků, na kterých visel vychrtlý obličej. Bílá čára mu obkroužila ústa a označovala kraje jeho černých nozder. Z pěsti, kterou držel na břiše, vylézala čtyřpalcová čepel nože, který měl předtím připevněný na lýtku.

„Odhoďte ten nůž, Sterne.“

„Zapíchnu tě s ním jako vepře.“ Jeho hlas byl vysoký a drsný, jako zvuk opracovávaného kovu.

Nečekal jsem, až se pohne. Vymrštil jsem pravici, která ho zasáhla do obličeje a tvrdě jím otřásla. Levý hák do čelisti dokončil kombinaci a Sterna dodělal. Několik vteřin se potácel na nohou a pak se zhroutil. Nůž zazvonil a zaleskl se na betonu. Zvedl jsem ho a zavřel.

Ozvaly se rychlé kroky na ochozu. Byl to Clarence Bassett. Oddychoval rychle pod košilí s náprsenkou. „Co se tu, proboha, děje?“

„Jen jsme se kočkovali. Nic vážného.“

Pomohl paní Graffové na nohy. Opřela se o stěnu a narovnávala si zkroucené punčochy. Zvedl jí kabát a uhlazoval ho rukou pečlivě, jako by norek a žena měly pro něj stejnou důležitost.

Carl Stern se vrávoravě zvedl. Pohlédl na mne nenávistně. „Co jste zač?“

„Jmenuju se Lew Archer.“

„Policajt, co?“

„Policajt, který si myslí, že se ženy nemají tlouct.“

„Kavalír, co? Tuhle chvíli budete jednou proklínat, Archere.“

„To se mi nezdá.“

„Mně jo. Mám moc přátel, mám styky. Tady v Los Angeles jste skončil, víte? Jste tu vyřízený.“

„Dejte mi to písemně, buďte tak hodný. Už jsem dlouho toužil dostat se z tohohle smogu.“

„Když mluvíme o těch stycích,“ řekl Bassett klidně Sternovi, „vy nejste členem klubu.“

„Jsem hostem jednoho člena. A vy se octnete taky na pranýři.“

„Vážně? To je zábavné. A jen tak mimochodem, kterého člena jste tu hostem?“

„Simona Graffa. Chci s ním mluvit. Kde je?“

„Teď nebudeme pana Graffa obtěžovat. Mohl bych něco navrhnout? Už je dost pozdě. Pro někoho méně, pro někoho víc. Nemyslíte, že by bylo načase, abyste odešel?“

„Nepřijímám rozkazy od sluhů.“

„Opravdu?“ Bassettův široký úsměv byla jen maska, ze které zíraly smutné oči. Obrátil se ke mně.

Řekl jsem: „Mám vás, Sterne, ještě jednou udeřit? Udělal bych to s potěšením.“

Stern na mne hleděl dlouhou chvíli a z jeho očí na mne létaly blesky. Pak jeho oči potemněly. Řekl:

„Tak dobře. Půjdu. Vraťte mi můj nůž.“

„Když slíbíte, že si s ním podříznete hrdlo.“

Pokusil se projevit znovu vztek, ale na to už mu chyběla energie. Vypadal ušle. Hodil jsem mu zavřený nůž. Chytil ho a strčil do kapsy kabátu, obrátil se a kráčel směrem ke vchodu. Několikrát klopýtl. Bassett šel pár kroků za ním jako pozorný policista.

Paní Graffová šmátrala klíčem u dveří své kabiny. Ruce se jí třásly, nedovedla je kontrolovat. Otočil jsem za ní klíč v zámku a rozsvítil světlo. Bylo to nepřímé světlo. Osvětlovalo ze čtyř rohů hnědou rybářskou síť, která kryla strop. Pokoj byl zařízen v primitivním tichomořském stylu. Rolety na oknech byly ze štípaného bambusu, na podlaze byly rohože z trávy, křesla a pohovky byly z palmových kmínků. I barový kout v rohu byl z tohoto dřeva. V pozadí místnosti vedly dvoje dveře do šaten. Na stěnách visely polynézské rohože a reprodukce obrazů celníka Rousseaua v bambusových rámečcích.

Jediná věc, která neladila, byl turistický pestrobarevný plakát, který lákal k návštěvě Nice. Paní Graffová se zastavila před ním a řekla jen tak mimochodem:

„Máme u Nice vilu. Otec nám ji dal jako svatební dar. Tehdy jí byl Simon nadšený. Mnou taky.“ Zasmála se. „Dnes už mně s sebou ani do Evropy nevezme. Tvrdí, že mu vždycky způsobím nějaké potíže. Není to pravda. Jsem vždycky klidná. On si ovšem cestuje na transpolárních linkách a nechává mne tady zahnívat.“

Po dlouhou dobu svírala hlavu oběma rukama. Vlasy jí stály mezi prsty jako černé rozcuchané peří. Ta tichá bolest, kterou se snažila přemoci, byla hlasitější než křik.

„Jste v pořádku, paní Graffová?“

Dotkl jsem se jejích zad v norkovém kabátě. Ustoupila před mým dotekem, stáhla ze sebe kabát a vrhla ho na postel. Její záda a ramena byla oslnivá, ňadra překypovala v její róbě jako šlehačka. Byla si vědoma krásy svého těla, i když se do toho pocitu mísilo trochu studu dívky, která si najednou uvědomuje půvab své postavy.

„Líbí se vám mé šaty? Nejsou nové. Já už jsem léta nebyla na nějakém večírku. Simon už mne s sebou nikam nebere.“

„Je to od Simona ošklivé,“ řekl jsem. „Cítíte se v pořádku, paní Graffová?“

Odpověděla mi s jasným úsměvem filmové herečky, který ovšem neladil se strnulou horní částí obličeje a se zoufalstvím v jejích očích:

„Je mi nádherně. Nádherně.“

Učinila několik tanečních kroků, aby to dokázala a luskla prsty. Na jejím bílém předloktí bylo vidět modřiny. Tančila mechanicky. Pak klopýtla a ztratila svůj zlatý střevíček. Místo toho, aby si ho znovu vzala na nohu, odkopla i ten druhý. Posadila se na jednu stoličku u baru, kroutila nohama v punčochách, třela je o sebe. Vypadaly jako slepá zvířátka, která se začínala milovat pod lemem její sukně.

„Abych nezapomněla,“ řekla, „vlastně jsem vám zapomněla poděkovat. Děkuju vám.“

„Za co?“

„Že jste mne zachránil od osudu horšího než život. Ten zatracený kšeftař s drogami by mne byl skoro zabil. On je hrozně silný, že?“ Pak řekla vyčítavě: „Ale oni by neměli být tak silní.“

„Kdo je to oni? Obchodníci s drogami?“

„Teplouši. Tvrdí se, že homosexuálové jsou slaboši. A že pasáci holek jsou zbabělci a že všichni Řekové mají restaurace. To ovšem není dobrý příklad. Můj otec byl Řek, pocházel z Kypru. A začal opravdu v restauraci v Newarku, ve státě New Jersey. Z malých žaludů vyrůstají mohutné duby. Zázraky moderní vědy. Z kuchtíka v Newarku k bohatství a k úpadku v jedné generaci. Vše se zrychluje s automatizací.“

Rozhlédla se po pokoji. „Proboha, vždyť mohl zůstat na Kypru. Co mi to přineslo za štěstí? Skončila jsem v léčebném ústavu a vyráběla keramické hrnce a pletla rohože jako na nějaké vesnické dílničce. S tím rozdílem, že za to platím. Vždycky jsem to já, kdo platí.“

Zdálo se, že se uklidnila, což mne povzbudilo, abych se zeptal:

„Vždycky takhle mluvíte?“

„Už jsem toho moc napovídala, že?“ Znovu se na mne usmála tím zářivým zmateným úsměvem, jako by její ústa sotva stačila zadržet její chrup. „Dávalo to vůbec nějaký smysl, proboha?“

„Tu a tam ano.“

Její úsměv už nebyl tak napjatý, byl už opravdovější. „Promiňte, někdy se pustím do povídání a slova mi unikají a nemají ten smysl, který jim chci dát. Jako v Jamesi Joyceovi. Jenže mně se to přihodí jen občas. Víte, že jeho dcera trpěla schizofrenií?“ Nečekala na odpověď. „Tak někdy mluvím rozumně, někdy nerozumně. Aspoň mi to říkají.“ Natáhla ruku s odřeninami: „Sedněte si a nalijte si sklenku. A řekněte mi, kdo jste.“

„Archer,“ opakovala zamyšleně, ale ani se o mne moc nezajímala. Paměť jí v hlavě oživovala a tlumila se jako oheň v měnícím se větru. „Já taky nic neznamenám. Kdysi jsem si myslila, že něco jsem. Můj otec byl Peter Heliopoulos, aspoň tak si říkal. Jeho skutečné jméno bylo mnohem delší a mnohem komplikovanější. Já jsem byla korunní princezna. Otec mi tak říkal: ‚Princezno!‘ A teď –“ její hlas se zlomil v tónině – „teď takový mizerný hollywoodský prodavač drog si dovolí se mnou smýkat po zemi a projde mu to. Za života mého otce by ho byli zmrskali. A co dělá můj manžel? Dělá s ním obchody. Jsou jedna ruka, jeden je jako druhý.“

„Máte na mysli Carla Sterna, paní Graffová?“

„Koho jiného?“

„A jaké obchody spolu provozují?“

„Všecky, které se tady v Las Vegas provozují, hazardní hry a všecky nekalé podniky. Já tam nikdy sama nechodím. Nikam nechodím.“

„Jak víte, že kšeftuje s drogami?“

„Sama jsem od něj kupovala drogy, když jsem utekla doktorům – žluté sáčky a demerol a ty umělé s červeným proužkem. Teď taky nemám drogy. Tak jsem začala zase pít. To je jediná věc, co pro mě dr. Frey udělal.“ Její oči se na mě zaměřily a netrpělivě řekla: „Ještě jste si nenalil sklenku. Nalejte si a mně taky jednu nalijte.“

„Myslíte, že je to dobrý nápad, Isobelo?“

„Nemluvte se mnou tak, jako bych byla malé dítě. Já nejsem opilá. Ještě sklenku snesu.“ Znovu jí prolétl po tváři úsměv. „Jediná potíž se mnou je v tom, že jsem trochu bláznivá. Ale ne právě teď. Byla jsem před chvílí rozčilená, ale vy na mne působíte uklidňujícím způsobem. Jste tak nějak laskavý.“ Vysmívala se sama sobě.

„Pořád?“ zeptal jsem se.

„Pořád. Ale nebudete se mi vysmívat, že ne? Já někdy začnu vyvádět – jsem vzteklá a bláznivá – zejména, když si lidi dělají z mé lidské důstojnosti legraci. Můžu vybuchnout, nevím, ale ještě jsem se neodpoutala. Na transpolární let,“ řekla výsměšně, „někam do divokého černého prázdna.“

„To vám blahopřeju.“

Pokývla hlavou, jako by si sama blahopřála. „Kdysi to bylo vtipné, že? Ale to není pravda. Když k tomu dojde, není to jako let, nebo jako příjezd nebo odjezd. Já věci cítím jinak, to je vše a nevnímám rozdíl mezi sebou a jinými věcmi. Jako když otec zemřel a já ho viděla v rakvi a poprvé jsem se zhroutila. Měla jsem pocit, že JÁ jsem v rakvi. Věděla jsem, že jsem mrtvá, mé tělo bylo studené. Tepnami mi tekla balzamující tekutina a já jsem ji cítila. Současně jsem ležela mrtvá v rakvi a ve stejnou dobu jsem seděla v lavici v pravoslavném kostele a oplakávala svou vlastní smrt. A když ho pochovávali, hlína – já jsem slyšela, jak ta hlína padá na rakev, a pak rozdrobili mne a já jsem byla ta hlína.“

Vzala mne za ruku, držela ji a třásla se po celém těle. „Nenechávejte mne tak dlouho mluvit. To mi škodí. Už jsem tam skoro šla.“

„Kam jste šla?“ řekl jsem.

„Do šatny.“ Ukázala rukou na jedny z dveří. „Byla jsem tam na okamžik, dívala jsem se dveřmi na nás a poslouchala jsem se. Moc vás prosím, nalijte mi sklenku. To mi dělá dobře, vážně. Skotskou s ledem.“

Zašel jsem za barový pult a vybral ledové kostky z malé béžové ledničky. Pak jsem otevřel láhev Johny Walkera a nalil dvě sklenky, tak středně silné. Na této straně barového pultu jsem se cítil jistější. Ta žena mne zneklidňovala způsobem, jakým vás může zneklidnit hladovějící dítě nebo raněný pták či nemocná kočka. Měl jsem dojem, že je na okraji psychotického výbuchu. A ona to taky věděla. Bál jsem se, že řeknu něco, co způsobí takový zvrat.

Pozvedla svou sklenku. Stálé chvění její ruky způsobilo, že hnědá tekutina se šplouchala kolem ledových kostek. Jako kdyby chtěla prokázat, jak se ovládá, jen trochu usrkla, i já jsem se jen trochu napil. Opřel jsem se o lokty a naklonil nad pultem jako barman, který je ochoten přijímat příkazy.

„Proč jste se hádali, Isobelo?“

„Hádali? Myslíte s Carlem Sternem?“

„Ano. Nějak se rozpálil.“

„Ublížil mi,“ řekla, aniž se nějak litovala. Chuť whisky jí změnila náladu, jako kapka kyseliny změní modrou barvu lakmusového papírku. „To je zajímavý fakt. Mně velmi snadno naskočí modřiny.“ Pozdvihla ruce. „Sázím se, že mám modřiny po celém těle.“

„Ale proč vám to Stern udělal?“

„Lidé jako on jsou sadisti, aspoň hodně je takových.“

„Znáte takových hodně?“

„Znám jich dost. Zřejmě je přitahuju, ale nevím proč. Možná ale, že vím proč. Ženy jako já mnoho nečekají. Já nečekám nic.“

„Patřil k nim i Lance Leonard?“

„Jak to mám vědět? Snad ano. Ani jsem toho – toho klacka moc neznala.“

„Ale býval tady plavčíkem.“

„Já se s plavčíky nestýkám,“ řekla ostře. „Co to znamená? Já jsem myslila, že budeme přáteli. Myslila jsem, že se budeme trochu bavit. Já se nikdy nebavím.“

„Mne vždycky zamknou a ztrestají a to není fér,“ řekla. „Udělala jsem jen jednu strašnou věc v životě a teď na mne házejí vinu za všechno, co se stane. Stern je prolhaný lhář. Já jsem se jeho milovaného chlapečka ani nedotkla. Ani jsem nevěděla, že je mrtvý. Proč bych ho zabíjela? Mám toho už tak dost na svědomí – na svém svědomí.“

„Jako například.“

Zadívala se mi do obličeje. Její tvář ztuhla jako prkno. „Jako například. Snažíte se ze mně něco vytáhnout, že, jako například. Snažíte se ze mě něco dostat?“

„Ano, snažím. Co jste provedla za strašnou věc?“

Něco podivného se stalo s její tváří. Jedno její oko se přimhouřilo potměšile, druhé se otevřelo do tvrdého pohledu. Na straně potměšilého oka se pozvedl horní ret a zasvítily pod ním její bílé zuby. Řekla: „Já jsem špatná, moc a moc špatná holka. Dívala jsem se, jak to dělají. Zázraky moderní vědy. A já byla v pokoji, za dveřmi.“

„Co jste udělala?“

„Zabila jsem matku.“

„Jak?“

„Tím, že jsem si to přála,“ řekla potměšile. „Přála jsem si, aby matka zemřela. Odpovídá to na vaši otázku, pane tazateli? Jste snad psychiatr? Najal si vás Simon?“

„Odpověď je ne a zase ne.“

„Já jsem zabila i otce. Zlomila jsem mu srdce. Mám vám vyprávět o dalších svých zločinech? Je to na dlouhé povídání. Závist a zášť a pýcha a neřest a zuřivost. Seděla jsem doma a plánovala jeho smrt – uškrcením, upálením, zastřelením, utopením, jedem. Seděla jsem doma a představovala jsem si ho s nimi, s těmi mladými děvčaty, s jejich bílými těly, jak mávají bílýma nohama. Seděla jsem doma a snažila se získat nějakého přítele. Nikdy mi to nevyšlo. Buď byli vyčerpáni horkem nebo chladem, nebo jsem je nějak děsila. Jeden z nich mi řekl, že má ze mne strach, ten všivák. Vypili můj alkohol a nikdy se už neukázali.“ Usrkávala ze sklenky. „Do toho,“ řekla. „Vypijte to.“

„Vypijte tu svou, Isobel. Já vás zavezu domů. Kde vlastně bydlíte?“

„Docela blízko. Na pobřeží. Ale já ještě domů nejdu. Nebudete mne nutit, abych šla, že ne? Už jsem nebyla tak dlouho na nějakém večírku. Což abychom si zatančili? Já jsem ošklivá napohled, ale jsem dobrá tanečnice.“

„Naopak, jste velmi krásná a já jsem špatný tanečník.“

„Jsem ošklivá,“ řekla. „Nesmíte se mi vysmívat. Já vím, jak ošklivá jsem. Já jsem se už narodila ošklivá a nikdy mne nikdo neměl rád.“

Pojednou se za ní otevřely doširoka dveře. Objevil se v nich Simon Graff. Jeho tvář byla jako z kamene.

„Isobel, co je to tu za dohadování? Co tady děláš?“

Její reakce byla pomalá, skoro odměřovaná. Otočila se a zvedla ze stoličky. Její tělo bylo napjaté a postoj téměř drzý. V ruce se jí chvěla sklenka s nápojem.

„Co tu dělám? Vyprávím o svých tajemstvích. Sděluju všechna svá ohavná malá tajemství svému milému příteli.“

„Blázne. Půjdeš se mnou domů.“

Učinil několik kroků k ní. Hodila mu na hlavu skleničku. Sklenka proletěla kolem něj a narazila na zeď vedle dveří. Trochu tekutiny mu vyšplíchlo do obličeje.

„Ty blázne,“ řekl. „Teď půjdeš se mnou domů. Zavolám dr. Freye.“

„Já s tebou nemusím chodit domů. Ty nejsi můj táta.“ Obrátila se ke mně s potměšilým úsměvem na tváři. „Musím s ním opravdu jít?“

„To nevím. Je vaším poručníkem ze zákona?“

Graff odvětil: „To jsem. A vy do toho nemluvte.“ Pak jí řekl: „Způsobila bys zármutek sobě i nám všem, kdyby ses pokusila ode mne odejít. Byla bys úplně ztracena.“ V jeho hlase byla nová kvalita, jakási prázdnota v tlumeném tónu.

„Já jsem ztracená už teď. Jak může být žena víc ztracená?“

„Na to přijdeš, Isobelo. Pokud nepůjdeš se mnou a neuděláš, co ti řeknu.“

„Svengali,“ pravil jsem. „Starý trik.“

„Nemíchejte se do toho. Varuju vás.“ Cítil jsem jeho pohled jako ledový rampouch, který mi vjel do vlasů. „Tato žena je moje manželka.“

„To má štěstí.“

„Kdo vlastně jste?“

Řekl jsem mu.

„Co děláte v tomto klubu, na tomto večírku?“

„Průzkum zvířat.“

„Očekávám od vás slušnou odpověď.“

„Pokuste se mluvit se mnou jiným tónem a možná, že ji dostanete.“ Obešel jsem barový pult a postavil se vedle Isobel a Graffa. „Všichni ti přitakávači a patolízalové ve vašem životě vás zkazili. Já ten druh člověka nejsem.“

Podíval se na mne v nepředstíraném šoku. Snad už léta mu nikdo neodporoval. Ale pak si uvědomil, že musí projevovat hněv a tak se obrátil na svou manželku:

„On přišel s tebou?“

„Ne.“ Vypadalo to, že má trochu strach. „Myslila jsem, že patří k tvým hostům.“

„Co dělá v téhle kabině?“

„Pozvala jsem ho na sklenku. Pomohl mi. Jeden člověk mne bil.“ Mluvila monotónním hlasem, ve kterém se ozýval plačtivý tón.

„Který člověk tě bil?“

„Váš přítel Carl Stern,“ řekl jsem. „Políčkoval ji a srazil ji k zemi. Bassett a já jsme ho vyhodili.“

„Vy jste ho vyhodili?“ Graffův neklid se změnil v hněv, který zaměřil znovu na svou ženu: „A tys to dovolila, Isobelo?“

Svěsila hlavu a zaujala ustrašený, nehezký postoj. Stála na jedné noze jako školačka.

„Neslyšel jste mne, Graffe? Nebo nemáte nic proti tomu, když vám nějací pohůnci napadají ženu?“

„Já se budu starat o svou ženu, jak uznám za vhodné, je mentálně nemocná a občas potřebuje pevnou ruku. Tady nejste zapotřebí. Vypadněte.“

„Nejdříve bych dopil tu sklenku. Děkuji,“ řekl jsem běžným konverzačním tónem: „Copak jste udělal s Georgem Wallem?“

„George Wall? Žádného Georga Walla neznám.“

„Ale vaši pochopové – Frost a Marfeld a Lashman – ti ho znají.“

Ta jména vzbudila jeho zájem. „Kdo je ten George Wall?“

„Hesteřin manžel.“

„Žádnou Hester neznám,.“

Jeho manželka se na něho rychle a temně podívala, ale neřekla ani slovo. Upřel jsem za něj svůj nejocelovější pohled a pokoušel jsem se ho tím pohledem zbavit sebejistoty. Nevyšlo to. Jeho oči byly jako díry ve zdi. Člověk se mohl skrz ně dívat do velkého, nejasného, prázdného prostoru.

„Jste lhář, Graffe.“

Jeho tvář se zarděla a pak zbledl. Odstoupil ke dveřím a zavolal třesoucím se hlasem Bassetta. Když se Bassett objevil Graff řekl: „Tohoto muže je nutno odtud vyhodit. Nedovolím, aby nám nějací vetřelci rušili večírek –“

„Pan Archer na náš večírek nevtrhl,“ řekl Bassett chladně.

„On je váš přítel?“

„Já ho považuju za přítele, ano. Z nedávné doby, abych tak řekl. Pan Archer je detektiv, soukromý detektiv, a já jsem ho najal z osobních důvodů.“

„Z jakých důvodů?“

„Včera večer mne ohrožoval nějaký pomatenec. Najal jsem pana Archera, aby tu záležitost prošetřil.“

„Tak mu také dejte pokyn, aby nechal na pokoji mé přátele, Carl Stern je můj společník. Chci, aby se s ním zacházelo s respektem.“

Bassettovy oči se trochu zamžily, ale Graffovi se postavil: „Já jsem ředitelem tohoto klubu. Pokud jím budu, budu určovat, co se sluší a patří pro hosty. Bez ohledu na to, čí jsou přátelé.“

Isobel Graffová se tichounce zasmála. Posadila se na svůj kabát a odtrhávala srst kožešiny.

Graff sevřel ruce v pěst a třásl se na celém těle: „Vypadněte odsud. Oba dva!“

„Pojďme, Archere, poskytneme panu Graffovi možnost, aby si uvědomil, jak se má člověk slušně chovat.“

Bassett byl bledý a vystrašený, ale choval se statečně. Ani bych to byl do něj neřekl.

21

Šli jsme ochozem k jeho kanceláři. Šel vzpřímeně, poněkud strnule, takovým vojenským krokem. Jeho pohyby jako by byly kontrolovány nějakým systémem zvnějšku a ten ho svíral jako korzet.

Vzal sklenky ze svého přenosného baru, nalil mi slušnou míru whisky a sobě ještě slušnější. Naléval z jiné láhve, než jsem u něho viděl ráno a už i tahle byla skoro prázdná. Ale to celodenní popíjení, jako běh roků, Bassettovi určitým způsobem prospívalo. Ztratil své vyzývavé sebevědomí a už nepředstíral, že je mladší, než byl.

„To, co jste předvedl, bylo na jedničku,“ řekl jsem. „Já jsem si myslil, že máte z Graffa strach.“

„To mám, když jsem úplně střízlivý. Je členem správní rady a dá se říci, že má na starosti kontrolu mé činnosti. Ale jsou vždycky určité hranice toho, co člověk snese. A je to pro změnu zase bezvadný pocit, když člověk nemá strach.“

„Doufám, že jsem vám nezpůsobil nějaké potíže.“

„O mne nemusíte mít obavy. Už jsem dost starý, abych se o sebe postaral.“ Ukázal mi rukou na židli a sám se posadil za stůl. V ruce držel ještě zpola vypitou sklenku. Napil se z ní a přes okraj na mne pohlédl. „Co vás sem vlastně přitáhlo, kamaráde? Stalo se něco?“

„Hodně se toho stalo. Večer jsem viděl Hester.“

Podíval se na mne, jako bych byl řekl, že jsem viděl strašidlo. „Viděl jste ji? Kde?“

„V jejím domě na Beverly Hills. Pustili jsme se do hovoru, ale ten nikam nevedl –“

„Dnes večer?“

„Asi o půlnoci.“

„Tak ona žije?“

„Pokud to nebyl přelud. Vy jste si myslil, že je mrtvá?“

Chvíli to trvalo, než odpověděl. Jeho oči byly vlhké a leskly se. Za nimi probíhalo něco záhadného. Měl jsem dojem, že se mu velice ulevilo. „Já jsem se hrozně bál, že je mrtvá. Celý den jsem měl strach, že ji ten George Wall zabije.“

„To je nesmysl. Wall sám zmizel. Možná, že je na tom špatně. Není vyloučeno, že ho ti Graffovi chlapi oddělali.“

Bassett neměl zájem o Walla. Obešel stůl, přistoupil ke mně a položil mi ruku na rameno: „Nelžete, že ne. Jste si jistý, že Hester je v pořádku?“

„Byla v pořádku, fyzicky, ještě před pár hodinami. Nevím, co si mám o ní myslet. Vypadá a hovoří jako slušné děvče, ale je zapletená s nejpodlejší bandou na Jihozápadě. S Carlem Sternem například. Co vy si o ní myslíte, Bassette?“

„Nevyznám se v ní, nikdy jsem se v ní nevyznal.“

Opřel se o stůl a přitiskl si ruku na čelo. Pohladil si pak svou dlouhou koňskou tvář. Pak zdvihl pomalu víčka. Viděl jsem, jak z nich hledí tupá bolest.

„Máte ji rád, že?“

„Mám ji moc rád. Nevím, jestli můžete pochopit, co k tomu děvčeti cítím. Možná, že byste to mohl nazvat strýčkovská náklonnost. Nic tělesného – nic takového v tom není. Znám Hester od jejího dětství, ji i její sestru. Jejich otec byl naším členem a mým nejbližším přítelem.“

„Už jste tady hodně dlouho?“

„Pracuji tu jako ředitel už dvacet pět let. Byl jsem zakládajícím členem klubu. Bylo nás původně pětadvacet. Každý z nás složil čtyřicet tisíc dolarů.“

„Vy jste složil čtyřicet tisíc dolarů?“

„Složil. Matka a já jsme na tom tehdy byli moc dobře, až ten krach v roce 1929 nás zničil. Když k tomu tehdy došlo, nabídli mi přátelé v klubu, abych přijal místo ředitele. To je první a jediné zaměstnání, které jsem kdy měl.“

„Co se stalo s Campbellem?“

„Upil se k smrti. Taky to dělám, ale poněkud pozvolna.“ Se sardonickým úsměškem sáhl po sklence a vypil ji. „Jeho žena byla takové hloupé stvoření, zcela nepraktická. Po Raymondově smrti žila v Topanga Canyonu. Dělal jsem, co jsem mohl, abych těm sirotkům pomohl.“

„O tom jste mi včera ráno neříkal.“

„Ne. Byl jsem vychován k tomu, abych se se svým lidumilstvím nevychloubal.“

Jeho projev byl zdvořilý, i když hlas byl trochu zastřený. Whisky už ho začala přemáhat. Pohleděl na mne, pak na láhev a zakroužil očima. Zavrtěl jsem hlavou. Nalil si znovu pořádnou dávku a upíjel. Bylo jasné, že až tu sklenku vypije, bolest zpoza jeho víček se ztratí. Nebo ta bolest nabude jiných zvláštních forem. V tom spočívá potíž s alkoholem, pokud se bere jako sedativum. Na chvíli vás odnese od reality, ale pak vás vrací meandrovitými cestami do pekla.

Nadhodil jsem otázku, takovou nahodilou harpunku, dříve než ho alkoholové opary odnesou k řece zapomnění: „Nedopustila se Hester na vás někdy nějakého podfuku?“

Zarazil se, ale pak zvládl pronést slova nasycená alkoholem docela zřetelně: „O čem to proboha mluvíte?“

„Někdo mi říkal, že Hester vám něco ukradla, než odtud odjela.“

„Že mi něco ukradla? Nesmysl.“

„Nevykradla vám sejf?“

„Panebože, Hester by něco takového nikdy neudělala. A taky nemám nic, co by stálo za krádež. My v klubu nepracujeme s hotovými penězi, chápete, naše obchodní transakce provádíme –“

„To mne nezajímá. Jediné, co chci slyšet, je vaše slovo, že Hester vám nevykradla v září sejf.“

„Samozřejmě, že to neudělala. Nedovedu si představit, kde jste mohl k takové informaci přijít. Lidi mají tak jedovaté jazyky.“ Naklonil se ke mně nejistým pohybem: „Kdo vám to řekl?“

„Na tom nezáleží.“

„Já bych řekl, že na tom záleží. Měl byste si zdroje svých informací kontrolovat, kamaráde. Takhle se dají vraždit charaktery. Co je podle vás za děvče, ta Hester?“

„To se právě snažím zjistit. Vy ji znáte dobře. A říkáte, že není schopna krást?“

„Alespoň ne u mne.“

„U někoho jiného ano?“

„Já nevím, čeho je schopna.“

„Je schopna vydírat?“

„Kladete stále podivnější otázky.“

„Když jsme spolu mluvili, řekl jste, že podle vašeho názoru tady nejde o vydírání. Můžete mi upřímně říci, zdali je Simon Graff vydírán?“

Zavrtěl slavnostně hlavou: „Kvůli čemu by mohl být pan Graff vydírán?“

Pohleděl jsem na fotografii skokanů na věži. „Kvůli Gabrielle Torresové. Slyšel jsem, že mezi nimi bylo nějaké spojení.“

„Jaké spojení?“

„Nedělejte ze sebe tupce, Clarenci. Vy nejste hloupý. Znal jste to děvče – pracovala pro vás. Kdyby něco mezi ní a Graffem bylo, musel byste o tom vědět.“

„Jestli něco bylo,“ prohlásil pevně, „tak se to k mému uchu nedoneslo.“ Chvíli přemýšlel a pohupoval se na nejistých nohou. „Prokrista, snad si, člověče, nemyslíte, že on ji zabil?“

„Proč by nemohl? Ale já jsem měl spíš na mysli paní Graffovou.“

Bassett se na mne podíval zaraženě a pochybovačně: „Tohle je opravdu ohavná domněnka.“

„Tohle je přesně to, co byste mohl říct, kdybyste je chtěl krýt.“

„Ale tohle je –“ zašklebil se a začal znovu: „Tohle je absurdní a směšné –“

„Proč? Isobel je natolik blázen, že mohla zabít. A měla k tomu motiv.“

„Ona není blázen. Byla – měla svého času vážné citové problémy.“

„Spáchala někdy něco?“

„Nespáchala, to nevěřím. Pobývala čas od času v soukromém sanatoriu dr. Freye v Santa Monice.“

„Kdy tam byla naposled?“

„Minulý rok.“

„Kdy přesně?“

„Celý rok. Tak vidíte –“ Mávl rukou před obličejem, jako by mu bzučící moucha měla vletět do úst. „Tak vidíte, Isobel byla zavřená v době, kdy ta dívka byla zastřelená. Tak je to absolutně vyloučeno.“

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Naprosto. Já jsem ji chodil pravidelně navštěvovat.“

„Isobel také patří k vašim starým přátelům?“

„Přesně tak. Je to má drahá stará přítelkyně.“

„Natolik stará a natolik drahá, abyste kvůli ní lhal?“

„Nemluvte hlouposti. Isobel by neublížila živému tvorovi.“

Zrak se mu už zastřel a bylo to znát i na hlase. Sklenku však držel v ruce pevně. Zvedl ji k ústům a vypil. Pak si dřepl na okraj stolu. Kolébal se ze strany na stranu a svíral prázdnou sklenku oběma rukama, jako by to byla jeho jediná opora.

„Velmi drahá, stará přítelkyně,“ opakoval sentimentálně. „Chudáček Isobel. Je to tragický příběh. Její matka zemřela mladá, otec jí dal všechno, jen ne lásku. Potřebovala sympatii, někoho, s kým by si mohla povídat. Já jsem se snažil být tou osobou.“

„Opravdu?“

Podíval se na mne smutně. Po vypití whisky částečně a přechodně vystřízlivěl, ale dospěl k bodu, kdy už nebylo návratu. Jeho tvář dostala barvu uvařeného masa a jeho řídké vlasy mu splývaly volně po spáncích. Odtáhl jednu ruku od sklenky a shrnul si vlasy dozadu.

„Já vím, že to vypadá nepravděpodobně. Chápejte, bylo to před dvaceti lety. Já jsem nebyl vždycky starý chlap. Ostatně Isobel měla vždycky ráda starší muže. Byla oddána svému otci, ale on jí nebyl schopen chápat, jak to potřebovala. Vyhodili ji ze školy, potřetí či počtvrté. Byla zdrcená. Trávila celé dny tady na pláži, úplně sama. Postupně přišla na to, že může hovořit se mnou. Tak jsme si spolu povídali celé léto až do podzimu. Nechtěla se vrátit do školy. Nechtěla ode mne odejít. Zamilovala se do mne.“

„Děláte si legraci.“

Schválně jsem ho popichoval a on reagoval s alkoholickou emotivností. Do jeho kapilár pronikl hněv a zabarvil jeho tváře do ruda:

„Je to pravda. Milovala mne. Já jsem sám měl citové problémy, ale byl jsem jediný, kdo jí rozuměl. A ona mne respektovala! Já jsem absolvent Harvardské univerzity, víte to? Strávil jsem za první války tři roky ve Francii, byl jsem zdravotníkem.“

To znamená, že mu teď bude asi šedesát. A před dvaceti lety mu bylo čtyřicet a Isobel dvacet.

„Jaké city jste k ní choval, strýčkovské?“

„Miloval jsem ji. Ona a má matka byly jediné dvě ženy, které jsem kdy miloval. A byl bych se s ní i oženil, kdyby tomu nebyl její otec bránil. Peter Heliopoulos mě neměl rád.“

„Tak ji provdal za Simona Graffa.“

„Právě. Za Simona Graffa.“ Zatřásl se vzrušením slabého a bojácného člověka, který jen zřídka dává najevo své city. „Za toho šplhouna, kurevníka a podvodníka. Já jsem znal Simona Graffa, ještě když to byl přistěhovalec, nula, a vůbec nic tady ve městě neznamenal. Byl pomocníkem režiséra, který natáčel laciné kovbojky a měl snad jen jedny slušné šaty. Měl jsem ho docela rád a on předstíral, že mne má taky rád. Půjčil jsem mu peníze a zařídil jsem mu vstup do klubu, představoval jsem ho různým lidem; představil jsem ho i Heliopoulosovi, bohužel. Za dva roky už natáčel pro Helio a ženil se s Isobel. Všechno, co má, všechno co udělal, vzešlo z té svatby. A on nemá ani tu slušnost zacházet s ní lidsky!“

Povstal a rozmáchl se tak, že klopýtal ke stěně. Upustil sklenku a roztáhl prsty obou rukou, aby se mohl o stěnu opřít. Stěna se k němu nakláněla, takže o ni narazil čelem. Zlomil se v bocích a dosedl s žuchnutím na podlahu.

Pak na mne vzhlédl a zasmál se bláznivě.

„Ňák je to moře dneska bouřlivý,“ řekl.

Vzal jsem ho pod pažemi, postavil na nohy a odvedl k jeho židli. Zřítil se na ni, ruce i brada mu klesly. Zamžikal směrem k lahvi. Sáhl po ní. Na dně se pohybovalo ještě tak pět šest hltů whisky. Měl jsem strach, že další alkohol by ho mohl vyřídit nebo dokonce zabít. Vzal jsem mu láhev z ruky, zazátkoval a odložil stranou. Klíček od přenosného baru byl v zámku. Otočil jsem s ním a strčil ho do kapsy.

„Podle jakého úředního nařízení mi zabavujete pití?“ Slova se mu drala z úst s velkými obtížemi. Bassett mluvil, jako když velbloud přežvykuje. „To je proti zákonu – ilegální zabavení.“

Naklonil se po mé sklence. Popadl jsem ji a dal stranou. „Už jste měl dost, Clarenci.“

„Já se sám rozhoduju. Já jsem rozhodný člověk. A vznešený. Denně jednu flašku, kruci. Vydržím víc než vy.“

„O tom nepochybuji. Když se vrátíme k tomu Graffovi, moc rád ho nemáte, že?“

„Nenávidím ho,“ řekl. „Na mou duši. Ukrad mi jedinou ženskou, kterou jsem miloval. Až na mámu. A ukrad mi i kuchaře. Nejlepšího kuchaře na Jihozápadě, Stefana. Nabídli mu dvakrát tolik a odvezli ho do Las Vegas.“

„Kdo?“

„Graff a Stern. Potřebovali ho pro ten tak zvaný klub.“

„Když mluvíme o Graffovi a Sternovi, proč kryje Graff toho gaunera?“

„To je otázka za stovku. Nemám na to odpověď. A i kdybych věděl, tak neřeknu. Hele, vy mě nemáte rád.“

„Vzchopte se, Clarenci. Mám vás docela rád.“

„Lháři. Jste krutý a nelidský.“ Dvě slzy se mu vyřinuly z koutků očí a stékaly po tváři jako malí stříbrní plži. „Nechce mi dát napít, chce, abych povídal, ale napít mi nedá. To není férový, to je nelidský.“

„Lituju, dnes už se pít nebude. Přece se nechcete sám zabít.“

„A proč ne? Jsem na světě sám, nikdo mě nemá rád.“ Náhle se rozplakal. Kapalo mu z nosu a z úst mu tekly sliny. Vzlyky jím otřásaly, jako by na jeho tělo narážely vlny.

Nebyl na něj pěkný pohled. Rozhodl jsem se, že půjdu.

„Neodcházejte,“ mumlal mezi vzlyky. „Nenechávejte mne tady samotnýho.“

Obešel stůl, nohy se mu podlomily v kolenou, jako by narazil na neviditelný drát a natáhl se jak široký tak dlouhý na koberec, slepý, hluchý, němý. Otočil jsem mu hlavu stranou, aby se nezadusil a vyšel jsem ven.

22

Hodně se ochladilo. Stále zazníval smích a jiné zvuky, které patří k večírku, ale hudba ve dvoraně už přestala hrát. Vůz za vozem odjížděl k dálnici. Společnost se rozcházela.

V místnosti plavčíka bylo světlo. Nahlédl jsem dovnitř. Mladý černoch seděl uvnitř a četl knihu. Zavřel ji, když mne uviděl a povstal. Titul knihy zněl Základy sociologie.

„Čtete hodně pozdě.“

„Lepší pozdě než nikdy.“

„Co děláte s Bassettem, když se složí?“

„Už se zase složil?“

„Na podlaze ve své kanceláři. Má tady někde nějakou postel?“

„Ano, v zadní místnosti.“ Na tváři se mu objevil výraz rezignace. „Asi udělám nejlíp, když ho uložím, co?“

„Nepotřebujete pomoci?“

„Ne, díky. To už svedu sám. Už v tom mám dlouhou dobu praxi.“ Usmál se na mne, tentokrát méně automaticky než dřív. „Vy jste přítel pana Bassetta?“

„To zrovna ne.“

„Obstaral vám tu nějaké zaměstnání?“

„Dá se to tak říct.“

„Pracujete tady v klubu?“

„Zčásti.“

Byl příliš zdvořilý na to, aby se zeptal, jaké jsou mé povinnosti. „Víte co, já uložím pana Bassetta do postele, vy si tu sedněte a já vám pak připravím hrnek kávy.“

„Šálek kávy by mi byl vhod. Mimochodem, jmenuju se Lew Archer.“

„Joseph Tobiáš.“ Jeho stisk ruky byl schopen ohýbat koňské podkovy. „Je to neobvyklé jméno, že? Tak tady na mne počkejte, nemáte-li nic proti tomu.“

Odklusal. Skladiště bylo přecpáno složenými slunečníky, plážovými sedačkami a vypuštěnými gumovými čluny i balóny. Rozložil jsem si pro sebe jedno lehátko a ulehl jsem na něj. Únava na mne padla jako po požití penthotalu. Téměř okamžitě jsem usnul.

Když jsem otevřel oči, Tobiáš stál vedle mne. Otevřel na stěně skřínku s vypínači. Sklapl sérii vypínačů a zářivá noc za dveřmi nabyla barvy uhlí. Obrátil se a viděl, že už nespím.

„Nechtěl jsem vás probudit. Vypadáte unaveně.“

„Vy nikdy nejste unavený?“

„Víte, že ne? Vlastně nikdy. Párkrát v životě jsem byl utahaný. To bylo v Koreji. To mě bolelo celé tělo, jak jsem pořád tlačil džíp zapadlý do hlubokého bláta. Chcete to kafe teď?“

„Kde si ho dáme?“

Dovedl mne k jasně osvětlené místnosti s bílými stěnami. Nad vchodem se skvěl nápis SNACK BAR. Za barovým pultem už bublala v kávovaru voda. Elektrické hodiny na stěně ukusovaly křečovitě kousky času. Bylo právě tři čtvrti na čtyři.

Usadil jsem se na polštářovanou stoličku u baru. Tobiáš se přehoupl přes pult a přistál čelem ke mně.

„Cuchulain, ulsterský ohař,“ řekl neočekávaně. „Když byl Cuchulain unavený a vyčerpaný z neustálých bitev, běhal podle řeky a cvičil. To byl jeho způsob, jak si odpočinout. Zapnul jsem gril, kdybychom náhodou měli chuť na vajíčka. Mně by taková dvě tři vejce přišla docela k chuti.“

„Mně také.“

„Tři?“

„Tři.“

„A což začít se sklenkou rajčatové šťávy. Ta pročistí patro.“

„Prima.“

Otevřel velkou plechovku a nalil dvě sklenky šťávy. Zvedl jsem svou sklenku, podíval se na ni a znovu jsem ji položil na pult.

„Copak, něco s tou šťávou není v pořádku?“

„Vypadá to, že je docela v pořádku,“ řekl jsem trochu nepřesvědčivě.

Byl zneklidněn kazem ve svém pohostinství. „Co je – je v ní nějaká nečistota?“ Naklonil se přes pult a na čele se mu objevily vrásky. „Já jsem tu plechovku právě načal. Tak když je tam něco špatného, tak je to z výroby. Někteří výrobci si myslí, že si mohou dovolit všechno, i když by z toho hrozila smrt. Já otevřu jinou.“

„Nelamte si s tím hlavu.“

Vypil jsem tu tekutinu do dna. Chutnala jako rajčatová šťáva.

„Je to v pořádku?“

„Je velmi dobrá.“

„Já jsem měl chvíli strach, že je třeba zkažená.“

„Je naprosto v pořádku. Chyba byla ve mně.“

Vyndal šest vajec z ledničky a rozbil je nad grilem. Zapraskala příjemně a na okrajích se zabělala. Tobiáš řekl přes rameno:

„To ale nic nemění na tom, co jsem řekl o těch výrobcích. Velkovýroba a marketing možná přinášejí sociální prospěch, ale už samotný rozsah škodí lidskému elementu. Dostali jsme se k bodu, kdy bychom měli zvažovat cenu člověka. Jak chcete ta vajíčka?“

„Tak středně.“

„Jak si přejete.“ Obrátil vajíčka lopatkou a vložil nakrájený chléb do opékače. „Natřete si topinky máslem sám, nebo to necháte na mně? Mám na to speciální nůž.“

„Udělejte to, prosím, za mne.“

„Udělám. A teď: jakou kávu máte nejraději?“

„V tuhle ranní dobu černou. Tohle je tedy bezvadná obsluha.“

„Snažíme se vyhovět zákazníkům. Já jsem pracoval ve snack baru, než jsem to zaměnil za práci plavčíka. Sice tady nedostávám větší plat, ale poskytuje mi to více času na studium.“

„Vy studujete?“

„Ano.“ Naložil vajíčka na talířky a nalil kávu. „Možná, že vás překvapilo, jak snadno se vyjadřuji.“

„Nemohl bych se vyjadřovat lépe.“

Zářil uspokojením a zakousl se do topinky. Když ji rozkousal a spolkl, řekl: „Já tady toho obyčejně moc nenamluvím. Lidé tady, čím jsou bohatší, tím méně jsou rádi, když slyší černocha vyjadřovat se spisovně. Zřejmě mají pocit, že nemá cenu být bohatým, když nemůžou mít pocit nadřazenosti. Studuji angličtinu na vyšší škole, ale kdybych tady mluvil správnou angličtinou, tak bych asi přišel o místo. Na to jsou tu lidé citliví.“

„Chodíte na kalifornskou univerzitu?“

„Na univerzitní přípravku. Budu dělat zkoušky na univerzitu,“ řekl. „Je mi teď dvacet pět, tak mám ještě čas. Samozřejmě, že bych byl mnohem dál, než jsem teď, kdybych začal se studiem dříve. To když jsem byl v armádě, tak mne to vyburcovalo z mé přízemní spokojenosti.“ S chutí převaloval slova na jazyku. „Jedné noci jsem se probudil na kopci, kde byla zima, na cestě od řeky Yalu. A najednou mne to popadlo – bác! – vůbec jsem si to nemohl srovnat v hlavě.“

„O válce?“

„O všem. O válce, o míru. O hodnotách v životě.“ Strčil si kousek vajíčka na vidličce do úst a jak přežvykoval, hovořil: „Uvědomil jsem si, že vlastně ani nevím, kdo jsem. Měl jsem na obličeji masku, chápete, masku na obličeji a masku na duši, tu masku černocha a tak jsem nevěděl, kdo jsem. Rozhodl jsem se, že vypátrám, kdo jsem a že budu člověkem. Pokud to svedu. Nevypadá to pošetile, když vám, to říká někdo jako já?“

„Mně se to zdá velmi rozumné.“

„Mně se to tehdy taky zdálo. A pořád si to myslím. Ještě kávu?“

„Mně už ne, díky. Nalijte si sám.“

„Já taky ne. Mně stačí vždycky jeden šálek. Sdílím vaši náklonnost ke střízlivosti.“ Usmíval se nad zvukem svých slov.

„A co hodláte dělat v budoucnosti?“

„Učit na škole a dělat trenéra.“

„To je záslužný život.“

„To bych řekl. Už se na to těším.“ Ustal, aby se v mysli přenesl do šťastné budoucnosti. „Moc rád vykládám lidem o důležitých věcech. Zejména dětem. Rád jim vysvětluju, co jsou hodnoty a myšlenky. A co vy děláte, pane Archere?“

„Já jsem soukromý detektiv.“

Tobiáš se na mne podíval poněkud zklamaně. „Není to nudný život? Totiž chci říct, to vás nepřivádí do kontaktu s ideami. Ne že bych,“ dodal rychle, aby se mne nějak nedotkl, „ne že bych kladl ideje nad ostatní hodnoty. Nad emoce, nad aktivitu. Nad čestnou aktivitu.“

„Je to tvrdý život,“ řekl jsem. „Vidíte lidi z té nejhorší stránky. Mimochodem, jak to vypadá s Bassettem?“

„Pro tenhle svět je mrtvý. Uložil jsem ho do postele. Vyspí se z toho bez problémů a mně osobně to nevadí, že ho musím ukládat do postele. Chová se ke mně docela dobře.“

„Jak dlouho už tady pracujete?“

„Už déle než tři roky. Začal jsem ve zdejším snack baru a předloni jsem přešel k práci plavčíka.“

„Tak jste znal Gabriellu.“

Odpověděl nezávazně: „Znal jsem ji. To jsem vám už řekl.“

„V té době, kdy byla zavražděna?“

Jeho tvář jako by se uzavřela. Z očí zmizel jas a něco rychlého a bojácného vstoupilo do těch míst. „Nevím, na co narážíte.“

„Na nic, co by mělo nějakou spojitost s vámi. Nezlobte se na mne, Josephe, že jsem vám položil několik otázek.“

„Já se nezlobím.“ Jeho hlas zněl suše. „Já už jsem odpověděl na všechny otázky.“

„Jak to myslíte?“

„Vždyť víte, jak to myslím. Jste detektiv. Když Gabriella – slečna Torresová – byla zabita, byl jsem první, kterého zatkli. Vzali mne na policejní stanici a vyslýchali mne, jeden po druhém, po celý den a půl noci.“

Svěsil hlavu pod tíhou vzpomínek. Hrozně mne mrzelo, když jsem viděl, jak ztrácí svůj elán.

„Proč zatkli zrovna vás?“

„Neměli žádný důvod.“ Zvedl ruku a obrátil ji před očima. Byla tmavohnědá v tom fluorescentním světle.

„A jiného nevyslýchali?“

„Jistě. Když jsem jim dokázal, že jsem byl celou noc doma, sebrali několik sexuálních deviantů, kteří žijí tady kolem Malibu a několik tuláků, kteří se tady objevili. A taky vyslýchali slečnu Campbellovou.“

„Hester Campbellovou?“

„Ano. U ní totiž měla Gabriella strávit tu noc.“

„Jak to víte?“

„Tony to říkal.“

„A kde vlastně ten večer strávila?“

„Jak to mám vědět?“

„Myslil jsem, že nějaké tušení byste mohl mít.“

„Tak to se mýlíte.“ Jeho zrak, který se mému pohledu vyhýbal, se na mne znovu upřel. „Chcete znovu ten případ otevřít? Kvůli tomu vás pan Bassett najal?“

„Ne právě pro to. Začal jsem vyšetřovat něco jiného, ale stále mne to přivádí zpět ke Gabrielle. Znal jste ji dobře, Josephe?“

Odpověděl pozorně: „Pracovali jsme spolu. O sobotách a nedělích přijímala objednávky na sendviče a drinky kolem koupaliště a v kabinách. Byla příliš mladá, aby nosila alkoholické nápoje. To jsem dělal sám. Slečna Torresová byla velmi milá mladá dáma a dobře se s ní spolupracovalo. Hrozně mne mrzelo, co se jí stalo.“

„Viděl jste, co se jí stalo?“

„Ne, neviděl jsem, jak se to stalo. Ale byl jsem zrovna v téhle místnosti, když se Tony vrátil z pláže. Někdo ji střelil, to asi víte, zastřelil ji a nechal ji ležet na pláži právě pod klubem. Tony bydlil na pobřeží, kousek odtud. Čekal, že Gabriella přijde domů do půlnoci. Když nepřišla, telefonoval Campbellovým domů. Oni mu řekli, že ji neviděli a tak ji šel hledat. Našel ji ráno mrtvou. Vlny už šplouchaly kolem ní. Měla ten den pomáhat paní Lambové a tak Tony zašel nejdřív sem, aby to paní Lambové řekl.“

Tobiáš si olízl suché rty. Zadíval se skrze mne někam do minulosti. „Stál zrovna tady před pultem. Dlouhou dobu nemohl říct ani slovo. Nemohl otevřít ústa, aby řekl paní Lambové, že Gabriella je mrtvá. Ale ona viděla, že potřebuje utěšit. Obešla pult, položila mu ruce kolem ramen a držela ho chvíli, jako by to bylo dítě. Pak jí to řekl a paní Lambová mne poslala pro policii.“

„Vy jste pro ni běžel sám?“

„Chtěl jsem. Ale pan Bassett byl ve své kanceláři, tak jim zatelefonoval. Šel jsem na konec koupaliště a koukl se plotem. Ležela tam na písku a dívala se do nebe. Tony ji vytáhl z příboje. Viděl jsem, že se jí písek dostal do očí. Chtěl jsem tam sejít a očistit jí oči od písku, ale měl jsem strach tam jít.“

„Proč?“

„Neměla na sobě šaty. Byla taková bílá. Měl jsem strach, že by mě tam mohli při ní chytit a že by je mohlo napadnout něco šíleného. Zašli tam dřív než já, a přece je to napadlo. Zatkli mne hned to ráno. Já jsem to napůl očekával.“

„Opravdu?“

„Lidi musejí vždycky někoho obvinit. Obviňovali nás tři sta let a tak to muselo přijít. Já jsem udělal chybu, že jsem se s ní spřátelil. A co horšího, měl jsem její náušnici v kapse.“

„Co to bylo za náušnici?“

„Kulatý kroužek z perleti. Měl tvar záchranného pásu s nápisem U. S. S. Malibu. Potíž byla v tom, že ona měla – že ta druhá náušnice jí stále visela na uchu.“

„A jak jste k té náušnici přišel?“

„Zvedl jsem ji,“ řekl, „a chtěl jsem jí ji vrátit. Našel jsem ji na kraji bazénu,“ dodal po chvilce.

„Toho rána.“

„Ano. Dřív než jsem se dověděl, že je mrtvá. Ten Marfeld a ostatní policajti z toho udělali velkou věc. Zřejmě si mysleli, že už to rozluštili, než jsem jim dokázal, že mám alibi.“ Vydal ze sebe zvuk, který byl napůl zavrčením a napůl zasténáním. „Jako kdybych byl mohl Gabrielle vůbec ublížit.“

„Zamiloval jste se do ní, Josephe?“

„To jsem neřekl.“

„Ale je to pravda, že?“

Opřel si loket o pult a položil bradu do dlaně, jako by chtěl uklidnit své myšlenky. „Byl bych se do ní zamiloval,“ připouštěl, „kdybych měl šanci. Ale neměl jsem žádné vyhlídky. Byla napůl Španělka, napůl Američanka a nikdy se na mne nedívala jako na lidskou bytost.“

„To ovšem mohl být motiv pro vraždu.“

Pozoroval jsem jeho tvář. Poněkud se protáhla, ale jinak na ní nebylo vidět nějaké vzrušení. Jeho tvář a široké rty budily dojem vyřezávané a vyhlazené masky, kterou svírala jeho dlaň.

„Vy jste ji sám nezabil, Josephe?“

Pohnul se, ale nikoliv překvapením, spíše jako bych se dotkl jizvy na staré ráně. Potřásl smutné hlavou: „Nezkřížil bych jí ani vlásek na hlavě a vy to víte.“

„Dobře. Přejděme to.“

„To nemohu přejít. Buď to vezmete zpět, nebo odtud můžete vypadnout.“

„Tak dobře. Beru to zpět.“

„Především jste to vůbec neměl vyslovit. Byla mou přítelkyní. A myslel jsem, že i vy jste mým přítelem.“

„Promiňte mi to, Josephe. Ale já jsem musel tu otázku položit.“

„Pročpak? Kdo vás k tomu nutí? Měl byste si dávat pozor na to, co říkáte o tom, co zde kdo udělal. Dovedete si představit, co by udělal Tony Torres, kdyby si myslil, že jsem ji zabil já?“

„Zabil by vás.“

„Právě. Vyhrožoval mi, že mne zabije, když mne policie pustila. Musil jsem mu to dlouho vymlouvat. Má v hlavě utkvělé myšlenky a nerad se jich zbavuje. A je taky pořádně divoký.“

„To jsme všichni.“

„To vím, pane Archere, já to vím i o sobě. Ale u Tonyho je toho ještě víc než u jiných. Jednou zabil muže pěstí, když byl mladý.“

„V ringu?“

„Ne v ringu. To nebyla náhoda. Bylo to kvůli ženě a on to udělal záměrně. Jednou mne pozval k sobě do pokoje v noci a když se opil, všechno mi vyprávěl.“

„Kdy se to stalo?“

„Před delší dobou. Myslím, že se tím trápil. Ta žena byla matka Gabrielly, chápete? Zabil toho chlapa, co se s ním scházela, a ona od něho odešla. Ten muž měl u sebe nůž, tak soudce ve Frisku rozhodl, že to byla sebeobrana. Ale Tony dává vinu sám sobě. Spojuje to s Gabriellou a říká, že to, co se jí stalo, byl boží trest. Tony je hrozně pověrčivý.“

„Znáte jeho synovce Lanceho?“

„Znám ho.“ Tón Josephova hlasu definoval i jeho stanovisko. Bylo negativní. „Před pár lety tu dělal stejnou práci jako dnes já. Tehdy jsem začal tady ve snack baru. Slyšel jsem, že to je teď důležitá osoba a ani se mi tomu nechce věřit. Byl to takový lenoch, že by ani nemohl vykonávat tuhle práci, kdyby jeho strýc za něho nezaskakoval. Tony místo něho poklízel, zatímco Lance si cvičil skoky do vody.“

„Co si o něm myslí Tony dnes?“

Joseph se poškrabal ve svých hustých kudrnách. „Konečně na to přišel. Řekl bych, že ho snad nenávidí.“

„Je ta nenávist taková, že by byl schopen ho zabít?“

„Proč se pořád točíte kolem vražd, pane Archere? Cožpak byl někdo zabit?“

„Já vám to řeknu, když to ponecháte v tajnosti.“

„Umím držet jazyk za zuby.“

„Dodržte to. Váš přítel Lance byl včera večer zastřelen.“

Nepozvedl oči od pultu. „On mým přítelem nebyl. Nic v mém životě neznamenal.“

„V Tonyho životě ano.“

Potřásl pozvolna hlavou. „Neměl jsem vám to říkat, o Tonym. Něco udělal tehdy, když byl mladý a bláznivý. Ale nic podobného by už teď neudělal. Neublížil by ani bleše, pokud by ho nekousla.“

„Nemůžete říkat současně ano i ne, Josephe. Říkal jste, že Lanceho nenávidí.“

„Řekl jsem možná.“

„Proč ho nenáviděl?“

„Měl k tomu dobrý důvod.“

„Vysvětlete mi to.“

„Nevysvětlím, pokud byste to chtěl obrátit proti Tonymu. Ten Lance není hoden, ani aby mu zavázal tkaničku u boty.“

„Ale myslíte si, že ho Tony mohl zastřelit.“

„Neříkám, co si myslím. Nic si nemyslím.“

„Řekl jste, že měl pádný důvod. Jaký důvod to byl?“

„Gabriella,“ utrousil k podlaze. „Lance byl první, se kterým začala chodit, už tehdy, když ještě chodila do školy. Řekla mi to. Naučil ji pít, naučil ji všechny způsoby, jak to dělat. Kdyby Tony zabil toho rošťáka, prokázal by světu dobrou službu.“

„Světu snad, ale sobě ne. Říkáte, že vám to Gabriella všechno vyprávěla?“

Pokýval hlavou a jeho stín pokývl rovněž.

„Byl jste s ní v intimním styku?“

„Nikdy jsem nebyl, pokud máte na mysli to, co si myslím, že máte na mysli. Chovala se ke mně, jako bych neměl lidské city. Mučila mne tím, co mi vyprávěla – o tom, co ji on učil.“ Jeho hlas se zajíkal. „Asi si neuvědomovala, jak mne tím týrá. Prostě nevěděla, že mám své city.“

„A vy jich máte hodně.“

„Ano, mám. Někdy mne uvnitř sžírají. Jako tehdy, když mi vyprávěla, co od ní chce, aby dělala. Chtěl, aby s ním odjela do Los Angeles a žila s ním v hotelu a on že by jí smlouval schůzky s muži. Tenkrát jsem to nevydržel a šel jsem s tím za Tonym. Právě tehdy s Lancem přerušil všechny styky, zařídil, aby ho odtud vyhodili a vykopl ho z domu.“

„A Gabriella šla s ním?“

„Ne nešla. Myslel jsem si, že když odtud vypadne, že se všechno urovná. Ale ukázalo se, že už je pozdě. Už byla na šikmé ploše.“

„Co se s ní dělo potom?“

„Poslyšte, pane Archere,“ řekl napjatě. „Mohl byste mne dostat do maléru. Špehovat členy klubu není součástí mého zaměstnání.“

„Máte strach o práci?“

„Tady nejde o práci. Mohu si najít zaměstnání jinde. Ale jde o vážné potíže.“

„Tak promiňte. Nechtěl jsem vám nahánět strach. Myslil jsem, že mi chcete pomoci.“

23

Díval se do světla. Jeho tvář byla hladká. Nebylo v ní vidět žádné hnutí mysli. Ale cítil jsem, že se v něm láme jakési napětí.

„Gabriella je mrtvá,“ řekl do světla. „Jak jí můžu pomoci, když o ní budu mluvit?“

„Jsou tu jiné dívky a jim by se to mohlo stát také.“

Mlčení se táhlo. Konečně řekl:

„Já nejsem takový zbabělec, jak si myslíte. Pokoušel jsem se to policistům vysvětlit, když mi kladli otázky o té náušnici. Ale oni neměli zájem vyslechnout si to.“

„Co si měli vyslechnout?“

„Když už to mám říct, tak to řeknu. Gabriella chodila do jedné z těch kabin prakticky každý den a zůstávala tam hodinu i víc.“

„Jen tak sama?“

„Vy víte, že to nemyslím.“

„Kdo tedy tam s ní byl, Josephe?“

Byl jsem si skoro jist, co mi odpoví.

„Pobýval tam s ní pan Graff.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto. Nechápete, jaká Gabriella byla. Byla mladá a hloupá, byla hrdá na to, že se o ni zajímá muž jako pan Graff. Kromě toho chtěla, abych ji kryl. Abych bral za ni objednávky, když byla – když byla zaměstnaná jinde. Nestyděla se přede mnou, že to vím,“ dodal trpce. „Jen měla obavy, aby se to nedověděla paní Lambová.“

„Scházeli se tady někdy i v noci?“ řekl jsem. „Graff a Gabriella?“

„Snad ano. Já nevím. Já jsem v těch dnech nikdy nepracoval v noci.“

„Ale ona byla v klubu té noci, když byla zabita,“ řekl jsem. „To přece víme.“

„Ale jak to, že to víme? Tony ji přece nalezl na pláži.“

„Ta náušnice, co jste našel. Kde byla, když jste ji našel?“

„Na ochozu. Ale tam ji mohla ztratit kdykoliv.“

„Sotva, když měla tu druhou stále v uchu. Víte to jistě, že ji měla v uchu, nebo vám to prostě jen řekli?“

„Já to vím jistě. Viděl jsem ji. Když mne vyslýchali, odvedli mne dolů, kde ležela. Chtěli, abych se na ni podíval. Viděl jsem tu malou bílou náušnici u ní.“

V očích se mu objevily slzy, měly barvu tmavomodrého inkoustu. Řekl jsem:

„Tak musela být v klubu krátce předtím, než byla zabita. Když děvče ztratí jednu náušnici, nenechá si tu druhou. To znamená, že Gabriella neměla čas, aby si tu ztrátu uvědomila. Je možné, že ji ztratila právě v tom okamžiku, kdy dostala smrtící ránu. Rád bych, kdybyste mi ukázal, kde jste ji našel, Josephe.“

Když jsme vyšli, časné světlo omývalo východní pruh oblohy. Jednotlivé hvězdy se v něm rozpouštěly jako zrnka sněhu na kameni. Pod ranním vánkem bylo koupaliště šedivé a chvějivé, jako uzavřená část moře.

Tobiáš mne vedl po ochozu, asi do poloviny bazénu. Minuli jsme asi půl tuctu kabin, včetně Graffovy. Všiml jsem si, že jeho chůze pozbyla pružnosti. Jeho nohy dopadaly na beton jaksi bezútěšně. Zastavil se a obrátil se ke mně:

„Bylo to zrovna tady. Zachytila se na téhle síťce.“ Do prolákliny v betonu byla zasazena síťka, která maskovala odpad. „Někdo umýval galerii hadicí a spláchl ji do odpadu. Já jsem náhodou zahlédl, jak se zaleskla.“

„Jak víte, že někdo umýval galerii?“

„Byla ještě mokrá a stály tu kaluže.“

„Kdo to byl, nevíte náhodou?“

„To mohl být kdokoliv. Každý, kdo pracoval u koupaliště. I někdo z členů klubu. Člověk nikdy neví, co ti lidé udělají.“

„Kdo tady u bazénu tehdy pracoval?“

„Já a Gabriella, většinou, Tony a plavčík… Ne, tehdy tady žádný plavčík nebyl – až do doby, kdy jsem tu práci dostal já. Tehdy zaskakovala za plavčíka slečna Campbellová.“

„Byla tady tehdy to ráno?“

„Mám dojem, že byla. Ano, vzpomínám si, byla tady. Ale kam tím vším míříte, pane Archere?“

„Chtěl bych zjistit, kdo zavraždil Gabriellu a proč a kdy a jak.“

Opřel se o stěnu. Zvedl ramena. Jeho oči se leskly v černé basaltové tváři. „Proboha, pane Archere, to na mne chcete zase ukázat prstem?“

„Ne. Jen bych rád znal váš názor. Myslím si, že Gabriella byla zabitá v klubu. Možná právě na tomhle místě. Vrah ji odvlekl na pláž anebo ona sama se tam dovlekla. Zanechala za sebou stopy krve, které bylo nutno spláchnout. A ztratila tu náušnici, která spláchnuta nebyla.“

„S malou náušnicí se toho nedá moc podniknout.“

„Ne,“ řekl jsem, „to nedá.“

„Myslíte si, že to všechno udělala slečna Campbellová?“

„O tom bych rád slyšel váš názor. Měla k tomu nějaký důvod, nějaký motiv?“

„Možná, že měla.“ Naslinil si rty. „Pokoušela se sama získat pana Graffa, jenže on o ni neměl zájem.“

„Gabriella vám to říkala?“

„Řekla mi, že slečna Campbellová na ni žárlí. Ale ani mi to nemusela říkat. Dovedu si všímat věcí sám.“

„A čeho jste si všiml?“

„Například těch zlých pohledů, které na sebe občas vrhaly. Byly sice stále přítelkyněmi, vždyť víte, jak to mezi děvčaty chodí. Ale už se neměly tak rády jako dřív. A pak hned po tom, co se to stalo, hned po vyšetřování, slečna Campbellová odjela neznámo kam.“

„Ale zase se vrátila.“

„Vrátila se až po roce, když to všechno utichlo. Ale pořád se o to zajímala. V létě se mne ptala na moc věcí. Tvrdila, že ona a její sestra Rina o tom hodlají napsat do nějakého magazínu. Ale já si myslím, že to nebyl ten pravý důvod jejich zájmu.“

„Na co se například ptala?“

„Už ani nevím,“ řekl unaveně, „mám dojem, že se ptala na ty věci jako vy. Vždyť vy už jste se mne ptal na milión věcí.“

„Řekl jste jí o té náušnici?“

„Je to možné, už se nepamatuju. Záleží na tom?“ Odrazil se od zdi, přešel přes galerii a zadíval se na rozednívající se nebe. „Už musím domů, musím se trochu vyspat, pane Archere. V devět mi zase začíná služba.“

„Já jsem si myslel, že se nikdy neunavíte.“

„Mám špatnou náladu. Vy jste mi přivedl na mysl spoustu věcí, na které bych nejraději zapomněl. Vážně, nebylo to s vámi lehké.“

„Moc se omlouvám, já jsem taky unaven. Ale stálo by to za to, kdyby se nám podařilo tu vraždu objasnit.“

„Myslíte? Řekněme, že se vám to podaří, co se pak stane?“ V jeho hlase zazněla opět ta hořkost. „Stane se totéž, co se už stalo dříve. Policajti se toho ujmou a zase případ uzavřou. Nic se nestane, nikdo nebude zatčen.“

„Tohle se předtím stalo?“

„Vždyť vám to říkám. Když Marfeld zjistil, že mne do toho nemůže navézt, ztratil náhle zájem o celý případ. A já jsem ten zájem ztratil taky.“

„Já ovšem můžu jít výš než Marfeld, když by bylo třeba.“

„No a co. Je už příliš pozdě pro Gabriellu, příliš pozdě pro mne. Pro mne bylo vždycky příliš pozdě.“

Otočil se na podpatku a odcházel. Řekl jsem za ním: „Můžu vás někam odvézt?“

„Mám vlastní vůz.“

24

Mohl jsem si počínat lépe. Kráčel jsem na konec koupaliště, poslední muž na večírku, a cítil jsem ten ranní tep srdce, kdy krev je chladná a proudí líně. Od moře se začala valit mlha. Pěnila se a proudila jako vodopád na ještě temný západ. Skvrny moře jako černý mramor prorážely tu a tam mlhou.

Určitě jsem to viděl a poznal dřív, než jsem si to jasně uvědomil. Zpočátku to byl kus zčernalého dřeva se zkrouceným kořenem na jedné straně, který voda nadnášela při břehu. Pohupoval se pomalu a v nepravidelném rytmu, tak jak ho posouvaly narážející vlny. Ty větve ale byly na kládu příliš ohebné. Pak to vlna vysadila na mokrý zhnědlý písek. Byl to muž v tmavém přepásaném plášti a ležel obličejem k zemi.

Vrátka v plotu byla zavřena na visací zámek. Zvedl jsem tabulku s nápisem CHOĎTE POMALU, která byla zasazena do betonového podstavce a praštil s ní do zámku. Vrata se otevřela. Sestoupil jsem po betonových schodech a obrátil Carla Sterna na záda. Jeho čelo bylo hluboko proraženo v místě, kde narazilo na tvrdý předmět, nebo bylo tvrdým předmětem zasaženo. Rána na krku se rozvírala jako bezzubá ústa a bezhlesně křičela.

Odešel jsem ke svému vozu. Připomněl jsem si, že podél břehu se tady táhne proud směrem k jihu rychlostí asi jedné míle za hodinu. Zrovna asi tak tři míle na sever od Channel klubu vybíhala z dálnice vyhlídková plošinka – nad srázem, který spadal příkře do moře. Sternův pronajatý sedan byl zaparkován poblíž. Přední skla, deska s přístroji i přední sedadla byly potřísněny krví. Krev lpěla i na střence nože, který ležel na rohožce před sedadlem. Vypadalo to, že je to Sternův vlastní nůž.

Moc jsem se tím nepřebíral. Nechtěl jsem mít se Sternovou smrtí nic společného. Nastartoval jsem, zapnul automatické řazení a jel jsem si domů lehnout. Zdálo se mi o muži, který žil sám v krajině plné ruin a kamení. Strávil drahně času tím, že se snažil – bez velkého úspěchu – vybavit si památníky a budovy, jejichž jedinými pozůstatky byly ony roztroušené kameny. Jen matně si připomínal pověst, že tu kdysi někde stálo město. A ještě matněji si pamatoval nebo snad to byl sen ve snu – že lidé, kteří to město vystavěli, či snad jejich potomci, znovu přišli, aby město obnovili. A on chtěl být u toho.

25

Má služba u telefonu mne zavolala v sedm třicet. „Vstávejte, pane Archere. Sluníčko už svítí.“

„Že svítí sluníčko? Já si připadám jako v mlze. Vždyť jsem si lehl teprve před hodinou.“

„Já jsem se ještě do postele nedostala. A ostatně, nemusel jste si mou službu objednávat.“

„Tak objednávku teď ruším, navždycky.“ Byl jsem zrovna v takové náladě, kdy se všecko zdá buď k smíchu, nebo k pláči, podle toho, co vás zrovna napadne. „Tak teď k čertu zavěšte a nechte mne spát. Za co mě tak krutě trestáte?“

„Copak, my máme dnes ráno skvělou náladu!“ Její sekretářský instinkt však zvítězil: „Počkejte ještě, nezavěšujte. Měl jste dva telefony, oba z Las Vegas. Nejdřív volala v jednu čtyřicet nějaká mladá žena. Říkala, že s vámi musí strašně nutně mluvit. Nechtěla říci své jméno, že prý zavolá znovu. Ale nezavolala. Máte to? Další hovor přišel ve tři patnáct. Byl to dr. Anthony Reeves, lékař z nemocnice Memorial. Říkal, že volá kvůli pacientovi jménem George Wall, který byl přivezen z letiště s poraněním hlavy.“

„Z letiště ve Vegas?“

„Ano. Říká vám to něco?“

Ulevilo se mi. Ovšem hned jsem si uvědomil, že se budu musit vléct až na Mezinárodní letiště a otravovat se v letadle. „Prosím vás, Věro, rezervujte mi letenku!“

„V prvním letadle do Vegas?“

„Správně.“

„A ještě jeden telefon. Včera odpoledne. Volal jakýsi Mercero a říkal, že jaguár je registrován na jméno Lance Leonard. To je ten herec, co se včera zastřelil?“

„Už je to v novinách?“

„Možná. Já jsem to slyšela v rádiu.“

„A co jste tam ještě slyšela?“

„To bylo všechno. Byly to jen krátké zprávy.“

„Ne,“ řekl jsem. „To není ten herec. Jak jste říkala, že se jmenoval?“

„Už jsem zapomněla.“ Ta ženská byla hotový poklad.

Krátce před desátou už jsem hovořil s dr. Anthonym Reevesem v jeho ordinaci v nemocnici v Jižní Nevadě. Když George přivezli, měl právě noční službu a poskytl mu první pomoc. Šerifovi pomocníci ho našli, jak bloumá v pomateném stavu po letišti. Měl přeraženou lícní kost, pravděpodobně otřes mozku a možná proraženou lebku. Řekl, že George musí ležet v absolutním klidu aspoň týden a zůstane v nemocničním ošetřování asi měsíc. Nikoho nemůže přijmout.

Nemělo smyslu se s dr. Reevesem přít. Rozhodl jsem se, že najdu nějakou ochotnou sestru a skutečně jsem našel malou tlusťoučkou rusovlásku, na kterou udělal dojem starý odznak zvláštní policejní služby, který jsem nosil v kapse. Odznak na ni zapůsobil tak, že mne dovedla k pokoji s nápisem ZÁKAZ NÁVŠTĚV. George byl jediným pacientem na pokoji a spal. Slíbil jsem, že ho nebudu budit.

Rolety v okně byly spuštěny a v pokoji nebylo světlo. Bylo tu tak šero, že jsem stěží rozeznával Georgův obličej v obvazech na bílém polštáři. Usedl jsem na židli mezi jeho postelí a prázdným lůžkem a naslouchal jeho dechu. Dýchal pomalu ale pravidelně. Po chvilce jsem sám téměř usnul.

Vyburcoval mě výkřik plný bolesti. Nejdřív jsem myslil, že je to George, ale byl to nějaký muž ve vedlejším pokoji. Znovu hlasitě zakřičel.

George se pohnul, zasténal a posadil se na lůžku. Obě ruce zvedl k obličeji. Vypadal jako mumie. Začal se kolébat a hrozilo, že spadne z postele. Držel jsem ho za ramena.

„Jen klid, chlapče.“

„Nechte mne. Kdo jste?“

„Archer,“ řekl jsem. „Zastupuji Florence Nightingaleovou.“

„Co se mi stalo? Proč nevidím?“

„Stáhl jste si obvazy přes oči. A kromě toho je tu šero.“

„Kde to jsem? Ve vězení? Já jsem ve vězení?“

„Jste v nemocnici. Nevzpomínáte si na to, že jste žádal dr. Reevese, aby mi zavolal?“

„To si bohužel nepamatuju. Kolik je hodin?“

„Je sobota ráno a brzy bude poledne.“

Ta informace ho prudce zasáhla. Chvíli tiše ležel a pak řekl trochu záhadně:

„Zřejmě jsem ztratil den.“

„Jen klid. Určitě byste nechtěl, aby se vrátil.“

„Dopustil jsem se něčeho špatného?“

„Nevím, čeho jste se dopustil. Ale kladete moc otázek, Georgi.“

„Chcete mne jen tak odbýt, že?“ Rozpaky mu houstly v hrdle jako hlen. „Zřejmě jsem ze sebe udělal úplného blbce.“

„Většina z nás tak čas od času dopadne. Ale neberte to tak.“

Tápal po elektrickém vypínači v hlavě postele. Našel šňůru a zatáhl. Jak si narovnával obvazy na obličeji, pohleděl na mne mezerou mezi nimi. Pod obvazem byly jeho rty suché a popraskané. Pak řekl: „Ten zakrslík – to on mi to udělal?“

„Zčásti. Kdy jste ho viděl naposledy, Georgi?“

„Vy byste to měl vědět, byl jste se mnou. Jak to myslíte – zčásti?“

„Měl pomocníky.“

„Jaké pomocníky?“

„Nevzpomínáte si?“

„Na něco si vzpomínám.“ Znělo to dětsky nejistě. Fyzický a psychický šok mu dost srazil sebevědomí. „Bylo to jako noční můra. Jako by mou hlavou probíhal nějaký pomatený film. Honil mne muž s puškou. Ale scéna ve filmu se stále měnila – to nemohla být skutečnost.“

„Bylo to skutečné. Dostal jste se do křížku se strážci filmového studia Simona Graffa. Říká vám něco jméno Simon Graff?“

„Ano říká. Ležel jsem v posteli v nějakém zchátralém domku v Los Angeles, někdo hovořil do telefonu a vyslovil toto jméno. Já jsem se zvedl, zavolal taxíka a nařídil jsem mu, aby mne zavezl k Simonu Graffovi.“

„To já jsem byl u telefonu, Georgi. To bylo v mém domě.“

„Já jsem byl někdy ve vašem domě?“

„Včera.“ Jako by se mu docela hodilo, že mu paměť moc nefunguje. Ale nepochyboval jsem o jeho upřímnosti, i když jsem byl trochu podrážděný. „Taky jste sebral jeden starý zchátralý šedý oblek. Byl můj. Stál mne sto pětadvacet dolarů.“

„Vážně? Je mi to líto.“

„Bude vám to líto ještě víc, až dostanete účet. Ale nechme toho. Jak jste se dostal ze studií Simona Graffa do Las Vegas? A co jste dělal od té doby doteďka?“

Jeho mysl za krví podlitýma očima se ztrácela v limbu. „Snad jsem přiletěl letadlem. Dává to nějaký smysl?“

„Asi tak jako všechno ostatní. Veřejným nebo soukromým?“

Po dlouhé pauze řekl: „Musilo to být soukromé letadlo. Byli jsme tam jen dva. Já a ten druhý chlapík. Myslím, že to byl tentýž, co mne honil s puškou v ruce. Řekl mi, že Hester je v nebezpečí a že potřebuje mou pomoc. Pak se mi zatmělo před očima a víc nevím. Potom jsem chodil po ulici a do očí mi blýskala světla. Šel jsem do toho hotelu, kde na mne měla čekat, ale ona odešla a recepční mi nechtěl říct kam.“

„Který to byl hotel?“

„Přesně nevím. Vývěsní štít měl podobu vinné sklenky nebo sklenky na martini. Suché Martini? Je to možné?“

„Jeden takový ve městě je. Kdy jste tam byl?“

„Někdy v noci. Ztratil jsem pojem o čase. Zřejmě jsem strávil zbytek noci tím, že jsem po ní pátral. Zahlédl jsem hodně děvčat, která se jí podobala. Ale vždycky se ukázalo, že to byl někdo jiný. Ztrácel jsem občas vědomí a přicházel jsem k sobě na úplně jiném místě. Bylo to hrozné, ta světla, která mi bila do očí a ty spousty lidí kolem mne. Myslili si, že jsem ožralý. I policista si myslil, že jsem se opil.“

„Teď na to zapomeňte. Už je to za vámi.“

„To nemůžu zapomenout. Hester je přece v nebezpečí, že?“

„Možná že je, já nevím. Ale nemyslete ani na ni. Zamilujte se do některé zdejší sestřičky nebo tak nějak. S vaší bilancí výher a proher byste si měl nějakou ošetřovatelku vzít. Mimochodem, honem si lehněte, nebo nám sestra pěkně vynadá.“

Místo toho, aby si lehl, posadil se a narovnal ramena pod nemocniční košilí. Mezi obvazy na mne hleděly upřené jeho zarudlé oči. „Něco se jí stalo. A vy se mi to snažíte zatajit.“

„Uklidněte se, chlapče. Neblázněte. Už jste vyvolal dost potíží.“

Řekl: „Jestli mi nepomůžete, tak vstanu a odejdu odtud hned teď. Někdo musí něco podniknout.“

„Daleko byste nedošel.“

Jako odpověď odhodil přikrývku, spustil nohy přes okraj postele, došlápl na podlahu a roztřeseně se postavil. Pak padl dopředu na kolena a jeho hlava se otřásala jako hlava střeleného srnce. Zvedl jsem ho zase do postele. Ležel bez hnutí a rychle oddychoval.

Zazvonil jsem na sestru a minul se s ní ve dveřích, když jsem odcházel.

26

Hotel SUCHÉ MARTINI byl malý hotel na okraji starší čtvrti s četnými hernami. V hale hrály dvě starší dámy kanastu o peníze. Recepční byl tlusťoch v proužkovaném saku. Jeho zarudlý obličej měl onen trvale žoviální výraz, který se od tlusťochů očekává.

„Čím vám mohu posloužit, pane?“

„Mám se tu setkat se slečnou Campbellovou.“

„Moc lituji, ale slečna Campbellová se ještě nedostavila.“

„Kdy odešla z hotelu?“

Sepjal ruce na břiše a začal točit palci. „Počkejte. Já jsem nastoupil o půlnoci, ona se zaregistrovala asi hodinu poté. Jen se převlékla a zase odešla. Takže tu nemohla být déle než hodinu.“

„Máte zřejmě pozorovací talent.“

„Takové kůstky si vždycky všimnu.“ Prostrčil špičku jazyka mezi zuby, které byly na první pohled umělé.

„Doprovázel ji někdo při příchodu nebo při odchodu?“

„Nikoliv. Přišla i odešla sama. Jste její přítel, co?“

„Jsem.“

„Znáte jejího manžela? Takového velkého chlapa se světlými vlasy?“

„Znám.“

„Co se s ním stalo? Vpadl sem uprostřed noci jako trestající archanděl Gabriel. Modřiny na tváři, krev ve vlasech, mluvil jako pomatenec. Umanul si, že jeho žena je v nesnázích a že já s tím mám něco společného. Pořád tvrdil, že já vím, kde je. Dalo mi to práci, než jsem se ho zbavil.“

Podíval jsem se na hodinky. „Možná potíže má, když už o tom mluvíme. Už je pryč jedenáct hodin.“

„S tím si nelamte hlavu. Takové zůstávají ve městě čtyřiadvacet i šestatřicet hodin. Některé z nich. Možná že kápla na zlatou žílu a teď z ní těží. Třeba měla rande. Někdo jejího manžela pěkně zřídil. Byl to její manžel, že?“

„Byl to její manžel a někdo ho zmlátil. Právě teď je v nemocnici a já se mu snažím najít manželku.“

„Soukromé očko?“

Pokývl jsem hlavou. „Máte nějakou představu, kam šla?“

„Můžu to zjistit, jestli to je důležité.“ Prohlížel si mne chvíli, aby ohodnotil můj oblek a obsah mé peněženky. „Něco mne to bude stát.“

„Kolik?“

„Dvacítku,“ zněla odpověď.

„Počkejte, já si vás přece nechci koupit.“

„Tak dobře, deset,“ řekl rychle. „Je to pořád lepší, než dostat drátem do oka.“

Sebral bankovku a odkráčel do vedlejší místnosti, kde jsem ho slyšel mluvit po telefonu s někým, kdo se jmenoval Rudy. Vrátil se a na tváři bylo vidět uspokojení.

„Zavolal jsem jí včera večer taxíka a zrovna jsem mluvil s dispečerem. Posílá sem toho taxíkáře, který ji vezl.“

„A kolik mne bude stát ten?“

„To už je na vás a na něm.“

Čekal jsem za zasklenými dveřmi a sledoval polední dopravní ruch. Přijížděly vozy ze všech států Unie, ale nejvíce poznávacích značek pocházelo z Jižní Kalifornie. Tohle městečko bylo vlastně nejvzdálenějším předměstím Los Angeles.

Postarší žlutý taxík se oddělil od proudu směřujícího na západ a zastavil u chodníku. Řidič vylezl a pustil se ke mně. Nebyl starý, ale měl propadlou tvář a pohyboval se jako lovící pes, který byl po dlouhou dobu krmen jen odpadky. Vyšel jsem ven.

„Vy jste ten gentleman, co se zajímá o tu blondýnu?“

„Právě ten.“

„U nás se ovšem nepředpokládá, že budeme podávat informace o našich ritech. Pokud to není úředně –“

„Vyřídila by to desetidolarovka?“

Postavil se do pozoru, naznačil vojenské zasalutování.

„Tak co byste rád věděl, příteli?“

„Kdy jste ji tady vyzvedl?“

„V jednu patnáct. Ověřil jsem si to ve svých záznamech.“

„A kde jste ji vysadil?“

Vycenil na mne své zažloutlé zuby a posunul si čepici do týla. „Tak na mne musíte pomalu, kamaráde. Což kdybych se nejdřív podíval, jak vypadají ty vaše peníze?“

Zaplatil jsem mu.

„Vysadil jsem ji na ulici,“ řekl. „Moc nadšenej jsem nebyl v tu noční dobu, ale asi věděla, co dělá.“

„Kde to bylo?“

„Je to kousek odtud. Můžu vám to ukázat, když chcete. Bude vás to stát dva dolary.“

Otevřel dvířka vzadu a já jsem nastoupil. Podle identifikační tabulky se jmenoval Charles Meyer. Vyprávěl mi při jízdě o svých trablech. A měl jich dost. Jeho pád přivodil chlast. Ženské mu zničily život. Hazardní hry ho zruinovaly. Vyprávěl mi svým zpěvavým hlasem:

„Tři měsíce jsem se v tomhle proklatém městě namáhal, abych sehnal dost prachů a koupil si šaty a nějaký fáro. Abych se odtud moh‘ pohnout. Minulej tejden už jsem myslel, že se mi to povedlo. Měl jsem dvě stě třicet babek a už jsem splatil všechny dluhy. Zašel jsem do jednoho obchodu na sklenku a oni mi vrátili nazpátek v mincích. Dva dolary a čtvrťák. Tak jsem je, jen tak pro povyražení, vrazil do hracího stroje. No a zůstal jsem u něj tři hodiny, než jsem toho nechal.“

„Mohl jste si koupit aspoň lístek na autobus.“

„Já jsem zásadovej. Zůstanu tady, dokud se mi nepodaří koupit nějakej vůz, jako jsem měl, a nějaký slušný šaty. Nechci se pořád potulovat jako vandrák.“

Minuli jsme několik rozestavěných budov, na nichž už byla jména budoucích hotelů či klubů. Jednou z nich byla „Casbah“ Simona Graffa. Jejich ocelové konstrukce vyrůstaly na okraji pouště jako pilíře, na kterých si lidé budou stavět své vzdušné zámky.

Řada budov přecházela v řetězec motelů, snažících se přilákat hosty. Charles Meyer se zatočil do protisměru a zastavil před jedním se jménem Fiesta Motor Court. Otočil svou tvář honícího psa přes sedadlo ke mně:

„Tady jsem ji vysadil.“

„Čekal tu na ni někdo?“

„Nikoho jsem neviděl. Když jsem odjížděl, stála na ulici sama.“

„Ale jezdila tu auta?“

„Jistě, vždycky tady nějaká jezdí.“

„Vypadalo to, že tady na někoho čeká?“

„Jak to mám vědět? Nerozuměl jsem tomu, jak se chovala. Byla taková rozčilená.“

„Rozčilená?“

„Víte, taková rozrušená, trochu hysterická. Nechtěl jsem ji nechat tak samotnou, ale ona mi řekla ‚zmizte‘. Tak jsem zmizel.“

„Co měla na sobě?“

„Červené šaty a tmavý kabát. Na hlavě neměla nic. Jedna věc: měla pořádně vysoké podpatky. Chvíli jsem si myslil, že ani na nich nebude moct chodit.“

„Kterým směrem se pustila?“

„Nikam nešla. Stála tady na kraji chodníku po celou dobu, co jsem ji viděl. Pojedete nazpátek k hotelu Martini?“

„Zůstaňte tady ještě pár minut.“

„Oukej, ale nechám motor běžet.“

Majitel motelu Fiesta Motor Court seděl u stolu pod slunečníkem na malém dvorku vedle své kanceláře. Kouřil vodní dýmku a ovíval se rozeklaným palmovým listem. Vypadal jako šťastný Makedonec nebo zklamaný Armén. V pozadí několik černookých děvčat, které mohly být jeho dcery, vyjíždělo a zajíždělo do malých chat s vozíky na prádlo.

Ne, on žádnou mladou dámu v červených šatech neviděl. Po jedenácté hodině se tu nikdo neobjevil. V jedenáct dvacet pět vyvěsil štít „OBSAZENO“ a šel si rovnou lehnout. Když jsem od něho odcházel, rozkřičel se na jedno děvče, jako by mi chtěl dát poučení, jak se má muž chovat k ženským v domě.

Vedlejší motel „Colonial Inn“ měl čistou malou kancelář, kde vládl úhledný mužík se zastřiženým vouskem a severozápadním přízvukem, do něhož se mísily astmatické tóny. Ne, určitě tady takovou dámu neviděl, v té době měl jiné důležitější věci na starosti. Určitě důležitější, než odpovídat na otázky, které se týkají manželek jiných mužů.

Šel jsem směrem k městu a zkoušel to u dalších. Dostal jsem tři odpovědi, všechny tři negativní. Charles Meyer popojížděl za mnou v taxíku, stále se šklebil a kýval hlavou.

Motel „Rancho Eldorado“ se skládal ze dvou řad pastelově zbarvených slepičáren spojených neonovými trubicemi. V kanceláři nebyl nikdo. Zvonil jsem dlouho, než jakási žena otevřela dveře a pohlédla na mne svrchu přes nos, který byl velký a poďobaný. Měla malé černé oči a natáčky ve vlasech. Byla tak ošklivá, že mi jí bylo až líto. Byla to pro ni prakticky urážka, když jsem jí popisoval krásnou blondýnku v červených šatech.

„Ovšem,“ řekla. „Viděla jsem ji.“ Černé oči se jí zlomyslně zaleskly. „Stála včera večer na rohu asi deset minut. Já nechci nikoho odsuzovat, ale protivilo se mi, jak se tam naparovala a očividně se snažila, aby ji někdo sbalil. To já hned poznám, když se děvče snaží někoho ulovit. Ale nevedlo se jí to!“ Její hlas dostal vítězoslavný tón. „Dneska už se mužští neshánějí tak snadno jako dřív. Nikdo jí nezastavil.“

„Co vám udělala?“

„Nic. Já jsem prostě nemohla vystát, jak se natřásala pod světlem na mém rohu. Takové věci jsou špatné pro obchod. Tohle je rodinný motel. Tak jsem nakonec vylezla a řekla jí, aby odtáhla. Ale chovala jsem se k ní slušné. Řekla jsem jí prostě a klidně, aby rozbalila svůj krám o dům dál.“ Zavřela ústa, která se horizontálně prodloužila do pravých úhlů v koutcích. „Počítám, že je to vaše přítelkyně.“

„Není. Já jsem detektiv.“

Její tvář se vyjasnila. „Aha. Tak tedy jsem ji viděla, že šla do motelu Dewdrop Inn, to je ten druhý podnik odsud. Už je načase, aby někdo udělal v tom hnízdě neřesti pořádek. Hledáte ji kvůli nějakému zločinu?“

„Kvůli šarmu. Třetí stupeň.“

Chvíli civěla s otevřenou pusou a pak mi přirazila dveře před nosem. Dewdrop Inn byla sešlá vápnem nabílená stavba s rozviklanými okenicemi a dveřmi, které potřebovaly přelakovat. Dveře do kanceláře otevřela žena, zahalená do špinavého koupacího pláště. Měla rozcuchané zrzavé vlasy a obličej opálený horským sluníčkem. Z pláště jí vykukovala bílá ňadra. Zachytila a vrátila mi můj pohled a rozevřela dveře i výstřih.

„Hledám ženu.“

„To je náhodička. Já hledám muže. Jenže je na mě kapánek brzo. Trošinku se mi ještě točí hlava po včerejšku.“

Zazívala a zvedla jednu ruku nad hlavu. Její dech byl směsicí džinu a kvasícího ženství. Její bosé nohy byly bílé, ale špinavé.

„Pojďte dál. Vždyť vás neukousnu.“

Vešel jsem do její kanceláře. Postavila se mezi dveřmi tak, že jsem se o ní otřel od ramen až po kolena. Nebylo to ani tak ze zájmu, spíše aby nevyšla ze cviku. Místnost byla špinavá a neuklizená. Na stole stálo několik sklenic se skvrnami po rtěnkách a po podlaze se válely obrázkové časopisy.

„To jste pěkně slavili včera večer, co?“

„To jo. To byla oslava. Pili jsme až do čtyř, v šest jsem se probudila a už jsem neusnula. Oslava rozvodu. No – tedy už to nemá tu šťávu jako dřív.“

Už jsem se smířil s tím, že budu musit vyslechnout další životní příběh. Lidi k tomu nutilo něco v mé tváři, snad dobrácký pohled. Ale ona mě toho ušetřila.

„Tak jo, šuhaji, nebudeme chodit kolem horké kaše. Sháníš tu holku v červených šatech.“

„Velmi rychle jste to pochopila.“

„Jo, tak ta tady není. Nevím, kde je. Jste gangster či co?“

„To je tedy legrační otázka.“

„To je, k popukání. Máte v podpaží revolver a nejste žádný Robin Zbojník.“

„Vzala jste mi iluze.“

Podívala se na mne tvrdě a s úšklebkem. Její oči se podobaly nějakému minerálu, malachitu či síranu mědnatému, na který usedl prach. „No tak, ven s tím, o co tady jde? Ta holka tvrdila, že jí jsou v patách nějací gangsteři. Tak jste nebo nejste jeden z nich?“

„Jsem soukromý detektiv a její manžel mne najal, abych mu ji našel.“ Uvědomil jsem si pojednou, že jsem zpět tam, kde jsem začal, jen o osmadvacet hodin později a v jiném státě. Měl jsem pocit, že spíš uběhlo osmadvacet dní.

Ta žena řekla: „A když mu ji najdete, co s ní chce udělat? Zmlátí ji?“

„Chce se o ni starat. Potřebuje to.“

„To by bylo možný. To jen tak kecala o těch gangsterech? Předstírala to?“

„To nemyslím. Zmínila se o někom?“

Přikývla. „O jednom, nějakým Carlu Sternovi.“

„Vy znáte to jméno?“

„Znám. Magazín SUN se přehrabal jeho minulostí a popsal to minulý podzim na celé první straně, když seděl kvůli hazardním hrám. Ale to není její manžel.“

„Její manžel je docela slušný chlapec z Toronta, George Wall. Nějací Sternovi kamarádi ho dostali do nemocnice. Chci najít jeho ženu dřív, než jí taky něco provedou.“

„Bez legrace?“

„Mluvím vážně.“

„Co tomu Sternovi udělala?“

„To je otázka, kterou bych rád položil jí. Kde je teď?“

Zase se na mne podívala tím minerálovým pohledem. „Nejdřív mi ukažte vaše úřední doklady. Ne že by nějaké povolení moc znamenalo. Ten rošťák, co mi zařídil rozvod, byl taky soukromý detektiv s dokumenty, ale byl to největší gauner, co jsem poznala.“

„To já tedy nejsem,“ řekl jsem s nutným úsměvem a ukázal jsem jí svůj průkaz.

Podívala se na mne ostře. „Vy se jmenujete Archer?“

„Ano.“

„Je to shoda náhod nebo co? Snažila se vám včera telefonovat. Zatloukla na dveře asi tak ve dvě, byla bledá, třásla se a prosila, aby si mohla zatelefonovat. Ptala jsem se jí, co má za trable. Zhroutila se a řekla mi, že po ní jdou gangsteři a že tady brzy budou. Chtěla volat na letiště, chytit ihned letadlo. Tak jsem se sama spojila s letištěm, ale nemohla jsem pro ni dostat letenku, až na ranní let. No, a potom se snažila spojit s vámi.“

„Kvůli čemu?“

„To mi neřekla. Když jste její přítel, proč jste to hned neřek‘. Jste přece přítel Riny Campbellové?“

„Koho?“ zeptal jsem se.

„Riny Campbellové. Toho děvčete, o kterém se tu bavíme.“

Chvíli mi to trvalo, než jsem se vzpamatoval. „Doufám, že jsem. Je tu stále?“

„Dala jsem jí prášky na spaní a uložila ji sama do postele. Ještě jsem ji neslyšela ani pípnout. Asi pořád spí, chudinka.“

„Potřebuji s ní mluvit.“

„Jo, to už jste vysvětlil. Jenže tohle je svobodná země, a když s vámi nebude chtít mluvit, nemůžete ji k tomu nutit.“

„Já nemám v úmyslu ji k něčemu nutit.“

„Ani se o to nepokoušejte, kamaráde. Zkuste jí něco udělat a já vás vlastnoručně odstřelím.“

„Záleží vám na ní, že?“

„Proč ne? Je to opravdu hodná holka. A je mi jedno, co dělala.“

„Vy jste hodná!“

„Já? Ani bych neřekla. Jo kdysi, když jsem byla tak stará jako Rina. Snažila jsem se trochu té dobroty ušetřit pro případy nouze. Když na tomhle světě nedovedete prokázat trochu laskavosti, pak je to, jako byste byl křeček v díře.“

„Jak jste, prosím, říkala, že se jmenujete?“

„To jsem vám ještě neřekla? Jmenuju se Carol. Paní Carol Buschová.“ Podala mi narudlou nehezkou ruku. „Tak si pamatujte, kdyby se rozhodla jinak a nechtěla s vámi mluvit, vypadnete.“

Otevřela vnitřní dveře a pořádně je za sebou zavřela. Vyšel jsem ven, abych se podíval, co se děje před vchodem. Charles Meyer stále čekal ve voze.

„Tak co? Máte štěstí?“

„Mám smůlu. Zmizím odtud. Kolik vám dlužím?“

Sklonil se, aby se podíval na tachometr: „Tři pětasedmdesát. Nechcete, abych vás vzal nazpátek do města? Nechám vám to za polovičku.“

„Trochu se projdu. Potřebuju si protáhnout nohy.“

Jeho pohled byl posmutnělý. Věděl, že lžu, a věděl proč. Nedůvěřoval jsem mu. Paní Carol Buschová mne zavolala ze dveří chaty, která sousedila s kanceláří: „Oukej, už vstala a chce s vámi mluvit.“

27

Paní Buschová zůstala venku a vpustila mne dovnitř samotného. V pokoji bylo šero a chladno. Rolety a těžké záclony nepouštěly dovnitř sluneční paprsky. Jediným zdrojem světla byla lampa na nočním stolku. Dívka seděla v nohách rozestlané postele s obličejem odvráceným od lampy.

Pochopil jsem, proč se vyhýbala světlu, když se na mě podívala. Po prášku na spaní nebo kvůli pláči jí opuchla víčka. Její světlé vlasy byly jen narychlo sčesány. Její červené šaty na ní visely, jako z pytloviny. Jako by přes noc ztratila jistotu, že její krása ji může zachránit. Promluvila tichým hlasem:

„Dobrý den.“

„Dobrý den, Rino.“

„Vy víte, kdo jsem?“ řekla hluše.

„Ano, vím. A měl jsem to už dříve uhádnout, že zaskakujete za sestru. Rino, kde je vaše sestra?“

„Hester má potíže. Musela odjet za hranice.“

„Jste si tím jista?“

„Já už si nejsem jista ničím od chvíle, kdy jsem zjistila, že Lance je mrtvý.“

„Jak jste to zjistila? Nevěřila jste mi to, když jsem vám to včera říkal.“

„Ale teď vám musím věřit. Včera jsem v hotelu v Los Angeles sebrala noviny a na první straně byl titulek – o jeho zavraždění.“ Její víčka se s obtížemi zvedla. Změnily se i její tmavomodré oči, viděly toho za posledních třináct hodin víc, než mohla unést. „To má – to Hester ho zabila?“

„Je to možné, ale já o tom pochybuju. Kterým směrem se vydala – do Mexika, do Kanady, nebo na Havaj?“

„To mi neřekli. Carl Stern tvrdil, že bude lépe, když to nebudu vědět.“

„A proč jste vlastně tady? Abyste jí poskytla alibi?“

„Zřejmě ano. To byl ten nápad.“ Znovu ke mně vzhlédla. „Prosím vás, nestůjte nade mnou. Chci vám říct všechno, co vím, ale prosím vás, žádný křížový výslech. Měla jsem hroznou noc.“

Přejela si prsty po vlhkém čele. Na stolku u postele byla krabička s papírovými kapesníky. Podal jsem jí jeden. Utřela si čelo a vysmrkala se do něho. Pak mi položila překvapující otázku:

„Jste dobrý člověk?“

Rád si to o sobě myslím, ale její bezelstnost mne zarazila. „Ne,“ řekl jsem. „Nejsem. Snažím se, když si to uvědomím, ale každým rokem je to těžší.“

Pokusila se o úsměv. Ale koutky jejích úst se nechtěly zvednout. „Mluvíte jako slušný člověk. Proč jste včera přišel do domu mé sestry? Jak jste se tam dostal?“

„Vloupal jsem se tam.“

„Proč? Máte něco proti ní?“

„Nic osobního. Její manžel mne požádal, abych se ji pokusil najít. Tak jsem se pokoušel.“

„Ona nemá manžela. Totiž chci říct, její manžel je mrtvý.“

„Ona vám říkala, že je mrtvý?“

„A není to pravda?“

„Zřejmě neříká pravdu tam, kde stačí lež.“

„Já vím.“ Pak dodala nesentimentálně: „Ale Hester je má sestra a já ji mám ráda. Vždycky jsem pro ni udělala, co bylo v mých silách a vždycky udělám.“

„A proto jste tady.“

„Proto jsem tady. Lance a Stern mi říkali, že můžu sestře ušetřit spoustu starostí a dokonce i vězení. Všechno, co jsem měla udělat, bylo odletět sem pod jejím jménem, zaregistrovat se v hotelu a pak zmizet. Řekli mi, abych si vzala taxík, dojela až na kraj pouště, kolem letiště a Carl Stern tu na mne měl počkat. Ale nebyl tady. Tak jsem se sem vrátila. Ztratila jsem nervy.“

„Kvůli tomu jste se mi snažila zatelefonovat?“

„Ano. Začala jsem o tom přemýšlet, když jsem zahlédla ten článek o Lanceovi. Snad mi řeknete o všem pravdu. Vzpomněla jsem si na něco, co jste řekl včera – na tu první větu, kterou jste řekl, když jste mne uviděl v Hesteřině pokoji. Vy jste řekl –“ vyslovovala to pozorně jako dítě, které si opakuje úkol – „vy jste si myslil, že jsem Hester a řekl jste, že jste si myslil, že jsem mrtvá – že ona je mrtvá.“

„To je pravda, to jsem řekl.“

„Je to pravda?“

Začal jsem váhat. Postavila se na nohy a trochu se chvěla. Sevřela mi paži:

„Je Hester mrtvá? Nebojte se mi to říct. Já to vydržím.“

„Lituju, ale já odpověď neznám.“

„Ale co si myslíte?“

„Myslím si, že mrtvá je. Myslím, že byla zabita včera odpoledne v Beverly Hills, ve svém domě. A to alibi, které se tu snaží vykonstruovat, se netýká Hester, ale toho, kdo ji zabil.“

„Nezlobte se, ale tomu nerozumím.“

„Dejme tomu, že byla včera zavražděna. Vy vezmete na sebe její totožnost, odletíte sem, zaregistrujete se a zmizíte. Nikdo se po ní v Los Angeles nebude poptávat.“

„Já ano.“

„Pokud byste se vrátila zpět živá.“

Chvilku jí trvalo, než obsah těch slov pochopila a než jej vztáhla na svou současnou situaci. Zamrkala a stála jako omráčená. Její oči vypadaly jako prasklá modrá velikonoční vajíčka.

„Co myslíte, že bych měla teď udělat?“

„Zmizet, ztratit se, dokud ty věci nevyřídím. Ale nejdřív chci, abyste mi všechno řekla. Nevysvětlila jste mi, proč jste dovolila, aby vás použili jako zástěrku. A co všechno víte o činnosti své sestry. Vyprávěla vám, co dělá?“

„Ne, ale já jsem to tušila. Já jsem ochotna všechno říct, pane Archere. Svým způsobem na tom mám stejnou vinu jako Hester. Cítím se zodpovědná za všechno.“

Odmlčela se a rozhlédla se po zažloutlých stěnách. Vypadalo to, že ji polekala ošklivost té místnosti. Ale její pohled se zastavil na dveřích za mnou a ztuhl. Když jsem se otáčel, dveře se rozletěly. Prudké slunce mne šlehlo do tváře a zatřpytilo se na třech revolverech. Jeden měl v ruce Frost. Po boku mu stáli Lashman a Marfeld. Za nimi se válela na štěrku paní Buschová. Po ulici právě odjížděl Charles Meyer ve svém otlučeném taxíku. Ani se neohlédl.

Viděl jsem to všechno a sáhl jsem pod levou paži. Ten pohyb jsem nedokončil. Den a noc a zase den mne otupily a moje reakce nebyla správná. Věděl jsem, že na to čekají – na revolver v mé ruce. Zůstal jsem stát a ruka mi přimrzla k hrudi.

Frost se usmíval jako smrtka. Měl na sobě pestrobarevnou hedvábnou košili, panama klobouk se širokou stuhou a bílé flanelové kalhoty, jaké kdysi nosili tenisoví profesionálové. Pistole v jeho ruce byla německé výroby. Přiložil mi hlaveň na solar a vzal mi mou pistoli.

„Tak ruce za hlavu. No to je mi ale překvapení.“

Zvedl jsem ruce za hlavu. „Pro mne je to taky překvapení.“

„A teď se otoč!“ vyštěkl.

Paní Buschová se mezitím postavila na nohy a křičela: „Vy zatracení, špinaví bastardi!“ Vrhla se na záda nejbližšího pistolníka. Shodou okolností to byl Marfeld. Otočil se na podpatku a udeřil ji do tváře hlavní revolveru. Zkroutila se a padla tváří na zem. Vlasy se jí rozprskly jako oheň. Řekl jsem:

„Tebe, Marfelde, zabiju.“

Otočil se ke mně a v jeho očích byl výsměch. „Ty a kdo ještě, chlapečku? Ty už nebudeš nadhazovat, teď jenom chytáš, chápeš?“

Udeřil mne revolverem do hlavy. Nebe se zhouplo jako modrý balón na provázku.

Frost řekl ostře Marfeldovi: „Nech ho, ksakru. A nech na pokoji i tu ženskou.“ Pak mi řekl klidně: „Drž pořád ruce nad hlavou a otoč se.“

Udělal jsem to. Šimrala mne krev, která mi stékala skrz vlasy po spánku do obličeje. Rina seděla na posteli přitisknuta ke stěně. Nohy stáhla pod sebe a celá se chvěla.

„Zklamalas mne, holčičko,“ řekl Frost. „A ty taky, Lewe.“

„Zklamal jsem sám sebe.“

„Jo, po vší námaze, kterou jsem vynaložil, přes tu dobrou radu, co jsem ti dal, přes ta léta přátelských vztahů.“

„Hrozně mne to dojímá. Ještě jsem nebyl tak hluboce pohnut od chvíle, kdy jsem naposledy slyšel výt hyenu.“

Frost mi vrazil hlaveň zbraně prudce do pravé ledviny. Marfeld se točil kolem mne a pohupoval rukama. „Takhle se s panem Frostem nemluví.“

Rozmáchl se a hřbetem ruky mi sekl po hrdle. Stáhl jsem bradu, abych si chránil larynx a zachytil jsem ránu ústy. Vyrazil jsem chrčivý zvuk a rozpřáhl jsem se. Lashman mi sevřel pravici a celou vahou se na ni zavěsil. Marfeld se skrčil, sevřel pravou ruku a udeřil mne do břicha. Zlomil jsem se v pase. Pak jsem se narovnal a pocítil v hrdle hořkost kávy.

„Tak už dost,“ řekl Frost. „Pořád na něj miř, Lashi.“

Frost přešel kolem mne k posteli. Kráčel těžce, se svěšenými rameny. Jeho hlas byl suchý a unavený:

„Tak jsi připravená k odchodu, holka?“

„Kde je má sestra?“

„Vždyť víš, že musila odjet za hranice. Přece jí chceš pomoct, nemám pravdu?“ Naklonil se k ní s předstíranou účastí.

Vycenila na něho zuby a zasyčela: „Nešla bych s vámi ani přes ulici. Jste odporný! Chci svou sestru.“

„Půjdeš, i kdybych tě měl odnést. Tak nasedat!“

„Ne. Pusťte mne! Zabili jste mi sestru.“

Sesunula se z postele a běžela ke dveřím. Marfeld ji zachytil kolem pasu a zápasil s ní. Usmíval se, když své břicho tiskl na její bok. Škrábla ho nehty do obličeje. Popadl ji za ruku a ohnul prsty dozadu, pak ji divoce tloukl do hlavy dlaní. Děvče stálo bez odporu u zdi.

Revolver, který jsem stále cítil v zádech, ztratil pojednou kontakt s mým tělem. Otočil jsem se. Lashman dívku napjatě sledoval horkýma zasněnýma očima voyeura. Srazil jsem mu revolver dřív, než stačil vystřelit. Pak jsem mu ho vytrhl a udeřil ho pažbou do levého spánku. Zhroutil se ve dveřích.

Marfeld mi skočil na záda. Byl těžký a silný. Jeho paže se mi otočila kolem krku a svírala mne. Narazil jsem ho na veřeje dveří. Málem mi urval hlavu, ale povolil a padl na Lashmana s obličejem vzhůru. Spodkem revolveru jsem ho udeřil mezi oči.

K Frostovi jsem se obrátil v okamžiku, kdy vypálil. Měl jsem čas uskočit stranou. Kulka se zaryla do zdi vysoko nad mou hlavou. Střelil jsem ho do pravé ruky. Zbraň mu vypadla a zazvonila na podlaze. Zvedl jsem ji. Opřel jsem se o stěnu a rozhlédl se po pokoji.

Klimatizační skříňka vrčela za mou hlavou na stěně jako raněný pták. Dívka s bílou tváří se opírala o protější stěnu. Frost seděl na zemi mezi námi a držel si pravici svou levou rukou. Krev mu tekla mezi prsty. Vzhlédl ke mně. Strach ze smrti, který nikdy neopouštěl jeho oči, se zmocnil celého obličeje. Mezi dveřmi ležel Marfeld a jeho hlava spočívala Lashmanovi na prsou. Kromě jeho chrčivého dýchání a kromě hluku, který vydávala klimatizace, byl v místnosti klid.

Ve dveřích se objevila paní Buschová. Mírně se kolébala. Jedno její oko bylo naběhlé a zčernalé a ústa, kterými se usmívala, měla zakrvácená. V dlaních svírala automatickou pistoli. Frost na ni pohlédl a pokusil se odplazit pod postel. Postel ale byla příliš nízká, aby se mu to podařilo a tak zůstal ležet podél a vrněl:

„Prosím, prosím, já jsem nemocný člověk. Nestřílejte.“

Rusovlasá žena se zasmála: „Podívejte se na něj, na plaza. Poslouchejte, jak skučí.“

„Nezabíjejte ho,“ řekl jsem. „Možná se vám to bude zdát divné, ale ještě ho budu potřebovat.“

28

Rina si sedla za volant Frostova Cadillaku. Já jsem se s Frostem usadil na zadním sedadle. Zraněnou ruku mu Rina chvíli předtím ovázala a vyrobila dokonce závěsnou pásku pomocí několika ručníků z motelu. Seděl a držel si ten obvaz. Odmítal mluvit, jen určoval směr.

Za letištěm jsme zahnuli doprava přímo k pohoří, které leželo holé a rozeklané pod palčivým sluncem. Cesta se šplhala vzhůru a jak stoupala, měnil se hladký povrch ve štěrk. Přehoupli jsme se přes první nízký pahrbek a pohlédli do bílého údolí, kde nic nerostlo.

Blízko hřebene, na vnitřním svahu, byla do boku hory zasazena betonová stavba s kulatou střechou. Neměla okna a podobala se vojenské pevnůstce. Ve skutečnosti to bylo nepoužívané skladiště střeliva.

Frost řekl: „Tam je.“

Rina se otočila dozadu. Nervózně dupla na brzdu a vůz se rázem zastavil. Vyklouzli jsme pod zářivé nebe. Tryskové letadlo na něm právě kreslilo dlouhou bílou jizvu. Řekl jsem Rině, aby zůstala u vozu.

„Můžete schovat ten revolver. Nikdo, kromě ní, tam není,“ řekl Frost.

Nařídil jsem mu, aby šplhal přede mnou po svahu ke vchodu do skladiště. Dveře, pobité zrezavělým ocelovým plechem, byly napůl otevřené. Visela z nich zlomená závora. Otevřel jsem je dokořán a stále jsem na Frosta mířil. Zevnitř vyrazil závan teplého vzduchu. Cítil jsem zápach spáleného masa.

Frost začal couvat, ale já jsem ho donutil, aby vstoupil přede mnou. Stáli jsme na malé plošině a zírali dolů do šera. Betonová podlaha skladiště byla asi o šest stop níže než vchod. Se světlem vzadu padaly naše stíny napříč přes podlahu. Odstrčil jsem Frosta stranou a podíval se, co leželo dole. Bylo tam něco jako mumie, zčernalé a ohořelé.

„Tohle jsi jí udělal?“

Frost řekl nepřesvědčivě: „Kčertu, já ne, to její manžel. S tím by sis měl promluvit. Sledoval ji sem z Los Angeles, tos nevěděl? Utloukl ji a pokusil se ji spálit.“

„Budeš si musit vymýšlet chytřeji. Froste. Já jsem s jejím manželem mluvil. Dopravil jsi ho sem Sternovým letounem, aby podezření z vraždy padlo na něj. Je docela možné, že jsi tělo vezl tímtéž letounem. Ten trik ti ale nevyšel a nevyjde. Žádný z tvých špinavých plánů ti už nevyjde!“

Dlouho mlčel a mlčení bylo přerušováno jen nervózním pomrkáváním jeho víček. „To nebyl můj nápad. To si vymyslil Stern. Taky ten benzín byl jeho nápad. Řekl, že je zapotřebí, aby hořela jako pochodeň a pak nikdo nebude moct zjistit, kdy zahynula. To děvče bylo už mrtvé, víš, a chtěli jsme ji jen spálit.“

Podíval se dolů na mrtvolu. Vyvolalo to v něm hrůzu a zmlknul. Pak náhle vztáhl svou zdravou ruku a zaryl ji do mého ramene: „Nemohli bychom odtud odejít, Lewe? Já jsem nemocný člověk a už to tady nevydržím.“

Vymanil jsem se z jeho sevření: „Teprve až mi řekneš, kdo zabil to děvče.“

Nastala další pauza, kdy se ozývalo jen oddychování. „Isobel Graffová ji zabila,“ řekl nakonec.

„Jak to víš?“

„Marfeld ji viděl. Marfeld ji viděl, jak vyběhla z domu. Vešel dovnitř a tam ležela Hester v pokoji. Měla rozbitou hlavu pohrabáčem. Ten pohrabáč ležel přes její tělo. Nemohli jsme ho tam nechat. Policie by brzy zjistila spojení s Graffem –“

„V jakém spojení byla Hester s Graffem?“

„Isobel si myslila, že spolu spí, nerozebírejme to dál. No pak to bylo na mně, abych něco s tím tělem udělal. Chtěl jsem ho hodit do moře, ale Graff řekl ne – má totiž dům na pobřeží v Malibu. A pak dostal Lance Leonard ten druhý nápad.“

„Jak se do toho Leonard připletl?“

„On byl přítelem Hester. Půjčila si jeho vůz. Šel za ní, aby si ho vyzvedl. Měl klíč k domu a vešel tam když byl Marfeld u mrtvé. Leonard měl vlastní důvody pro to, aby se to ututlalo. A tak navrhl, abychom se obrátili na její sestru a přiměli ji, aby nám pomohla. Obě sestry jsou si velmi podobné, skoro jako dvojčata, a Leonard obě znal. Tak umluvil sestru, aby sem odletěla.“

„A co se s ní potom mělo stát?“

„To byl problém Carla Sterna. Ale mám dojem, že Stern z toho nějak vycouval. Nevím, jak je to možné.“

„Tak trochu jsi přestal sledovat události,“ řekl jsem. „Býval jsi dobrý organizátor. Od kdy necháváš za sebe přemýšlet pistolníky a zabijáky?“

Frost se zašklebil a svěsil hlavu. „Už to nejsem já. Poslední měsíce beru pořád prášky.“

„Už sis na ně tolik zvykl?“

„Jsem v posledním tažení, Lewe. Užírá mi to vnitřnosti. Mám zrovna teď pekelné bolesti. Neměl bych moc chodit.“

„Nebudeš se procházet, budeš sedět v cele.“

„Jsi strašně přísný, Lewe.“

„Pořád mi říkáš Lewe. S tím přestaň. Měl bych tě tady nechat, aby sis sám našel cestu domů.“

„To mi přece neuděláš?“ Znovu se mne chytil a koktal. „Poslyš, Lewe – poslyšte, pane Archere. Ta nabídka do Itálie. Můžu vám zajistit pět set dolarů po dvacet šest týdnů. Bez daní, na dlaň. Prima dovolená –“

„Ušetři si ty řeči. Nedotkl bych se jediného haléře od tebe ani v rukavicích.“

„Ale nenecháte mne tady?“

„Proč ne? Tys ji tady taky nechal.“

„Nechápete. Já jsem jen dělal, co jsem musel. Dostali jsme se do pasti. To děvče to samo zařídilo tak, že jsme se chytli. Měla něco na šéfa a jeho ženu, nějaký důkaz proti nim a dala to Sternovi. To celé byl jeho nápad. Já bych to zařídil jinak.“

„Tak všechno, cos ty udělal, byla Sternova vina.“

„To neříkám, ale on dával pokyny. Musili jsme s ním spolupracovat. Už několik měsíců. Stern dokonce donutil šéfa, aby propůjčil jméno jeho novému podniku.“

„Jaký průkazný materiál měl Stern proti Graffovi?“

„Mám vám to všechno vyprávět?“

„Budeš musit. A hned. Už tě mám, Froste, plný zuby.“

Zacouval pozpátku ke dveřím. Jeho zpola osvětlený obličej byl hubený a bílý jako papír. Jako kdyby ho zkaženost užírala, až z něj zůstala jen slupka.

„Revolver,“ řekl. „Terčová pistole, která patřila panu Graffovi. Isobel s ní zabila jedno děvče před léty.“

„Kde uchovává Stern tu pistoli?“

„Má ji v sejfu. To jsem zjistil, ale dál jsem se nedostal. Měl ji sebou včera v noci. Ve voze. Ukazoval mi ji.“ Jeho oči se žlutě zaleskly. „Víš, Lewe, já jsem zmocněn zaplatit za tu pistoli sto tisíc. Ty jsi silný, šikovný chlap. Nemohl bys ji od Sterna dostat?“

„Někdo se už o to postaral. Sternovi někdo v noci podřezal krk. Ale to ty možná víš, Froste.“

„Ne, nevím. Ale jestli je to pravda, tak se všecko mění.“

„Jenže pro tebe ne!“

Vyšli jsme ven. Dole v údolí se chvěl horký vzduch. Stopa po tryskovém letounu se již vytrácela. Cadillac na svém místě vyhlížel tak neskutečně, jako vesmírná loď na měsíčním pohoří. Rina stála dole na úpatí a dívala se vzhůru. Nenesl jsem jí dobré zprávy.

29

Mnohem později, v letadle, jsme mohli o všem hovořit. Leroy Frost, který stále zapíral a protestoval, který stále žádal advokáty a doktory, byl umístěn s Marfeldem a Lashmanem ve střeženém oddělení nemocnice. Pozůstatky Hester Campbellové byly ve sklepení téže budovy a čekaly na pitvu. Řekl jsem toho místnímu šerifovi a návladnímu o Frostovi a jeho lidech tolik, že to stačilo na vydání do sousedního státu pro podezření z vraždy. Konečné kroky musily být učiněny v Kalifornii.

Letadlo DC 6 opustilo rozjezdovou plochu a šplhalo do výšiny. V kabině byl asi tucet dalších cestujících a tak jsme, Rina a já, seděli sami na předním sedadle. Když zhasl nápis „NEKUŘTE“, zkřížila nohy a zapálila si cigaretu. Aniž se na mne dívala, řekla svým křehkým hlasem:

„Vlastně vám vděčím za svůj život, jak se říká v knihách. Nevím, co bych měla udělat, abych vám to oplatila. Snad bych vám měla nabídnout, že se s vámi vyspím. Stál byste o to?“

„Nestál,“ řekl jsem. „Prožila jste si tvrdé chvíle. Já jsem dělal svou práci. Nemyslete na to.“

„Já jsem se nechtěla vtírat,“ řekla s mírným úsměškem. „Docela vážně jsem vám nabídla své tělo. Nic lepšího vám nabídnout nemohu.“

„Rino, nechme toho.“

„Asi nejsem dost přitažlivá, to chcete říct?“

„Mluvíte nesmysly, ale já vás chápu. Užila jste si svoje.“

Na chvíli zmlkla a dívala se na pohoří pod námi, které vypadalo jako čínská zeď. Konečně řekla cudným tónem:

„Máte úplně pravdu. Prožila jsem hrozné věci, opravdu hrozné, poprvé v životě. A to na děvče působí podivně. Měla jsem pocit, že jsem skoro jako prostitutka – skoro taková. Jako bych si sama sebe nevážila.“

„A právě to chtěli ti lumpové, abyste se tak cítila. Kdyby měl každý pocit, že není k ničemu, byli bychom na tom všichni stejně. A lumpové by si mohli dělat všechno, co by chtěli a prošlo by jim to. Ale tak to není. Lumpárna už nevládne jako dřív, ani v Los Angeles. Proto si taky vystavěli Las Vegas.“

Ani se neusmála: „Je to opravdu tak strašné místo?“

„Záleží na tom, koho si vyvolíte jako spoluhráče. Vy jste si například vybrala tu nejhorší sortu, která existuje.“

„Já jsem si je nevybrala. Oni nejsou mí spoluhráči. A nikdy nebyli. Pohrdám jimi. Hester jsem varovala už před léty, že Lance pro ni znamená jed. A Carlu Sternovi jsem řekla do obličeje, co si o něm myslím.“

„Kdy to bylo? Včera večer?“

„Už před týdny. Dali jsme si schůzku, já, Hester a Lance. Možná, že to byla pošetilost, ale já jsem se chtěla dovědět, co se děje. Hester tam přivedla Carla Sterna, dovedete si to představit? Říká se o něm, že je milionář a pro Hester byly peníze vždycky moc důležité. Nemohla pochopit, proč nemám o Sterna zájem.“

„Ne že by mi to dělalo dobře,“ řekla s úšklebkem. „On se stejně o mne zajímal právě tak málo jako já o něho. Strávili jsme ten večer v různých nočních klubech. Stern si pořád s Lancem tiskl ruku pod stolem. Hester si toho nevšímala, nebo jí to bylo jedno. Někdy byla dost hloupá. Ale mně to nebylo jedno, kvůli ní. Nakonec jsem jim to řekla do očí a odešla jsem.“

„Co jste jim řekla?“

„Pravdu. Že Carl Stern je pederast a možná ještě něco horšího, a že je Hester blázen, když se kolem něho a kolem jeho miláčka točí.“

„Nenadhodila jste něco o vydírání?“

„Ano, řekla jsem, že mám takové podezření.“

„A to bylo velmi neopatrné. Proto se vás také Stern pokusil odstranit. Jsem si naprosto jist, že měl v úmyslu vás včera večer zabít. Měla jste štěstí, že zemřel první.“

„Opravdu? Ani se mi tomu nechce věřit –.“ Ale věřila tomu. Vyschlo jí v krku. Seděla a jen polykala. „Jen proto, že jsem – že jsem měla nějaké podezření?“

„Podezírala jste ho z vydírání a řekla jste mu, že je teplouš. Stern si se zabíjením nelámal hlavu. Dnes odpoledne jsem si prolistoval jeho záznamy. Úřady v Nevadě mají o něm plnou kartotéku. Není divu, že nemohl získat povolení pro zřízení herny pod svým vlastním jménem. V třicátých létech patřil mezi Anastasiovy pohůnky a byl podezřelý, že je zapleten do více než třiceti vražd.“

„A proč ho tedy nezatkli?“

„Zatčen byl, ale nemohli ho usvědčit. Mne se neptejte proč. Zeptejte se politiků, kteří dirigují policii v New Yorku a v Jersey a v Clevelandu, i na jiných místech. Stern skončil v Las Vegas, ale dál působil po celém území státu. Pracoval pro Lepkeho, pro hazardního hráče Millera v Clevelandu, pro „Levotu“ Clerka v Detroitu a pro Transamerický gang v Los Angeles. Skončil svá učňovská léta u Siegela a když to Siegel chytil, osamostatnil se.“

„V čem pracoval?“

„Dodával zprávy sázkařům, obchodoval s drogami, s prostitucí, prostě dělal všechno, kde šlo o rychlý, jakkoliv špinavý zisk. Byl milionář, to jistě, několikanásobný. Jen Casbah ho stála milión.“

„Tak nechápu, proč se snížil k vydírání? Vždyť nepotřeboval peníze.“

„Byl vycvičen jako mafián a vydírání byl jeden z důležitých zdrojů moci už od založení Mafie. Ne, peníze nebyly to, co potřeboval. Bylo to společenské postavení. Jméno Simona Graffa mu poskytovalo možnost vybudovat si v tomhle kraji společenské postavení.“

„A já jsem mu pomáhala.“ Zaťala zuby, takže její obličej skoro zošklivěl. „Já jsem mu to umožňovala. Spíš jsem si měla ukousnout jazyk.“

„Než to uděláte, rád bych, kdybyste mi to vysvětlila blíže.“

Zprudka se nadechla. „Tedy zaprvé, já jsem ošetřovatelka z psychiatrické kliniky.“

Zmlkla. Zřejmě pro ni nebylo snadné začít.

„To už mi řekla vaše matka,“ řekl jsem.

Podívala se na mne po straně. „Kdy jste se setkal s matkou?“

„Včera.“

„Co si o ní myslíte?“

„Docela se mi líbila.“

„Vážně?“

„Já mám ženy v zásadě rád a nebývám zbytečně kritický.“

„Já ano,“ řekla Rina. „Já jsem nikdy matce moc nevěřila, když se začala tvářit vznešeně a když začala vysvětlovat své velké plány. Bylo to vzájemné. Hester byla její oblíbená dcera, její miláček. A zase naopak pro Hester byla miláček matka. Matka sestru zkazila a současně na ni kladla velké nároky. Chtěla, aby se Hester proslavila.

Já jsem po patnáct let seděla stranou a dívala se, jak obě spolu hrají citový ping-pong. Nebo pong-ping. Ale já to neschvalovala a byla jsem jako páté kolo u vozu.“ Znělo to jako řeč, kterou si již mnohokrát opakovala. V jejím hlase zaznívala hořkost, smíšená s rezignací. „Skoncovala jsem s tím, jakmile mi to matka dovolila, když jsem skončila školu. Přihlásila jsem se do kursů ošetřovatelek v Santa Barbaře a našla si pak zaměstnání v Camarillu.“

Když mluvila o svém povolání, o své rodině, když se tak mohla vypovídat, vrátila se jí trochu sebejistota. Narovnala se a vypnula prsa.

„Matka si myslila, že jsem se zbláznila. Měly jsme dost divokou rozepři hned první rok a od té doby jsem ji skoro neviděla. Já prostě ráda pomáhám nemocným lidem a zejména lidem s mentálními poruchami. Snad proto, že to sama potřebuji. Současně se zabývám pracovní terapií pod vedením dr. Freye.“

„Je to tentýž doktor Frey, který vede sanatorium v Santa Monice?“

Pokývla hlavou. „Už tam pracuju více než dva roky.“

„Takže znáte Isobel Graffovou.“

„Ovšemže ji znám. Byla přijata do sanatoria krátce poté, co jsem tam začala pracovat. Byla tam už dříve, víc než jednou. Doktor říkal, že je na tom hůře než obvykle. Trpí schizofrenií, víte, už dvacet let, a když to na ni přijde, mívá paranoidní přeludy. Doktor říkal, že byly namířeny proti jejímu otci, když byl ještě naživu. Nyní jsou zaměřeny proti panu Graffovi. Věří, že proti ní něco chystá a že ho musí dříve zničit.“

„Dr. Frey myslil, že pan Graff by ji měl dát do izolace kvůli vlastní bezpečnosti. Takový paranoidní stav může propuknout kdykoliv. Už jsem to zažila. Dr. Frey ji léčil metrazolem a ona se pomalu dostala z akutní fáze a uklidnila se. Ale ani pak nebyla zcela normální: Bála jsem se otočit se k ní zády. Ale dr. Frey říkal, že už není nebezpečná a on ji přece znal lépe než já, vždyť ji léčil.“

„V polovině března jí dovolil vycházky. A v tom udělal chybu. Ještě nebyla připravena na svobodu. První maličkost, na kterou narazila, ji přivedla z míry.“

„Co se stalo?“

„Přesně to nevím. Možná, že někdo před ní pronesl nějakou nepromyšlenou poznámku, nebo se na ni špatně podíval, nebo to bylo v tónu jeho hlasu. Paranoidní lidé jsou takoví, skoro jako radiový přijímač. Zachytí nepatrný signál ze vzduchu a sami ho zesílí natolik, že už neslyší nic jiného. Ať už se stalo cokoli, Isobel zmizela a nepřišla celou noc.“

„Když se pak vrátila, byla opravdu ve velmi špatném stavu. Měla ve tváři hrozný strnulý pohled, jako ryba s udicí v tlamě. Byla znovu tam, kde začala v lednu – bylo to ještě horší.“

„Které noci se to stalo?“

„V březnu dvacátého prvního, v první jarní den. To datum asi nezapomenu. Dívka, kterou jsem znala v Malibu, jmenovala se Gabriella Torresová, byla zrovna té noci zabita. Tehdy jsem ty dvě události nespojovala.“

„Ale teď je spojujete?“

Sklonila posmutněle hlavu. „Hester mi to spojení naznačila. Víte, ona věděla něco, co jsem nevěděla já: že Simon Graff a Gabriella byli – milenci.“

„Kdy to vyšlo najevo?“

„Jednoho dne v létě, když jsme spolu obědvaly. Hester tehdy byla na dně. Platila jsem za ni obědy, jak jen jsem mohla. Bavily jsme se o všem možném a ona o tom začala mluvit. Zdálo se mi, že na to stále myslí. Vrátila se tehdy do Channel klubu a dávala tam lekce ve skocích do vody. Vyprávěla mi o té milostné aféře, zřejmě se jí s tím Gabriella svěřila. Aniž jsem si uvědomila, co dělám, řekla jsem jí, že té noci utekla Isobela Graffová ze sanatoria. Hester začala vyzvídat. Já jsem myslila, že má zájem na tom, aby vypátrala osobu, která jí zabila přítelkyni. Řekla jsem jí prostě všechno, co jsem věděla, o Isobele, o tom, jak utekla a v jakém stavu se vrátila.“

„Měla jsem toho dne ranní službu a sama jsem se o ni starala, dokud dr. Frey nepřišel. Isobel se pak zhroutila. Byla ve velmi špatném stavu, a nejen mentálně. Byla fyzicky vyčerpaná. Myslím si teď, že běžela po břehu celou cestu z Malibu. Zřejmě ji zasáhl i příboj, protože měla šaty mokré a plné písku.

Připravila jsem jí nejdřív horkou lázeň.“

„Řekla vám, kde byla?“

„Ne, neřekla nic. Vlastně po několik dní nepromluvila. Dr. Frey se nějakou dobu obával, že by mohla upadnout do katatonie. Ale i pak, když se z toho dostala a začala mluvit, nikdy se o té noci nezmínila – aspoň ne slovy. Pozorovala jsem ji v dílně později na jaře. Viděla jsem, jaké předměty vyrábí z hlíny. Nemělo mě to zarážet po všem, co jsem viděla v psychiatrických odděleních, ale některými předměty, které vyrobila, jsem byla otřesena.“ Zavřela oči a pak pokračovala tlumeným hlasem:

„Obvykle vyrobila takové figurky dívek, uštipovala jim hlavy a pak je kousek za kouskem ničila. Jako nějaká čarodějnice z džungle. A pak ohyzdné mužské loutky s obrovskými – pohlavními orgány. Zvířata s lidskými hlavami při souloži. Pistole a části lidských těl – všechno dohromady.“

„To asi nebylo moc hezké,“ řekl jsem, „ale to přece nemusilo zrovna něco znamenat, nemám pravdu? Bavila se o tom někdy s vámi?“

„Ne, se mnou ne. Dr. Frey nemá rád, když se ošetřovatelky pletou do psychiatrie.“

Otočila se na sedadle a dotkla se mě kolenem. Rychle se odtáhla. Její tmavě modrý zrak se upřel na mou tvář. Bylo zvláštní, že děvče, které toho tolik vidělo, mohlo mít tak nevinné oči.

„Půjdete za doktorem Freyem?“ zeptala se.

„Je to pravděpodobné.“

„Prosím vás, neříkejte mu o mně.“

„Nemám k tomu žádný důvod.“

„Chápejte, je to závažné porušení etiky, když sestra vykládá o svých pacientech. Dělala jsem si v těch posledních měsících starosti, že jsem o tom všem Hester vykládala. Byla jsem blázen. Myslila jsem si, že snad jednou v životě je upřímná, že se chce dovědět pravdu o smrti Gabrielly. Já jsem jí nikdy neměla důvěřovat, když šlo o nebezpečné informace. Je jasné, proč je chtěla. Chtěla je, aby mohla vydírat pana Graffa.“

„Jak dlouho už to víte, Rino?“

Hlas jí na chvíli selhal. Čekal jsem, až znovu začne. Její oči potemněly, jak přemýšlela. Pak řekla:

„Těžko říci. Můžete o něčem vědět a můžete o tom nevědět. Když máte někoho rád, trvá to dlouho, než se odvážíte postavit se tváří tvář faktům. Já jsem měla podezření prakticky hned od počátku. Hned od té chvíle, kdy Hester odešla z klubu a začala žít bez viditelných příjmů. Přišlo mi to na mysl na té ohavné schůzce, o které jsem vám vyprávěla. Carl Stern se začal naparovat a vychloubat svým novým podnikem ve Vegas a jak má Simona Graffa pod palcem. A Hester seděla vedle, popíjela a oči se jí jen leskly. Najednou mne napadlo, že mě tam pozvala jen proto, aby mi ukázala, jak se jí dobře vede. Jakého úspěchu konečně v životě dosáhla. A tehdy jsem vybuchla.“

„Jaká byla její reakce?“

„Nečekala jsem na její reakci. Odešla jsem ven – byli jsme v baru Dixie. Zavolala jsem si taxi a jela jsem domů. Od té doby jsem Hester neviděla. Nikoho z nich jsem neviděla až do včerejška, kdy mne zavolal Lance.“

„Žádal vás, abyste letěla do Las Vegas pod jejím jménem?“

Přikývla.

„Proč jste na to přistoupila?“

„Vždyť víte. Protože jsem jí měla poskytnout alibi.“

„To ovšem nevysvětluje, proč jste souhlasila.“

„Je nutné, abych to vysvětlovala? Prostě jsem na to přistoupila.“ Po chvilce dodala: „Cítila jsem to jako povinnost k Hester. V určitém smyslu na tom mám stejnou vinu jako ona. Ta hrozná záležitost začala vlastně kvůli mně. Já jsem ji do toho dostala a měla jsem pocit, že jí z toho zase musím pomoct. Ale Hester už byla v té době mrtvá, že?“

Začala se chvět na celém těle, až jí zuby drkotaly. Držel jsem ji okolo ramen, dokud se neuklidnila. „Neberte tu vinu tolik na sebe.“

„Musím. Podívejte se, jestli Isobel Graffová zabila Hester, nejsem tím vinna?“

„Tak to nechápu. Lidé jsou zodpovědní za činy, kterých se sami dopustí. Ostatně mám určité pochyby, že vaši sestru zabila Isobel. Nejsem si ani jistý, že zastřelila Gabriellu Torresovou. Nabudu jistoty teprve tehdy, až budu mít v ruce důkazy, přiznání, očitého svědka, nebo zbraň, kterou použila.“

„To jen tak říkáte.“

„Nikoliv, neříkám to jen tak. Určité závěry jsem v tomto případě udělal příliš brzy.“

Nezeptala se mne, co tím myslím a bylo to tak lépe. Pořád jsem neměl konečnou odpověď.

„Poslyšte, Rino, vás příliš trápí svědomí a dostala jste řadu těžkých ran. Máte tendenci brát na sebe vinu za všechno. Možná, že jste tak byla vychována.“

Seděla strnule v mém objetí. „To je pravda. Hester byla mladší, stále se dostávala do malérů a matka mne za to vždycky kárala. Ale jak jste na to přišel? Dovedete najít podstatu problému.“

„Bohužel se tato schopnost dostavuje většinou až dodatečně. Ale jednou věcí jsem si jist. Nejste zodpovědná za to, co se stalo Hester. Ani jste se nedopustila ničeho moc špatného.“

„Vážně si to myslíte?“ Znělo to překvapeně.

„Přirozeně, že si to myslím.“

Bylo to hodné děvče, jak už paní Buschová řekla. Byla ale taky hodně unavená, smutná a nervózní. Chvíli jsme seděli tiše a nesví. Hukot motorů se změnil. Letoun překročil na svém letu zenit a teď začal pozvolna klesat směrem k Los Angeles a k rudému slunci. Než se letoun dotkl země, Rina na mém rameni chvílemi tiše plakala a chvílemi spala.

30

Můj vůz byl stále na parkovišti u Mezinárodního letiště. Rina mne požádala, abych ji vysadil u matčina domku v Santa Monice. Udělal jsem to a hned nato jsem se vydal k sanatoriu dr. Freye. Stálo na obezděné parcele, jež kdysi patřila k velkému soukromému pozemku, který se rozkládal mezi Sawtellem a Brentwoodem. Zaměstnanec sanatoria ve služebním oděvu mi otevřel bránu a řekl mi, že dr. Frey je pravděpodobně na večeři.

Ústřední budova byla postavena ve stylu minulého století a několik novějších staveb se tyčilo na terasovitém svahu za ní. Dr. Frey bydlil v penziónu stranou od budov. Na terasách se procházeli pacienti, kteří vyhlíželi stejně jako normální lidé. Normální lidé, až na to, že kolem nich byla vysoká zeď. Z verandy od dr. Freye jsem přes zeď viděl až na oceán. Na jeho dalekém horizontu se shlukovala mlha a obloha temněla. Pod horizontem ještě doutnalo slunce jako velké letadlo, které se zřítilo a hořelo.

Hovořil jsem nejdřív s posluhovačkou v pracovním úboru, pak se šedovlasou hospodyní a konečně s dr. Freyem samotným. Byl to sehnutý starý pán v černém obleku. V ruce držel sklenku. Inteligence a pochyby byly hluboce vryty do jeho tváře. Vrásky se ještě prohloubily, když jsem mu řekl, že podezřívám Isobel Graffovou z vraždy. Položil sklenici na římsu krbu a zatvářil se poněkud bojovně, jako bych ohrožoval jeho příbytek.

„Mám tomu rozumět tak, že jste policista?“

„Soukromý detektiv. Později to vše předám policii. Nejdříve jsem přišel za vámi.“

„Tím sotva mohu být potěšen,“ řekl. „Přece nemůžete vážně předpokládat, že budu probírat takovou závažnou věc, jako je obvinění z vraždy s neznámým člověkem. Vždyť o vás nic nevím?“

„Ale víte toho hodně o Isobel Graffové.“

Roztáhl ruce. „Vím jen tolik, že jsem lékař a ona že je mou pacientkou. Co očekáváte, že vám řeknu?“

„Můžete mi říci, že je to vyloučené.“

„Když chcete, tedy vám říkám, že je to vyloučené. A teď mne omluvte, čekají mne hosté u večeře.“

„Je tu taky paní Graffová?“

Opáčil vlastní otázkou: „Mohl bych vědět, s jakým úmyslem provádíte toto šetření?“

„Čtyři lidé byli zabiti, tři z nich v posledních dvou dnech.“

Neprojevil žádné překvapení. „Ti lidé byli vaši přátelé?“

„To zrovna ne. Avšak byli to příslušníci lidské rasy.“

Řekl s hořkou stařeckou ironií: „Tak vy jste altruista, že? Hollywoodský hrdina ve sportovním úboru. A hodláte vlastnoručně vyčistit Augiášův chlév?“

„Tak daleko moje ctižádost nesahá. A taky nejsem váš pacient, pane doktore. Isobel Graffová ano. Jestliže zabila čtyři lidi nebo jednoho, měla by být izolována tak, aby už nemohla zabíjet. Nemám pravdu?“

Asi minutu neodpovídal. Pak řekl: „Dnes ráno jsem podepsal její dobrovolný souhlas s hospitalizací.“

„Znamená to, že je na cestě do státní nemocnice?“

„Mělo by to znamenat, ale bohužel je to jinak.“ Bylo to potřetí ve třech minutách, kdy se mu ve tváři odrazil strach. „Než mohly být ty pokyny – eh – splněny, paní Graffová zmizela. Zachovala se jinak, než jsme předpokládali. Přiznávám, že jsem se dopustil chyby. Měl jsem ji dát pod přísný dohled. Rozbila zesílené okno židlí a unikla v nákladním voze, který odvážel prádlo.“

„Kdy se to stalo?“

„Dnes dopoledne, krátce před obědem. Ještě jsme ji nenašli.“

„Jaká opatření byla provedena, aby byla dopadena?“

„To se musíte zeptat jejího manžela. Pátrají po ní jeho zaměstnanci. Zakázal –“ dr. Frey sevřel rty a sáhl po sklence. Když z ní upil, řekl: „Bohužel další informace vám už nepodám. Kdybyste byl úřední –“ pokrčil rameny a v jeho sklence zacinkal led.

„Chcete, abych k tomu povolal policii?“

„Pokud máte důkazy.“

„Důkazy právě potřebuju od vás. Zabila paní Graffová Gabriellu Torresovou?“

„Jak to mám vědět?“

„A co ty ostatní?“

„To nemohu říci.“

„Viděl jste ji a hovořil jste s ní?“

„Ovšem, častokrát. Naposledy dnes ráno.“

„Byla v takovém duševním rozpoložení, že by mohla zabít?“

Usmál se unaveně. „Tohle není soudní síň, vážený pane. Teď hodláte formulovat hypotetickou otázku. A na tu odmítám odpovědět.“

„Ta otázka není hypotetická. Zastřelila Gabriellu Torresovou v noci 21. března minulého roku?“

„Otázka tedy není hypotetická, ale je čistě akademická. Paní Graffová je nyní duševně chorá a byla chorá i toho 21. března loňského roku. Nemohla by být usvědčena z vraždy či jiných zločinů. Takže oba dva zde maříme zbytečně čas, nemyslíte?“

„Už začínám mít jasno a to je teď důležitější než čas. Prakticky jste doznal, že střílela.“

„Doznal? To si nemyslím. Jste velmi urputný mladý muž a začínáte mě obtěžovat.“

„Na to jsem zvyklý.“

„Ale já ne.“ Pohnul se ke dveřím a otevřel je. Z druhé strany domu se ozýval mužský smích. „Tak teď laskavě přemístěte svůj opotřebovaný šarm na jiná místa, abych vás nemusil dát vyhodit.“

„Jen ještě jednu otázku, doktore. Proč se rozhodla utéci zrovna ten den v březnu. Přišel za ní ten den, nebo den předtím nějaký návštěvník?“

„Návštěvník?“ Podařilo se mi ho tou otázkou překvapit. „Já o žádných návštěvnících nic nevím.“

„Pokud vím, Clarence Bassett za ní chodil pravidelně.“

Podíval se na mne a oči měl zastřené.

„Platíte si špehy mezi mými zaměstnanci?“

„Je to mnohem jednodušší. Hovořil jsem s Bassettem. Po pravdě řečeno, na jeho žádost jsem se ujal tohoto případu.“

„Proč jste to hned neřekl? Znám Bassetta velmi dobře.“ Zavřel dveře a pokročil směrem ke mně. „On vás najal, abyste vyšetřil smrt těch lidí?“

„Začalo to tak, že jsem pátral po ztraceném děvčeti. Než jsem ji našel, obrátilo se to v případ vraždy. Jméno té dívky bylo Hester Campbellová.“

„Nu ovšem, Hester Campbellovou znám. Znám ji už léta z klubu. Její sestru tady zaměstnávám.“ Odmlčel se. Na chvíli se u něho projevilo vzrušení. Rychle však zase zmizelo a zůstalo po něm jen chvění sklenky, kterou stále držel v ruce. Zvedl ji tedy k ústům, aby je zakryl.

„Patří Hester Campbellová mezi oběti?“

„Včera odpoledne byla ubita k smrti pohrabáčem.“

„A vy máte důvod věřit, že ji zabila paní Graffová?“

„Isobel Graffové se to také týká. Nevím nakolik. Na místě zločinu zřejmě byla. Vypadá to, že i její manžel věří v její vinu. Ale to ještě nic nepotvrzuje. Isobel tam mohla být nalákána. Jiná možnost je, že při tom zabíjení byla jen prodlouženou rukou. Chci říct: fyzicky zabíjela, ale někdo ji k tomu navedl. Dala by se k něčemu podobnému zneužít?“

„Čím víc vím o lidské mysli, tím méně toho znám.“ Pokusil se usmát, ale nevyšlo mu to. „Předvídal jsem, že budete klást hypotetické otázky.“

„Snažím se, doktore, abych je nemusil klást. Ale vy je nějak vyvoláváte. Mimochodem, neodpověděl jste mi na otázku, která se týkala Bassettových návštěv zde v sanatoriu.“

„Nebylo to nic neobvyklého. Navštěvoval paní Graffovou každý týden, někdy dokonce častěji, když ho chtěla vidět. Měli k sobě velmi blízko – dokonce byli jednu dobu zasnoubeni, už před léty, dávno předtím, než se vdala. Někdy si myslím, že si měla vzít Clarence a ne toho muže, za kterého se provdala. Clarence má skoro ženskou schopnost pro porozumění, což ona palčivě potřebuje. Ani jeden z nich není schopen poradit si sám se sebou. Ale dohromady, kdyby se jim umožnilo, aby se vzali, možná by vytvořili dobře fungující dvojici.“ Tón jeho hlasu byl elegický.

„Co tím chcete říct, že ani jeden není schopen poradit si sám se sebou?“

„To je zřejmé v případě paní Graffové. Trpí schizofrenickými záchvaty už od doby dospívání. Zůstala v určitém smyslu nedospělou dívkou – neschopná vyrovnat se s požadavky dospělého člověka.“ Dodal s trochou trpkosti v hlase. „Ze strany Simona Graffa se jí dostalo jen málo pomoci.“

„Víte, co způsobilo její chorobu?“

„Původ té choroby je stále záhadný, ale řekl bych, že v tomto případě určité znalosti mám. Ztratila matku, když byla malá a Peter Heliopoulos nebyl moudrým otcem. Nutil ji, aby brzy dozrála a přitom jí upíral opravdový lidský kontakt. V určitém smyslu se stala jeho druhou ženou, ještě než dosáhla puberty. Měl na ni velké požadavky jako na hostitelku, jako pomocnici při svém společenském vzestupu. Ale byla to velmi zranitelná pomocnice. Ty požadavky byly příliš náročné na někoho, kdo byl od narození náchylný ke schizofrenii.“

„A co Clarence Bassett? Ten je taky duševně chorý?“

„Nemám důvod, abych si to myslil. Je manažerem klubu, jehož jsem členem, není mým pacientem.“

„Řekl jste, že není schopen poradit si se sebou sám.“

„To jsem myslil ve společenském smyslu a pokud jde o sexualitu. Clarence je věčný starý mládenec, organizátor večírků pro druhé; člověk, který je spokojený v ústraní života. Jeho zájem o ženy je omezen na mladé dívky a na narušené ženy jako je Isobel, která nedokázala dospět. To je typické a on to potřebuje, aby se přizpůsobil.“

„Přizpůsobil čemu?“

„Své povaze. Jeho slabost vyžaduje, aby se vyhýbal bouřlivým momentům života. Bohužel jeho přizpůsobování bylo narušeno před léty, když mu zemřela matka. Od té doby silně pije. Odvažuji se tvrdit, že ten jeho chlast je jakýmsi sebevražedným gestem. Doslova utápí své starosti v alkoholu. Myslím si, že by byl docela rád, kdyby mohl ulehnout vedle své milované matky v hrobě.“

„Ale není podle vás nebezpečný.“

Doktor po chvíli mlčení odvětil: „Mohl by být. Ta touha po smrti je dvojsečná. Může být zamířena proti vlastní osobě, ale i proti jiným. Nevyrovnaní lidé, jak známo, se snaží podepřít svou osobnost násilím. Jack Rozparovač, například, byl pravděpodobně muž se silně ženskými komponenty, který se je snažil v sobě potlačit tím, že ničil skutečné ženy.“

Abstraktní výrazy poletovaly pokojem jako netopýři v temnotě. „Nadhazujete možnost, že by se Clarence Bassett mohl stát masovým vrahem?“

„Vůbec ne. Mluvil jsem všeobecně.“

„A proč jste o tom mluvil tak zeširoka?“

Zahleděl se na mne. V tom pohledu byla sympatie, tragické vědomí i únava. Opotřeboval se v tom Augiášově chlévě a zoufal si nad lidským jednáním.

„Já jsem už starý,“ řekl. „Často v noci ležím a přemýšlím o lidských možnostech. Je vám něco známo o novějších psychiatrických meziosobních teoriích? O konceptu Folie à deux?“

Řekl jsem, že o tom nic nevím.

„Dá se to přeložit jako šílenství ve dvou. Šílenství, násilnost, může vzniknout ve dvojici, i když třeba účastníci vztahu jsou jednotlivě neškodní. Právě za těch bezesných nocí jsem přemýšlel o Clarencovi Bassettovi a Isobel. Před dvaceti léty se jejich vzájemný vztah mohl změnit v manželství. Ovšem takový vztah může i zhořknout, zkazit se a vyústit v něco mnohem horšího. Neříkám, že k tomu došlo. Ale je to možnost, která by se měla vzít v úvahu. Možnost, která se vyskytne, když dva lidé majt totéž nevědomé, potlačené přání. Stejnou touhu po smrti.“

„Navštívil Bassett paní Graffovou před jejím únikem v březnu loňského roku?“

„Mám dojem, že navštívil. Musil bych si to ověřit v záznamech.“

„S tím si teď nelamte hlavu, já se ho zeptám osobně. Řekněte mi, doktore, máte ještě něco, co by souviselo s těmi úvahami?“

„Možná, že bych něco měl. Ale i kdybych něco měl, nemohl bych vám to říct.“ Zvedl ruku před obličej, jako by tím gestem naznačoval obranu. „Zahrnujete mne otázkami, vážený pane, není jich konec. Už jsem vám řekl, že jsem starý člověk. A tohle je, či vlastně byla doba, kterou mám vyhrazenu pro večeři.“

Podruhé otevřel dveře. Poděkoval jsem mu a vyšel ven. Velké těžké dveře se za mnou zabouchly. Lidé na zšeřelé terase obrátili své bledé, postrašené tváře ke zdroji tohoto hluku.

31

Byla už černá noc, když jsem dojel do Malibu. Na parkovišti Channel klubu stál jen jediný vůz, otlučený předválečný Dodge s Tonyho jménem na řídícím panelu. Uvnitř klubu a kolem koupaliště nebyl nikdo v dohledu. Zaklepal jsem na dveře kanceláře Clarence Bassetta, ale nikdo neodpovídal.

Šel jsem po ochozu a dolů po schodech k bazénu. Voda se čeřila pod malým chladným vánkem, který přicházel z oceánu. Vypadalo to tady opuštěně. Určitě jsem byl posledním hostem večírku.

Využil jsem této okolnosti, abych se vloupal do kabiny Simona Graffa. Ve dveřích byl zámek typu Yale, který se dal velmi snadno vypáčit. Vešel jsem dovnitř a rozsvítil. Nebyl jsem si zcela jist, jestli tam někdo nebude. Ale místnost byla prázdná, vybavení se nezměnilo, obrazy byly na stěně jako dřív.

Poháněl mne čas, hrál si s mými nervy a rozléval se arteriemi, nehmatatelný jako dech v mých ústech. Měl jsem pocit, který dostávám vždy, když se blíží konec nějakého těžkého případu. Cítil jsem, že řešení je na dosah.

Otevřel jsem oboje dveře do šaten. Každá šatna měla zadní dveře, které ji spojovaly s chodbou vedoucí ke sprchám. V jedné šatně stála šedá ocelová skříň s kupou pánského plážového vybavení: koupací pláště a plavky, krátké bermudy a sportovní košile i tenisky. Druhá šatna patřila zřejmě paní Graffové. Byla úplně pustá až na dřevěnou lavici a prázdnou ocelovou skříň.

Rozsvítil jsem světlo u stropu a vlastně jsem ani nevěděl, co hledám. Bylo to něco neurčitého a přece specifického: něco, co by mi pomohlo osvětlit, co se stalo tehdy na jaře, když Isobel Graffová utekla ze sanatoria a kdy zemřelo to první děvče. „Na okamžik,“ řekla Isobel, „jsem tam byla a dívala jsem se na nás skrz dveře a naslouchala sama sobě. Prosím, nalijte mi sklenku.“

Zavřel jsem dveře její šatny. Mezi střechou a stěnou byla dost velká mezera, která umožňovala, aby se šatna bez oken dala větrat. Když jsem se postavil na špičky, mohl jsem přes stěnu nahlédnout do vedlejší místnosti. Isobel Graffová musila zřejmě při tomto úkonu stát na lavici.

Přitáhl jsem lavici ke dveřím a postavil se na ni. Na horním okraji přepážky jsem nalezl sérii drobných prohlubní, které vypadaly jako stopy po kousání. Kolem nich byl tmavý červený polokruh po rtěnce, už zašlý časem. Bolest mi šlehla myslí, bolest, která mi připomněla ženu, jež tu stála na lavici a sledovala přes stěnu dění na druhé straně a která v agónii kousala do dřeva.

Zhasil jsem světlo, přešel do přední místnosti a zastavil se před Matissovým obrazem Modré pobřeží. Cítil jsem nostalgii po onom jasném, uspořádaném světě, který nikdy tak úplně neexistoval. Po světě, v němž nikdo nežil a nikdo neumřel, na kterém spočívalo oko nikdy nezapadajícího slunce.

Někdo za mnou opatrně zakašlal. Obrátil jsem se a uviděl ve dveřích Tonyho. Šilhal ve světle. Jeho ruka byla na rukojeti revolveru.

„Pane Archere, vy ste se sem vloupal?“

„Vloupal.“

Potřásl káravě hlavou a sehnul se, aby se podíval na škodu, kterou jsem způsobil. Jasná rýha se táhla kolem zámku a okraj dveří byl lehce vylomen. Tonyho drsný zahnědlý prst přejel po rýze.

„Pan Graff asi nebude moc rád, až to uvidí. Hrozně si na svou kabinu potrpí. Sám si ji vybavil. Ne jako ti ostatní.“

„Kdy to pořizoval?“

„Loni, než začala letní sezóna. Přived‘ sem vlastní malíře a taky to tu všecko uklidil. A pak sem natahal tohle všecko nový.“ Jeho pohled byl vážný a klidný. Nadzvedl svou čapku a poškrabal se na šedivé hlavě. „Vy ste taky ten, co vylomil ten zámek v plotě, že jo?“

„Přiznávám, že jsem. Jsem dneska v nějaké destruktivní náladě. Je to tak důležité?“

„Policajti to tak berou. Kapitán Spero se mne pořád vyptával, kdo ten zámek vylomil. Našli totiž dalšího mrtvýho na pláži. To víte, pane Archere?“

„Carla Sterna.“

„Jo, Carla Sterna. Jednu dobu byl šéfem mýho synovce. Kapitán Spero říkal, že jde jasně o vyřizování účtů mezi gangy, ale já nevím. Co si o tom myslíte?“

„O tom pochybuji.“

Tony přešlapoval mezi dveřmi z nohy na nohu. Byl zřejmě trochu nervózní z toho, že je uvnitř Graffovy kabiny. Znovu se poškrabal na hlavě a pak si palcem a ukazováčkem projel vrásky, které se mu vytvářely kolem úst. „Pane Archere, co se stalo mému synovci Manuelovi?“

„Byl včera v noci zastřelen.“

„To vím. Kapitán Spero mi řek‘, že je mrtvý. Byl střelený do oka.“ Tony se dotkl víčka levého oka prstem. Jeho zdvižený obličej se podobal popraskané hliněné masce.

„A co ještě říkal Spero?“

„Já nevím. Říkal, že je to možná vražda mezi gangy, ale já nevím. Ptal se mě, jestli měl Manuel nepřátele. Já sem mu řek‘, jo, měl jednoho velkýho nepřítele, a ten se jmenoval Manuel Torres. Co já sem moh‘ vědět o jeho životě, o jeho přátelích? Zdrh‘ ode mne už dávno a šel svou cestou, rovnou do pekla ve sportovním voze…“ Skrz stoickou indiánskou masku se leskly jeho černé oči žalem. „Já nevím, ale já nemůžu vyrvat toho chlapce ze srdce. Vždyť pro mne bejval jako syn.“

Jeho ramena se pohybovala, jak dýchal. Řekl: „Já z tohohle místa odejdu, tady jsem měl jen smůlu, já i moje rodina. Mám přátele ve Fresnu. Měl jsem ve Fresnu zůstat a neodjíždět odtamtud. Udělal jsem stejnou chybu jako Manuel. Myslel jsem si, že sem přijedu a všechno mi spadne do klína. Ale ono nespadlo. A tak jsem zůstal s prázdnýma rukama, bez ženy, bez dcery, bez Manuela.“

Sevřel ruku v pěst, uhodil se do lícní kosti a rozhlédl se kolem trochu zmatený, jako by se obával, že urazil sídlo bohů. Místnost mu připomněla jeho služební povinnost:

„A copak tady děláte, pane Archere? Sem přece nemáte právo chodit.“

„Hledám paní Graffovou.“

„Proč ste mi to neřek‘? Nemusel ste se sem vloupat. Paní Graffová tady byla před několika minutama. Sháněla pana Bassetta, ale ten tady není.“

„Kde je teď paní Graffová?“

„Šla dolů na pláž. Nechtěl jsem, aby tam chodila, není zrovna v dobrý formě. Ale ona nechtěla poslechnout. Myslíte, že bych měl zatelefonovat panu Graffovi?“

„Pokud se ho dovoláte. Kde je Bassett?“

„Nevím. Tady si něco balil. Asi chce jet na dovolenou. Vždycky jezdí na měsíc do Mexika, když je po sezóně. Rád mi ukazoval barevný pohledy –“

Nechal jsem ho hovořit do prázdné místnosti a šel jsem na konec koupaliště. Branka v plotu byla otevřená. Dvacet stop pod ní se pláž skláněla k vodě, kde byla ohraničena pohupující se linií bílé pěny. Pohled na oceán ve mně vzbudil pocit nevolnosti. Připomněl mi plovoucí mrtvé tělo Carla Sterna.

Vlny na přílivové linii narůstaly a znovu opadaly jako kusy zdiva. Za nimi se k pobřeží plížila stěna mlhy. Sestoupil jsem po betonových schodech a zaslechl zvuky, které ke mně doléhaly mezi nárazy příboje. Byla to Isobel Graffová. Mluvila k oceánu hlasem, který neměl daleko ke skřeku racků. Seděla sehnutá, hlavu na kolenou, skoro na dosah přílivu a hrozila pěstí hučící vodě:

„Ty špinavá stará žumpo, já se tě nebojím.“

Její profil se rýsoval před tělem a v bílé tváři žhnuly tmavé oči. Slyšela mne přicházet a stáhla se stranou, zakrývajíc si jednou rukou obličej.

„Nechte mne na pokoji. Já nechci zpátky. Radši zemřu.“

„Kde jste byla celý den?“

Vlhké černé oči jí probleskovaly skrz prsty. „Co je vám do toho. Zmizte odtud.“

„Tak si myslím, že tady s vámi zůstanu.“

Usedl jsem vedle ní na ztvrdlém písku, tak blízko, že se naše ramena dotýkala. Trochu se odtáhla, aby zrušila ten dotyk, ale jinak se nehnula. Její tmavá neupravená hlava se ke mně náhle otočila. Řekla svým normálním hlasem:

„Buďte zdráv.“

„Dobrý den, Isobel. Kde jste byla celý den?“

„Většinou na pláži. Měla jsem potřebu podniknout pěknou dlouhou procházku. Jedna holčička mi dala zmrzlinu. Křičela, když jsem jí tu zmrzlinu brala. Já jsem strašná. Ale to bylo všechno, co jsem za celý den snědla. Slíbila jsem, že jí pošlu šek, ale bojím se jít domů. Mohl by tam být ten ohavný stařec.“

„Jaký ohavný stařec?“

„Ten, co na mě dotíral, když jsem si brala prášky na spaní. Viděla jsem ho, a pak jsem ztratila vědomí. Měl zkažený dech jako otec, když umíral. A místo očí měl červy.“ Odříkávala to zpěvavým hlasem.

„Kdo to byl?“

„Starý Smrťák s dlouhým špinavým bílým vousem.“ Byla v mizerném duševním rozpoložení a trochu blouznila. Nedošla tak daleko, aby nevěděla, co říká, ale nemohla si pomoct. Musela o tom mluvit. „Dělal mi návrhy, ale já jsem byla příliš unavená. A ráno jsem zase byla tam, kde dřív, se stejnými pobíhajícími lidmi. Co mám dělat? Bojím se vody. Hrozím se násilností a spací prášky už na mne nepůsobí. Oni je z vás vypumpují, nutí vás, abyste chodil sem a tam, nalijí do vás kávu a jste tam, kde jste byl.“

„Kdy jste začala brát ty prášky?“

„Och, to už je dlouho. Když mě otec přinutil, abych si vzala Simona. Já jsem milovala jiného muže.“

„Clarence?“

„To byl jediný, kterého jsem poznala. Clare byl ke mně tak něžný.“

Zeď mlhy překročila čáru pěny a skoro na nás padala. Příboj za ní hučel jako nespokojený návštěvník. Nevěděl jsem, jestli se mám smát, anebo plakat. Podíval jsem se dolů na její tvář: byl to bledý přízrak s dvěma tmavými očními důlky a otvorem místo úst. Její choroba ji poznamenala a už dávno nebyla děvčetem, ale v té mlžné noci vypadala spíš jako dítě než žena. Zmatené dítě se ztratilo a narazilo na své cestě na smrt.

Její hlava se opřela o mé rameno. „Chytil jste mě,“ řekla. „Celý den se snažím a sbírám odvahu, abych odešla do té vody. Co mám dělat? Já už nesnesu, abych byla stále zavřená v místnosti.“

„Církev, ve které jste byla vychována, považuje sebevraždu za hřích.“

„Dopustila jsem se horších.“

Čekal jsem. Mlha byla nyní všude kolem nás, prostředí složené ze vzduchu, vody a rybího chladu. Vytvářelo to takový zvláštní prostor, zcela mimo svět, kde mohlo být cokoli vyřčeno. Isobel řekla:

„Dopustila jsem se nejhoršího hříchu. Byli spolu v osvětlené místnosti a já jsem byla v temnu sama. To světlo mě řezalo do očí jako sklo, ale viděla jsem natolik, že jsem mohla střelit. Střelila jsem ji do slabin a ona zemřela.“

„To se stalo ve vaší kabině?“

Pokývla slabě hlavou. Spíše jsem ten pohyb cítil než zahlédl. „Přistihla jsem ji tam se Simonem. Odplazila se z kabiny a na pláži zemřela. Vlny se zvedly a odplavily ji. Kéž by byly raději odplavily mne.“

„Co udělal té noci Simon?“

„Nic. Utekl. Aby takové věci dělal znovu a znovu a znovu. Byl vyděšený, když jsem vyšla ze zadní místnosti s revolverem v ruce. Vlastně to byl on, koho jsem chtěla zastřelit, ale stáhl se ke dveřím.“

„Jak jste přišla k tomu revolveru?“

„To byla Simonova terčovka. Ukládal ji do své skřínky. Naučil mne sám, jak s ní zacházet, na pláži.“ Pohnula se vedle mne. „Co si o mně teď myslíte?“

Nemusil jsem jí ani odpovědět. V mlze nad našimi hlavami se ozýval hlas, který volal její jméno. Isobel!

„Kdo je to? Neprozraďte mne.“ Otočila se na kolenou a popadla mne za ruku. Ta její byla studená jako ryba.

Kroky a světlo sestupovaly po betonových schodech. Vstal jsem a šel jim naproti. Za světlem jsem rozeznal nejasnou postavu. Byl to Graff. Z jeho ruky vyčnívala dlouhá hlaveň terčové pistole. Také já jsem držel v ruce revolver.

„Mířím na vás, Graffe, odhoďte tu zbraň přímo před sebe.“

Pistole dopadla s tlumeným nárazem na písek. Sehnul jsem se a zvedl ji. Byl to starší model německé walterovky ráže 22 s ořechovou pažbou, která byla tak malá, že by se do mé ruky nehodila. Pistole byla nabitá. Pro jistotu jsem ji zajistil a zastrčil za pás.

„Světlo si také vezmu.“

Podal mi baterku. Obrátil jsem světelný pruh do jeho obličeje. Ústa měl stažená a oči byly vylekané.

„Slyšel jsem svou ženu. Kde je?“

Mávl jsem baterkou po pláži. Ve světelném pruhu vířila mlha. Isobel Graffová prchala. Její stín, černý a mohutný, běžel před ní.

Graff ji znovu a znovu volal. Rozběhl se za ní. Následoval jsem ho. Všiml jsem si, jak upadla, zvedla se a znovu upadla. Graff jí pomohl na nohy. Kráčeli nazpět ke mně, pomalu a nemotorně. Vlekla nohy za sebou, svěsila hlavu a odvracela tvář od světla. Graff ji objal kolem pasu a nutil ji jít dopředu.

Vytáhl jsem terčovku zpod pasu a ukázal jsem jí zbraň. „Je tohle ta pistole, kterou jste použila při střelbě na Gabriellu Torresovou?“

Podívala se na ni a mlčky přikývla.

„Ne,“ řekl Graff. „Nic nepřiznávej, Isobel.“

„Už se ke všemu přiznala,“ řekl jsem.

„Má žena není duševně zdravá. Její přiznání nemůže mít platnost důkazu.“

„Ale tahle zbraň ano. Šerifovo balistické oddělení bude mít k dispozici střely. Zbraň a projektil, dohromady poskytnou neotřesitelný důkaz. Kde jste sehnal tu zbraň, Graffe?“

„Vyrobil ji pro mě speciálně Carl Walter v Německu před mnoha léty.“

„Já mluvím o posledních čtyřiadvaceti hodinách. Kde jste ji vzal?“

Odpověděl opatrně: „Mám ji v držení stále po dvacet let.“

„Lžete, jako když tiskne. Včera večer ji měl Stern. Předtím, než byl zabit. Zabil jste ho proto?“

„To je směšné.“

„Tak jste ho proto nechal zabít?“

„Nenechal.“

„Někdo Sterna odpravil, aby se zmocnil té zbraně. Vy musíte vědět, kdo to byl a měl byste mi to říci. Všechno teď vyjde najevo. A ani vaše peníze tomu nezabrání.“

„Chcete ode mne peníze? Můžete je mít.“ V jeho hlase znělo pohrdání – mnou a možná jím samým.

„Nejsem na prodej jako Marfeld,“ řekl jsem. „Ten šéf vašich pohůnků se mne snažil koupit. Teď trčí v Las Vegas v díře a bude muset hodně vysvětlovat.“

„O tom vím,“ řekl Graff. „Ale já mluvím o pořádném balíku peněz. Sto tisíc dolarů na ruku. Teď. V tuto chvíli.“

„Kde byste sehnal tolik peněz v hotovosti právě teď v noci?“

„Od Clarence Bassetta. Má je v sejfu ve své kanceláři. Vyplatil jsem mu je dnes večer. To byla cena, kterou si určil za tuto pistoli. Vemte si ty peníze, jsou vaše.“

32

V Bassettově kanceláři bylo světlo. Zaklepal jsem tak rázně, že jsem si odřel klouby. Přišel otevřít v košili s vyhrnutými rukávy. Obličej měl bílý jako od vápna a pod očima měl modré kruhy. Vypadal jako Lazar a stěží mne poznával.

„Archer? Co se děje, člověče?“

„Působíte nesnáze, Clarenci.“

„To snad ne,“ všiml si dvojice za mnou a odvážil se vysoké hry. „Tak jste ji našel, pane Graffe, to jsem moc rád.“

„Vážně?“ řekl Graff pochmurně. „Isobel tomuhle muži všechno přiznala. Chci zpět své peníze.“

Bassettova tvář se pojednou změnila. Objevil se na ní nervózní škleb.

„Jak tomu mám rozumět? Já vrátím peníze a záležitost bude smetena se stolu? Dále se o tom nebude mluvit?“

„Naopak, ještě se o tom bude hodně mluvit. Vraťte mu ty peníze, Clarenci!“

Stál strnule ve dveřích a bránil mi ve vstupu. V jeho pohledu bylo možno číst, jak rychle přemýšlí, co podniknout. „Nejsou tady.“

„Otevřete sejf a přesvědčíme se.“

„Nemáte úřední povolení.“

„Žádné nepotřebuju. Přece jste ochotný spolupracovat, či se mýlím?“

Zdvihl ruku ke krku a zatahal se nad otevřeným límečkem košile za svraštělou pokožku. „Je to pro mne velký šok, abych řekl pravdu. Jsem ochoten spolupracovat. Nemusím nic skrývat.“

Prudce se obrátil, přešel pokojem a sňal fotografii tří skokanů. Za fotografií byl ve zdi cylindrický sejf. Mířil jsem na něho terčovou pistolí, zatímco otáčel pochromovaným číselníkem. Revolver, který použil proti Leonardovi, ležel asi na dně moře, ale uvnitř mohl mít další. V sejfu však byly jenom peníze – svazky bankovek v nerozbalených hnědých sáčcích z banky.

„Vezměte si je, jsou vaše,“ řekl Graff.

„Díky těm penězům by se ze mě stal flákač. A kromě toho si nemohu dovolit platit z nich daně.“

„Děláte si legraci. Přece peníze potřebujete. Vždyť pracujete za peníze.“

„Peníze naléhavě potřebuju,“ řekl jsem. „Ale tyhle dolary přijmout nemohu. Ony by nepatřily mně, ale já bych patřil jim. Očekávaly by, že budu dělat různé věci a já bych je musil dělat. Musil bych krýt to vaše svinstvo, jako to dělal Marfeld, až se dostal mezi mlýnská kola.“

„Bylo by to snadné utajit,“ řekl Graff. Upřel své baziliščí oči na Clarence Bassetta. Bassett se přitiskl ke zdi. Strach před smrtí se mu odrazil ve tváři a zelektrizoval jeho tělo. Vyrazil mi z ruky pistoli, padl na kolena a popadl pažbu. Vytrhl jsem mu ji z ruky, dříve než ji mohl sevřít pevněji, zvedl jsem ho za límec a posadil na židli u stolu.

Isobel Graffová se sesula na židli za psacím stolem. Zvrátila hlavu dozadu a její neupravené vlasy se rozlily jako černý olej po opěradle. Bassett se vyhýbal pohledu na ni. Seděl zhroucen k jedné straně, třásl se a přerývaně dýchal.

„Neudělal jsem nic, zač bych se měl stydět. Jen jsem chránil dlouholetou přítelkyni před následky jejích činů. Její manžel uznal, že si zasloužím odměnu.“

„Tohle je nejelegantnější popis vydírání, jaký jsem kdy slyšel. Ne že by vydírání bylo vše, co jste udělal. Chcete mi namluvit, že jste oddělal Leonarda a Sterna, jen abyste chránil Isobel Graffovou?“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Když jste se snažil nastražit všechno tak, aby padlo podezření na Isobel Graffovou, to byla taky ochranná služba?“

„Nic takového jsem neudělal.“

Jako ozvěnou se ozvala žena: „Clare nic takového neudělal.“

Obrátil jsem se k ní. „Šla jste včera odpoledne do jejího domu na Beverly Hills?“

Pokývla hlavou.

„Proč jste tam šla?“

„Clare mi řekl, že ona je Simonovou poslední milenkou. On je jediný, kdo mi podává informace, jediný, kdo si dělá starosti, co se se mnou stane. Clare mi řekl, že když je přistihnu pohromadě, můžu donutit Simona, aby povolil rozvod. Jenže ona už byla mrtvá, když jsem vstoupila do domu.“ V jejím hlase jako by zněla výčitka, že ji Hester Campbellová doběhla.

„Jak jste věděla, kde bydlí?“

„Clare mi to řekl.“ Usmála se na něho vděčně. „Včera ráno, když si Simon šel zaplavat.“

„Tohle všechno je nesmysl,“ ozval se Bassett. „Paní Graffová si to všechno vymýšlí. Já ani nevěděl, kde Hester bydlí, můžete mi to potvrdit.“

„Věděl jste to a tvářil jste se, že to nevíte. Dal jste si ji vypátrat a vyhrožoval jste jí. Nemohl jste si dovolit, aby se k ní George Wall dostal, dokud byla naživu. A tady jsem vstoupil do hry já. Potřeboval jste někoho, kdo by ho k ní dovedl a pomáhal hodit podezření na něj. A v případě, že by to náhodou nevyšlo, poslal jste paní Graffovou do toho domu, abyste se dvojmo zajistil. A vyšla vám ta druhá verze. Chytil se na to i Graff a jeho kohorta. Poskytli vám vítanou pomoc, abyste mohl zahladit stopy po zabíjení.“

„Já s tím nemám co společného,“ ozval se za mnou Graff. „Já nejsem zodpovědný za Frostovu a Marfeldovu hloupost. Jednali, aniž se se mnou radili.“ Stál sám, ve dveřích, jako by se chtěl vyhnout jakékoli účasti v tomto jednání.

„Jsou to vaši zaměstnanci,“ řekl jsem mu, „a vy jste zodpovědný za to, co udělali. Podíleli se na vraždách. A vy byste měl být zavřený s nimi.“

Bassett se cítil povzbuzen naší roztržkou. „Vy jenom střílíte naslepo,“ řekl. „Měl jsem Hester Campbellovou rád. Nic jsem proti ní neměl. Neměl jsem důvod provést jí něco zlého.“

„Nepochybuju o tom, že jste ji měl rád, svým osobitým způsobem. Asi jste byl do ní zamilovaný. Ona vás však nemilovala. Snažila se vás jen využít. A doběhla vás v září, kdy vám sebrala vaši nejcennější věc.“

„Já jsem chudý, nic cenného nevlastním.“

„Mám na mysli tuhle pistoli.“ Ukázal jsem mu pistoli v dostatečném odstupu od něho. „Nevím sice, jak se dostala do vašich rukou poprvé. Myslím ale, že vím, jak jste ji dostal podruhé. Šla z ruky do ruky v posledních čtyřech měsících, od chvíle, kdy ji Hester Campbellová ukradla z vašeho sejfu. Předala ji svému příteli Lancemu Leonardovi. On si ale netroufal zahájit to vydírání sám, tak se spojil se Sternem, který měl v těch věcech zkušenost. Stern měl také styky, které mu umožnily chránit se před Graffovými pistolníky. Ale před vámi se neuchránil.

Jedno vám musím přiznat, Clarenci. Měl jste odvahu postavit se proti Sternovi, i když jsem vám ho trochu naklepal. Víc odvahy, než měl Graff a jeho soukromá armáda.“

„Já jsem ho nezabil,“ řekl Bassett. „Vždyť víte, že jsem ho nezabil. Viděl jste, jak odcházel.“

„Ale šel jste za ním ven, že? A chvíli to trvalo, než jste se vrátil. Měl jste dost času ho na parkovišti praštit, narvat ho do auta a jet s ním na útes, kde jste mu prořízl hrdlo a shodil ho do moře. To byla velká námaha pro muže vašeho věku. Musil jste mít opravdu naspěch, abyste dostal tu zbraň. To jste tak dychtil po té stovce tisícovek?“

Bassett se podíval mimo mne na otevřený sejf. „Peníze s tím nemají nic společného.“ Poprvé se přiznal. „Nevěděl jsem, že má tu zbraň ve voze, až když se ji snažil na mne vytáhnout. Uhodil jsem ho železnou pákou a omráčil jsem ho. Tam šlo o to zabij, nebo zemři sám. Zabil jsem ho v sebeobraně.“

„Ale v sebeobraně jste mu přece nepodřezal hrdlo.“

„Byl to zlý člověk, kriminálník, který se pletl do věcí, kterým nerozuměl. Zabil jsem ho jako se zabíjí nebezpečné zvíře.“ Byl hrdý na to, že zavraždil Sterna. Ta pošetilá pýcha se dala přečíst v jeho obličeji. „Copak gangster a obchodník s drogami je důležitější než já? Já jsem civilizovaný člověk. Mám dobrý rodinný původ.“

„Vy jste prořízl Sternovi hrdlo. Střelil jste do oka Lance Leonarda. Rozbil jste Hester Campbellové lebku pohrabáčem. Věděl bych o lepších způsobech, jak dokázat svou civilizovanost.“

„Zasloužili si to.“

„Tak přiznáváte, že jste je zabil?“

„Nepřiznávám nic. Nemáte právo mě do toho takhle namočit. Nemůžete mi nic dokázat.“

„Ale policie to dokáže. Vypátrají, kde jste všude byl, najdou svědky, kteří vás usvědčí, najdou revolver, který jste použil proti Leonardovi.“

„Opravdu si to myslíte?“ Měl ještě dost odvahy k sardonické poznámce.

„Tím si buďte jist. Ukážete jim sám, kam jste ho zahrabal. Už jste toho o sobě řekl dost. Nejste tvrdošíjný profík, Clarenci, a neměl byste se o to pokoušet. Včera večer, když bylo po všem a všichni tři už byli mrtví, musil jste se utopit v lahvi. Jak myslíte, že to vydržíte v cele bez láhve?“

„Vy mne nenávidíte,“ řekl Bassett. „Nenávidíte mne a opovrhujete mnou, nemám pravdu?“

„Není třeba, abych na tyhle otázky odpovídal. Raději mi odpovězte na mou otázku vy. Jste jediný, kdo ji může zodpovědět. Co to je za člověka, který je schopen využít chorou ženu jako nástroj zločinu? Co to je za člověka, který je schopen zbavit života mladé děvče, jako byla Gabriella, aby se pomocí její smrti dostal k bohatství?“

Bassett učinil rychlé zamítavé gesto. Pohyb ruky doprovodil pohybem horní části těla. Vypadalo to jako křeč. Pak promluvil skrz stisknuté čelisti:

„Všechno to vykládáte nesprávně.“

„Vyložte to tedy správně sám.“

„Jaký by to mělo smysl. Beztak byste to nepochopil.“

„Chápu víc, než si myslíte. Pochopil jsem, že jste špehoval Graffa, když jeho žena byla v sanatoriu. Všiml jste si, že používá své kabiny pro schůzky s Gabriellou. Bezpochyby jste věděl i o zbrani, kterou měl ve své skříňce. Všechno, co jste věděl a vypátral, jste sděloval Isobel Graffové. Pravděpodobně jste jí pomáhal při útěku ze sanatoria a dodal i potřebné klíče. To všechno vypadá na vraždění na dálku. Až potud je mi to jasné. Jen jsem dosud nepochopil, co jste měl proti Gabrielle. Pokoušel jste se získat její přízeň a ona dala přednost Graffovi? Anebo to bylo prostě proto, že ona byla mladá a vy jste stárnul a nemohl jste snést, že žije na tomto světě?“

Začal koktat: „S její smrtí nemám nic společného.“ Ale obrátil se na židli, jako by ho nějaké mocná ruka uchopila za krk a otočila ho. Podíval se na Isobel Graffovou, poprvé, rychle a provinile.

Ta seděla nyní vzpřímená, tichá jak socha. Socha slepé schizofrenické Spravedlnosti a vracela mu kamenně jeho pohled:

„Ale máš, Clarenci.“

„Ne, totiž, já jsem to takhle nezamýšlel. Myšlenka na vydírání mne ani nenapadla. Nechtěl jsem ji vidět mrtvou.“

„A koho jste chtěl vidět mrtvého?“

„Simona,“ řekla Isobel. „Měl to být Simon. Ale já jsem všechno pokazila, že, Clare? To byla moje chyba, že se to všechno zvrtlo.“

„Přestaň, Belle.“ To bylo poprvé, co k ní Bassett promluvil přímo. „Už neříkej nic.“

„Vy jste měla v úmyslu zastřelit svého manžela, paní Graffová?“

„Ano. Clare a já jsme se chtěli vzít.“

Graff zachrčel, zpola rozzlobeně, zpola pobaveně. Obrátila se na něho:

„Neodvažuj se mi vysmívat. Dal jsi mne zavřít a ukradl jsi můj majetek. Zacházel jsi se mnou jako s kusem dobytka.“ Vzrušení v jejím hlase rostlo. „Já opravdu lituju, že jsem tě nezabila.“

„Abys ty a ten tvůj moly prožraný lovec bohatství, abyste mohli potom šťastně žít?“

„Mohli jsme být spolu šťastní,“ řekla. „Nemám pravdu, Clare? Přece mne miluješ, že, Clare? Miloval jsi mne a miluješ mne pořád.“

„Pořád,“ řekl. Ale v jeho hlase nezněl cit; jeho oči byly mrtvé. „Ale teď, Belle, jestli mne miluješ, tak budeš zticha.“ Briskní a nepřátelský tón hlasu popíral obsah slov.

Odmrštil ji a ona to vycítila. Její nálada se prudce zhoršila. „Já tě znám,“ řekla chraplavě. „Házíš na mne vinu za všechno. Chceš, aby mne navždycky zavřeli a zahodili klíč. Ale i ty jsi vinen. Tvrdil jsi mi, že nemohu být usvědčena ze zločinu. Říkals, že když zabiju Simona in flagranti, že to jediné, co mi mohou udělat je, že mne na nějaký čas zavřou. Neříkals to, Clare? Je to pravda?“

Neodpovídal, ani se na ni nepodíval. Nenávist stáhla jeho rysy jako těsná gumová maska. Obrátila se ke mně:

„Chápete, chtěla jsem zabít Simona a jeho krasotinka byla jen zvířátkem, kterého využíval – zvířátkem s roztaženýma nohama. Já bych takové zvířátko přece nezabíjela.“

Odmlčela se a pak náhle řekla: „Ale zabila jsem ji. Střelila jsem ji a skončila tak jejich vztah. Padlo to na mne v té temnotě za dveřmi. Padlo to na mne, jako by to byl obraz hříchu a ona byla zdrojem zla. A byla to ona, na kterou dotíral ten špinavý stařec. A tak jsem to spojení zničila. Clare se na mne zlobil. Neviděl tu neřest, kterou prováděla.“

„On byl s vámi?“

„Potom ano. Pokoušela jsem se setřít tu krev – krvácela na mé čistě vydrhnuté podlaze. Pokoušela jsem se tu krev setřít, když Clare přišel. Zřejmě čekal venku a viděl, jak se ta krasotinka vleče ze dveří. Odplazila se jako malý bílý psík a zemřela. A Clare se na mne zlobil. Vynadal mi.“

„Kolikrát jste po ní střelila, Isobel?“

„Jen jednou.“

„Do které části těla?“

Svěsila hlavu v ponuré skromnosti. „Já to nechci veřejně vyslovit. Už jsem vám to řekla předtím.“

„Gabriella Torresová byla střelena dvakrát, nejdříve do slabin a pak do zad. Ta první rána nebyla smrtelná, nebyla ani tak vážná. Druhá rána zasáhla srdce. Ta druhá střela ji zabila.“

„Já jsem ale střílela jen jednou.“

„Nešla jste za ní dolů na pláž a nestřelila ji pak do zad?“

„Ne,“ podívala se na Bassetta. „Řekni mu to, Clare. Vždyť víš, že jsem to nemohla udělat.“

Bassett na ni zíral beze slova. Vyvaloval oči, které vypadaly jako malé bledé balónky nafouknuté tlakem z nitra jeho lebky.

„Jak on to má vědět, paní Graffová?“

„Protože on sebral tu pistoli. Já jsem ji upustila na podlahu. On ji zvedl a pustil se za ní.“

Jako pod tlakem vyrážel Bassett z úst slova: „Neposlouchejte ji. Je bláznivá – má halucinace. Já jsem tehdy byl na míle daleko.“

„Bylo to, jak povídám, Clare,“ řekla klidně.

V tomtéž okamžiku se naklonila přes stůl a zasadila mu prudkou ránu do úst. Přijal ji stoicky. Plakat začala ona. Mezi slzami řekla:

„Měl jsi revolver, když jsi šel za ní. Pak ses vrátil a řekl jsi mi, že je mrtvá a že já jsem ji zabila. Ale že to utajíš, protože mne miluješ.“

Bassett klouzal pohledem z ní na mne. Z jednoho koutku úst mu vytékal pramínek krve jako rudá prasklina v bledé masce. Jazyk jako červ mu vylezl z úst a olizoval krev.

„Potřeboval bych se napít, kamaráde. Všechno řeknu, jen když mi dáš nejdřív něčeho napít.“

„Ještě chvilku. Střelil jste ji, Clarenci?“

„Musel jsem.“ Ztišil hlas, že ho sotva bylo slyšet. Jako by se bál, že v místnosti nějaký anděl zapisuje jeho výpovědi.

Isobel Graffová řekla: „Lháři! Předstíral jsi, že jsi můj přítel! A vehnals mne do pekla.“

„Držel jsem tě stranou mnohem horšího pekla, Belle. Gabriella se snažila dostat do domu svého otce. Bývala by všechno vybrebtala.“

„Tak tys to vlastně všechno dělal kvůli mně, ty hnusný lháři!“ Nemohla se ubránit svým citům. Už neplakala. V jejím hlase byla zuřivost.

„Dělal to kvůli sobě,“ řekl jsem. „Unikl mu hrnec se zlaťáky, když se vám nepodařilo zabít manžela. Viděl naději na cenu útěchy, kdyby se mu podařilo přesvědčit manžela, že vy jste zavraždila Gabriellu. Bylo to tak perfektně vykonstruováno, že to dokonce přesvědčilo i vás.“

Bassett znovu se pokoušel křečovitě zapírat a jeho ústa se stáhla k jedné straně. „Tak se to neodehrálo. Já jsem nikdy nepomyslil na peníze.“

„A copak jsme to našli ve vašem sejfu?“

„To jsou jediné peníze, které jsem měl, o které jsem požádal. Potřeboval jsem je, abych odtud mohl odjet. Chtěl jsem odjet do Mexika a zůstat tam. Nikdy mě nenapadla myšlenka na vydírání, až když mi Hester ukradla tu pistoli a zradila mne těm kriminálníkům. Ti mne donutili, abych je zabil, chápete, tou svou hrabivostí a žvanivostí. Dříve nebo později by se policie k případu znovu vrátila a pravda by vyšla najevo.“

Otočil jsem se ke Graffovi, aby to potvrdil, ale ten mezitím zmizel. Otevřenými dveřmi bylo vidět do temnoty. Řekl jsem Bassettovi:

„Nikdo vás nenutil, abyste zabíjel Gabriellu. Proč jste ji nenechal odejít?“

„Prostě jsem nemohl,“ řekl. „Plazila se domů po pláži. Já jsem tu záležitost začal a tak jsem ji musil ukončit. Nikdy jsem nesnesl pohled na raněné zvíře, ani když šlo o hmyz.“

„Tak vy jste zabiják z milosrdenství?“

„Ne, zřejmě stále nechápete. Byli jsme tam pojednou jen my dva. Sami dva v temnotě. Příboj hučel a ona sténala a vlekla své tělo po písku. Nahá a krvácející, děvče, které jsem znal léta, ještě když to bylo nevinné dítě. Byla to tak strašná a ohavná situace. Nechápete? Musil jsem tomu udělat konec, když se tam tak plazila.“

„A musel jste včera zabít i Hester Campbellovou?“

„Ta byla ta další. Předstírala, že je nevinná a vlichocovala se do mé přízné. Říkala mi strýčku Clarenci, předstírala, že mne má ráda a přitom jediné, co chtěla, byla ta pistole v mém sejfu. Dával jsem jí peníze, choval jsem se k ní jako k dceři a ona mě zradila. Je to tragické, když mladé dívky vyrostou a zhrubnou a začnou podvádět a být neřestné.“

„Tak se staráte o to, aby nevyrostly, že?“

„Je lépe když jsou mrtvé.“

Pohlédl jsem mu do tváře. Nebyl to nijak zvláštní obličej. Byl docela obyčejný, všední, stárnoucí. Dlouhé zuby a vyboulené oči mu dodávaly přídech karikatury. Nebyla to tvář zla, jak si ji lidé často představují. A přece to byl zlý člověk, poznamenaný matnou, ale vášnivou touhou po temných a ohavných činech.

Bassett se na mne díval, jako bych byl kdesi daleko a komunikovali jsme pouze telepaticky. Pak pohlédl na své sevřené ruce.

Zvedl jsem sluchátko telefonu na psacím stole a zavolal oblastní policii. Ti mají praxi ve vyšetřování takových případů. Chtěl jsem se toho už zbavit.

Když jsem pokládal sluchátko, Bassett se ke mně naklonil. „Poslyšte, kamaráde, slíbil jste mi, že mi dáte sklenku. Moc by se mi to hodilo.“

Šel jsem k přenosnému baru na druhé straně stolu a vyňal odtud láhev. Ale Bassettovi se dostalo mnohem silnějšího uklidňujícího prostředku. Otevřenými dveřmi vešel Tony. Sehnul se a postoupil kupředu s těžkým koltem v ruce. Jeho zrak byl zastřený. Zášleh z revolveru byl krátký, ale výstřel zazněl velmi hlasitě. Bassettova hlava klesla s trhnutím na stranu. Zůstala mu ležet na rameni.

Isobel Graffová na něho zírala v němém údivu. Zvedla se a sepjala ruce na blůzce. Pak roztrhla blůzku a nastavila hruď proti revolveru. „Mne taky zastřelte, mne taky.“

Tony potřásl vážně hlavou: „Pan Graff říkal, že to byl pan Bassett.“

Zastrčil revolver do pouzdra. Za ním vstoupil ostýchavě Graff. Našlapoval tiše jako majitel pohřebního ústavu. Přešel ke stolu, kde byl Bassett. Vztáhl ruku a dotkl se ramene mrtvého. Tělo se překotilo a jak dopadlo na zem, vydalo mňoukavý zvuk, jako kdyby někde daleko volalo dítě matku.

Graff poděšeně uskočil, jako kdyby dotyk elektřiny probudil Bassetta k životu.

„Proč jste do toho zamotal Tonyho?“ zeptal jsem se.

„Zdálo se mi to jako nejlepší řešení. Ve svých důsledcích bude výsledek stejný. Vlastně jsem Bassettovi prokázal službu.“

„Ale Tonymu ne.“

„Se mnou si hlavu nelamte,“ řekl Tony. „Už roky žiju jen pro tohle. Abych dostal toho chlapa, co jí to provedl. Nezáleží mi na tom, jestli se vrátím do Fresna.“ Otřel si hřbetem ruky orosené čelo a setřásl pot z ruky. Pak řekl zdvořile: „Nebude vám vadit, pánové, když pudu ven? Tady je na mne moc horko. Já zůstanu blízko.“

„Pro mne za mne,“ řekl jsem.

Graff se díval, jak odchází, a pak se na mne obrátil s obnovenou sebejistotou: „Všiml jsem si, že jste se ho ani nepokoušel zarazit. Měl jste revolver, mohl jste té střelbě zabránit.“

„Myslíte?“

„Ano. A spolu bychom teď mohli přinejmenším zabránit, aby se to nejhorší nedostalo do novin.“

„Myslíte ten fakt, že jste svedl sotva dospělou dívku a utekl od ní, když šlo do tuhého?“

Zasyčel na mne a rozhlédl se nervózně kolem. Ale Tony už byl z doslechu.

„Nemyslím jen na sebe.“

Podíval se významně na svou ženu. Seděla na zemi ve vzdáleném, nejtmavším koutě místnosti. Kolena měla přitažená pod bradu. Svou tichostí, nehybností a zavřenýma očima se podobala Bassettově mrtvole.

„Začínáte brát ohledy na Isobel trochu pozdě.“

„Ne, mýlíte se. Dovede se rychle vzpamatovat. Už jsem ji viděl v horších situacích, než je tahle. Ale nemůžete přece od ní chtít, aby vydržela soudní přelíčení. Tak nelidský přece nejste.“

„Na veřejné přelíčení nebude muset chodit. Soudní psychiatrické řízení se může odbýt i v místnosti soukromé nemocnice. Ale vy budete muset čelit veřejnému soudnímu procesu.“

„Proč? Proč bych měl ještě víc trpět? Byl jsem její obětí. Nevíte, co jsem protrpěl v tomhle manželství. Já jsem tvůrčí osobnost. Potřebuju v životě trochu něžnosti a laskavosti. Miloval jsem se s mladou ženou, to je můj jediný zločin.“

„Vy jste jen škrtl sirkou, jenže tím to všechno začalo. I škrtnutí sirkou může být zločinem, když pak celý dům skončí v plamenech.“

„Ale já jsem přece nic zlého neudělal, nic mimořádného. Nějaké pomuchlání v seně, co je na tom zlého? Kvůli takovým maličkostem byste mne chtěl zruinovat? Bylo by to správné udělat ze mne obětního beránka, zničit mi kariéru? Bylo by to spravedlivé?“

Jeho proslov však vůbec nezapůsobil. Graff žil příliš dlouho mezi herci. Byl falešný jako kulisy v jeho filmovém studiu.

„Nepovídejte mi o spravednosti, Graffe. Kryl jste vraždu skoro dva roky.“

„Ale hrozně jsem ty dva roky trpěl. Trpěl jsem hodně a hodně jsem musel platit. Stálo mě to spoustu peněz.“

„To je otázka. Sterna jste vyplácel sám. Leonarda a tu Campbellovou však vyplácely vaše ateliéry. Vymyslil jste si prima trik, aby vaše vydírání platil daňový úřad.“

Můj dohad byl zřejmě přesný. Graff se neodvážil se mnou přít. Díval se dolů na tu cennou zbraň v mé ruce. Byl to jediný hmotný důkaz, který by zatáhl jeho jméno do celého případu. Řekl s naléhavostí:

„Vraťte mi mou pistoli.“

„Abyste mne s ní mohl zastřelit?“

Někde na dálnici nad námi začaly ječet sirény.

„Pospěšte si,“ řekl. „Policie už jede. Vyndejte náboje a dejte mi ji. Peníze jsou v sejfu.“

„Lituju, Graffe. Ale já tu zbraň ještě potřebuju. Ta poslouží Tonymu před soudem jako důkaz pro oprávněné zabití.“

Díval se na mne jako na blázna. Nevím, jak jsem na něj hleděl já, ale sklopil oči před mým pohledem a otočil se. Zavřel jsem sejf a zavěsil fotografii se třemi skokany.

Ječení sirén se stále blížilo i zesilovalo. Než vstoupili šerifovi lidé, položil jsem terčovku na podlahu k Bassettově natažené ruce. Balističtí experti se už postarají o zbytek.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai