Bielopruhované pohrebné auto

Ross Macdonald

(1973)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

ross macdonald

BIELO –

PRUHOVANÉ

POHREBNÉ

AUTO

ZVÄZOK 1

Preložili:

Dr. Dušan Slobodník

BIELOPRUHOVANÉ POHREBNÉ AUTO

Copyright © Ross Macdonald, 1962

Translation © Otakar Kořínek, dr. Dušan Slobodník, 1973

BIELO-PRUHOVANÉ POHREBNÉ AUTO

1

Keď som si v bufete vypil kávu a vrátil sa do kancelárie, čakala pred dverami. Na hornej, dosť ošarpanej chodbe som sa zvyčajne stretával s mladými dievčatami, ktoré sa zväčša beznádejne uchádzali o miesto vo vedľajšej kancelárii, kde hľadali manekýnky. Táto však vyzerala ináč.

Vyznačovala sa štýlom, ktorý neharmonizoval s jej nalíčením, a bola asi v mojich rokoch. Ak starnúci muž vie, čo mu prospieva, páčia sa mu ženy, ktorým tiež pribúdajú roky. Problém je v tom, že väčšinou sú vydaté.

– Som Blackwellová, – predstavila sa. – A vy ste podistým pán Archer.

Prikývol som.

– Asi tak o polhodinu sa má s vami stretnúť môj manžel. – Pozrela na hodinky, na ktorých sa zatrblietali diamanty. – Ak mám byť presná, o tridsaťpäť minút. Už vás tu chvíľu čakám.

– Prepáčte, netušil som, že budem mať to potešenie. Na dnešné predpoludnie mám zaznačenú len schôdzku s plukovníkom Blackwellom.

– Dobre. Tak sa môžeme pozhovárať.

Netvrdím, že sa ma usilovala očariť. Jednoducho to čaro tu bolo. Odomkol som dvere, previedol som ju cez čakáreň a cez dvere s označením SÚKROMNÉ do kancelárie, kde som jej prisunul stoličku.

Vzpriamene sedela na kraji stoličky a lakťom si pridržiavala čiernu koženú kabelku. Pohľad jej zablúdil na fotografie gaunerov na stene, na tváre, aké človek vída v zlých snoch a priveľmi často aj po prebudení. Zdalo sa, že tváre ju mätú. Azda si pri pohľade na ne uvedomila, kde sa ocitla, kto som a čím si zarábam na živobytie.

Rozmýšľal som o tom, že sa mi jej tvár páči. Mala inteligentné tmavé oči, ktoré by zaiste vedeli znežnieť, a pery mali nádych smútku. Bola to tvár, ktorá okúsila utrpenie a teraz akoby si obnovovala nejaký starý zážitok.

Skúmavo som poznamenal:

– Zanechajte nádej, ktorí sem vstupujete.

Zľahka sa začervenala.

– Viete bystro vystihnúť náladu. Alebo to hovoríte zakaždým?

– Povedal som to už aj v minulosti.

– Aj Dante. – Odmlčala sa a tón a rytmus jej reči sa zmenili. – Tým, že som prišla, dostala som sa vlastne do dosť abnormálnej situácie. Nemyslite si, prosím, že máme s manželom rozpory. V podstate nemáme. No to, čo chce urobiť, je nerozumné.

– K podrobnostiam sa v telefonickom rozhovore nedostal. Chce sa azda rozviesť?

– Preboha, nie. Takéto problémy v manželstve nemáme. – Azda sa ohradila trocha priveľmi vehementne.

– Robím si starosti… obaja si robíme starosti kvôli manželovej dcére.

– Je to teda vaša nevlastná dcéra?

– Áno, hoci to pomenovanie nemám rada. Usilovala som sa byť k nej lepšia než príslovečná macocha. Ale Harriet som spoznala už veľmi neskoro. Stratila matku, keď bola ešte dieťaťom.

– Matka jej umrela?

– Pauline si žije a prekvitá. Rozviedla sa s Markom pred mnohými rokmi, keď mala Harriet jedenásť či dvanásť rokov. Rozvod môže veľmi zapôsobiť na také dievčatko, najmä keď vstupuje do puberty. Veľa som toho nemohla urobiť, aby sa Harriet žilo ľahšie na svete. Napokon, je to dospelá žena a prirodzene, správa sa ku mne podozrievavo.

– Prečo?

– Je to prirodzený jav, keď sa muž po druhý raz ožení. Harriet s otcom si boli vždy veľmi blízki. Než som si ho zobrala, rozumeli sme si s ňou lepšie. – Rozpačite sa pomrvila a preniesla pozornosť zo seba na mňa. – Máte deti, pán Archer?

– Nie.

– Boli ste ženatý?

– Bol, ale nezdá sa mi, že by to bolo dôležité. Dozaista ste neprišli za mnou, aby ste hovorili o mojich súkromných problémoch. Ešte ste mi nevysvetlili, prečo ste tu, a čoskoro príde váš manžel.

Pozrela na hodinky a vstala, zrejme to urobila podvedome. Napätie, ktoré sa v nej nazhromaždilo, ju jednoducho zdvihlo zo stoličky.

Ponúkol som jej cigaretu, odmietla ju, nuž som si zapálil sám.

– Zmýlim sa, keď poviem, že sa ho trocha bojíte?

– Naskrze sa mýlite, – povedala energicky, ale zdalo sa, že nevie čo povedať ďalej. – Bojím sa len toho, aby som ho nesklamala. Pre Marka je veľmi dôležité, aby mi mohol dôverovať. Nechcem robiť nič za jeho chrbtom.

– Ale ste tu.

– Áno, som tu.

A klesla na stoličku.

– Čo nás zasa privádza k otázke: prečo?

– Budem k vám úprimná, pán Archer. Nepozdáva sa mi Markov bojový plán, – usilovala sa, aby formulácia znela ironicky, – a to som mu aj povedala. Mám svoje skúsenosti sociálnej pracovníčky a viem si predstaviť, čo to znamená byť v dnešnom svete mladou ženou. Myslím si, že najlepšie je nechať veciam voľný priebeh. Nech si Harriet toho muža vezme, keď ju k nemu ťahá srdce. Ale Mark si nijako nechce osvojiť môj názor. Energicky sa stavia proti tomu manželstvu a je rozhodnutý urobiť čosi drastické.

– A to čosi drastické som ja.

– Ste jednou z možností. Ale padla zmienka už aj o revolveri a jazdeckom bičíku. Niežeby som všetko, čo hovorí, brala vážne, – dodala rýchle.

– Reči o revolveri vždy beriem vážne. Čo podľa vás by som mal urobiť ja?

Pohľad jej zase zablúdil na fotografie na stene. Vrahovia, defraudanti, bigamisti a lumpi ďalej na ňu nehanebne civeli. Preložila si kabelku do lona.

– Nuž, nemôžem od vás žiadať, aby ste ho odmietli. Napokon, ani by to nepomohlo. Jednoducho by si našiel iného detektíva a poštval by ho na Harriet… a na jej priateľa. Nedúfala som vlastne v nič viac, iba v to, že vás na celú situáciu pripravím. Mark vám totiž vylíči vec veľmi jednostranne.

– Z toho, čo ste zatiaľ povedali vy, mám o všetkom len hmlistú predstavu.

– Pokúsim sa to vylepšiť, – povedala a na tvári sa jej zjavil upätý úsmev. – Asi pred piatimi týždňami odišla Harriet do Mexika. Povedala, že chce navštíviť matku – Pauline žije pri Chapalskom jazere – a trocha maľovať. No skutočnosť je taká, že s matkou sa neveľmi znáša a jej maliarsky talent je menej než skromný. Zdá sa mi, že na Chapalské jazero odcestovala s jasným cieľom: nájsť si muža. Hocijakého muža. Ak to znie cynicky, dovoľte, aby som dodala, že za daných okolností aj ja by som urobila presne to isté čo Harriet.

– Za akých okolností?

– Mám na mysli druhé manželstvo jej otca, manželstvo so mnou. Bolo celkom očividné, že Harry nie je u nás šťastná. Našťastie pre ňu, pre nás všetkých, bol jej krátky výlet do Mexika úspešný. Našla si priateľa a priviedla ho sem živého.

– Má tá živá bytosť nejaké meno?

– Volá sa Burke Damis. Je to mladý maliar. Hoci nemá bohvieaké spoločenské postavenie – a môj manžel má sklon preceňovať spoločenské postavenie – vyzerá celkom k svetu. Nemá však ani peniaze, a to je ďalšia Markova výhrada voči nemu. Ale disponuje umeleckým talentom, oveľa väčším, než je Harrietin talent, a ona to vie. Napokon, Harriet bude mať dosť peňazí pre oboch. S jeho talentom a… mužnosťou a s jej peniazmi a oddanosťou by podľa mňa mali slušné predpoklady pre manželstvo.

– Harriet bude mať peniaze?

– Celú hŕbu a onedlho. Jedna z tiet jej odkázala veľký majetok, ktorý je zatiaľ v poručenskej správe. Harriet bude môcť disponovať majetkom, keď dovŕši dvadsaťpäť rokov.

– A teraz má koľko?

– Dvadsaťštyri. Dosť na to, aby sa mohla spoliehať na vlastný úsudok, žiť po svojom a vymaniť sa spod Markovej nadvlády…

Odmlčala sa, akoby ju prudkosť citov zaviedla priďaleko.

Napovedal som jej:

– Nadvláda je silné slovo.

– Vykĺzlo mi. Nechcem ohovárať manžela za jeho chrbtom. Je to v rámci svojich možností dobrý človek, no ako všetci muži je schopný vyviesť z nadmiery citov pochabosť. Nie je to po prvý raz, čo sa usiluje prekaziť Harrietinu známosť. Doteraz sa mu to vždy podarilo. Ak sa mu to podarí i tentoraz, môže to skončiť tak, že nám zostane na krku veľmi nešťastná dievčina.

Tak vášnivo to prežívala, až sa jej líca zaliali červeňou.

– Naozaj si robíte starosti o Harriet, pani Blackwellová?

– Robím si starosti o všetkých nás troch. Neprospieva jej život v otcovom tieni. A ja zase sa necítim dobre, keď musím sedieť a dívať sa na to – nie som typ človeka, čo sa vie nezúčastnene prizerať – a iba sa to zhorší, ak sa bude vec preťahovať. Harriet je ľahko zraniteľná, naozaj, a Mark je veľmi silná osobnosť.

Akoby na potvrdenie z predsiene sa ozval mocný mužský hlas. Spoznal som ho, bol to hlas z telefonického rozhovoru s Blackwellom. Spoza dverí s tablami mliečneho skla sa opýtal:

– Isobel, si tam?

Vyskočila, akoby ju uštipol had, a nebolo to po prvý raz. Potom sa schúlila.

– Nemáte tu zadný východ? – šepla.

– Žiaľ, nie. Mám ho poslať preč?

– Nie. Boli by z toho ďalšie problémy.

Jej manžel sa mrvil okolo dverí, za sklom sa pohyboval jeho nejasný tieň.

– Hneď som si pomyslel, že ti dačo také vhuplo do hlavy, keď som na parkovisku zazrel tvoje auto. Isobel?

Neodpovedala. Prešla k oknu a cez latky žalúzií sa zahľadela na bulvár Sunset. V pásoch slnečných lúčov vyzerala veľmi štíhla a napätá. Tuším sa vo mne prebudil ochranný inštinkt. Pootvoril som dvere, vykĺzol som do predsiene a zavrel za sebou dvere.

Bolo to moje prvé stretnutie s plukovníkom Blackwellom. Zatiaľ som prišiel s ním do styku len telefonicky – keď ma deň predtým zavolal. Potom som sa usiloval pozháňať o ňom nejaké informácie a zistil som, že bol aktívnym dôstojníkom, ale neurobil nijakú zvláštnu kariéru a čoskoro po vojne sa utiahol do penzie.

Bol to masívny, vysoký muž, ktorý už začínal prehrávať boj s rokmi. V porovnaní s opálenou tvárou, tvárou človeka, ktorý väčšinu života trávil na vzduchu, sa jeho vlasy zdali predčasne biele. Držal sa so škrobenou dôstojnosťou. No telo mu už začínalo ochabovať. Vlnené sako mu padalo z pliec a golier košele na žilnatom krku bol priširoký.

Najpozoruhodnejšie na ňom bolo obočie – dodávalo mu výzor jedného z prvých rímskych vladárov. Obrvy – na rozdiel od vlasov – mal čierne, nad koreňom nosa splývali a vrúbili spodok čela ako železná obruba. Prekvapil ma zmätený výraz jeho očí.

Usiloval sa zahnať vlastné rozpaky.

– Chcem vedieť, čo sa tam dnu deje. Je tam moja manželka, však?

Civel som na neho prázdnym pohľadom.

– Vaša manželka? A či vás ja poznám?

– Som plukovník Blackwell. Včera sme sa zhovárali telefonicky.

– Aha. Máte dokument, ktorým by ste mohli potvrdiť svoju totožnosť?

– Nemám čo potvrdzovať! Ručím sám za seba!

Burácal, akoby ho posadol zlý démon, azda utýraný duch dajakého čatára. Opálená tvár mu sčervenala, potom sfialovela.

Keď už od vresku celkom zmodrel, povedal som:

– Naozaj ste plukovník Blackwell? Podľa toho, ako ste sem vtrhli, som usudzoval, že ste pomätený. Chodieva sem veľa takých.

Z chodby nazrela žena s veľmi vysokým ružovkastým účesom, v dlani zvierala napodobeniny perál. Bola to slečna Ditmarová, vedúca kancelárie, ktorá zamestnávala manekýnky.

– Je tu všetko v poriadku?

– Áno, – odvetil som. – Práve sme súťažili v intenzite kriku. Zvíťazil tu tento pán.

Plukovník Blackwell nezniesol tieto reči. Obrátil sa ku mne chrbtom a hľadel do steny ako žiak, keď ho učiteľ vyhreší. Slečna Ditmarová mi zhovievavo kývla, vzdialila sa i s úľom vlasov, ostal za ňou len parfumový smog.

Teraz sa otvorili dvere kancelárie. Pani Blackwellová sa už stačila spamätať a o to mi šlo.

– To bola fatamorgána? – spýtala sa.

– Slečna Ditmarová zo susednej kancelárie. Naplašil ju hrmot. Vie sa kvôli mne veľmi znervózňovať.

– Úprimne by som sa chcela ospravedlniť, – povedala pani Blackwellová a šibla očami na manžela, – za nás oboch. Nemala som sem prísť. Dostali ste sa do nepríjemnej situácie.

– Na nepríjemné situácie som si už zvykol. Mám ich celkom rád.

– Ste veľmi milý.

Ako človek poháňaný neviditeľnou otáčavou silou sa Blackwell zvrtol, a tak sme mu videli tvár. Zlosť sa z nej vytratila a tvár bola bezbranná. V očiach sa mu zjavil urazený výraz, akoby ho žena zavrhla, keď mi urobila poklonu. Pokúsil sa to zastrieť širokým, uboleným úsmevom.

– Nemali by sme začať znovu a v nižšej tónine?

– Nižšia tónina mi vyhovuje, plukovník.

– Výborne.

Dobre mu padlo, že som ho oslovil vojenskou hodnosťou. Urobil rukou vodorovné gesto, ktoré značilo, že ovláda seba i situáciu. Skúmavo si poobzeral čakáreň, akoby sa zamýšľal nad tým, či by sa nedala upraviť ináč. Rovnakým pohľadom si premeral i mňa a vyhlásil:

– Hneď sa vrátim. Len odprevadím pani Blackwellovú k autu.

– Netreba, Mark. Potrafím sama…

– Trvám na tom.

Ponúkol jej rameno. Zavesila sa doňho a spoločne vyšli z miestnosti. Hoci bol vysoký a hlas mal mohutný, videlo sa mi, akoby ona podopierala jeho.

Cez žalúzie som sledoval, ako vyšli z domu na chodník. Kráčali veľmi obradne ako ľudia, ktorí idú na pohreb.

Isobel Blackwellová sa mi páčila, ale predsa len som dúfal, že jej manžel sa nevráti.

2

Lež vrátil sa a na tvári sa mu zračil kajúcny výraz, z ktorého som však nevedel usúdiť, čo bolo predmetom pokánia. Stisol som mu ruku, ktorú mi podal ponad stôl, ale naďalej sa mi nepáčil.

Vycítil to – čo bolo na človeka jeho povahy a jeho minulosti dosť prekvapujúce – a nešikovne sa to pokúsil zahovoriť:

– Neviete si predstaviť, akým tlakom som vystavený. Spojené sily žien v mojom živote…

Odmlčal sa a rozhodol sa vetu nedokončiť.

– Pani Blackwellová mi povedala čosi o tom tlaku.

– Tak teda hovorila o tom. Zaiste to nemyslela zle, keď k vám prišla. Ale dočerta, ak si vlastná manželka nepočína, ako treba, – dodal trocha nejasne, – tak kto si potom má?

– Vyrozumel som, že sa rozchádzate v názore na vášho budúceho zaťa.

– Burke Damis nie je mojím budúcim zaťom. Nemám v úmysle dovoliť, aby sa manželstvo uzavrelo.

– Prečo nie?

Zízal na mňa a jazyk si presúval popod pery, akoby mal medzi zubami dajaké cudzie predmety.

– Moja manželka trpí typickou ženskou predstavou, že všetky manželstvá sa uzatvárajú v nebi. Podistým vás touto ilúziou nakazila.

– Dal som vám jednoducho otázku týkajúcu sa toho sobáša. Nesadnete si, plukovník?

Meravo si sadol na stoličku, kde predtým sedela jeho manželka.

– Ten chlap poľuje na majetok, ak to nie je dačo ešte horšie. Podozrievam ho, že je to jeden z podvodníkov, ktorí sa živia tým, že si berú hlúpe ženské.

– Máte o tom dáke dôkazy?

– Dôkazy poskytuje jeho tvár, jeho spôsoby, to, ako sa správa k mojej dcére. Je to typ muža, ktorý by ju priviedol do nešťastia, a to hovorím ešte mierne.

Do hlasu sa mu zakradla starosť o dcéru a zmenila jeho sebavedomý tón. Nebol takým škrobeným patrónom, za akého som ho pokladal, alebo prinajmenej v tej škrobenosti boli aj ľudské prvky.

– A aký je ich vzťah?

Posunul si stoličku dopredu.

– Je absolútne jednostranný. Harriet ponúka všetko – peniaze, lásku, svoje nemalé pôvaby, Damis – nič. On je vôbec také nič, taká nula – človek odnikadiaľ, človek z Marsu. Predstiera, že je seriózny maliar, ale v maliarstve sa trocha vyznám a nenajal by som si ho ani na to, aby mi vymaľoval stenu stodoly. Informoval som sa kdekade, ale nik o ňom nepočul.

– Kde všade ste sa informovali?

– Spytoval som sa istého chlapíka v umeleckej galérii. Je to kapacita na súčasné americké maliarstvo. Meno Burke Damis mu nič nehovorilo.

– Súčasných amerických maliarov je ako dreva a vynárajú sa vždy nové a nové mená.

– Áno, a koľko je medzi nimi podvodníkov a klamárov. S jedným máme do činenia, s týmto Burkom Damisom. Myslím si, že to je nepravé meno, že si ho jednoducho vymyslel.

– Prečo si to myslíte?

– Nuž preto, lebo on sám mi neposkytol dôvod myslieť si iné. Jeho odpovede boli vyhýbavé. Keď som sa ho spýtal, odkiaľ pochádza, povedal, že z Guadalajary v Mexiku. Zjavne však nie je Mexičan. Pripustil, že sa narodil v Štátoch, no nepovedal kde. Nepovedal mi, čím bol jeho otec, nepovedal, ako si zarába na živobytie, ani to, či má nejakých príbuzných. Keď som naliehal, tvrdil, že je sirota.

– Možno je. Chudobní chlapci vedia byť citliví, najmä ak ich podrobia krížovému výsluchu.

– Nebol to krížový výsluch, nie je to chlapec a je taký citlivý ako diviak.

– Zdá sa, že som vás rozčúlil, plukovník.

Bez úsmevu si sadol späť na stoličku a rukou si prešiel po bielych vlasoch. Dbal o to, aby si nerozstrapatil starostlivo učesanú vlnu.

– Veľmi jasne mi naznačujete, že pristupujem k tomuto problému z nesprávneho aspektu. Ubezpečujem vás, že to nie je tak. Neviem, koľko vám povedala manželka alebo koľko z toho, čo vám povedala, je pravda, objektívna pravda. Skutočnosť je však taká, že moja dcéra, ktorú mám veľmi rád, je – pokiaľ ide o mužov – pojašená.

– Pani Blackwellová spomenula, – nadhodil som opatrne, – že podobná situácia sa vyskytla už predtým.

– Niekoľko ráz. Harriet veľmi túži po vydaji. Nanešťastie sa táto túžba u nej snúbi s geniálnym talentom vyberať si nepravých mužov. Chápte ma správne, nie som proti manželstvu ako takému. Chcem, aby sa moja dcéra vydala za pravého muža, v pravý čas. Ale myšlienka, že by do toho mala skočiť s chlapíkom, ktorého poriadne ani nepozná…

– A odkedy presne pozná Damisa?

– Nie dlhšie ako mesiac. Naďabila na neho v Ajijicu na Chapalskom jazere. Bol som v Mexiku a viem, s akými gaunermi sa tam môže človek zapliesť, ak si nedá pozor. Nie je to miesto pre slobodné mladé ženy. Teraz si uvedomujem, že som ju ta nemal púšťať.

– Mohli ste jej v tom zabrániť?

Oči mu zastrel tieň.

– Je pravda, že som sa o to ani nepokúšal. Prežila neradostnú zimu a videl som, že potrebuje zmenu. Nazdával som sa, že bude bývať u matky, mojej bývalej ženy, ktorá žije v Ajijicu. Mal som vedieť, že na Paulinu sa nedá spoľahnúť. Prirodzene, predpokladal som, že jej po spoločenskej stránke venuje primeranú pozornosť. Namiesto toho jej jednoducho dala úplnú voľnosť.

– Prepáčte za otvorenosť, ale hovoríte o svojej dcére, akoby nebola svojprávna. Je azda duševne zaostalá?

– Kdeže! Harriet je normálna mladá žena, inteligentnejšia než priemer. O jej vzdelanie som sa do značnej miery postaral ja sám, – dodal, akoby sa tým celá vec vyriešila. – Keď sa Pauline rozhodla nás opustiť, bol som dcére otcom i matkou. Bolí ma, že sa musím postaviť proti tomu sobášu. Harriet sa naň tak upína. Ale to manželstvo by nevydržalo ani pol roka. Ba vlastne vydržalo by presne šesť mesiacov, kým by zhrabol jej peniaze. – Podoprel si päsťou hlavu a úkosom na mňa hľadel, pričom od tlaku ruky sa mu jedno oko napoly privrelo. – Manželka vám podistým povedala, že tu ide aj o peniaze?

– Nepovedala, o akú sumu.

– Moja nebohá sestra Ada odkázala Harriet pol milióna dolárov v poručenskej správe. Pri najbližších narodeninách sa stane plnoprávnou vlastníčkou peňazí. A aspoň toľko bude mať, keď… keď sa pominiem.

Myšlienka na vlastnú smrť ho zarmútila. Potom sa smútok začal meniť na hnev. Nahol sa dopredu a tak mocne udrel do dosky stola, až podskočila písacia súprava.

– A nijakému zlodejovi sa do paprčí nedostanú!

– Ste veľmi presvedčený, že Burke Damis je zlodej.

– Poznám ľudí, pán Archer.

– Povedzte mi čosi o ostatných mužoch, za ktorých sa Harriet chcela vydať. Možno mi to pomôže pochopiť jej správanie.

A správanie jej otca.

– Nerád na to myslím. Ale predsa. Jeden z nich bol muž po štyridsiatke, ktorému skrachovali dve manželstvá a ktorý mal niekoľko detí. Potom tu bol akýsi spevák ľudových piesní. Taká bradatá nula. Ďalší bol interiérový architekt z Beverly Hills – a ak sa len trocha vyznám v ľuďoch, tak bol teplý. Všetci si brúsili zuby na jej peniaze. Keď som im to z mosta doprosta povedal, všetci sa viac-menej uhladene dali na ústup.

– A čo Harriet?

– Dostala sa z toho. Má teraz na nich rovnaký názor, ako som mal ja od začiatku. Ak sa nám podarí zabrániť jej, aby vykonala niečo neuvážené, napokon prehliadne aj Damisa, ako som ho prehliadol skrz-naskrz ja.

– To musí byť ohromné mať röntgenové oči.

Vrhol na mňa dlhý, nevraživý pohľad spod mohutného obočia.

– Pohoršuje ma vaša poznámka. Nielenže ma osobne urážate, ale zdá sa, že na môj problém nazeráte vyslovene vlažne. Podľa všetkého ste si osvojili stanovisko mojej manželky.

– Vaša manželka je veľmi pôvabná žena a možno je aj veľmi múdra.

– Možno, v niektorých situáciách. Ale Damis ju ohúril – napokon, je to len žena. Jednako ma prekvapuje, že aj vy ste na to naleteli. Povedali mi, že ste jeden z najlepších súkromných detektívov v celom losangeleskom okrese.

– Kto vám to povedal?

– Peter Colton z okresnej prokuratúry. Ubezpečoval ma, že schopnejšieho človeka ani nenájdem. Musím však povedať, že neprejavujete bohvieakú ochotu pustiť sa po stope.

– Možno vy máte ochoty za nás oboch

– Čo to má znamenať?

– Skôr než som sa do prípadu pustil, vy ste si už všetko sám vyriešili a predložili ste mi to ako hotovú vec. Ale neposkytli ste mi nijaký konkrétny dôkaz.

– Zaobstarať dôkazy, to je vaša práca.

– Ak dáke sú. Nezberám sa falšovať dôkazy, alebo vyberať len tie, ktoré potvrdzujú vaše predsudky. Som ochotný pustiť sa do tohto prípadu, ak sa dohodneme, že dôkazy budú platiť, nech by boli akékoľvek.

Prezeral si moju kanceláriu tým svojím pohľadom rímskeho vladára. Pohľad sa mu odlepil od dosť ošúchanej tmavozelenej registračnej skrine, skĺzol po odlupujúcej sa farbe na žalúziách a zločineckým tváram na stene prisúdil všetko, z čoho ich obvinili.

– Myslíte si, že si môžete dovoliť určovať podmienky svojim budúcim zákazníkom?

– Niektoré podmienky sú samozrejmé. Zavše sa musím o nich výslovne zmieniť. Mohol by som prísť o licenciu – a o svoju povesť.

Jeho tvár zasa započala svoj farebný cyklus, začnúc ružovou.

– Ak sa nazdávate, že ohrozujem vašu povesť…

– To som nepovedal. Povedal som, že mám dobrú povesť a že si ju chcem udržať

Prebodával ma pohľadom, chcel ma donútiť sklopiť zrak. Narábal tvárou ako herec, hrozivo vraštil obrvy, oči medzi privretými viečkami premieňal na hroty šípov namierených na mňa. Napokon sa mu táto hra zunovala. Potreboval moju pomoc.

– Prirodzene, – povedal rozvážnym tónom, – o nič iné mi nejde, len o korektné, objektívne vyšetrenie prípadu. Ak ste nadobudli iný dojem, nepochopili ste ma. Chápte, veľmi mi záleží na dcére.

– Potreboval by som sa dozvedieť o nej ešte ďalšie fakty. Kedy sa vrátila z Mexika?

– Práve pred týždňom.

– Dnes je sedemnásty júl. Teda sa vrátila desiateho?

– Okamih. Bol to pondelok. Áno, priletela v pondelok desiateho júla. Okolo obeda som im šiel naproti na letisko.

– Damis bol s ňou?

– Len sa tak okolo nej vrtel. To spôsobilo všetky tie ťažkosti.

– Aké ťažkosti?

– Predbežne to nebolo nič otvorené. Mali sme o tom v rodinnom kruhu… nuž… niekoľko rozhovorov. Harriet sa zaťala a Isobel, ako viete, drží stranu zamilovaným.

– Zhovárali ste sa s Damisom?

– Áno, dva razy. Vtedy v pondelok sme všetci traja na letisku obedovali. Hovoril neúrekom, o výtvarných teóriách a podobne. Harriet tam sedela celá fascinovaná. Na mňa to veľký dojem neurobilo. Ale až pri druhom stretnutí s ním som si začal uvedomovať, že tu čosi smrdí. V sobotu prišiel k nám na večeru. Harriet sa mi už priznala, že sa chystajú vziať, a tak som veci narafičil tak, aby som sa mohol s ním porozprávať medzi štyrmi očami. Vtedy mi dal všetky tie vyhýbavé odpovede. Ale aspoň v jednej veci sa nevykrúcal. Priznal, že nemá ani deravý groš. A pritom si obzeral môj dom, akoby mu už patril. Vyhlásil som, že to sa mu podarí len cez moju mŕtvolu.

– To ste mu povedali?

– Potom, neskôr, po večeri, – vysvetľoval. – Pri stole sa správal veľmi neprimerane. Zmienil som sa o tom, že rod Blackwellovcov má už trojstoročnú tradíciu, ktorá siaha až do počiatkov kolonizácie Massachusetts. Damisovi sa to asi zdalo všetko smiešne. Prehodil satirickú poznámku o koloniálnych dámach – ostatne, moja matka bola jednou z nich – a vyhlásil, že jeho tieto tradície jednoducho nudia. Nato som povedal, že by ho iste nudilo aj byť mojím zaťom, a on s tým súhlasil. Ale neskôr som toho chlapíka pristihol v mojej spálni. Bŕľal sa mi v šatníku. Opýtal som sa ho, čo tam vlastne robí. Nedbanlivo poznamenal, že v praxi študuje, ako si žije tá bohatšia polovica. Povedal som mu, že sa to nedozvie ani na môj úkor, ani na úkor niektorého člena mojej rodiny. Vyzval som ho, aby sa pakoval preč z môjho domu a aby uvoľnil aj môj druhý dom, kde teraz býva. No Harriet vtrhla dnu a prehovorila ma, aby som tú požiadavku odvolal.

– Damis býva v dome, ktorý patrí vám?

– Dočasne. Hneď prvý deň ma na to prehovorila Harriet. Povedala, že Damis potrebuje miesto, kde by mohol maľovať, a pristal som na to, aby býval v plážovom dome.

– Ešte je tam?

– Predpokladám, že áno. Ešte sa ani nezobrali, a už nás využíva. Vravím vám, je to prefíkaný gauner.

– Voľačo mi na ňom nehrá. Poznám zopár maliarov. Tí mladí, ešte neuznaní, by za nič neprijali dar od cudzieho. Pracujú a žijú niekde v ústraní. Nechcú nič, iba dobré svetlo a dosť peňazí na to, aby si mohli kúpiť farby a dačo pod zub.

– A to je ďalšia vec, – ozval sa. – Harriet mu dáva peniaze. Krátko po tom, ako som s vami telefonoval, náhodou som nazrel do jej šekovej knižky. – Zaváhal.

– Obyčajne neňúram, ale keď ide o to, aby som ju uchránil…

– A pred čím ju vlastne chcete uchrániť?

– Pred katastrofou. – Hlas mu zlovestne klesol. – Pred úplnou a absolútnou osobnou katastrofou. Nadobudol som v živote isté skúsenosti a viem, čo môže vzísť z toho, ak sa človek zviaže s nepravým partnerom.

Čakal som, že mi bližšie vysvetlí túto myšlienku, a zamyslel som sa nad tým, či hovoril o svojej prvej manželke. No neuspokojil moju zvedavosť. Pokračoval:

– Zdá sa, že mladí ľudia sa nevedia poučiť zo skúsenosti svojich rodičov. Je to tragické plytvanie energie. Hučal som do Harriet, až som zachrípol. Ale ten chlapík si ju omotal okolo prsta. V sobotu večer mi povedala, že keby sa mala rozhodovať medzi mnou a Damisom, pridá sa na jeho stranu. A to aj vtedy, keby som ju vydedil.

– Hovorilo sa o tom, že by ste ju mohli vydediť?

– Spomenul som to. Nanešťastie nemám rozhodovaciu právomoc nad peniazmi, ktoré má dostať od tety. Ada by bola urobila rozumne, keby peniaze zverila do trvalej správy mne.

Takáto alternatíva sa mi videla pochybná. Blackwell bol skormútený a zmätený muž a veru sa nezdalo, že by mal byť oprávnený hrať sa na všemohúceho pána nad životmi iných. Čím sú však takíto ľudia skormútenejší a zmätenejší, tým väčšmi bažia po všemohúcnosti. Tí celkom zmätení a či pomätení sa nazdávajú, že všemohúci sú.

– A keď je už reč o peniazoch… – nadhodil som.

Prediskutovali sme môj honorár, dal mi dvesto dolárov zálohy a adresy domov na Bel Air a v Malibu. Dal mi ešte čosi, o čo som ho ani nepožiadal: z krúžku na kľúče stiahol jeden, ktorý bol od plážového domca, a podal mi ho.

3

Domec stál uprostred neveľkej, oddelenej skupinky chát na sever od Malibu. Hlboko pod autostrádou na úpätí strmých hnedých útesov sa k sebe chúlilo zo dvanásť či pätnásť domcov, akoby sa navzájom chceli chrániť pred morom. Ráno za odlivu bolo dosť pokojné, ale zatiahnutá obloha mu dodávala hrozivú šedivosť.

Odbočil som z autostrády doľava a pustil som sa až na koniec starej kľukatej asfaltky. Pri bielom zábradlí, za ktorým svah klesal k pláži, parkovali aj iné autá. Jedno z nich, nový zelený buick špeciál, bol zaregistrovaný na meno Harriet Blackwellovej.

K zadnej strane domov viedol od parkoviska drevom vyložený chodník. V štrbinách medzi domami sa matne ligotal oceán. Našiel som domec, ktorý som hľadal: bol to sivý dom so špicatou strechou. Zaklopal som na ťažké, ošľahané dvere.

Znútra sa ozvalo mužské zamrmlanie. Zaklopal som znova a k dverám sa blížili pomalé, šuchtavé kroky.

– Kto je? – ozvalo sa spoza dverí.

– Volám sa Archer. Poslali ma, aby som si poprezeral dom.

Otvoril dvere.

– A čo je s domom?

– Dúfam, že nič. Uvažujem o tom, že by som si ho prenajal.

– To vás sem poslal starý, čo?

– Starý?

– Plukovník Blackwell.

Vyslovil meno veľmi zreteľne, akoby to bolo nejaké oplzlé slovo, ktoré by mi nemalo uniknúť.

– O ňom nič neviem. Poslali ma sem z realitnej kancelárie v Malibu. Nepovedali mi, že dom je obsadený.

– To nepovedia. Otravujú ma.

Stál vo dverách, urastený mladík s plochým bruchom, a pod tričkom sa mu črtal hrudník ako pancier. Do čela mu padali mokré a či mastné vlasy, a vyzeral, akoby mal nízke, neinteligentné čelo. Tmavomodré oči svedčili o citlivosti a boli trocha pochmúrne. Tajila sa v nich výbojnosť, ktorú však voči mne neuplatňoval.

Výraz jeho tváre bol výrazom chlapca, čo sa usiluje nebrať na vedomie, že je celkom súci. Chlapec však nie je najvhodnejšie slovo. Odhadol som, že má okolo tridsiatky a že za tých tridsať rokov už kadečo skúsil.

Prsty mal ufúľané od vlhkej farby. Na tvári, ba i na bosých nohách mal farebné škvrny. Texasky boli strakaté a od zaschnutej farby až tuhé.

– Napokon, keď na to príde, myslím, že má na to právo. Môžem odtiaľto hocikedy odísť. – Pozrel si na ruky a zohol farbou zababrané prsty. – Zostanem tu len dovtedy, kým nedomaľujem.

– Maľujete dom?

Vrhol na mňa trochu opovržlivý pohľad.

– Maľujem obraz, amigo.

– Aha. Tak vy ste umelec.

– Pracujem v tejto brandži. Keď už ste tu, poďte a obzrite si to. Čo ste povedali, ako sa voláte?

– Archer. Ste veľmi láskavý.

– Žobráci si nemôžu vyberať.

Zdalo sa, že túto sentenciu vzťahuje na seba.

Odstúpil nabok a nechal ma vstúpiť do izby. Okrem kuchyne v kúte vľavo, oddelenej priehradkou, zaberala táto izba celé poschodie domu. Bola priestranná a vysoká, plafón podopierali trámy a dubová dlážka bola nedávno leštená. Nábytok bol z tŕstia a béžovej kože. Vpravo od vchodu viedlo na prízemie schodište, pokryté kobercom a vrúbené zábradlím z tepaného železa. Oproti schodišťu bol kozub z červených tehál.

Na vzdialenom konci izby, odkiaľ bol výhľad na oceán, pred posuvnými sklenými dverami stál na farbou pofŕkanej dechtovej plachtovine maliarsky stojan s napnutým plátnom.

– Pekný dom, – poznamenal mladík. – Aké nájomné od vás žiadajú?

– Päťsto dolárov za august.

Hvizdol.

– A vy azda neplatíte toľko?

– Neplatím nič. Nada. Som hosťom majiteľa domu.

– Na tvári sa mu znezrady zjavil krivý úškrn, ktorý sa takmer nebadateľne zmenil na bolestný pohľad. – Ak ma ospravedlníte, chcel by som sa venovať práci. Nemusíte sa ponáhľať, vaša prítomnosť ma nevyrušuje.

Obozretnými, dychtivými krokmi dravca, ktorý zvetril korisť, prešiel krížom cez izbu a stal si pred stojan. Jeho nenútená pohostinnosť ma uviedla tak trochu do rozpakov. Očakával som čosi iné: ďalšiu súťaž v intenzite kriku alebo nebodaj pokus o násilnícky výčin. Cítil som, že je napätý, ale krotil sa.

Z miesta, kde stál, vyžarovalo akési rozkričané ticho. Civel na plátno, akoby uvažoval o tom, že ho zničí. Rýchle sa nachýlil, schmatol paletu podobnú tácni, namočil štetec do zmesi farieb a s napnutými svalmi na chrbte jemne bodal štetcom do plátna.

Cez posúvacie dvere som vošiel do kuchyne. Plynový sporák, chladnička, výlevka z nehrdzavejúcej ocele – všetko sa ligotalo čistotou. Prezrel som si kredenc, ktorý bol dobre zásobený všakovými konzervami – od pečenej fazule po nakladané hríby. Vyzeralo to, akoby sa Harriet hrala na domácnosť a poznášala si sem zásoby.

Prešiel som k schodišťu. Muž pred stojanom vyhŕkol: „Ach!“ Nepatrilo to mne. Prihováral sa plátnu. Potichu som zišiel dolu schodmi. Na konci schodišťa boli úzke dvere, ktoré sa otvárali k vonkajším schodom vedúcim na pláž.

Na prízemí boli dve spálne, väčšia vpredu a menšia vzadu, oddeľovala ich kúpeľňa. V zadnej spálni stáli vedľa seba dve postele s holými matracmi a vankúšmi. V kúpeľni bolo ružové umývadlo a ružová vaňa so závesom ako pred sprchou. Vzadu na umývadle ležalo ošúchané kožené puzdro, na ktorom boli zlaté iniciálky B. C. Potiahol som za zdrhovadlo. Britva bola nedávno použitá – ešte bola vlhká.

Hlavná spálňa mala vpredu – ako miestnosť nad ňou – zasúvacie sklené dvere, ktoré sa otvárali na balkón. Na jedinej širokej posteli sa prestierala žltá prikrývka, na ktorej boli starostlivo poskladané súčasti ženského oblečenia: kockovaná sukňa, kašmírový sveter, spodná bielizeň. Na bielizníku ležala kabelka z hadej kože s ozdobným zlatým uzáverom, ktorý nasvedčoval, že ju vyrobili v Mexiku. Otvoril som ju, objavil som tam červenú koženú peňaženku s niekoľkými väčšími a menšími bankovkami a s vodičským preukazom Harriet Blackwellovej.

Roztvoril som žalúziové dvere skrine. Viselo tu len veľmi málo častí mužského odevu, ženské šaty nijaké. Jediný sivý oblek bol z ľahkej vlny a na podšívke mal štítok s menom krajčíra z Juaresovej ulice v Guadalajare. Domáce nohavice boli z obchodného domu v Los Angeles a odtiaľ pochádzali aj čierne poltopánky na dolnej poličke. V kúte skrine ležal obnosený hnedý samsonitový kufrík; na jeho rúčke visel štítok leteckej spoločnosti Mexicana Airlines.

Kufrík bol zamknutý. Poťažkal som ho. Zdalo sa, že v ňom nič nie je.

Vtom sa za mnou otvorili dvere vedľa schodišťa. Vošlo svetlovlasé dievča v plavkách, s tmavými okuliarmi na očiach. Zbadala ma, až keď vošla dnu do izby.

– Kto ste? – opýtala sa začudovane.

Aj ja som bol trocha prekvapený. Vyzerala statne. Hoci mala na nohách plážové sandále bez opätkov, oči skryté za okuliarmi boli takmer v úrovni s mojimi. Usmial som sa do tmavých okuliarov, ospravedlnil som sa a vyrukoval so svojím príbehom.

– Otec predtým dom nikdy neprenajímal.

– Zdá sa, že si to rozmyslel.

– Áno, a viem aj prečo.

Na takú statnú postavu mala hlas vysoký a tichý.

– Prečo?

– To sa vás netýka.

Strhla si okuliare a zazrel som v jej očiach zlosť aj kadečo iné. Pochopil som, prečo jej otec nevedel uveriť, že by ju nejaký muž mohol milovať naozaj alebo navždy. Priveľmi sa mu podobala.

Zdalo sa, že to vie; možno ju toto vedomie nikdy neopúšťalo. Striebristo nalakovanými končekmi prstov si siahla na čelo a vyhladila zlostnú vrásku. Prsty však nemohli vyhladiť tvrdý kostnatý výčnelok v klenbe nad očami, ktorý ju hyzdil.

Po druhý raz som sa ospravedlnil, že som narušil jej súkromie, i za nevyslovenú skutočnosť, že nie je pekná, a pobral som sa hore. Jej snúbenec, ak ním bol, špachtľou nanášal na plátno kobaltovomodrú farbu. Potil sa a bol taký zahĺbený do práce, že si nevšímal nič iné.

Stal som si za neho a pozoroval som, ako pracuje. Bol to jeden z obrazov, o ktorých len maliar môže povedať, kedy sú hotové. Nikdy som nevidel nič podobné: záľaha oblakov, pripomínajúca čierne myšlienky, v ktorej sa ako ostrovčeky nádeje či strachu vynárali plochy svetlejšej farby. Obraz musel byť buď veľmi dobrý, alebo veľmi zlý, pretože pri pohľade naň mi po chrbte prebehli zimomriavky.

Odhodil špachtľu a ustúpil dozadu, pričom do mňa narazil. Pach jeho atletického tela splýval so sladším zápachom olejových farieb. Zvrtol sa, v očiach sa mu mihol zlostný záblesk, no keď pobadal môj pohľad upretý na obraz, tvár sa mu vyjasnila.

– Prepáčte, nevedel som, že ste tu. Už ste si všetko obzreli?

– Predbežne mi to stačí.

– Páči sa vám tu?

– Veľmi. Čo ste vraveli, kedy sa odsťahujete?

– Neviem. To záleží od okolností. – Namiesto sústredeného pohľadu, ktorý bol preňho charakteristický pri práci, sa mu na tvári zjavil zmätený výraz. – Tak či onak, povedali ste, že pred augustom sa sem nechcete nasťahovať.

– Možno by som sa aj nasťahoval.

Zo schodišťa sa prenikavým hlasom ozvalo dievča.

– Do konca týždňa sa pán Damis odtiaľto odsťahuje.

Zvrtol sa k nej, na tvári mu pohrával krivý, sebaironický úsmev:

– Je to rozkaz, slečna plukovníčka?

– Prirodzene nie, miláčik. Nikdy nevydávam rozkazy, miláčik. Ale vieš, aké máme plány.

– Viem, aké by mali byť.

Afektovane sa k nemu rozbehla, kockovaná sukňa jej pritom poskakovala, vyzeralo to, ako keď dieťa beží k dospelému, ktorého miluje.

– Vari si si len všetko zasa nerozmyslel?

Sklonil hlavu a zavrtel ňou. Zmätený výraz sa mu z očí preniesol aj na pery.

– Prepáč, milá moja, ťažko sa mi rozhoduje, najmä teraz, keď pracujem. No nič sa nezmenilo.

– To je skvelé. Som taká šťastná.

– Teba je ľahko obšťastniť.

– Vieš, že ťa milujem.

Zabudla na mňa, alebo jej nezáležalo na tom, že som tam. Pokúsila sa ovinúť ruky okolo neho. Odstrčil ju spodnou časťou dlaní, pričom prsty stiahol dozadu, aby sa nedotkol jej svetra.

– Nedotýkaj sa ma, som ufúľaný.

– Mám ťa rada, keď si ufúlaný.

– Hlúpe žabča, – povedal, a v tých slovách nebolo veľa zhovievavosti.

– Mám ťa rada, milujem ťa, zjem ťa od lásky, ty môj ufúľanec.

Nahla sa k nemu – keď stála na špičkách, bola vyššia než on – a pobozkala ho na ústa. Stál a prijímal jej vášnivé láskanie, ale ruky si odtiahol od jej tela. Ponad jej hlavu sa díval na mňa. Oči mal široko roztvorené a dosť smutné.

4

Keď ho pustila, povedal:

– Potrebovali by ste ešte niečo, pán Archer?

– Nie. Ďakujem. Neskôr sa u vás ešte zastavím.

– Ako chcete.

Harriet Blackwellová na mňa čudne zagánila.

– Voláte sa Archer?

Prisvedčil som. Odvrátila sa odo mňa pohybom, ktorý mi pripomenul jej otca, a stála, hladiac na sivé more. Damis ako človek, ktorý sa uchýlil pod krycí zvon, čo tlmí zvuky a pocity, sa znovu zahĺbil do maľovania.

Vyšiel som a uvažoval, či to bol dobrý nápad prísť osobne do plážového domca. O chvíľu som pochopil, že nie. Ešte než som došiel k autu, pribehla za mnou Harriet, pričom jej opätky klopkali po drevenej lávke.

– Prišli ste nás špehovať, čo?

Chytila ma za lakeť a potriasla ním. Kabelka z hadej kože padla na zem medzi nás. Zdvihol som ju a podal jej ju ako ponuku k mieru. Vytrhla mi ju z rúk.

– O čo vám ide? Čo som vám urobila?

– O nič mi nejde. A ani nechcem nič podniknúť proti vám.

– To je lož. Otec vás najal, aby ste rozbili moju známosť s Burkom. Počula som včera, ako sa s vami zhováral telefonicky.

– Nemáte to u vás doma dobre zariadené: nijaké súkromie.

– Mám právo sa brániť, keď proti mne stroja úklady.

– Váš otec sa nazdáva, že vás chráni.

– Ach, pravdaže. Tým, že sa usiluje zničiť jediné šťastie, ktoré som poznala a po ktorom túžim. – Jej hlas dostával nádych hystérie. – Otec sa tvári, že ma má rád, no myslím si, že v hĺbke srdca mi želá zle. Chce, aby som bola osamelá a úbohá.

– To nie sú rozumné slová.

Vo chvíli sa jej nálada zmenila:

– Zato, ako sa mi vidí, je veľmi rozumné to, čo robíte vy. Sliedite po cudzích domoch a predstierate, že ste niekto iný než v skutočnosti.

– Nebola to dobrá myšlienka.

– Tiež to pripúšťate.

– Mal som sa do veci pustiť ináč.

– Ste cynik. – Detsky na mňa ohrnula pery. – Nerozumiem, ako si to viete zrovnať so svojím svedomím.

– Usiloval som sa splniť úlohu. Zbabral som to. Tak začnime odznova.

– Nemám vám čo povedať.

– Ale ja mám čo povedať vám, slečna Blackwellová. Nechceli by ste si sadnúť do auta a vypočuť si to?

– Môžete to povedať rovno tu.

– Nemám rád, keď ma prerušujú, – prehodil som a fľochol na plážový domec.

– Burka sa nemusíte báť. Nepovedala som mu, kto ste. Nechcem ho rušiť pri práci.

Hovorila ako mladomanželka alebo ako takmer manželka. Zveril som sa jej s týmto postrehom. Zdalo sa, že ju moje slová potešili.

– Mám ho rada. To nie je nijaké tajomstvo. Môžete si to zapísať do poznámkového zošita a podať o tom otcovi vyčerpávajúcu správu. Mám Burka rada a vydám sa za neho.

– Kedy?

– Čoskoro. – Skryla svoje tajomstvo za mätúci pohľad. Azda si ani sama nebola istá, či má dáke tajomstvo, ktoré treba skrývať. – Ani mi na um nepríde, aby som vám povedala, kedy a kde sa to stane. Otec by ta zmobilizoval prinajmenšom národnú gardu.

– Chcete sa vydať pre vlastné potešenie alebo preto, aby ste urobili otcovi napriek?

Nechápavo na mňa pozrela. Nepochyboval som o tom, že to bola závažná otázka, ale nezdalo sa, že by na ňu chcela odpovedať.

– Vynechajme z hry vášho otca, – povedal som.

– Ako by som mohla? Nezastaví sa pred ničím, aby nám zabránil uzavrieť manželstvo. Sám to povedal.

– Nie som tu preto, aby som prekazil vaše manželstvo, slečna Blackwellová.

– A čo teda vlastne chcete?

– Zistiť, čo sa len dá, o minulosti vášho priateľa.

– A otec to potom použije proti nemu.

– To by nasvedčovalo, že existuje čosi, čo by sa dalo takto použiť.

– Nie je to váš predpoklad?

– Nie. Plukovníkovi Blackwellovi som jasne naznačil, že sa nedám nahovoriť na nečestný čin alebo na to, aby som mu zadovážil materiál, ktorý by sa dal použiť na morálne vydieranie. Chcem, aby ste si to jednoznačne uvedomili i vy.

– A to vám mám veriť?

– Prečo nie? Nemám nič proti vášmu priateľovi ani proti vám. Ak mi budete nápomocná…

– No určite. – Hľadela na mňa, akoby som jej urobil necudný návrh. – Idete na to zostra, čo?

– Chcem tú nepríjemnú prácu robiť čo najlepšie. Ak mi budete nápomocná, možno by sme so všetkým mohli skoncovať raz-dva. Tento druh práce je mi proti srsti.

– Nemuseli ste ju brať. Predpokladám, že ste sa na to dali preto, lebo potrebujete peniaze. – V jej hlase sa ozval protektorský tón, zaznela v ňom morálna prevaha boháčov, ktorí si nemusia na živobytie zarábať. – Koľko vám otec platí?

– Sto dolárov denne.

– Dám vám päťsto dolárov, päťdenný honorár, ak sa jednoducho poberiete preč a zabudnete na nás.

Vytiahla červenú peňaženku a zakývala ňou.

– Nemôžem to urobiť, slečna Blackwellová. Okrem toho by vám to nepomohlo. Otec by si jednoducho najal iného detektíva. A ak si myslíte, že som otrava, mali by ste spoznať niektorých mojich kolegov.

Oprela sa o biele zábradlie a mlčky si ma prezerala. Za ňou sa začínal príliv. Vzdúvajúce vlny sa valili na pláž, po ich hrebeňoch sa kĺzali kulíky. Neviditeľnému dôverníkovi, ktorý sa nachádzal kdesi medzi mnou a bŕkajúcimi vtákmi, povedala:

– Môže byť tento chlap čestný?

– Môžem a som. Môžem, a preto som.

Neusmiala sa. Nikdy sa neusmievala.

– Ešte vždy neviem, čo si s vami počať. Chápete, že táto situácia je nemožná.

– Nemusí taká byť. Vôbec vás nezaujíma minulosť vášho snúbenca?

– Viem všetko, čo potrebujem vedieť.

– A to?

– Je to milý a vynikajúci muž a prežil veľa ťažkých ch vil. Teraz, keď zasa maľuje, môže dokázať všetko. Chcem mu pomôcť rozvinúť predpoklady, ktoré v ňom sú.

– Kde študoval maliarstvo?

– Na to som sa ho vôbec nespytovala.

– Ako dlho ho poznáte?

– Dosť dlho.

– Ako dlho?

– Tri alebo štyri týždne.

– A to je dosť dlho na to, aby ste sa rozhodli za neho vydať?

– Mám právo vydať sa, za koho chcem. Nie som dieťa a ani Burke nie je maloletý.

– Chápem, že on nie je nijaké dieťa.

– Mám dvadsaťštyri rokov, – povedala, akoby sa bránila. – V decembri budem mať dvadsaťpäť.

– A vtedy budete môcť disponovať peniazmi.

– Otec vás informoval veľmi podrobne, však? No niekoľko vecí asi predsa nespomenul. Burkovi nezáleží na peniazoch, opovrhuje nimi. Odídeme do Európy alebo Južnej Ameriky a budeme žiť veľmi jednoducho. Bude pracovať a ja mu budem pomáhať, taký bude náš život. – V očiach mala hviezdy, zastreté a veľmi, veľmi vzdialené. – Keby som vedela, že pre peniaze si nebudem môcť vziať muža, ktorého mám rada, zriekla by som sa ich.

– Vyhovovalo by to Burkovi?

– Veľmi by sa potešil.

– Zhovárali ste sa s ním o tom?

– Zhovárali sme sa o všetkom. Sme k sebe veľmi úprimní.

– Tak mi môžete povedať, odkiaľ pochádza a podobné veci.

Zase sa rozhostilo ticho. Nepokojne sa pri zábradlí pomrvila, akoby som ju zahnal do kúta. Neisté hviezdy v jej očiach vyhasli. Napriek všetkému, čo hovorila, bola ustarostená. Tušil som, že sa opája nadšením, ktoré môže byť také ničivé ako droga.

– Burke nerád hovorí o svojej minulosti. Je z nej nešťastný.

– Zato, že je sirota?

– Myslím, že sčasti aj preto.

– Má najmenej tridsať rokov. Človek prestáva byť sirotou, keď dosiahne dvadsaťjeden rokov. Čo robí odvtedy, čo si prestal pestovať svoju zákonnú osirelosť?

– Vždy iba maľoval.

– V Mexiku?

– Čiastočne.

– Ako dlho bol v Mexiku, keď ste sa s ním tam stretli?

– Neviem. Dlho.

– Prečo prišiel do Mexika?

– Maľovať.

Pohybovali sme sa v kruhoch, v sústredených kruhoch, v ktorých bola iba prázdnota. Povedal som:

– Hovoríme už hodnú chvíľu a dosiaľ ste mi nepovedali nič, čo by mi pomohlo vyradiť vášho priateľa zo svojej kartotéky.

– A čo čakáte? Nestrkala som nos do jeho vecí. Nie som detektív.

– O mne sa predpokladá, že ním som, – povedal som kajúcne. – No nútite ma, aby som vyzeral ako dobiedzavý grobian.

– Asi preto, že ním ste. Vždy to môžete zabaliť a nechať to tak. Choďte za otcom a povedzte, že si neviete rady.

Jej pichnutie nezasiahlo centrálny nerv, ale zareagoval som naň.

– Pozrite, slečna Blackwellová. Mám porozumenie s vašou prirodzenou túžbou pretrhnúť rodinné zväzky a žiť si svojím životom. Ale hádam nechcete slepo skočiť do čohosi neistého.

– Hovoríte celkom ako otec. Mám plné zuby ľudí, ktorí na mňa vyvaľujú oči a radia mi, čo mám robiť a čo nie. Choďte za ním a povedzte mu to.

Odrazu bola veľmi nepokojná. Uvedomoval som si, že ju tu už dlho neudržím. Netrpezlivosť vyžarovala z celého jej tela, z jej nedbanlivej polohy: napoly sedela na zábradlí a jednou nohou kŕčovite kopala pred seba. Je to pekné, statné telo, prebehlo mi hlavou, nie je mu súdené žiť staropanenským životom. No mal som vážne pochybnosti, či jej pekné, statné telo a pekná, solídna kôpka peňazí je určená Burkovi Damisovi. Ľúbostná scéna, ktorej som bol v domci svedkom, bola absolútne jednostranná.

Tvár jej stmavla. Odvrátila ju odo mňa.

– Prečo na mňa tak zízate?

– Usilujem sa vás pochopiť.

– Nerobte si s tým starosti. Netreba tu nič chápať. Som veľmi prostý človek.

– To si myslím aj ja.

– Hovoríte to takmer ako urážku.

– Nie. Ale pochybujem, že váš priateľ Burke je taký prostý. A to tiež nechce byť urážka.

– A čo je to teda?

– Nazvite si to varovaním. Keby ste boli mojou dcérou, a ste dosť mladá, aby ste ňou mohli byť, nesúhlasil by som s tým, aby ste sa do toho hnali takým šialeným tempom – len preto, lebo váš otec je proti.

– Môj dôvod, prečo do toho idem, je iný. Naskrze pozitívny.

– Nech sú vaše dôvody akékoľvek, môže sa stať, že sa ocitnete vo vode a bude vám siahať vyše hlavy.

Zahľadela sa ponad plávajúce vodné riasy ta, kde oceán tmavol a kde sa pod vodou preháňali neviditeľné žraloky.

– Zaves si šaty na konár orecha, – deklamovala, – lež blízko k vode nechoď. Už som to kedysi počula.

– Možno sa nebudete musieť ani vyzliekať.

Vrhla na mňa typický blackwellovský zachmúrený pohľad.

– Ako sa opovažujete so mnou takto hovoriť?

– Tie slová mi vyhŕkli z úst. Nebránil som im v tom.

– Ste neznesiteľný človek.

– Kým som neznesiteľný, azda mi vysvetlíte malú nezrovnalosť. Všimol som si, že puzdro na holenie v kúpeľni má iniciálky B. C. Tieto iniciálky sa mi nezhodujú s menom Burke Damis.

– Dosiaľ som si to nevšimla.

– Nezdá sa vám to zaujímavé?

– Nie. – Ale krv z tváre sa jej vytratila a pokožka vyzerala žltá. – Puzdro si možno zabudol niektorý predchádzajúci návštevník. V plážovom domci sa premlelo veľa kadejakých ľudí.

– Uveďte mi niekoho s iniciálkami B.C.

– Bill Campbell, – vyhŕkla.

– Iniciálky Billa Campbella by boli W.C.W. namiesto Wiliam. Mimochodom, kto je Bill Campbell?

– Otcov priateľ. Neviem, či už býval v plážovom domci, alebo nie.

– Alebo či vôbec existuje?

Trochu som to prehnal a stratil som ju. Zoskočila zo zábradlia, upravila si sukňu a pustila sa rovno k plážovému domcu. Sledoval som, ako kráča. Nepochybne to bola prostá osoba, ako sama o sebe povedala, ale aj tak som do nej nevidel.

5

Vyšiel som autom na hradskú. Na veľkom ošúchanom vývesnom štíte vedľa cesty ponúkala jedáleň za križovatkou ako svoju špecialitu garnáty. Ešte než som vysadol z auta, zacítil som pach oleja.

Tučná žena za pultom vyzerala, akoby celý život čakala – no nie na mňa. Sadol som si do boxu pri čelnom okne, čiastočne zatienenom neosvetlenou neónovou reklamou na pivo. Žena mi priniesla nôž a vidličku, pohár vody a papierovú servítku. Bol som jediným návštevníkom.

– Chcete našu špecialitu, garnáty?

– Ďakujem, dám si iba kávu.

– Ak si neobjednáte aj jedlo, – vyhlásila prísne, – bude vás to stáť dvadsať centov.

Zdvihla nôž, vidličku a papierovú servítku. Sedel som, usrkával som kávu a pozoroval asfaltovú cestu, ktorá viedla od pláže na hradskú.

Mračná sa pomaly pretrhávali. Spoza oblakov sa ako malý vodnatý mesiac vynáralo slnko. Zakalený obzor sa postupne vyjasňoval a farba mora prechádzala zo sivej do sivastobelasej. Príboj narážal o breh tak mocne, že to bolo počuť až sem.

Zo zhluku plážových domcov vyšli na hradskú dve či tri autá, no po Harrietinom zelenom buicku nebolo ani stopy. Začal som si upíjať z druhej šálky kávy. Teraz už stála len desať centov.

Z hradskej odbočilo bielopruhované pohrebné auto s rozbitým reflektorom. Spredu a zozadu vyskočili štyria chlapci a dve dievčatá – napospol vyzerali veľmi mladí. Vlasy, vybielené slnkom a peroxidom, boli na chlapcov dlhé a na dievčatá krátke, a tak vyzerali takmer rovnako. Na plavky mali natiahnuté modré tričká. Tváre mali opálené a uzavreté.

Vošli, posadali si do radu k pultu, objednali si šesť pív a zapíjali ním obložené chlebíčky, ktoré dievčatá stvorili zo žemlí a iných zásob, prinesených v papierových vreckách. Jedli potichu a hltavo. Najväčší z chlapcov, ktorý sa správal ako ich vodca, z času na čas, medzi dvoma hltmi, utrúsil poznámku o mocnom príboji. Znelo to, akoby hovoril o kmeňovom božstve.

Vstali súčasne ako rota vojakov a vypochodovali k svojmu pohrebnému autu. Dvaja chlapci si sadli na predné sedadlá. Ostatní sa usalašili vzadu medzi doskami na kĺzanie po vlnách príboja. Jedno z dievčat, to krajšie, urobilo na mňa cez bočné okienko grimasu. Hoci som nemal prečo, i ja som sa na ňu zaškeril. Pohrebné auto zabočilo na asfaltku vedúcu k pobrežiu.

– Ponevierajú sa tu po pláži, – poznamenala žena spoza pultu.

Neadresovala tieto slová mne. Pretože som však za hodinu vypil len dve kávy, možno toto konštatovanie predsa platilo i o mne. Káva a čakanie ma už začínali znervózňovať. Aby ma nervozita prešla, rozkázal som si pivo a zase som sa zvrtol k oknu.

Žena sa ďalej zhovárala sama so sebou.

– Človek by čakal, že budú mať aspoň toľko úcty, aby pohrebné auto nepomaľovali takými bielymi pruhmi. Nemajú úctu ani k živým, ani k mŕtvym. Čo si myslia, ako si mám zarobiť na živobytie, keď si jedlo nosia so sebou? Neviem, neviem, kam sa tento svet rúti.

Zo strmej zákruty asi v polovici svahu sa vynorilo Harrietino auto. Keď sa dostalo na hradskú, postrehol som, že auto riadi ona a jej priateľ sedí vedľa. Mal na sebe sivý oblek a košeľu s kravatou a jeho tvár sa čudne podobala tváram bezvýrazných voskových manekýnov, ktorých možno vidieť vo výkladoch obchodov s mužskými oblekmi. Zabočili na juh, k Los Angeles.

Pustil som sa po hradskej za nimi. V Malibu museli spomaliť, a keď prechádzali pomedzi ošarpané predmestské štvrte Pacific Palisades, bol som už tesne za nimi. Zabočili doľava na bulvár Sunset. Keď som došiel na roh, svetlá sa zmenili. Kým naskočila zelená, buick bol už ďaleko z dohľadu. Usiloval som sa dohnať stratené minúty, ale ostré zákruty bulváru ma nútili obmedzovať rýchlosť.

Spomenul som si, že Blackwellovci bývajú na kopci kúsok od bulváru Sunset. Pre prípad, že by šla Harriet domov, pustil som sa cez veľkolepé ulice Bel Air. No nevedel som nájsť dom Blackwellovcov, a tak som sa musel vrátiť do hotela a opýtať sa na cestu.

Od hotelového vchodu bolo dom vidieť. Ukázal mi ho barman v bielej veste: bolo to rozkošné obydlie v španielskom slohu, ktoré stálo na vrchu terasovitého svahu. Dal som barmanovi dolár z Blackwellových peňazí a opýtal som sa ho, či pozná plukovníka.

– Nepovedal by som, že ho poznám. Nepatrí k typu rozvravených pijanov.

– A aký typ pijana je?

– Mlčanlivý. Môj obľúbený typ.

Vrátil som sa do auta a serpentínami som sa dostal k domu na kopci. Pestovaný živý plot z buxusov a ružová záhrada vyvolávali predstavu ohňa obkľučujúceho dom. Harrietin buick stál na polkruhovitej príjazdovej ceste, posypanej štrkom.

Ponad striešku auta som uvidel bielovlasú hlavu Harrietinho otca. Jeho hlas doliehal až na cestu. Rozoznal som niekoľko izolovaných slov, ako „podvodník“ a „zlodej“.

Keď som podišiel bližšie, zbadal som, že Blackwell drží pri boku dvojhlavňovú brokovnicu. Z auta vystúpil Burke Damis a čosi mu povedal. Nepočul som čo, no hlaveň brokovnice sa zdvihla a mierila Damisovi na prsia. Damis sa načiahol za zbraňou.

Plukovník trocha ustúpil. Pažba pušky sa mu pevne opierala o plece. Damis urobil krok dopredu, vypol hruď, akoby vítal, že na neho mieri zbraň.

– Len streľte. Aspoň na to doplatíte.

– Varujem vás! Neprepínajte moju trpezlivosť!

Damis sa zasmial.

– Ešte sa ani nič nezačalo, starký.

Takto vyzerala situácia, keď som vystúpil z auta a pomaly vykročil k nim. Obával som sa, aby som nenarušil vratkú rovnováhu výjavu. Na kopci bolo ticho. Počul som ich dych a iné zvuky: štrk, ktorý mi zaškrípal pod nohami, tiché hrkútanie hrdličky z televíznej antény na streche.

Keď som k nim podišiel, ani Blackwell, ani Damis na mňa nepozreli. Nedotýkali sa, ale tváre mali skrivené, akoby si jeden druhému zvierali krk v smrteľnom objatí. Dvojitá hlaveň brokovnice ovládala výjav ako pár prázdnych, šialených očí.

– Tam na streche je hrdlička, – povedal som konverzačným tónom. – Ak máte chuť strieľať, plukovník, prečo nevystrelíte na ňu? Alebo to zákon v týchto končinách zakazuje? Tuším si spomínam na akýsi zákon, ktorý zakazuje streľbu.

Zvrtol sa ku mne a svaly tváre mal skrivené v zúrivej grimase. Pri pohybe sa presunula i puška. Chytil som dvojitú hlaveň a otočil ju k nevinnej oblohe. Potom som ju vzal Blackwellovi z rúk a otvoril som ju.

V oboch komorách boli náboje. Keď som ich vyťahoval, zlomil sa mi necht.

– Vráťte mi pušku, – povedal.

Vrátil som mu ju prázdnu.

– Streľba ešte nikdy nič nevyriešila. Nenaučili ste sa to vo vojne?

– Tento chlap ma urazil.

– Pokiaľ som to ja počul, urážky lietali oboma smermi.

– No nepočuli ste, čo povedal. Špinavo ma obvinil.

– Tak teda chcete, aby sa v novinách zjavili veľké čierne špinavé titulky a aby ste mali na krku pekne dlhý špinavý proces.

– Čím špinavší, tým lepšie, – utrúsil Damis.

Zvrtol som sa k nemu.

– Čušte.

Oči mal chmúrne a pokojné.

– Nemôžete ma umlčať. A ani on nie.

– Takmer to urobil, synu. Broky dvanástky z takej vzdialenosti by vás umlčali naveky.

– To povedzte jemu. Mne je to jedno.

Damis vyzeral, akoby mu nezáležalo ani na sebe, ani na nikom. No podistým mal pocit, akoby ho môj pohľad obnažoval. Sadol si do Harrietinho auta na miesto vedľa šoféra a zabuchol za sebou dvierka. Toto a vôbec všetky jeho činy mali v sebe čosi trúfalé a tajnostkárske.

Blackwell sa zvrtol k domu a ja som vykročil popri ňom. Veranda žiarila fuksiami, ktoré vyrastali zo zavesených sekvojových valcov. Môjmu trocha znepokojenému pohľadu pripomínali vedrá, z ktorých preteká krv.

– Len-len že ste sa nedopustili vraždy, plukovník. Mali by ste opatrovať svoje zbrane nenabité a pod zámkou.

– Práve tak to robím.

– Tak by ste hádam mali zahodiť kľúč od zámky.

Pozrel na zbraň v rukách, akoby sa nepamätal, ako sa tam ocitla. Odrazu sa mu pod očami zjavili vačky.

– Čo sa vlastne stalo? – opýtal som sa.

– Poznáte už predhistóriu. Nanosil sa mi sem, do mojej domácnosti, olúpil ma o najvzácnejší majetok…

– V presnom zmysle slova dcéra nie je majetkom.

– Musím na ňu dozerať. Dakto to musí robiť. Pred niekoľkými minútami vyhlásila, že odchádza a že sa za tohto chlapa vydá. Usiloval som sa rozumne jej to vyhovoriť. Obvinila ma, že som Hitler v malom vydaní, ktorý si najal súkromné gestapo. Také obvinenie z dcériných úst ma zabolelo, no ten chlap… – vrhol zlostný pohľad k autu, – ten chlap mi vmietol do tváre ešte čosi horšie.

– A čo povedal?

– Nechce sa mi to opakovať pred nikým. Dovolil si voči mne špinavú narážku. Prirodzene, je to číročistá lož. K druhým, a najmä k svojej dcére, som sa vždy správal bezúhonne.

– O tom nepochybujem. Pokúšam sa zistiť, aký je jeho spôsob myslenia.

– Je to pomätený mladík, – vyhlásil Blackwell. – Nazdávam sa, že je nebezpečný.

To platí o obidvoch, pomyslel som si.

Dvere so sieťou proti hmyzu sa zabuchli a za jedným z visiacich sekvojových valcov s purpurovými fuksiami sa vynorila Harriet. Preobliekla sa do ľahkých šiat zo žraločej kože a na hlave mala klobúk, z ktorého povieval krátky sivý závoj. Závoj ma vždy privádzal trochu do pomykova, azda preto, že skracuje vzdialenosť medzi nevestami a vdovami. Niesla modrú škatuľu na klobúky a ťažký kufor.

Otec jej vyšiel v ústrety na schody a načiahol sa za modrým kufrom.

– Pomôžem ti s tým, moja drahá.

Mykla kufrom, aby naň nedosiahol.

– Ďakujem, poradím si aj sama.

– Nemáš mi viac čo povedať?

– Všetko sa už povedalo. Vieme, čo si o nás myslíš. Burke a ja odchádzame, takže nebudeš mať pokušenie, aby si nás… šikanoval. – Jej mladistvé oči spočinuli na mne a potom sa preniesli na brokovnicu v otcovej ruke. – A necítim sa tu ani telesne v bezpečí.

– Zbraň nie je nabitá, – ozval som sa. – Nikomu sa nič nestalo a ani nestane. Bol by som rád, slečna Blackwellová, keby ste si rozvážili, čo chcete urobiť. Odložte rozhodnutie aspoň dozajtra.

Nechcela adresovať slová priamo mne.

– Odvolaj svojich chrtov – povedala Blackwellovi. – Burke a ja sa vezmeme a nemáš právo nám v tom brániť. Aj právomoc otca má predsa zákonné hranice.

– Nechceš ma vypočuť, drahá moja? Nechcem urobiť nič, čo by…

– Tak to ani nerob.

Jeho pokojná rozvážnosť ma prekvapila. Nemal však toľko sebaovládania, aby v nej vytrval. Zasa sa ho zmocnil ten náhly, zlostný démon.

– Rozhodla si sa, prosím, umývam si ruky. Ber sa so svojím špinavým zázrakom a váľaj sa s ním v blate! Ani prstom nepohnem, aby som ti pomohol.

Z výšav bledej, chladnej zlosti vyhlásila:

– Správaš sa pochabo, otec. Čo sa s tebou robí?

Vykročila k autu a pohupovala batožinou ako nemotornými zbraňami. Damis jej vzal batožinu a uložil dozadu k svojmu kufru.

Na verandu vyšla Isobel Blackwellová a zostupovala dolu schodmi. Keď prechádzala medzi mnou a manželom, chápavo a azda výstražné mu stisla plece. Pristúpila k Harriet.

– Mrzí ma, že toto robíš otcovi.

– Nerobím mu nič.

– Tak to cíti. Vieš, že ťa má rád.

– Ja jeho nie.

– Som presvedčená, že tieto slová oľutuješ, Harriet Keď sa to stane, daj mu to, prosím, vedieť.

– Čo by som sa unúvala? Má teba.

Isobel mykla plecami, akoby to, že niekomu patrí, nebolo pre vlastníka veľkou výhrou.

– Na tebe mu záleží väčšmi. Mohla by si mu zlomiť srdce.

– Tak sa bude musieť z toho dostať. Mrzí ma, že to prijímaš tak nesúhlasne. – V prudkom poryve citov Harriet objala staršiu ženu. – Správala si sa ku mne vždy najlepšie, lepšie, než si zasluhujem.

Isobel ju potľapkala po chrbte a ponad ňu pozrela na Damisa. Pozoroval obe ženy ako divák hru, do ktorej investoval, ale nie priveľkú stávku.

– Dúfam, že sa o ňu dobre postaráte, pán Damis.

– Môžem sa o to pokúsiť.

– Kam ju beriete?

– Preč odtiaľto.

– Veľa ste mi nepovedali.

– Ani som nechcel. Toto je veľká a slobodná krajina. Poďme, Harriet.

Vyslobodila sa z objatia nevlastnej matky a sadla si za volant. Damis si sadol vedľa nej. Keď odchádzali, poznačil som si poznávacie číslo. Ani Harriet, ani Damis sa neobzreli.

Pristúpil k nám Blackwell, po štrku kráčal dosť neisto. Zdalo sa, akoby sa mu telo pod šatami ešte väčšmi scvrklo, kým aj tak široká tvár sa mu ešte rozšírila.

– Pustili ste ich, – povedal obviňujúco.

– Nemohol som im v tom brániť. Nemohol som použiť násilie.

– Mali ste ich sledovať.

– Načo? Povedali ste, že si umývate ruky.

Ozvala sa jeho žena:

– Azda by si lepšie urobil, keby si sa od toho dištancoval, Mark. Nemôžeš takto žiť ďalej, nemôžeš dopustiť, aby ťa táto situácia dohnala do šialenstva. Mal by si sa s tým zmieriť.

– Nezmierim sa s tým a nedoženie ma to do šialenstva. Nikdy v živote som nebol normálnejší. Odmietam čo len náznak toho, že by to bolo ináč.

V hlase mu zasa prevládol krikľúnsky tón. Nežne a chlácholivo mu položila ruky na plecia.

– Poď dnu. Po tom všetkom, čo si prekonal, si musíš odpočinúť.

– Nechaj ma na pokoji. – Striasol jej ruky a obrátil sa ku mne: – Chcem, aby ste Damisa dostali za mreže, počujete?

– Museli by ste najprv dokázať, že spáchal trestný čin, za ktorý ho možno uväzniť.

– A to, že s nemorálnym cieľom previedol dievča cez hranice?

– A urobil to?

– Dopravil moju dcéru z Mexika…

– Zákon nepokladá manželstvo za nemorálny cieľ.

Isobel Blackwellová sa odrazu rozosmiala.

Zvrtol sa k nej.

– Tebe sa to vidí smiešne, čo?

– Veru ani nie. No lepšie je smiať sa ako plakať. A lepšie je vstúpiť do manželstva, než sa popáliť. Citujem tvoje slová, pamätáš?

Hovorila vážnym tónom, ale bolo v ňom cítiť aj iróniu. Blackwell sa pustil k domu a cestou zdvihol zo zeme brokovnicu. Zabuchol hlavné dvere tak prudko, že hrdlička z televíznej antény vzlietla a zatrepotala krídlami. Isobel Blackwellová rozprestrela ruky, akoby sa z nich vykĺzol oveľa väčší vták.

– Čo si s ním mám počať?

– Dajte mu utišujúci prostriedok.

– Mark ich hltal celý týždeň. Zdá sa, že to nie je na osoh jeho nervom. Ak to pôjde ďalej týmto tempom, obávam sa, že ho to nervove položí.

– A ja si robím starosti kvôli iným.

– Myslíte na toho mladého Damisa?

– Myslím tým hocikoho, kto sa vášmu manželovi postaví do cesty.

Zľahka sa mi dotkla ruky.

– Vari nepredpokladáte, že by naozaj vedel niekomu ublížiť?

– Vy ho poznáte lepšie než ja.

– Myslela som si, že naozaj poznám Marka veľmi dobre. Ale za posledný rok sa zmenil. Vždy to bol jemný človek. Nikdy som si nevedela predstaviť, že mohol byť vojakom. Armáda sa zjavne priklonila k môjmu názoru, pretože po vojne ho poslali do penzie, dokonca proti jeho vôli. Asi v tom istom čase sa s ním rozviedla jeho prvá žena Pauline.

– Prečo, ak sa smiem opýtať?

– To by ste sa museli spýtať jej. Jedného dňa odcestovala do Nevady, dosiahla rozvod a vydala sa za druhého, za penzionovaného zubára Keitha Hatchena. Odvtedy žijú v Mexiku. Myslím, že Pauline a ten jej zubár majú právo na toľko šťastia, koľko si len vládzu vydobyť. No chudákovi Markovi nezostalo v živote nič, iba jeho pušky, poľovačky a rodinná kronika Blackwellovcov, ktorú sa po všetky tie dlhé roky pokúšal dať na papier.

– A Harriet, – doplnil som.

– A Harriet.

– Začínam do veci vidieť. Vravíte, že sa zmenil za posledný rok. Stalo sa niečo mimoriadne okrem toho, že sa Harriet zaplietla s Damisom?

– Vlani na jeseň sa Mark zblížil so mnou, – poznamenala s neistým úsmevom.

– Nezdá sa mi, že by ste na neho mali zlý vplyv.

– Ďakujem. Ani nemám.

– Nazdával som sa, že ste už dlhšie vydatá.

Bola to sčasti otázka, sčasti prejav sympatie.

– Vážne? Prirodzene, že som už bola vydatá. A Marka a Harriet som poznala dlhé roky, Harriet prakticky odvtedy, ako nosila plienky. Viete, môj nebohý manžel a Mark si boli blízki. Ronald bol s Blackwellovcami v príbuzenskom zväzku.

– Tak to asi viete veľa vecí, o ktorých ste mi nepovedali, – nadhodil som.

– Ako každá žena. Nepoznáte to z vlastnej skúsenosti, pán Archer?

Páčil sa mi jej suchý humor, hoci mi naznačila, že o ďalšie vypytovanie nestojí. Urobil som široké gesto, ktoré zahrnulo veľký dom, ruže a medzeru v buxusovom živom plote, kde sme naposledy videli Harrietino auto.

– Myslíte, že mám v tom pokračovať?

Odvetila rozvážne:

– Azda predsa áno. Mark celkom iste potrebuje muža, ktorý by ho usmerňoval a radil mu – i keď neprijíma rady s bohvieakým nadšením Páčilo sa mi, ako ste zvládli tú krízu pred chvíľou. Mohla vyústiť do čohosi strašného.

– Kiežby si to uvedomil váš manžel.

– Uvedomí si. Som presvedčená, že si to uvedomí, i keď to nedá najavo. – Jej tmavé oči zaplnil cit. – Všetkým ste nám pomohli, pán Archer, a ešte väčšmi by ste nám pomohli, keby ste pri nás vytrvali. Zistite o Damisovi, čo sa len dá. Ak mu vystavíte dobré vysvedčenie, myslím na morálnu stránku, veľmi by to Markovi pomohlo zmieriť sa s tým manželstvom.

– Nenavrhujete mi, aby som Damisa očistil, však?

Prirodzene, nie. Zaujíma ma pravda, nech je už akákoľvek. Všetkých nás zaujíma pravda. A teraz, ak dovolíte, myslím, že bude lepšie, ak pôjdem a pozriem, čo je s manželom. Zdá sa, že mojou úlohou po tieto dni bude predovšetkým držať mu ruku.

Nedalo sa povedať, že sa ponosovala, ale v jej hlase som vybadal tón rezignácie. Keď sa zvrtla – veľmi štíhla v priliehavých plátenných šatách – pristihol som sa pri tom, že sa usilujem odhadnúť, koľko má rokov. Ak pozná Blackwellovcov odvtedy, čo Harriet bola bábätkom, a zoznámila sa s nimi prostredníctvom prvého manžela, musela sa za neho vydať pred vyše dvadsiatimi rokmi. Čo by znamenalo, že má vyše štyridsať.

Nuž, ako ja.

6

Otvoril som si plážový domec Blackwellovým kľúčom. Vo veľkej izbe na poschodí sa nič nezmenilo, iba v kozube bol čierny popol po spálených papieroch. Keď som sa pokúsil lopatkou spopolnatený papier vybrať, rozsypal sa. Obraz bol na stojane, tu a tam sa ešte ligotala mokrá farba. V šikmom svetle, dopadajúcom cez sklené dvere, škvrna kobaltovomodrej farby, ktorú Damis pridal nakoniec, žiarila na mňa ani oko.

Poodstúpil som od obrazu, usilujúc sa pochopiť, čo znázorňuje, a potom som zišiel dolu schodmi do hlavnej spálne. Žalúziové dvere šatníka boli roztvorené dokorán. Šatník bol prázdny. Ani v bielizníku so zásuvkami, ani v kúpeľni nezostalo nič, len zopár čistých uterákov. Zadná spálňa bola prázdna.

Vrátil som sa do prednej spálne a starostlivo som si ju začal prezerať. Odpadový kôš bol prázdny, čo pravdepodobne vysvetľovalo spálený papier hore v kozube. Damis si dal hodne námahy, aby zahladil za sebou stopy.

Ale na jeden papier zabudol. Bol zastrčený medzi posúvacími dverami a verajami, podľa všetkého preto, aby sklo nedrnčalo. Papier bol hrubý a žltkastý, nadrobno poskladaný. Rozbalil som ho a videl, že je to obálka, aké dávajú letecké spoločnosti cestujúcim na uschovávanie leteniek.

Bola to obálka spoločnosti Mexicana Airlines a na rube boli strojom napísané informácie o lete. V pokynoch sa hovorilo o tom, že pán Q. R. Simpson odletí z letiska v Guadalajare 10. júla o 8.40 hod. a priletí na letisko Los Angeles International o 13.30 hod. toho istého dňa.

Trochu som ešte snoril po spálni, no našiel som len chumáče prachu pod posteľou, a tak som sa pobral hore. Obraz na stojane ma naďalej priťahoval. Zakaždým pôsobil na mňa iným dojmom. Tentoraz som videl, alebo som si myslel, že vidím, aký je obraz pôsobivý a ohyzdný – že je to útok temných síl na zrak. Azda zaúradovala i moja predstavivosť, no zdalo sa mi, že tmavá farba obrazu je poslednou, nezvratnou temnotou smrti.

Vhuplo mi do hlavy, že by som mal obraz vziať a ukázať ho nejakému expertovi. Ak je Damis známy umelec, jeho štýl by sa dal identifikovať. No nemohol som obrazom pohnúť. Olejové farby ešte nevyschli a obraz by sa rozmazal.

Šiel som k autu a vybral som si odtiaľ fotografický aparát. Vedľa môjho vozidla stálo prázdne pohrebné auto s bielymi pruhmi. Nebo sa vyjasnilo a zopár opaľujúcich sa ľudí ležalo v piesku ako mŕtve telá po katastrofe. Za hranicou príboja čakali zbožne na svojich doskách tí šiesti.

Prirútila sa k nim vysoká vlna. Piati sa po nej kĺzali ako sochy na pohyblivom modrom svahu. Šiesta – bola to dievčina – nebola taká šikovná. Vlna sa cez ňu prevalila. Dievčina prišla o dosku a plávala za ňou.

Nepustila sa potom s ňou do mora, ale položila si ju na hlavu a vyniesla ju na breh. Nechala ju na piesku za čiarou, kam dosahoval príboj, a po skalnatom brehu vyliezla na parkovisko. Mala poprsie a plecia mladej Amazonky, ale triasla sa a slzy mala na krajíčku.

Bola to dievčina, čo vystrúhala na mňa grimasu, takže nás už čosi spájalo. Povedal som:

– Riadne vás to zmočilo.

Pozrela na mňa, akoby ma nikdy predtým nevidela, ba akoby ma nevidela ani teraz. Patril som k inému kmeňu, bol som príslušníkom iného rodu bytostí. Oči mala mokré a divé ako oči morských levov.

Zo zadnej časti pohrebného auta vytiahla mužský kabát a obliekla si ho. Bol to kabát z kvalitného hnedého tweedu, vyzeral dosť draho, no boli na ňom biele kľukaté škvrny po soli, akoby kabát ležal v mori. Keď si zapínala hnedé kožené gombíky, prsty sa jej triasli. Horný gombík chýbal. Vyhrnula si golier kabáta, ktorý jej prikryl temeno hlavy, a nad golierom sa ani zlatá helma týčili jej mokré vlasy.

– Ak je vám zima, mám v aute kúrenie.

– Pche, – odvrkla a ukázala mi chrbát tweedového kabáta.

Zasunul som do aparátu farebný film a urobil som niekoľko dôkladných záberov Damisovho obrazu. Cestou na letisko som nechal film u svojho priateľa fotografa v Santa Monica. Sľúbil mi, že ho hneď vyvolá.

Veľmi zdvorilý mladý muž pri pulte Mexicana Airlines najprv niekoľko minút hľadal a potom ma informoval, že 10. júla skutočne pán Q. R. Simpson priletel z Guadalajary. A aj Harriet Blackwellová. Meno Burke Damis medzi cestujúcimi nebolo.

Vytvoril som si predbežnú hypotézu, ktorú som si ponechal pre seba, že Damis vkročil na pôdu Spojených štátov pod menom Simpson. Pretože nemohol opustiť Mexiko bez neprenosného turistického preukazu a nemohol prísť do USA bez dokladu o štátnej príslušnosti, vyzeralo to tak, že Damisovo pravé meno bolo Q. R. Simpson.

Zdvorilý mladý Mexičan mi ďalej povedal, že posádka lietadla z 10. júla priletela do Los Angeles z Mexika zasa dnes v skorých popoludňajších hodinách. Prvý a druhý pilot sú teraz v kancelárii, ale tí nebudú vedieť nič o cestujúcich. Steward a stewardka, ktorí by o nich niečo mohli vedieť, už odišli – majú voľno. Ale zajtra ráno by mali letieť zasa nazad. Ak by som prišiel včaššie, azda by si pred odletom našli niekoľko minút, aby sa so mnou pozhovárali o mojom priateľovi seňorovi Simpsonovi.

Radostne povzbudený jeho románskou zdvorilosťou, pobral som sa do kancelárie pre veci prisťahovalcov a pre colné záležitosti. Pracovníci, ktorí tu mali službu, rad-radom pozerali na moju koncesiu súkromného detektíva, akoby to bolo čosi, čo som našiel v škatuli s ovsenými vločkami.

Pocítil som potrebu pohovoriť si s nejakým sympatickým predstaviteľom úradnej moci, a tak som sa pustil autom do mesta. Peter Colton bol vo svojom boxe v kancelárii okresného prokurátora za dverami označenými nápisom HLAVNÝ KRIMINÁLNY VYŠETROVATEĽ.

Peter zostarel pri presadzovaní zákona. Brázdy, ktoré mu vyryli do tváre disciplína a intenzívne premýšľanie, vyzerali ani jazvy po seknutí šabľou. Spoza polkruhovitých okuliarov, ktoré sa mu skĺzli na veľký výbojný nos, zajagali sa na mňa jeho trojuholníkové oči.

Dočítal akýsi rozmnožený obežník, ošifroval ho a spustil do škatule s vybavenými spismi.

– Sadni si, Lew. Ako sa ti vodí?

– Dobre. Skočil som za tebou, aby som sa ti poďakoval, že si ma odporučil plukovníkovi Blackwellovi.

Spýtavo na mňa pozrel.

– V tvojich slovách necítiť práve vďačnosť. Sú s Blackiem dáke problémy?

– Problémy sú. Poveril ma čudným prípadom. Neviem, či je to vôbec prípad, alebo nie. Možno tu zapracovala len Blackwellova fantázia.

– Nevidel sa mi ako človek, ktorý by sa vyznačoval fantáziou.

– Poznáš ho dávno?

– Hneď po vojne – zrejme za svoje hriechy – som v Bavorsku slúžil pod ním. Bol na vojenskej správe a ja som mal na starosti civilnú zložku vojenskej polície.

– Ako sa s ním pracovalo?

– Ťažko, – povedal Colton a zamyslene dodal: – Blackie sa vyžíval v možnosti rozkazovať väčšmi, než je zdravé. Počas bojov si toho veľa neužil. Akýsi jeho priateľ – a možno nepriateľ – vo Washingtone ho držal v tyle. Neviem, či preto, aby uchránil Blackieho, alebo aby uchránil vojakov. Blackieho to roztrpčovalo a doplácali na to tí, čo slúžili pod ním. No, bol to kus osla a nebrali sme ho priveľmi vážne.

– Ako na to doplácali jeho podriadení?

– Otravoval, ako sa len dalo. Trval na dodržiavaní malicherných príkazov. Veľmi striktne nástojil na tom, aby sa uplatňovala politika nezbližovať sa s nemeckým obyvateľstvom. Moji ľudia museli bojovať proti vraždám, pokusom o znásilnenie a proti čiernemu obchodu. Ale Blackie sa domáhal, aby sme v noci kontrolovali kabarety a marili pokusy o kontakty medzi vojakmi a civilným obyvateľstvom. Myšlienka, že by Fräulein bažiace po chlapoch mohli paktovať s nevinnými americkými mládencami, ho doháňala do šialenstva.

– Nie je sexuálne úchylný?

– Až taký silný výraz by som nepoužil. – Colton sa zlomyseľne uškrnul. – Je puritán, potomok mnohých generácií puritánov. Ale horšie, že mal podobné problémy vo vlastnej rodine. Jeho manželka sa zaujímala o iných mužov, a nebolo ich málo. Neskôr som sa dopočul, že sa s ňou rozviedol.

– Aká to bola žena?

– Vtedy celkom súca, ale bližšie som ju nepoznal. Je to dôležité?

– Mohlo by byť. Jej dcéra Harriet odcestovala pred niekoľkými týždňami do Mexika a zoznámila sa tam s akýmsi podozrivým chlapíkom. Mierne povedané, nezdá sa mi to veľmi sľubné. Je to maliar menom Burke Damis alebo možno Q. R. Simpson. Priviedla si ho sem a chce sa za neho vydať. Blackwell si myslí, že Damis si ju chce vziať len pre peniaze. Najal ma, aby som celú vec preskúmal a zistil o Damisovi, čo sa len dá.

– Alebo azda o Q. R. Simpsonovi, ako si povedal. Používa Damis falošné meno?

– Nemám to potvrdené, ale viem takmer určite, že pred týždňom pricestoval do Spojených štátov pod menom Q. R. Simpson. Možno je to jeho pravé meno, pretože nevyzerá ako falošné.

– A chceš, aby som to zistil.

– Bolo by to od teba milé.

Colton zdvihol guličkové pero a ďobol ním smerom ku mne.

– Vieš, že na takéto súkromné veci nesmiem mrhať úradný čas ani peniaze.

– Ani pre starého kamaráta?

– Blackwell nie je mojím priateľom. Odporučil som teba, aby som sa ho rýchle a spoľahlivo striasol.

– Keď som spomenul priateľa, myslel som seba, – poopravil som ho. – Asi som bol priveľmi trúfalý. Obyčajný dopyt na Štátny úrad pre kriminálne vyšetrovanie by veľa času nezabral a perspektívne by mohol zabrániť mnohým komplikáciám. Ustavične tvrdíš, že prevencia zločinov ťa zaujíma väčšmi než ich trestanie.

– Aký zločin máš na mysli?

– Jednou z možností je vražda zo ziskuchtivosti. Nehovorím, že je to pravdepodobné. Najväčšmi mi záleží na tom, aby som naivnú mladú ženu ochránil pred veľkým potenciálnym sklamaním.

– A aby si sebe ušetril veľa potenciálneho potĺkania po úradoch.

– Potĺkam sa aj tak dosť, ako zvyčajne. Ale mohol by som zaklepať na všetky dvere odtiaľto po San Luis Obispo a nedozvedel by som sa to, čo potrebujem vedieť.

– A čo presne potrebuješ vedieť?

– Či sa Q. R. Simpson alebo Burke Damis nachádzajú v registri trestaných.

Colton si obe mená zapísal do poznámkového bloku. Podarilo sa mi vzbudiť jeho zvedavosť.

Azda by som si ešte mohol zistiť, ako je to v Sacramente. – Pozrel na nástenné hodiny. Boli takmer štyri hodiny. – Ak nie sú linky veľmi preťažené, mohli by sme odpoveď dostať ešte pred koncom pracovného času. Nechceš počkať vonku?

V predsieni som si prečítal odborný právnický časopis od začiatku až po inzeráty na konci. Na niektorých miestach ponúkali začínajúcim policajtom štyristopäťdesiat dolárov mesačne.

Presne o piatej otvoril Peter Colton dvere a kývol mi, aby som vstúpil. V ruke mu šuchotal útržok správy z ďalekopisu.

– Burke Damis v registri nie je, – povedal. – Quincy Ralph Simpson – to je už dačo iné: je v zozname nezvestných osôb už dva týždne. Podľa toho, čo povedala jeho žena, odišiel z domu ešte dávnejšie.

– Jeho žena?

– To ona zahlásila, že zmizol. Žije na severe, v okrese San Mateo.

7

Keď sa prúdové lietadlo znieslo nad Polostrov, bol už jasný podvečer. Pozdĺž tmavej obruby zálivu boli svetlá mesta rozptýlené ako perly roztrhnutého náhrdelníka. Na špičke zálivu ležalo San Francisco, vzdialené a rozjagané ako mesto snov, pripútané k skutočnosti svojimi dvoma mostmi – ak však Marin a Berkeley boli skutočnosťou.

Taxíkom som sa dal odviezť do Redwood City. Šerifov pomocník, ktorý mal službu na prízemí justičného paláca, bol mladík s odutými červenými lícami a s očami, ktoré neboli ani bystré, ani tupé. Premeral si ma neutrálnym pohľadom a vyčkával, aby zistil, či som zákony dodržiavajúcim občanom, alebo či patrím do tej druhej skupiny.

Ukázal som mu svoju koncesiu a vysvetlil som mu, že sa zaujímam o muža menom Quincy Ralph Simpson.

– V úrade okresného prokurátora v Los Angeles som sa dozvedel, že asi pred dvoma týždňami ho u vás hlásili ako nezvestného.

Po pauze, vyplnenej úvahami, povedal:

– Naďabili ste naňho?

– Možno.

– Kde?

– V obvode Los Angeles. Máte Simpsonovu fotografiu?

– Pozriem. – Prešiel do zadnej časti kancelárie, chvíľu sa prehrabával v zásuvke, plnej bulletinov a obežníkov, a vrátil sa s prázdnymi rukami. – Žiaľ, nemôžem nič nájsť. No môžem vám povedať, ako vyzerá. Je stredne vysoký, asi stosedemdesiattri až stosedemdesiatšesť centimetrov, strednej váhy, má asi sedemdesiatpäť kilogramov, je čiernovlasý, farba očí neznáma, nijaké viditeľné jazvy alebo zvláštne znamenia.

– Vek?

– Asi taký starý ako ja. Mám dvadsaťdeväť rokov. Je to ten váš?

– Možno. Ale len možno. Dopustil sa Simpson trestného činu?

– Možno neplatil výživné, ale o nijakom udaní v tomto smere neviem. Prečo si myslíte, že sa po ňom pátra?

– Svedčí o tom skutočnosť, že ste mi ho vedeli opísať.

– Poznám ho. Totiž, videl som ho potĺkať sa tu.

– Čo robil?

Oprel sa o pult a nachýlil sa ku mne s akýmsi dôverným nepriateľstvom.

– Nesmiem hovoriť o tom, čo tu vidím, priateľko. Ak sa o tejto veci chcete dačo dozvedieť, musíte si to vybaviť tam s tými mládencami hore.

– Je tam kapitán Royal?

– Kapitán Royal nie je v službe Nerád by som ho vyrušoval doma. Poznáte sa s ním dobre?

– Pracovali sme spolu na istom prípade.

– Aký to bol prípad?

– Nesmiem o tom hovoriť, priateľko. Môžete mi dať adresu pani Simpsonovej?

Siahol pod pult, vytiahol odtiaľ telefónny zoznam a pristrčil mi ho. Našiel som Q. R. Simpsona a zistil som, že býva na Marvista Drive 2160. Taxikár mi povedal, že je to na sídlisku konca Skyline, neďaleko Luna Bay: cestovné ta stojí päť dolárov.

Viezli sme sa pomedzi tmavnúce kopce a napokon sme pri ošarpanej drevenej tabuli s nápisom: Nijaké zálohy. Nijaké dodatočné prirážky odbočili z cesty. Domy na sídlisku boli nové a malé, všetky na jedno kopyto, a postupne sa už začínali podobať predmestským brlohom. Kľučkovali sme spleťou ulíc ako motorizované krysy v bludišti, až sme napokon našli hľadanú adresu.

Dom stál medzi dvoma prázdnymi domcami a i sám už vyzeral dosť opustene. V svetle reflektorov sa malý záhon trávy pred domom zdal hnedý a zvädnutý. Pod prístreškom parkoval kabriolet ford typ 1952 s vytrhnutým zadným okienkom.

Požiadal som šoféra, aby ma počkal, a zacengal som. Na zacenganie prišla mladá žena. Dvere sa jej zasekli a len horko-ťažko sa jej podarilo otvoriť ich dokorán.

Bola to nápadná bruneta, veľmi štíhla a akoby v strehu, s červenou ranou úst a dychtivými tmavými očami. Mala na sebe krátke čierne priliehavé šaty, ktoré jej odhaľovali pekné kolená a len napoly zakrývali ostatné pôvaby.

Vedela o nich.

– To nie je bezplatné nočné show. Čo si želáte?

– Ak ste pani Simpsonová, rád by som sa s vami pozhováral o vašom manželovi.

– Tak vysypte, čo máte na srdci, počúvam.

Zlostne mykla hlavou, čím zhodila záujem o celú vec.

– Hlásili ste, že je nezvestný.

– Áno, hlásila som, že je nezvestný. Nevidela som ho už celé dva mesiace. A to mi hrozne vyhovuje. Kto by ho aj potreboval? – Od smútku a hnevu jej hlas až zdrsnel. Hľadela popri mne na úbohý, nepestovaný trávnik. – Kto je v taxíku?

– Iba šofér. Kázal som mu, aby ma čakal.

– Myslela som, že by to azda mohol byť Ralph, – povedala zmeneným tónom, – a že sa bojí vrátiť domov a tak.

– Nie je tam Ralph. Povedali ste, že doma nebol už dva mesiace, ale iba pred dvoma týždňami ste ohlásili, že je nezvestný.

– Poskytla som mu maximálnu prípustnú hranicu voľna. Aj predtým odchádzal z domu, ale nikdy to netrvalo tak dlho. Pán Haley z motelu mi povedal, že musím na to upozorniť polišov. Musela sem znovu začať pracovať v moteli. Ale bez Ralphovej pomoci to nestačí ani na splátky za dom. No nebolo to na nič vykrámiť to polišom. Tí sa do veci nepustia, kým nedokážete, že ide o zločin alebo také dačo. – Ohrnula výraznú hornú peru. – Aj vy ste jeden z nich?

– Som súkromný detektív. – Povedal som jej, ako sa volám. – Prišiel som do styku s mužom, ktorý by azda mohol byť vaším nezvestným manželom. Dovolíte, aby som vošiel?

– Nuž dobre.

Presunula sa bokom do obývacej izby a obzrela sa, akoby ju chcela vidieť očami návštevníka. Izba bola malá, čistá a chudobná, zariadená nábytkom z lacných plastických látok, ktorý človek spláca, aj keď sa už nábytok rozpadáva. Zažala lampu s tromi svietidlami a ponúkla mi miesto na konci gauča. Sama si sadla na druhý koniec, stiahla si nohy pod seba a ostrými lakťami sa oprela o kolená.

– Tak kde ste ho to videli?

– V Malibu.

Nedával som veľmi pozor na to, čo hovorím. Na stene nad televízorom visela zarámovaná olejomaľba. Hoci sa dalo rozoznať, že obraz má znázorňovať pani Simpsonovú, videl sa amatérsky. Prešiel som k obrazu a prizrel som sa mu lepšie.

– To mám byť ja, – ozvalo sa mi spoza chrbta.

– Podoba nie je zlá. Je to práca vášho manžela?

– Hej. Je to jeho koníček. Jeden čas sa chcel pustiť do maľovania vážne, ale jeho známy, skutočný maliar, mu povedal, že nemá veľký talent. A to je celý príbeh jeho života: nádejné začiatky a beznádejné, nijaké konce. Tak teda teraz si hovie v Malibu a ja som tu a idem si ruky zodrať, aby som ako-tak vyžila. Čo robí, túla sa po plážach?

Neodpovedal som jej hneď. Na televízore ležala ohmataná paperbacková kniha Ako odhaliť zločin. Viac kníh som v izbe nevidel. Vzal som ju a zbežne prelistoval. Na mnohých stranách boli niektoré pasáže podčiarknuté, inde boli zasa po okrajoch nedokonalé kresby ceruzou.

– To bol ďalší Ralphov grandiózny plán, – vysvetľovala. – Tvrdil, že z neho bude veľký detektív a že si užijeme. Prirodzene, ani k tomu sa nedostal. A práve tak navnivoč vyšli aj ostatné jeho bombastické plány. Jeden známy od polišov mu povedal, že s tým, čo má na svedomí… – Prikryla si rukou ústa.

Odložil som knihu.

– Ralph niečo spáchal?

– Vlastne nie. To som sa iba tak obrazne vyjadrila.

– Hľadela neprístupne, akoby sa chcela brániť. – Nepovedali ste mi, čo robí v Malibu.

– Vlastne ani neviem, či som tam stretol vášho muža.

– Ako vyzeral?

Opísal som jej Burka Damisa a marilo sa mi, že sa jej v očiach mihol záblesk poznania. Energicky však vyhlásila:

– To nie je on.

– Rád by som nadobudol istotou. Nemáte Ralphovu fotografiu?

– Nie. Nikdy sa nedal fotografovať.

– Ani svadobnú fotografiu nemáte?

– Odfotografovali nás, ale Ralph sa nedostal k tomu, aby zašiel po obrázky. Viete, vzali sme sa v Rene, a dvadsať dolárov sa mu nikdy nezohrialo vo vrecku dosť dlho na to, aby ta zašiel. Keď je v Rene, ani neodchádza od hracích stolov.

– Trávi v Rene veľa času?

– Je tam zakaždým, keď môže ubziknúť z práce.

Chodievala som ta s ním i ja, jeden čas sa mi to zdalo celkom zábavné. No potom som začala rozmýšľať o veci ináč. Mimochodom, to je dôvod, prečo sa nám nepodarilo nič ušetriť.

Prešiel som cez izbu a sadol som si k nej.

– Ako si vlastne Ralph zarába na živobytie, pani Simpsonová?

– Berie všetko, čo sa naskytne. Neskončil strednú školu, a tak je to ťažké. Je celkom šikovný kuchár, špecializuje sa na minútky, no nepozdával sa mu pracovný čas. A to isté sa dá povedať o práci barmana, ktorú začal robiť. Na Polostrove sa mu pritrafili i dobre platené práce poslíka. Ale na takú prácu je prihrdý. Je mu proti srsti plniť čiesi príkazy. Možno je prihrdý na akúkoľvek prácu, – dodala zatrpknuto, – a preto odo mňa ušiel.

– Kedy odišiel z domu?

– Už som vám povedala, pred dvoma mesiacmi. Z domu odišiel osemnásteho mája večer. V ten deň sa vrátil z Nevady a hneď sa vybral do Los Angeles. Tak sa mi vidí, že domov prišiel len preto, aby ma presvedčil, že by som mu mala požičať auto. Ale povedala som mu, že tu bez auta nezostanem. A tak ma napokon nechal na pokoji a odišiel autobusom. Odviezla som ho na autobusovú zastávku.

– Čo sa chystal robiť v Los Angeles?

– Neviem. Čosi mi o tom vykladal, keď chcel odo mňa vymámiť auto, no neverila som mu. Tvrdil, že ho čakajú akési tajné úlohy. Počula som podobnú historku od neho už predtým, keď pracoval v autokine na Camino Real. Vravel, že poliši mu platia za tipy.

– Za aké tipy?

– Že im prezrádza chlapíkov, čo fajčia marihuanu, a podobne. Nevedela som, či mu mám veriť, alebo nie. Myslela som, že to možno hovorí iba tak, aby sa robil dôležitý. Vždy túžil po tom, stať sa polišom.

– No má už čosi na rováši, a tak sa ním nemohol stať.

– Nemá nič na rováši.

– Povedali ste, že má.

– To sa vám asi len zdalo. Tak či onak, začína ma to unavovať. Mám toho dosť.

S náhlym prílivom energie vstala a stala si k dverám. Bola to výzva, aby som šiel. Zostal som však sedieť na gauči z plastickej látky.

– Mohli by ste už ísť, – povedala. – Ten v Malibu, to nebol Ralph.

– Nie som o tom tak jednoznačne presvedčený.

– Len sa spoľahnite na moje slová.

– Dobre, spoľahnem sa na ne. – Nevypláca sa škriepiť so zdrojom informácií. – Ale naďalej sa o Ralpha zaujímam. Vy nie?

– Prirodzene, že áno. Som jeho žena. Aspoň oficiálne som jeho žena. Ale tu mám akýsi čudný pocit. – Prešla si dlaňou po tele a priložila si ju k prsiam. – Mám pocit, že ma vymenil za dáky nový model, a to je tá jeho tajná práca.

– Viete, kto by to mohol byť tá druhá žena?

– Nie. Mám iba taký pocit. Prečo by muž ináč odišiel a nevracal sa späť?

Vedel by som uviesť rozličné dôvody, no nezdalo sa mi veľmi užitočné vyrukovať s nimi.

– Keď si Ralph sadol do autobusu, ktorý šiel na juh, nepovedal nič o tom, že sa zberá do Mexika?

– Mne nepovedal nič.

– Bol predtým v Mexiku?

– Pokiaľ viem, nie. Keby tam bol, spomenul by to.

– Nehovoril niekedy o tom, že sa chystá odísť do cudziny?

– V poslednom čase nie. Voľakedy hovoril, že by sa raz chcel pozrieť do Japonska. Počas kórejskej vojny sa tam istý čas zdržiaval. Ale, počkajte, čosi mi prichádza na um. Myslím, že si vzal so sebou krstný list. To by azda mohlo znamenať, že sa chystal odísť zo Štátov, nie?

– Mohlo. Vzal si krstný list do Los Angeles?

– Tuším to bolo tak, no musela som mu ho pohľadať niekoľko týždňov predtým. Hľadala som ho dobrých pár hodín. Chcel si ho vziať so sebou do Nevady. Vraj ho potrebuje, aby sa mohol uchádzať o prácu.

– O akú prácu?

– Nevravel. Aj tak ma asi klamal. – Nepokojne sa pohla a vstala. – Myslíte, že odišiel do cudziny?

Skôr než som stihol odvetiť, znútra domu sa ozval telefón. Zmeravela a rýchle vyšla z izby. Začul som jej hlas:

– Tu Vicky Simpsonová.

Dlhá pauza.

– Neverím, – povedala.

Ďalšia pauza.

– To nemôže byť on, – ozvala sa. – Nemôže byť mŕtvy.

Pustil som sa za slabnúcim zvukom jej hlasu do kuchyne. Opierala sa o žltý kredenc a slúchadlo držala ďaleko od seba, akoby to bol nebezpečný žltý vták. Zrenice mala rozšírené a vyzerala ani nevidiaca. –

– Kto je to, pani Simpsonová?

Pery sa jej pohybovali, hľadali slová.

– Poliš… policajt odkiaľsi z juhu. Vraví, že Ralph je mŕtvy. To nie je možné.

– Dovoľte, aby som sa s ním porozprával.

Podala mi slúchadlo. Povedal som:

– Tu Lew Archer. Som koncesiovaný súkromný detektív, spolupracujem s losangeleskou okresnou prokuratúrou.

– Dnes večer sa na nás obrátili. – Muž hovoril pomaly a neisto. – Mali sme tu jednu neidentifikovanú mŕtvolu. Volal hlavný vyšetrovateľ, chlapík menom Colton, možno ho poznáte.

– Poznám ho. S kým hovorím?

– Volám sa Leonard, seržant Wesley Leonard. Tu v Citruskom okrese mám na starosti identifikáciu mŕtvol, spolupracujem s kanceláriou šerifa. Využívame služby losangeleskej polície a už sme ich požiadali o výpomoc pri identifikácii tejto mŕtvoly. Pán Colton chcel vedieť, či to azda nie je istý Ralph Simpson, ktorý je nezvestný. Hlásenie o nezvestnom sme kamsi založili, – dodal ospravedlňujúco, – a možno nám vôbec nedošlo.

– To sa stáva.

– Hej. Rozhodne však chceme mŕtvolu identifikovať. Aká je nádej, že by sem pani Simpsonová mohla prísť?

– Myslím, že slušná. Zodpovedá mŕtvy popisu?

– Absolútne. Výška, váha, predpokladaný vek, farba očí, vlasov, všetko sedí.

– Ako umrel?

– Dosť ťažko povedať. Keď ho buldozér vyhrabal, riadne ho dochrámal.

– Vyhrabal ho buldozér?

– Hneď vám všetko vysvetlím. V západnej časti mesta teraz robia novú prípojku k autostráde. Bolo pritom treba zbúrať zopár domov, beztak už boli prázdne, a chlapík bol zakopaný v zadnej časti jedného z tých domcov. Nebol zahrabaný veľmi hlboko. Keď minulý týždeň buldozérom zrovnávali domy, vyhrabali ho, – ochotne vysvetľoval.

– Ako dlho je mŕtvy?

– Doktor sa nazdáva, že zo dva mesiace. Počasie bolo suché, a tak je mŕtvola celkom zachovaná. Treba teraz zistiť, kto to je. Ako rýchle sa sem môže pani Simpsonová dostaviť?

– Ak ju presvedčím, aby sme cestovali letecky, ešte dnes večer.

– Skvelé. Spýtajte sa na mňa v budove okresných úradov na Citrus Junction. Seržant Wesley Leonard.

Keď som zložil slúchadlo, povedala:

– Ach nie, nepresvedčíte ma, zostanem tu.

Rozrušilo ju to, tackavo cúvala po kuchyni a zostala stáť v rohu pri chladničke.

– Ralph je možno mŕtvy, Vicky.

– Neverím tomu. A ak je to pravda, nechcem ho vidieť.

– Niekto ho musí identifikovať.

– Identifikujte ho vy.

– Ja ho nepoznám. Vy áno.

Čierna farba okolo očí sa jej začala rozpúšťať. Z očí jej kvapkali kalné slzy.

– Nechcem ho vidieť mŕtveho. Ešte nikdy som nevidela mŕtvolu.

– Mŕtvi vám neublížia. Človeku ubližujú len živí.

Dotkol som sa jej zimomriavkami pokrytého ramena. Mykla rukou.

– Hneď by ste sa cítili lepšie, keby ste si vypili za pohárik, – povedal som. – Máte doma dáky alkohol?

– Nepijem.

Otvoril som kredenc, našiel pohár a napustil doň z kohútika vodu. Trochu vody sa jej rozlialo po brade. Zlostne ju zotrela utierkou.

– Nechcem ísť. Bude mi nanič.

No po chvíli pristala, že sa vychystá, a ja som zatiaľ zavolal pobrežné aerolínie. Dostali sme miesto na lietadlo, ktoré štartovalo do Los Angeles o 22.30. Okolo polnoci sme sa blížili k Citrus Junction v aute, ktoré som si nechal na parkovisku International Airport.

Po oboch stranách vrúbili cestu bohaté pomarančovníkové sady. Potom sme sa dostali do bezútešných končín, kde pozdĺž cesty stáli domce a kde sa práve budovala autostráda. V tme ako spiace predpotopné netvory čneli do výšky ťažké mechanizmy na presúvanie zeminy…

Cesta vyústila na hlavnú ulicu mestečka. Hoci mesto ležalo neďaleko Los Angeles, bol to zapadákov. Okrem jedného-dvoch barov všetko bolo už zavreté. Po prázdnych chodníkoch sa potĺkalo zopár mužov v pracovných odevoch: tackali sa pod dvojnásobnou ťarchou alkoholu a samoty. Samota podľa všetkého bola bolesťou, ktorá kvárila väčšinu tunajších obyvateľov.

– Nepáči sa mi to tu, – utrúsila Vicky. – Vyzerá to na riadny zapadákov.

– Nebudete sa tu musieť dlho zdržať.

– Ako dlho? Do výplaty som bez groša.

– Polícia sa pravdepodobne o vás postará. Počkajme a uvidíme, ako sa budú veci vyvíjať.

Plechová kopula okresnej budovy sa pod hviezdami vynímala ako ligotavá bublina. Tmavé vnútro budovy razilo vlhkým ľudským zápachom ako vnútro starého kufra. Službukonajúceho šerifovho zástupcu som našiel v kancelárii na prízemí. Povedal mi, že seržant Leonard je v márnici, hneď tu za rohom.

Bola to dvojposchodová biela budova v koloniálnom slohu. Na trávniku pred budovou stála tabuľa NORTONOV POHREBNÝ SALÓN. Keď sme vysadli z auta, Vicky zaostala. Chytil som ju pod pazuchu a uviedol som ju do haly, kde voňali klince. Prešli sme cez osvetlené dvere haly do miestnosti, kde sa šíril pach formaldehydu.

Potiahla ma za ruku:

– Nezvládnem to.

– Musíte. Možno to nie je Ralph.

– Tak čo tu potom hľadám?

– Možno je to Ralph.

Zmätene sa rozhliadla po miestnosti. Bola holá a prázdna, iba pri stene na márach stála sivá truhla.

– Je tam?

– Nie. Ovládnite sa, Vicky. Potrvá to len minútu a budete to mať za sebou.

– Ale čo si počnem ďalej?

Na túto otázku som si netrúfol odpovedať. Otvorili sa ďalšie dvere a z nich nám vyšiel oproti muž s náplecníkmi seržanta. Bol to človek v stredných rokoch, nad opaskom, na ktorom mu visela zbraň, sa mu klenulo brucho. Mal pokojné, priateľské oči, oči, ktoré boli v súlade s jeho hlasom v telefónnom aparáte.

– Som Leonard.

– Archer. A toto je pani Simpsonová.

Uklonil sa s prepiatou úctivosťou.

– Teší ma, že vás poznávam, madame. Je to od vás pekné, že ste prišli.

– Nuž, zjavne som musela. Kde je?

– Majú ho v práci doktori.

– Chcete povedať, že žije?

– Je mi ľúto, madame, už dávno je mŕtvy. Doktor White si prezerá jeho vnútorné orgány, usiluje sa zistiť príčinu smrti.

Začala klesať na dlážku. Zachytil som ju za plecia. Spolu s Leonardom som jej pomohol vojsť do priľahlej miestnosti, kde horela nočná lampa a kde prevládala silná vôňa klincov. Polo ležala na diváne, ihličkovité podpätky si vtiahla pod seba.

– Ráčte chvíľu počkať, madame, doktor White mŕtveho upraví, aby ste si ho mohli pozrieť. – Vďaka prostrediu znel Leonardov hlas prepiate zdvorilo. Nachýlil sa k nej. – Azda by ste si chceli niečo vypiť. Na čo by ste mali chuť?

– Na balzamovací roztok.

Zarazene mľaskol.

– Len choďte a nechajte ma. Je mi dobre.

Vošiel som za Leonardom do pitevne. Mŕtvy ležal na emailovanom stole. Nebudem ho opisovať. Čas, ktorý strávil v zemi a tu v pitevni na stole, mu na kráse nepridal. Nepodobal sa veľmi Burkovi Damisovi, a zjavne sa mu nepodobal ani predtým.

Doktor White zašíval rez na bruchu. Ruky v rukaviciach vyzerali ani umelé. Bol to plešivý muž s úzkou spodnou čeľusťou, ktorá trčala spod fúzikov, začmudených od tabaku. V ústach mal zapálenú cigaretu a hlavu pomaly presúval zboka nabok, aby mu dym nešiel do očí. Dym sa hadil a vznášal v jagavom, zhora padajúcom svetle.

Vyčkal som, kým skončil a zatiahol gumové prestieradlo mŕtvemu až po bradu.

– Čo ste zistili, doktor?

– Bodnú ranu v ľavej srdcovej komore. Vyzerá to ako rana sekáčom na ľad. – Stiahol si gumové rukavice a prešiel k umývadlu. Voda hučala a on pokračoval: – Rany na hlave vznikli podľa môjho názoru až po smrti, dlho po smrti.

– Mohol to byť buldozér?

– Nazdávam sa, že áno.

– A kedy mŕtvolu vyhrabali?

– V piatok, však, Wesley?

Seržant prisvedčil.

– V piatok popoludní.

– Urobili ste vtedy predbežnú prehliadku?

Doktor White sa zvrtol od umývadla, starostlivo si pritom utieral ruky.

– Nikto to nenariadil. Okresný prokurátor a šerif, ktorý je zároveň koronerom, boli v Sacramente na schôdzi.

– Okrem toho, – pridal sa Leonard, ktorý chcel stoj čo stoj ukázať, že tu sa vyznajú vo veci, – zvonku tú ranu po sekáči na ľad bolo sotva vidieť. Bola to len malá dierka pod ľavou prsnou bradavkou.

Nebolo mojou vecou, aby som ich poučoval, čo mali urobiť. Nechcel som narušiť našu spoluprácu.

– Našli ste sekáč na ľad?

Leonard rozhodil ruky.

– Po tom, čo tadiaľ prešiel buldozér, sa už nič nedalo nájsť. Keď ste sa viezli do mesta, videli ste, ako to tam vyzerá, nie?

– Videl som. Nemohli by sme už zavolať pani Simpsonovú?

Adresoval som svoje slová doktorovi a seržantovi, ale otázka zavisla vo vzduchu, akoby som sa s ňou obrátil na mŕtveho muža na pitevnom stole. Ba mal som pocit, že mi nebodaj odpovie. Pitevňa pôsobila na mňa skľučujúco.

Priviedol som Vicky Simpsonovú. Čas, ktorý sme jej poskytli, ju upokojil. Mala dosť síl, aby prešla cez miestnosť, zastala pri stole a minúty, nekonečné minúty hľadela na doráňanú hlavu.

– Je to on. Je to Ralph.

Potvrdila to tým, že mu pohladila zaprášené vlasy.

Pozrela na Leonarda.

– Čo sa s ním stalo?

– Zabili ho asi pred dvoma mesiacmi, madame, sekáčom na ľad.

– Chcete povedať, že celý ten čas je mŕtvy?

– Dva mesiace.

Zdalo sa, akoby jej tie dva mesiace prebehli pred očami ako film, premietaný závratnou rýchlosťou. Zvrtla sa, oči mala prázdne. Odviedol som ju nazad do izby, kde svietila nočná lampa.

– Viete, kto ho usmrtil, Vicky?

– Odkiaľ by som to mala vedieť? Nikdy som nebola v Citrus Junction – predsa tak volajú túto dieru?

– Spomínali ste, že polícia platila Ralpha za informácie, ktoré im poskytoval.

– To on tak vravel. Neviem, či je to pravda, alebo nie. Napokon, to bolo už dávno.

– Stýkal sa Ralph s kriminálnymi živlami?

– Nie. Nebol to ten typ muža.

– Vraveli ste, že mal čosi na rováši.

Zavrtela hlavou.

– Mohli by ste mi to povedať, Vicky. Teraz mu to už neuškodí.

– Nebolo to vlastne nič, – povedala. – Bol ešte chlapec. Na strednej škole sa dostal do zlej spoločnosti, raz ich prichytili, ako fajčia marihuanu, a všetkých poslali do polepšovne. To je celé Ralphovo previnenie.

– Viete to iste?

– Neklamem.

– Nespomínal pred vami muža menom Burke Damis?

– Burke Damis?

– Tak sa volá ten človek, s ktorým som sa stretol v Malibu a ktorého som sa vám pokúsil opísať. Je to umelec, maliar, ktorý podľa všetkého používal meno vášho muža.

– Prečo by to robil?

– Azda preto, že sa hanbí za vlastné meno. Nazdávam sa, že použil Ralphovo meno, keď sem minulý týždeň pricestoval z Mexika. Naozaj vám meno Burke Damis nič nehovorí?

– Naozaj nie.

– A nespoznávate ho podľa popisu?

– Nie. Teraz by som nespoznala ani vlastného brata, keby vošiel do dverí. Dáte mi už konečne pokoj?

Do miestnosti vošiel Leonard. Podozrieval som, že počúval za dvermi a vybral si túto chvíľu, aby prerušil náš rozhovor. Bol to dobrý človek a povedal, že on a jeho žena sa zvyšok noci o Vicky postarajú.

Viezol som sa domov, do Los Angeles, kde ma čakala horúca sprcha, pohárik chladeného alkoholu a tmavá posteľ.

8

Sníval sa mi sen, ktorý sa mi v rozličných obmenách sníva už od nepamäti. Bol som zasa na strednej škole, chodil som do poslednej triedy. Dievča zo susednej lavice sa na mňa posmešne uškrnulo:

– Chudák Lew. Bachneš na skúškach.

Musel som pripustiť, že je to celkom pravdepodobné. Záverečné skúšky čneli predo mnou ako nezdolateľné strmé steny očistca. Strážili ich muži s knihami, ktoré som si neprečítal.

– Ja idem na vysokú, – pokračovala. – A čo sa chystáš robiť ty?

Nemal som ani potuchy. Vo sne som si nejasne uvedomoval, že som už dospelý človek, ktorý má za sebou štyridsiatku, a teda zo strednej školy som si ťažkú hlavu robiť nemusel. Napriek tomu som bol zasa v triede pána Merritta, hrozil som sa záverečných skúšok a hĺbal som nad tým, čo si počnem, ak ich nezložím.

– Budeš sa musieť vyučiť dákemu remeslu, – dobiedzala posmešníčka.

Až potiaľto to bol len sen, ktorý sa ustavične opakoval. A tu sa prihodilo čosi odlišné. Dosť posmešne som odvrkol dievčaťu:

– Už som sa dačomu vyučil, ty žaba. Som detektív. Budeš sa môcť o mne dočítať v novinách.

Prebudil som sa s teplým pocitom v srdci. Za bledosivým obdĺžnikom okna švitorili vtáčiky. Nikdy predtým sa mi sen takto nekončil. Malo to znamenať, že som dosiahol, po čom som túžil? Nezdalo sa to pravdepodobné. Človek jednostaj čosi dosahuje, alebo sa o to aspoň pokúša, po celý život – vypracúva sa nahor po tých istých starých terasovitých svahoch s rozličnými názvami ulíc.

Pripomenul som si Blackwellov prípad, ktorý hneď prehlušil švitorenie vtákov a vypudil mi z pŕs zvyšky teplého pocitu. Vlastne tu šlo o dva prípady. Jeden som mal na starosti ja, druhý patril do kompetencie úradov, no oba prípady spolu súviseli. Spojivo medzi nimi bolo nepatrné, ale jednoznačné: obálka leteckej spoločnosti s menom Q. R. Simpsona, ktorú Burke Damis alebo azda niekto iný zanechal v plážovom domci. Chcel som toto spojivo skúmať ďalej, ale tak, aby mi polícia zasahovala do pátrania čo najmenej. Existovala možnosť, že Damis sa dostal k obálke, prípadne použil meno Simpson celkom nevinne.

Keď som znova zaspal, bol už biely deň a vtáky skončili ranný koncert. Spal som takmer do poludnia. Azda som dúfal, že sa dočkám ďalšieho príjemného sna. Pravdepodobnejšie však je, že som si rozvrh upravil tak, aby mi nezvýšil čas zájsť s hlásením za Petrom Coltonom.

V tom čase som sa začal potulovať po, letiskách. Prv než som ta vyrazil tentoraz, z trezoru spálňovej skrine som si vybral krstný list. Nemal som určitý zámer, ako ho použijem. Jednoducho som si myslel, že nebude od veci, ak ho budem mať pri sebe.

Zdvorilý mladý muž pri pulte Mexicana Airlines ma privítal ani brata, ktorého už dávno oplakal. Posádka, o ktorú som sa zaujímal, plnila už kontrolný program pred odletom a steward so stewardkou si zašli do reštaurácie na kávu. Steward je vysoký a počerný, ona nízka, bacuľatá, chutná a má ryšavé vlasy. Obaja sú v uniforme Mexicana Airlines a nemôžem si ich s nikým popliesť.

V hlučnej kaviarni som ich oboch zbadal. Nakláňali sa nad šálkami kávy pri jednom z dlhých pultov. Vedľa dievčiny bola prázdna stolička, nuž sadol som si k nej. Naozaj bola chutná, hoci jej ryšavé vlny, ktoré sa predierali spod lodičky, boli zafarbené. Mala podmanivé tmavé oči a pery ako rozpolenú čerešňu. Ako všetky americké stewardky, mala taký make-up, že by z voleja mohla ísť na javisko.

So stewardom sa zhovárala po španielsky a vyčkával som, kedy sa v ich rozhovore vyskytne prestávka.

– Slečna Gomezová?

– Áno, pane, čo si želáte? – zareagovala hlasom s príjemným prízvukom.

– Mohli by ste mi poskytnúť istú drobnú informáciu? Včera bol týždeň, čo z Guadalajary do Los Angeles lietadlom, v ktorom ste mali službu, prileteli muž a žena – moji známi. Bolo to v pondelok, desiateho júla. Možno si ich pamätáte, alebo aspoň jedného z nich. Žena je dosť vysoká, asi vo vašich rokoch, blondínka. Nosieva tmavé okuliare a podľa všetkého mala na sebe drahé šaty. Volá sa Harriet Blackwellová.

Energicky kývla hlavou.

– Pamätám sa na slečnu Blackwellovú, áno, veľmi príjemná dáma. Dáme, čo sedela vedľa, prišlo zle, viete, za Mazatlánom nás to začalo trochu hojdať, a ona sa starala o dojča tej dámy. – Obrátila sa na stewarda, čo sedel po jej boku. – Pamätáš si tú vysokú dámu, ktorá sa tak milo správala k dojčaťu.

– Si.

– Stalo sa dačo slečne Blackwellovej? – opýtala sa ma ustarostene.

– Pokiaľ viem, nie. Prečo sa spytujete?

– Myslela som na ňu i neskôr, po pristátí. A teraz sa na ňu vyzvedáte.

– Prečo ste na ňu mysleli aj po pristátí?

– Myslela som… hovoríte po španielsky? Lepšie sa mi vyjadruje v španielčine.

– Hovoríte po anglicky desať ráz lepšie, než ja kedykoľvek budem vedieť hovoriť po španielsky.

– Gracias, seňor. – Venovala mi rozžiarený úsmev.

– Nuž, keď sme pristáli, videla som, ako prechádza cez colnicu. Vyzerala veľmi… rozrušená. Zdalo sa mi, akoby šla omdlieť. Pristúpila som k nej a opýtala som sa, či sa necíti dobre. Muž, čo bol s ňou, povedal, že jej nič nie je. Nepáčilo sa mu… nechcel, aby som sa ďalej vypytovala, a tak som odišla.

– Môžete mi toho muža popísať?

– Áno. – Jej popis sadol na Burka Damisa. – Veľmi pekný mládenec, – dodala s nádychom irónie.

– Ako sa volal?

– Nepamätám sa.

Zvrtla sa k spoločníkovi a spustila na neho v rýchlej španielčine. Mykol plecami. Ani on sa nepamätal.

– Kto by to mohol vedieť?

– Hádam vy, – opáčila trúfalo. – Povedali ste, že to boli vaši priatelia.

– Povedal som, že ich poznám.

– Aha. Majú nejaké ťažkosti?

– To je zaujímavá otázka. Čo vás k nej inšpirovalo?

– Vy, – povedala. – Vyzerá to, akoby ste ich chceli dostať do ťažkostí.

– Jeho, ale ju nie. Sedeli v lietadle vedľa seba?

– Áno. Nastúpili spolu v Guadalajare. Všimla som si ich, myslela som, že sú recién casados – mladomanželia, čo prežívajú medové týždne. Ale mená mali odlišné.

– Ako sa volal on?

– Povedala som vám, že sa nepamätám. Keby som mohla nájsť zoznam cestujúcich…

– Boli by ste taká láskavá a skúsili by ste ho nájsť?

– Ste od polície?

– Nie, som vyšetrovateľ.

– Aha. Kde vás môžem zastihnúť?

– V lietadle, ak sa pre mňa nájde miesto.

Pozrel som na hodinky. Do odletu zostávalo pol hodiny.

– Uprostred týždňa nebývame obsadení.

Ukázalo sa, že mala pravdu. Od zdvorilého priateľa za pultom som si kúpil spiatočnú letenku do Guadalajary, pričom som nechal dátum spiatočného letu otvorený. Pri inom pulte v tej istej budove som požiadal o turistickú priepustku do Mexika. Náhliaci sa úradník, ktorý prijímal moju žiadosť, na krstný list ani poriadne nepozrel.

– Hneď vám naklepem priepustku. Vaše lietadlo čoskoro štartuje.

V zvyšnom čase som si ešte pokladal za povinnosť zatelefonovať plukovníkovi Blackwellovi. Zdvihol telefón pri prvom zacenganí, ani čo by vyčkával vedľa neho.

– Tu Mark Blackwell.

– Tu Archer. Viete niečo o Harriet?

– Nie. Ani „nijaké správy nečakám. – Hlas z hlbín depresie sa mu trasľavo zdvihol. – Predpokladám, že ani vy nič neviete.

– Nie. Ale prípadu sa naplno venujem. Včera v noci som sa kvôli nemu dostal do oblasti Zálivu.

– Vybrali sa ta?

– Aj to je možné, ale necestoval som ta preto. Aby som bol stručný, naďabil som na vraždu, do ktorej môže byť zapletený Damis.

– Vraždu? – Hlas stíchol, až ho takmer nebolo počuť. Chrapľavým šepotom sa opýtal: – Azda mi len nechcete povedať, že Harriet zavraždili?

– Nie. Ide o muža menom Simpson, ktorého pred dvoma mesiacmi zabili sekáčom na ľad v Citrus Junction. Usilujem sa prísť na stopu, v akých stykoch bol s Damisom, a zistiť čosi o Damisovej totožnosti a minulosti. Ďalším logickým krokom, ako to vidím, bude zájsť si ta, kde sa s ním Harriet stretla, a odtiaľ postupovať ďalej. Ak by ste s tým súhlasili, mám v úmysle odletieť do Mexika.

Na linke bolo hodnú chvíľu ticho. Zvonka, z reproduktorov som počul hlásenie o blížiacom sa odlete môjho lietadla.

– Nezložili ste, plukovník?

– Nie. Máte teda, ako vravíte, v úmysle odletieť do Mexika. Kedy?

– Asi o päť minút. Bude vás to stáť pár sto dolárov…

– O peniaze nejde. Ak myslíte, že to bude užitočné, odcestujte.

– Nemôžem sa zaručiť, že to prinesie výsledky, no za pokus to stojí. Môžete mi dať adresu vašej bývalej manželky v Ajijicu?

– Nemám adresu, ale hociktorý Američan, ktorý tam žije, vám bude vedieť povedať, kde býva. Pauline nie je z tých, čo žijú v ústraní.

– Teraz sa volá Hatchenová?

– Správne. Veľa šťastia.

Vyslovil tieto slová tak, akoby ho jeho šťastie opustilo.

Lietadlo nebolo ani spolovice obsadené. Sedel som pri okne nad ľavým krídlom. Keď ma ta ryšavá stewardka posadila, postrehol som, že vrhla na mňa čudný pohľad.

Rozmetaná stavebnica Los Angeles sa nachýlila a stratila sa vzadu v hnedastom smogu. Keď sa lietadlo ocitlo v cestovnej výške, stewardka vkĺzla na prázdne sedadlo vedľa mňa. V ruke bokom odo mňa držala zložené noviny. Jej pokožka pod make-upom nemala práve zdravú farbu.

– Našla som zoznam cestujúcich z desiateho júla. Ten muž, ktorý bol so slečnou Blackwellovou, sa volal Simpson, Q. R. Simpson.

– Myslel som si to.

– Mysleli ste si to? – Hľadela na mňa obviňujúco.

– Prečo ste mi teda nepovedali, že pán Simpson je mŕtvy.

– Nevedel som to. – Bola to polopravda, alebo poloklamstvo, podľa toho, o ktorej verzii Simpsona sme hovorili. – Ako viete, že je mŕtvy, slečna Gomezová?

Strčila mi pod nos ranné vydanie Times a popraskaným karmínovým nechtom ďobla na rubriku Po uzávierke na dolnej časti titulnej strany.

„Zavraždený muž identifikovaný“, hlásal jeden z nadpisov.

Telo Quincyho R. Simpsona, usmrteného sekáčom na ľad, ktoré sa našlo v plytkom hrobe minulý piatok v Citrus Junction, včera v neskorých nočných hodinách identifikovala vdova nebohého. Obeť, ktorá bola nezvestná vyše dvoch mesiacov, bývala v okrese San Mateo. Polícia podozrieva, ako nám to oznámil seržant Wesley Leonard z úradu šerifa Citruského okresu, že ide o čin, ktorý spáchala zločinecká banda.

– Vidíte, – nástojila slečna Gomezová, – je mŕtvy. Zavraždený.

– Vidím.

– Povedali ste, že ste vyšetrovateľ. Vyšetrujete túto vraždu?

– Začína to tak vyzerať, či nie?

– A podozrievate dakoho z Mexika? – opýtala sa s vlasteneckým zápalom.

– Dakoho zo Spojených štátov.

Trochu sa jej uľavilo, no nie nadlho.

– Úbohá slečna Blackwellová, bola do neho taká zamilovaná. Celý čas, aj keď držala v náručí dieťatko tej dámy, hľadela na neho ako, – hľadala v pamäti vhodné prirovnanie, – ako na svätca.

– Nebol to svätec.

– Bol to rufián – gangster?

– Pochybujem

– V novinách píšu, že ho zabila zločinecká banda.

– Gangsteri vraždia aj normálnych občanov.

Kým rozmýšľala o mojich slovách, čierne obrvy sa jej stiahli. Dvoj zmyselnosť rozhovoru ma začala otravovať. Azda to vyplývalo z rozpoltenosti môjho vzťahu k Damisovi. Hoci sa okolo neho hromadili dôkazy, usiloval som sa zostať nezaujatý.

Bol som rád, keď dievčina odišla za svojimi povinnosťami. Už sa nevrátila. Keď prechádzala povedia, usilovala sa vyhnúť môjmu pohľadu. Myslím, že sa bála nákazy, ktorú som v sebe nosil po Simpsonovej smrti.

Leteli sme nad morom, ale pevnina bola na dohľad. Vzduch bol dokonale čistý. Baja Kalifornia sa presúvala pod krídlom ako nekonečné rozčesnuté brehy pekla. Jej pustotu nenarušoval nijaký strom, nijaký dom, ani nijaká ľudská bytosť.

Slnko zapadalo a vo vysušených údoliach sa predlžovali tiene žltých pahorkov. Prvé zeleno-hnedé šachovnice obrábaných polí boli naozajstnou úľavou pre unavený zrak i myseľ. Táto pustota netrvala donekonečna.

Keď mi slečna Gomezová priniesla obed, stratila trochu zo svojej odmeranosti.

– Páči sa vám let, pane?

Odvetil som stručným áno.

V červenom západe slnka sme zakrúžili nad Mazatlánom. Z pruhovane purpurového mora zlostne vyčnievali tri kamenisté ostrovy neďaleko pobrežia. V prístave vedľa rybárskych člnov kotvila jediná nákladná loď. Na protiľahlom konci mesta, za letiskom, kde sme pristáli, sa popri mori tiahol rad nových obytných budov, pripomínajúci akúsi miniatúrnu riodejaneirskú Copacabanu.

Zhromaždili nás v letiskovej budove a vysvetlili nám, že je to vraj pre kontrolu turistických priepustiek. Akýsi chlapec tu predával – aspoň sa pokúšal predávať – krojované bábiky, ktorými manipuloval na špagátiku. Jeho holé ramená boli takmer také chudé ako drevené rúčky jeho bábik.

V sparnej horúčave sa rad cestujúcich len pomaly presúval dopredu. Konečne som sa dostal k ošúchanému stolu, pripomínajúcemu rečnícky pult, za ktorým kraľoval muž v bielej rozhalenke. Na tvári mal stopy po kiahňach a to pridalo Špeciálny dôraz jeho otázke: „Certificado de vacunacion, seňor?“

Nikto mi o tom nehovoril. Vysvetlil som to. Nachýlil sa ku mne ani nie tak nahnevane ako ľútostivo.

– Musíte mať vacunacion. Nemôžem vám povoliť vstup…

– Ako sa k nemu dostanem?

– Očkovať vás budú ahora, tu, hneď.

Zavolal pomocníka v plátennom saku olivovej farby a ten ma odprevadil do kancelárie na vzdialenom konci budovy. Pri stole čakala s materinským úsmevom tmavá, rozkysnutá žena v bielom plášti. Na bielo omietnutá stena za ňou bola popukaná.

– Očkovanie?

– Obávam sa, že áno.

Zapísala si do kartotéky moje meno a adresu.

– Nebojte sa, nebude to bolieť, robím to vždy tak, aby to nebolelo. Vyzlečte si sako a vyhrňte si ľavý rukáv, prosím.

Keď ihla vnikla do svalov, zručne mi zachytila ruku.

– Absolvovali ste to dobre, – poznamenala. – Daktorí sú po injekcii hotoví.

– Hovoríte dobre po anglicky.

– A prečo by nie? Šesť rokov som bola pomocnou ošetrovateľkou vo Fresne, a tak som sa naučila. V Los Angeles mám vydatú dcéru. Už si môžete rukáv zhrnúť. Zajtra sa asi dostaví reakcia.

Zapol som si manžetu na košeli a obliekol sako.

– Často očkujete takto bez prípravy?

– Najmenej dva-tri razy denne, lebo vláda to teraz prísne kontroluje. Ľudia si buď zabudnú potvrdenie, alebo vôbec o ňom predtým nepočuli. Na letisku v Los Angeles vypravujú toľko turistov, že si s očkovaním nerobia starosti.

Len tak naverímboha som nadhodil:

– Asi pred dvoma mesiacmi priletel sem z Los Angeles jeden môj známy. Zaujímalo by ma, či ste aj jeho museli očkovať.

– Ako vyzerá?

Opísal som Burka Damisa.

Vykrivila pery.

– Zdá sa mi, že sa na neho pamätám. Mal veľké, mocné svaly ako vy. Ale na ihlu veru nemal chuť. Usiloval sa z toho vykrútiť.

– Kedy to bolo?

– Presne by som to nevedela povedať. Asi pred dvoma mesiacmi, ako ste povedali. Mohla by som to zistiť, keby ste mi prezradili, ako sa volá.

– Quincy Ralph Simpson.

Otvorila v stole zásuvku, začala prezerať kartotéku a vytiahla odtiaľ jednu kartu.

– Tu je to – Simpson. Injekciu dostal dvadsiateho mája.

To znamenalo, že Burke Damis priletel do Mexika dva dni po tom, čo pravý Simpson naposledy odišiel z domu. To pravdepodobne znamenalo, že Simpsona zavraždili medzi 18. a 20. májom, pričom vrahom bol najskôr muž, ktorý si prisvojil jeho meno.

– Veľmi pekný mladík, – pokračovala žena. – Po injekcii sme sa milo pozhovárali.

– Pozhovárali? A o čom?

– O mojej dcére v Los Angeles. A zaujímalo ho, či sú to následky zemetrasenia. – Kývla rukou k puklinám v omietke.

– V duchu som si i ja kládol tú otázku.

– Nebolo to zemetrasenie. Spôsobil to uragán. Vytrhol takmer celú stenu budovy. Ani neuveríte, že dom postavili v posledných desiatich rokoch.

Do miestnosti znova vošiel muž v plátennom saku. Privádzal ďalšie dve obete: mladú dvojicu. Podľa ich vysvetlenia boli presvedčení, že sa tieto formality dajú vybaviť po prílete do Mexico City. Ošetrovateľka sa na nich matersky usmiala.

9

Naše lietadlo akoby pri zostupe bolo prerazilo nejakú membránu v nízkych oblakoch, tak lialo, keď sme pristáli v Guadalajare. Hoci som si na krátkej ceste od lietadla k letiskovej budove držal nad hlavou noviny ako stan, oblek sa mi prilepil na telo.

Vymenil som niekoľko zvlhnutých dolárov za niekoľko suchých pesos a požiadal som pokladníka, aby ma spojil – ak je to možné – s dákym po anglicky hovoriacim taxikárom. Vrátnik, ktorého pokladník poslal vybaviť moju požiadavku, sa vrátil s mužom v nepremokavom plášti z plastickej látky. Muž sa uškrnul na mňa spopod fúzov, z ktorých kvapkala voda.

– Tak teda, prosím, kam by ste si želali ísť?

– Do Ajijicu, ak tam majú hotel.

– Áno, pane, je tam veľmi pohodlná posada.

Cez parkovisko, kde bolo plno mlák, ma previedol do zánovnej simcy. Celý premočený som si sadol na predné sedadlo.

– Mokrá noc.

– Áno, pane.

Viezol ma tou nocou asi pol hodiny, pričom ma zabával útržkami životopisu. Ako ošetrovateľka, ktorá ma očkovala v Mazatláne, i on sa naučil po anglicky v Kalifornii.

– Dostal som sa ta cez rieku, nelegálne, – povedal s náznakom hrdosti. – Tri razy som prekročil hranicu. Dva razy ma na druhej strane chytili a autobusom ma vyšupovali späť. Po tretí raz mi to vyšlo a dostal som sa až do Mercedu. Neďaleko Mercedu som pracoval štyri roky, v poľnohospodárstve. Poznáte Merced?

– Poznám. Aké ste mali pracovné podmienky?

– Dosť biedne. Ale plat bol veľmi dobrý. Nahonobil som dosť, aby som sa mohol vrátiť a postaviť sa na vlastné nohy.

Spomedzi strmých čiernych kopcov vyústila teraz cesta na breh jazera. Zazrel som matný ligot rozčerenej vody. V svetle reflektorov prebehlo cez cestu stádo mulíc a cvalom sa stratilo v tme. Cez sklo, po ktorom stekala voda, vyzerali ani sivé scvrknuté prízraky koní.

Z tmy pred nami sa vyšvihli kostolné veže, obklopené inými budovami. Dážď slabol, a kým sme došli do dediny, celkom ustal. Hoci už bolo desať preč, na priedomiach sa ešte rojili deti. Starší sa prechádzali po uliciach s obschnutými dlažobnými kameňmi

Na rohu hlavného námestia si staršia žena v ručníku postavila na chodník drevený stôl. Z hrnca naberala akúsi zeleninu s duseným mäsom, a keď som šiel okolo, udrel mi do nosa pach jedla. Bol to ťažký, neopísateľný pach, ktorý nevzbudzoval spomienky: azda len očakávanie a čosi ako pochybnosti. Pach Mexika.

Bližšie k domovu som sa cítil, keď sme vstúpili do posada. Recepčný tam bol statný Američan v stredných rokoch menom Stacy, ktorý sa potešil, keď ma uvidel. Stĺpmi vrúbená hotelová hala vyzerala opustene. Stacy, ja a môj šofér, ktorý ma čakal tesne pri vchode, sme boli jedinými ľudskými bytosťami na dohľad a na dosluch.

Stacy sa okolo mňa vrtel, akoby chcel vzbudiť dojem, že je viac než jeden človek.

– Pravdaže vás môžem ubytovať, pán Archer. Máme tu niekoľko veľmi príjemných chatiek. Môžete si vybrať.

– Bude mi vyhovovať hociktorá. Myslím, že sa tu zdržím len jednu noc.

Vyzeral sklamaný.

– Pošlem mozo po vašu batožinu.

– Nemám nijakú batožinu.

– Veď ste celkom mokrý.

– Viem. Našťastie je to oblek, ktorý rýchle schne.

– Predsa ho nemôžete nechať schnúť na sebe. – Vľúdne cmukol. – Počúvajte, ste asi taký veľký ako ja. Ak chcete, požičiam vám nohavice a sveter. Pravda, ak si nechcete rovno ľahnúť.

– Nechystal som sa. Ste veľmi láskavý.

– Čo človek neurobí pre krajana, – povedal výsmešným tónom, ktorý bol vlastne polovážny.

Cez vlhkú záhradu ma zaviedol k mojej chatke. Bola čistá a priestranná. V kozube bolo nachystané drevo. Opustil ma, ale ešte predtým mi nakázal, aby som používal vodu z fľaše, aj na umývanie zubov. Zapálil som drevo a vlhký odev som zavesil na konzolu nad kozubom.

O chvíľu sa Stacy vrátil s náručou suchých kusov odevu. Veľká, široká tvár mu blčala od šľachetnosti a od pohárika, ktorý si medzitým vypil. Flanelové nohavice, ktoré priniesol, mi boli v páse široké. Stiahol som ich opaskom a obliekol som si modrý sveter s priliehajúcim golierom. Na srdci ako terč bol vyšitý monogram „S“. Sveter voňal po ihličí, túto voňavku vnucujú mužom, ktorí túžia po mužnom pachu.

– Vyzeráte celkom súco, – vyhlásil Stacy.

Stál a zamyslene si ma prezeral. Azda videl samého seba – pričom si možno predstavoval, že päť kilogramov z pásu sa mu premiestilo na plecia a že omladol o desať rokov. Trochu sa rozčúlil, keď som mu povedal, že ešte musím kamsi skočiť. Možno sa tešil, že sa pri ohni dôverne pozhovárame na tému: A aká je vaša životná filozofia?

Ustavične byt v pohybe, amigo.

Stacy vedel, kde bývajú Hatchenovci, a rýchlou španielčinou to vysvetlil môjmu šoférovi. Viezli sme sa k ulici bez mena. Iba na nárožnom múre ktosi nešikovnou rukou namaľoval akýsi nápis. Obďaleč za múrom sa vypínala kostolná veža.

Brána Hatchenovcov bola už zamknutá na noc. Chvíľu som musel búchať, kým som sa dočkal ohlasu. Môj buchot nebol jediným zvukom tu na okolí. Trochu vyššie na ulici naplno hralo rádio, bolo počuť klepot kopýt, kdesi v tme smiešne zhíkla mulica, zvon na kostolnej veži odbil tri štvrte a potom to pre nedoslýchavých zopakoval, skvíklo prasa.

Nejaký muž otvoril hornú časť dverí umiestených v bráne a baterkou mi zasvietil do tváre.

– Quien es? Ste Američan?

– Áno. Volám sa Archer. Vy ste pán Hatchen?

– Doktor Hatchen. Asi vás nepoznám, však? Stalo sa dačo?

– Priamo teraz nie. Tam v Štátoch dcéra vašej manželky Harriet ušla s mladým mužom, ktorý sa volá Burke Damis a ktorého možno poznáte. Pricestoval som sem z poverenia plukovníka Blackwella, aby som si o tom mužovi čo-to zistil. Ste vy a pani Hatchenová ochotní so mnou hovoriť?

– Asi nemôžeme odmietnuť. Čo keby ste prišli ráno?

Ráno tu už možno nebudem. Keby ste mi venovali trochu času ešte dnes večer, pokúsim sa byť čo najstručnejší.

– Dobre.

Kým otváral aj dolnú časť dverí, vyplatil som šoféra. Hatchen ma viedol uzavretou záhradou po nerovnom tehlovom chodníku. Svetlo baterky poskakovalo pred nami po tehlách. Bol to chudý, starnúci muž, kráčal už dosť namáhavo.

Prv než sme vošli do domu, zastal pod lampou nad vchodom.

– Čo chcete povedať tým, že Harriet ušla s Damisom?

– Chce sa za neho vydať.

– Je to zlé?

– To závisí od toho, čo sa o ňom dozviem. Už som naďabil na isté pochybné záležitosti.

– Napríklad?

V tvári plnej vrások mal bystré, jasné oči.

– Podľa všetkého sem pricestoval pod falošným menom.

– To nie je nič nezvyčajné. V Chapalských lesoch žije hŕba ľudí inkognito. No poďte dnu. Ženu to bude zaujímať.

Zapálil svetlo v sklenom portiku a viedol ma do ďalšej miestnosti. V póze sebavedomej elegancie tam na gauči sedela žena. Hlavu jej zdobila záplava starostlivo upravených svetlých vlasov. Čierne večerné šaty zdôrazňovali bielu plnosť pliec. Čas už trochu naštrbil klasické črty brady a hrdla.

– Pauline, toto je pán Archer. Moja manželka, – povedal Hatchen hrdo

Uchopila mi ruku ako trónu pozbavená kráľovná a držala ju jemne a zručne ako indiánsky zápasník, až kým som si neprisadol k nej na gauč.

– Sadnite si, – povedala už zbytočne – Čomu vďačíme za vašu návštevu?

– Pán Archer je splnomocnencom drahého starého Marka.

– Aké očarujúce! A o čo tentoraz ide drahému starému Markovi? Počkajte, nehovorte. Skúsim to uhádnuť. – Vztýčila ukazovák a držala si ho pred nosom. – Robí si starosti kvôli Harriet.

– Viete dobre hádať, pani Hatchenová.

Chabo sa usmiala.

– Je to ustavične tá istá historka. Vždy na ňu striehol ako kohút.

– Ako kvočka, – poopravil ju Hatchen.

– Ako kohút.

– Tak či onak, ušla z domu a vydala sa za toho Damisa, – vysvetlil.

– To ma neprekvapuje. Som rada, že sa na to odhodlala. Ak Harriet čosi potrebovala, tak to bolo trochu matkinej rozhodnosti a sily. Mimochodom, pán Archer, – kývla prstom, – Keith a ja sme sa chystali vypiť pohárik na noc. Nepridáte sa?

Hatchen na ňu živo pozrel. Stál ešte uprostred izby.

– Už si mala svoju dávku, drahá. Vieš, čo povedal doktor.

– Doktor je v Guade a ja som tu.

– Ale aj ja som tu.

– Tak nebuď zlý a prines nám dačo na pitie. Vieš, čo mám rada.

Mykol plecom a obrátil sa ku mne.

– Čo si dáte?

– Azda whisky?

– Whisky by som vám neodporúčal. Gin je veľmi dobrý.

– Tak potom, ak dovolíte, gin a tonic.

Vyšiel z izby, pričom nervózne fľochol na ženu, akoby sa mu chystala utiecť. Teraz rozohrala celý register svojich pôvabov.

– Viem, podistým si myslíte, že som čudná matka, ktorej vôbec nezáleží na dcérinom šťastí, a tak ďalej. Skutočnosť je taká, že som čosi ako utečenec. Dávno, dávno som ušla od Marka a z jeho domácnosti. Nevidela som ho už trinásť rokov a tentoraz je tá trinástka šťastné číslo. Prehodila som list a začala som novú kapitolu – kapitolu venovanú láske a slobode.

Z hlasu jej zaznievala romantika ako Eolova harfa s uvoľnenými strunami.

Nie je mi celkom jasné, prečo ste od neho odišli.

Tú nevyslovenú otázku pokladala za čosi samozrejmé.

– To manželstvo bolo omylom. Naozaj, mali sme veľmi málo spoločného. Ja mám rada pohyb a vzrušenie, zaujímavých ľudí so zmyslom pre krásy života. – Pozrela na mňa úkosom. – Aj vy sa mi zdáte takým človekom. Prekvapuje ma, že ste Markov priateľ. Voľný čas trávieval tak, že skúmal genealógiu rodiny Blackwellovcov.

– Nepovedal som, že som Blackwellov priateľ.

– No pochopila som vec tak, že vás sem poslal on.

– Som súkromný detektív, pani Hatchenová. Najal ma, aby som preskúmal Damisovu minulosť. Dúfal som, že mi v tom azda trochu pomôžete.

– Toho mládenca sotva poznám. Hoci som hneď od začiatku tušila, že Harriet je do neho zamilovaná až po uši.

– A kedy bol ten začiatok?

– Pár dní po príchode sem. Je to vyše mesiaca, čo pricestovala. Bola som naozaj rada, že ju vidím. – V hlase jej zaznelo prekvapenie. – Azda som bola trochu sklamaná, ale bola som rada.

– Prečo sklamaná?

– Mala som na to viacero dôvodov. Vždy som akosi dúfala, že prekoná obdobie mrzkého kačiatka, a trochu sa jej to, pravdaže, aj podarilo. Napokon, je to moja dcéra. – Neúnavným ukazovákom si siahla k čelu a pretiahla si ním po nose cez pery a bradu, ktorú nadvihla. – Ale sklamala ma, že v podstate nemáme nič spoločné. Nijako sa nemala k našim priateľom a ľahostajný jej bol aj náš spôsob života. Robili sme, čo sme mohli, aby sa cítila u nás pohodlne, ale ani nie po týždni sa od nás odsťahovala.

– A nasťahovala sa k Damisovi?

– To by Harriet neurobila. Je to dievčina, ktorá dbá na konvencie. Najala si ateliér pri jazere. Myslím, že niekde v susedstve bol aj jeho ateliér. Nepochybujem, že trávili spolu veľa času. Nech im padne na úžitok, myslela som si.

– Poznali ste Burka Damisa predtým, než sa s ním Harriet stretla?

– Nie, a v našej casa som sa s ním ani nestretla. Pravdaže, vídali sme ho, ale kým nás Harriet nezoznámila, nestýkali sme sa. Ako som povedala, bolo to niekoľko dní po jej príchode.

– Kde ste ho vídali?

– Hlavne v Cantina. Myslím, že tam na neho Harriet naďabila… teda, tam ho stretla. Posedávalo tam, či posedáva nemálo mladých ľudí, ktorí sa zaoberajú umením.

– Videli ste ho tam predtým, než sa s ním Harriet zoznámila?

– Áno, viac ráz. Je až nápadne pekný, nezdá sa vám?

– Používal meno Burke Damis?

– Myslím, že áno. Napokon, môžete si to zistiť u ľudí v Cantina. Je to neďaleko, na dolnom konci tejto ulice.

– Urobím to. Pokúsil sa s vami Damis nadviazať kontakty predtým, než pricestovala Harriet?

– Nie, vôbec sme ho nepoznali. – Oči sa jej zúžili.

– Azda ma nechce Mark do niečoho zamočiť?

– Nie, ale zišlo mi na um, či ju Damis nemal vyhliadnutú už pred príchodom sem.

– Vyhliadnutú?

– Ako dievčinu, ktorá bude mať veľa peňazí.

– Nedozvedel sa to od nás, ak narážate na túto vec.

– A nič nenasvedčovalo, že sa zámerne chce s Harriet zoznámiť?

– Pochybujem. Zoznámil sa s ňou v Cantina a ona, chudina, bola od vďačnosti celá preč.

– Prečo hovoríte „chudina“?

– Vždy som Harriet takto vnímala. Dostalo sa jej neúrekom od nás oboch. Chápem, že sa zdám sebecká, lebo som odišla od Marka a od nej, keď bola ešte dieťaťom. Ale nemala som na výber, ak som si chcela spasiť dušu.

Zamyslel som sa nad tým, či si ju spasila, a čakal som, či mi to ešte spresní. V očiach mala tvrdosť, príznačnú pre tých, čo zažili veľa zmien, a sami sa pritom nezmenili.

– Skrátka, aby som ten nechutný príbeh nerozmazávala, odsťahovala som sa do domu pri Tahoe a v Rene som získala rozvod. Nechcela som to urobiť. Srdce mi pukalo, že sa odvraciam od Harriet. No ona bola predovšetkým dcérou svojho otca. Nijako ináč sa to nedalo vyriešiť, ak vylúčim vraždu. A nemyslite si, že som o vražde neuvažovala. Ale rozvod v Nevade sa mi zdal civilizovanejším riešením. Keith, – kývla ku kuchyni, odkiaľ bolo počuť, ako Keith seká ľad, – Keith bol v Nevade kvôli tomu istému. Prečo je v tej kuchyni tak dlho?

– Azda nám chce poskytnúť možnosť, aby sme sa mohli porozprávať.

– Áno, je to veľmi ohľaduplný človek. Som s Keithom veľmi šťastná, nemyslite si, že nie. – V jej hlase som zachytil náznak výzvy. – Na druhej strane, nemyslite si, že som nemala výčitky svedomia kvôli Harriet. Keď k nám minulý mesiac prišla na návštevu, môj starý pocit viny sa obnovil. Bolo také zjavné, že chcela… že čosi odo mňa potrebovala. Čosi, čo som jej nemohla dať, a keby som aj mohla, ona by to nemohla prijať. Ešte vždy mi vyčítala, že som od nej ušla, ako to ona nazýva. Skúsila som jej všetko vysvetliť, ale nechcela ani len počuť nejaké kritické slovo o svojom otcovi. Vždy ovládal každú jej myšlienku. Rozčúlila sa a obávam sa, že aj ja. Pohádali sme sa a ona sa odo mňa odsťahovala.

– Vyzerá to tak, že tým akoby dozrela pre Damisa. Poznám mužov jeho štýlu. Striehnu ako na korisť na dievčatá a ženy, ktoré sa vymania z ochranného prostredia rodiny.

– Podľa vašich slov akoby to bol veľmi nečestný človek.

– Aj je. Nehovorí vám nič meno Q. R. Simpson? Quincy Ralph Simpson?

Zavrtela hlavou a účes sa jej skĺzol. Zdalo sa, akoby sa celá jej osobnosť držala na vlásničkách.

– Podľa vás by som to meno mala poznať?

– Pravdu povediac, ani som s tým nerátal.

– O koho ide? – ozval sa jej manžel z prahu. Prinášal tepanú medenú tácňu, na ktorej boli symetricky rozmiestnené tri poháriky s bledým nápojom.

– Je to meno, ktoré Burke použil pri prechode hraníc sem i späť. Quincy Ralph Simpson.

– Nikdy som to meno nepočul.

– Stretli by ste sa s ním, keby ste si prečítali kalifornské noviny.

– No my ich nečítame. – Uhladenými pohybmi rozdal poháriky – Šťastne sme zutekali pred kalifornskými novinami, atómovými bombami a daňou z príjmov.

– A pred vysokými cenami liehovín, – zanôtila jeho žena ako partnerka z vaudevillovej dvojice.

– Liter tohto ginu stojí v prepočte štyridsať amerických centov, – povedal, – a myslím, že jeho kvalita je slušná. Nuž, salud.

Zdvihol pohárik.

Upil som si. Gin bol dobrý, ale nerozohrial ma. Táto miestnosť a ľudia v nej dýchali akýmsi chladom, bolo v nich čosi nadsadené. Usadili sa tu ako sťahovaví vtáci, čo stratili inštinkt, ktorý ich hnal domov, a oddali sa snu, že je možné naveky lietať staticky. Alebo tak sa to aspoň zdalo cez dno môjho pohárika.

Dopil som a vstal. Vstal aj Hatchen.

– A čo to píšu v novinách o tom Simpsonovi?

– Pred dvoma mesiacmi ho prebodli sekáčom na ľad. Jeho telo sa našlo minulý týždeň.

– A hovoríte, že Damis používa jeho meno?

– Áno.

– Podozrievajú ho zo Simpsonovej vraždy?

– Áno, ja ho podozrievam.

– Chudina Harriet, – povedala pani Hatchenová ponad pohárik.

10

Cantina mala niekoľko pospájaných verejných miestností a vyzerala, akoby kedysi bola súkromným domom. V ten utorok o pol dvanástej v noci sa jej zase takmer vrátila atmosféra súkromia. V kúte za opusteným pódiom pre orchester sedel a popíjal osamelý muž so žltými vlasmi rozličných odtieňov, ktoré mu splývali na golier. Ináč nebol v miestnosti nik.

Na stenách viselo niekoľko neveľkých olejomalieb. Ich hrudky, štvorce, závity a rozptýlené línie pripomínali obrysy, ktoré sa rozplývajú pred očami na rozhraní spánku a bdenia. Cítil som, že som sa priblížil k Burkovi Damisovi, a prechádzal som od obrazu k obrazu, dúfajúc, že spoznám jeho štýl alebo že nájdem jeho podpis.

– Las pinturas, môžete si ich kúpiť, seňor, – ozval sa mi spoza chrbta mierny hlas.

Patril mladému Mexičanovi v čašníckej zástere. Mal zlomený nos a ústa, ktorým ublížili telesne i morálne.

V čiernych očiach mu ani horúčka blčala inteligencia.

– Ľutujem, nekupujem obrazy.

– Nikto ich nekupuje. Nikto ver‘. „Riekol havran: ‚Nikdy ver‘.“

– Čítali ste Poea?

– V škole, seňor, – povedal s úsmevom. – „Moja krásna Annabel Lee… v kráľovstve pri mori.“ Študoval som na učiteľa, ale keď otec skrachoval, musel som to nechať tak. Peňazí je málo a prácu nájsť nie je ľahko. Turisti sa sem tohto leta nehrnú.

– Prečo?

Mykol plecami.

– Kto pochopí sťahovanie vtákov? Viem iba to, že čestným spôsobom sa tu ťažko dá žiť. Skúsil som to s boxom, ale nie je to pre mňa.

Dotkol sa nosa.

Vysypal ten príbeh zo seba rýchle a zručne a čakal som, čo podnikne, aby zo mňa dačo vymámil. Ale aj tak mi bol sympatický. Doráňaná tvár mu žiarila, akoby v ňom blčali rozptýlené svetlá tmavého mesta a sústredili sa v jeho obličaji.

– Vypijete si dačo, seňor?

– Vari pivo.

– Čierne či svetlé?

– Svetlé.

– Bueno, čierne totiž nemáme. Máme tri fľaše svetlého piva, litro tequily a nijaký ľad. Ale pivo je studené. Požičal som si ho.

So širokým úsmevom prešiel do susednej miestnosti a vrátil sa s fľašou a pohárom. Nalial do pohára.

– Viete šikovne nalievať pivo.

– Áno, pane. A viem pripravovať martini, margueritas a všelijaké nápoje. Občas ma volajú vypomôcť na večierok, vďaka tomu hovorím tak dobre po anglicky. Povedzte, prosím, svojim priateľom, že José Perez z Cantina je im k službám, keď budú potrebovať prvotriedneho cantinero.

– Žiaľ, v týchto končinách nemám priateľov.

– Ste turista?

– Také čosi. Prechádzam tadiaľto.

– Maliar, por ventura? – povedal a zavadil pohľadom o Stacyho sveter. – Chodievalo sem veľa maliarov. Aj môj šéf je maliar.

Pozrel cez sálu na osamelo popíjajúceho muža v kúte.

– Rád by som sa s ním pozhováral.

– Poviem mu, seňor.

José prešiel vrtko cez sálu a povedal čosi po španielsky dlhovlasému mužovi. Ten vzal do ruky nápoj a tackal sa ku mne, akoby v miestnosti bolo po pás vody či po oči tequily. Tkaný opasok so striebornou prackou, zdobenou ametystom, rozdeľoval jeho objemné brucho na dve pologule.

– Aha, – vyhŕkol. – Badám, že tu mám zákazníka a navyše krajana.

– Dobre badáte. Mimochodom, volám sa Archer.

Vypínal sa nado mnou, vysoký a nachýlený, ako pisanská veža z mäsa a kostí.

– Prečo si nesadnete?

– Ďakujem. – Zviezol sa do stoličky. – Som Chauncey Reynolds, nie som však príbuzný sira Hoshuu Reynoldsa, hoci aj ja tak trochu maľujem. Vždy som pokladal sira Joshuu za lepšieho výtvarného kritika než maliara. Alebo máte na vec iný názor?

A dosť bojovne sa ku mne nahol.

– Ťažko mi je zaujať stanovisko, pán Reynolds. Do umenia sa veľmi nerozumiem.

– Myslel som, že áno, keď ste si prezerali obrazy. No nič to. Som rád, že vidím hosťa.

– A kam sa podeli ostatní hostia?

– Kdeže lanské snehy sú! Keď som si prenajal tento lokál, hostia sa tu len tak hemžili. Myslel som, že som naďabil na zlatú žilu. – Pozrel si na mohutné ruky, akoby ho prekvapilo, že sú prázdne. – A potom ľudia prestali chodiť. Ak sa lokálu budú hostia naďalej vyhýbať, zbalím to a dám sa znovu do práce.

Akoby samému sebe vyhlasoval ultimátum.

– Je to vaše živobytie maľovať obrazy?

– Jednoducho maľujem. Našťastie mám menší súkromný príjem. Z maľovania obrazov si nikto nezarobí na živobytie. Aby si z toho človek mohol zarobiť na živobytie, musí najprv umrieť. Van Gogh, Modigliani, všetci veľkí museli najprv umrieť.

– A čo Picasso?

– Picasso je výnimka, ktorá potvrdzuje pravidlo. Pripíjam na Pabla Picassa. – Zdvihol pohár a upil si.

– A vy sa čím živíte, pán Archer?

– Som detektív.

Prudko položil pohár na stôl. V jeho krvou podliatych očiach bolo čosi z nedôvery zraneného býka, hľadiaceho zo svojej querencia.

– Poslala vás Gladys, aby ste ma vypátrali?

– Nepoznám nijakú Gladys.

– Cestné slovo?

– A nikdy predtým som o vás nepočul. Kto je Gladys?

– Moja bývalá manželka. Rozviedol som sa s ňou v Juareze, no newyorský súd nechce uznať rozvod.

A preto, priateľu, som tu. Navždy.

Vyslovil to tak, že to pripomínalo ozaj dlhý čas.

– Zaujímam sa o mladého muža menom Burke Damis, – povedal som.

– Prečo sa po ňom pátra?

– Nepátra sa po ňom.

– Neprekabátite ma. Za dlhých bezsenných nocí som prečítal množstvo detektívok a poznám ten pohľad, aký máte vy. Vyzeráte ani detektív, čo sa chystá falošnému hráčovi položiť ruku na plece.

– Ako pekne sa viete vyjadrovať. Predpokladám, že poznáte Damisa.

– Len zbežne. Zdržiaval sa tu, najmä predtým, než som sa dal najať… než som si prenajal lokál. – Naklonil sa ponad stôl a dlhé vlasy mu spadli ani zlomené krídla. – Čo myslíte, prečo sem všetci prestali chodiť? Povedzte mi – ste skúsený, objektívny pozorovateľ – mám taký výbojný výzor?

– José mi vravel, že obchody idú všade zle, – poznamenal som nezáväzne. – Je to ako so sťahovavými vtákmi.

Obzrel sa na Josého, ktorý sa opieral o stenu, a požiadal o ďalší alkohol. José mu nalial tequilu.

– Zhovárali ste sa s Damisom?

– Nie tak, že by sa to dalo nazvať dôverne. Je to sympatický chlapík, ale bližšie som sa s ním nezoznámil. Zvyčajne sa pohyboval v inej spoločnosti. Neviete, či je ešte v Ajijicu?

– Nie. Môžete mi uviesť mená tých, s ktorými sedával?

– Najčastejšie som s ním vídal Billa Wilkinsona.

– Ako sa s ním môžem spojiť?

– Azda ho nájdete v Haciende. Odvtedy čo sme sa trochu poharkali, chodieva zväčša ta.

– Poharkali?

– Vlastne som sa pohádal s pani Wilkinsonovou. Je to jedna z tých juhokalifornských paničiek, ktoré si namýšľajú, že sú zberateľkami umenia, jednoducho preto, lebo majú dosť peňazí. Povedal som jej, kam si môže tie peniaze strčiť, a Bill by urobil lepšie, keby jej dal zbohom. Nemám nič proti ženám…

– Ani Damis, pokiaľ som počul. Videli ste ho niekedy so ženami?

– Takmer ustavične. Veľa času strávil s Anne Castlovou. To bolo predtým, než sa dal dokopy s tou blondínkou… ako sa len volala?

A začal bojovať so svojou pamäťou.

– Na tom nezáleží. Kto je Anne Castlová?

– Má obchod s rozličnými remeselníckymi výrobkami na druhej strane námestia. V tej istej budove má alebo mal Damis ateliér. Niet pochýb, že tesné susedstvo vykonalo svoju smrtiacu úlohu. Annie je súce dievča, ak máte rád seriózne tmavovlásky. No keď sa tu objavila tá veľká malá blondínka, pustil Anne k vode.

– Čo má znamenať „veľká malá“?

– Quien sabe? Veľká dievčina, malý človek, hádam to. Ešte sa v nej neprejavila žena, viete. – Pohárikom si oživil alkoholický bystrozrak. – Až sa to stane, bude celkom k svetu. Krása nie je ani tak v črtách tváre ako v duchu, v očiach. Preto je ju tak ťažko namaľovať.

– Ste schopný pozorovateľ, – povzbudil som ho.

– Všímam si ľudí, priateľko. Ak ste detektív, ako vravíte, aj vy si iste všímate ľudí.

– Som potulný sprievodca, – povedal som. – Tak sa mi vidí, že ste sa poriadne sústredili na tú blondínku.

– Nuž veru tak. Ako sa volala? Tuším slečna Blackstonová. Matka nás zoznámila. V poslednom čase som ju nevidel. Všímam si špeciálne vysoké ženy, lebo i sám som dosť veľký. Gladys meria takmer stoosemdesiat centimetrov, mirabile dictu. Kedysi bývala sólistkou v kabarete na Bowery, odkiaľ som ju vyslobodil a urobil si z nej modelku, ja trkvas. A dôsledkom toho je, že som teraz tu, na svojej súkromnej Bowery.

Oči mu blúdili po prázdnej miestnosti.

Vstal som.

– Ďakujem za informácie. Môžete mi povedať, ako sa dostanem k Haciende?

– Môžem, ale pozrite, priateľko, je mi s vami celkom dobre. Vypite si pivo a poviem Josému, aby nám pripravil dáky poriadny nápoj. Kde je José? José!

– Nerobte si starosti. Musím sa stretnúť s Billom Wilkinsonom.

Malátne sa zdvihol.

– Ako si želáte. A nemali by ste chuť povedať mi, kvôli čomu toto všetko…?

– Mohol by som vám porozprávať nejaký príbeh, ale bolo by to mrhanie času. – Vytiahol som z vrecka peňaženku. – Koľko som vám dlžen za pivo?

– Nič. – Opísal rukou majestátne gesto, ktoré skrývalo v sebe nebezpečenstvo, že stratí rovnováhu. – Ste cudzinec, ktorý ma prišiel navštíviť, preto nemôžem prijať od vás peniaze. Okrem toho mám pocit, že mi prinesiete šťastie.

– Dosiaľ som nikomu nepriniesol šťastie, pán Reynolds.

Vysvetlil mi, ako sa dostanem k Haciende, a pustil som sa po polnočných uliciach. Brány domov pohltili deti. Vonku bolo ešte niekoľko mužov a veľmi málo žien. Muži mali tváre zatienené klobúkmi v tvare sopky a vyzerali ani sprisahanci. Ale keď som jednu skupinku pozdravil Buenas noches, zaznelo za mnou zborové Buenas noches.

11

Hacienda bola na noc zatvorená. Odhadujúc, kadiaľ asi by som sa mal pustiť späť, započúval som sa do zvukov mestských hodín, odbíjajúcich štvrťhodinu, a tak som sa vrátil na hlavné námestie. Bolo opustené, až na osamoteného muža zavretého za mrežami jedinej väzenskej cely.

Sledovaný jeho indiánsky obozretným pohľadom, pustil som sa na prechádzku okolo námestia. Keď som ho asi zo siedmich osmín obišiel, zastavil ma ručne, po anglicky napísaný oznam na dverách: ĽUDOVÉ VÝROBKY – U ANNE. Obločnice boli zavreté, ale spoza nich presvitalo svetlo a ozýval sa akýsi rytmický buchot.

Keď som zaklopal na dvere vedľa obločníc, hrmot ustal. Po kameni zaklopkali podpätky a ťažké dvere zavrzgotali. Vyzrela z nich dosť drobná žena.

– Čo si želáte? Už je veľmi neskoro.

– Chápem to, slečna Castlová. No ráno letím zasa späť, a keď ste hore, tak som si myslel…

– Viem, kto ste.

– Ako vidím, v Ajijicu sa správy šíria rýchle.

– Však? Môžem vám povedať aj to, že ste tu nadarmo. Burke Damis z Ajijicu pred časom odcestoval. Je pravda, že som mu na krátky čas prenajala ateliér. Ale o ňom vám neviem nič povedať.

– To je smiešne. O mne viete všetko a nikdy predtým ste ma nevideli.

– Na tom nie je nič smiešne. Čašník v Cantina je môj priateľ. Učila som tkať jeho sestru.

– To bolo od vás pekné.

– Patrí to do môjho bežného života a práce. Zato vy do môjho života rozhodne nepatríte. Buďte taký láskavý, stiahnite si tú veľkú nohu z dverí, aby som sa mohla znovu pustiť do tkania.

Ani som sa nepohol.

– Pracujete do neskorých nočných hodín.

– Pracujem ustavične.

– Ja takisto, keď vyšetrujem prípad. To máme spoločné. No myslím, že spoločné máme ešte čosi.

– Neviem si predstaviť, čo by to mohlo byť.

– Vy si robíte starosti kvôli Burkovi Damisovi a ja takisto.

– Starosti? – Toto slovo vyslovila kovovým tónom.

– Neviem, čo by to malo znamenať.

– Ani ja, slečna Castlová. Budete mi to musieť povedať.

– Nepoviem vám nič!

– Ste zamilovaná do Burka Damisa?

– To určite nie! – vyhŕkla pobúrene, a to mi prezradilo veľmi veľa. – To je to najabsurdnejšie tvrdenie – vlastne otázka, akú mi kto kedy položil

– Mám naporúdzi celú hŕbu absurdných otázok. Nevpustili by ste ma dnu, aby som vám niekoľko z nich predložil?

– Prečo by som vás mala vpustiť?

– Pretože ste seriózna žena a ide o seriózne veci. Len tak zo žartu som z Los Angeles nepriletel.

– A čo sa teda deje?

– Okrem iného, – povedal som, – Burke ušiel s mladou ženou, ktorá je riadne popletená.

Hodnú chvíľu mlčala.

– Poznám Harriet Blackwellovú a celkom súhlasím s tým, čo ste o nej povedali. Je to citovo nevyzreté dievča, ktoré sa vrhlo… skrátka, ktoré sa ho chytilo ani kliešť. Do toho nemôžem a ani nechcem nijako zasiahnuť.

– Ani keby bola v nebezpečenstve?

– Tým nebezpečenstvom by mal byť Burke? To nie je možné.

– Podľa môjho názoru je to viac než možné a veľa o tom rozmýšľam.

Pristúpila bližšie ku mne. Zachytil som záblesk v jej očiach, ucítil vôňu jej pokožky, jemnú, čistú, bez parfumu.

– Naozaj ste pricestovali až zo Štátov, aby ste sa ma pospytovali na Burka?

– Áno.

– Urobil… urobil čosi Harriet Blackwellovej?

– Neviem. Stratili sa mi z dohľadu.

– A prečo teda podozrievate, že čosi urobil?

– Poviem vám to, ak mi to poviete vy. Zdá sa, že obaja myslíme na rovnakú vec.

– Nie. Vy mi vkladáte slová do úst.

– Nerobil by som to, keby ste sa chceli so mnou zhovárať.

– Azda by som to predsa mala urobiť, – povedala mne aj svojmu svedomiu. – Vstúpte, pán Archer.

Vedela aj to, ako sa volám.

Vošiel som za ňou do izby za obchodom. V rohu stál drevený ručný tkáčsky stav a v ňom bol kúsok farebnej tkaniny, ktorej vzor zložito narastal. Steny a nábytok pokrývali podobné tkaniny s pestrými, až hýrivými farbami.

Aj Anne Castlová mala na sebe nápadný odev. Bola v pestrofarebnej mexickej sukni, vo vyšívanej blúze, v ušiach mala zlaté náušnice, dosť veľké, takže sa hompáľali. Čierne, nakrátko ostrihané vlasy zdôrazňovali jej krehkú postavu a svojráz jej osobnosti. Oči mala hnedé a inteligentné a boli vľúdnejšie, než som usudzoval podľa hlasu.

Keď sme si sadli na diván, začala:

– Chceli ste mi povedať, čo Burke urobil.

– Bol by som radšej, keby ste sa o ňom vyslovili najprv vy, a to z psychologických dôvodov.

– Chcete naznačiť, – pokračovala opatrne, – že po tom, čo poviete vy, by sa mi už nechcelo hovoriť?

– Také čosi.

– Je to také hrozné?

– Môže to byť veľmi hrozné. Neviem.

– Hrozné ako vražda?

Hovorila ako dieťa, čo pomenúva veci, ktorých sa bojí, mŕtveho, čo sa prechádza po pôjde, kostlivca hneď za dverami, len aby sa uistilo, že nič také neexistuje.

– Možno. Zaujímalo by ma, čo vás k tomu viedlo, že ste túto možnosť nadškrtli.

– Nuž, – vykrúcala sa, – vy ste povedali, že Harriet Blackwellová je v nebezpečenstve.

– A to je všetko?

– Áno. Pravdaže. – Už-už bola na pokraji úprimnosti, no kostlivec ju odstrašil. Ústup zastrela tým, že začala protestovať: – Som presvedčená, že sa mýlite. Zdá sa, že sa majú radi. A Burka nemôžete označiť za násilníka.

– Ako dobre ste ho poznali, slečna Castlová?

Zaváhala.

– Predtým ste sa ma opýtali, či som bola do neho zamilovaná.

– Ospravedlňujem sa, že som to tak z mosta doprosta povedal.

– To nič. Tak veľmi to vidieť? Alebo vám to prezradil Chauncey Reynolds?

– Povedal, že ste sa s Burkom často stretávali predtým, než sa na scéne objavila Harriet Blackwellová.

– Áno. Odvtedy sa pokúšam vymazať ho zo svojho života. Bez väčších úspechov. – Zahľadela sa na tkáčsky stav v kúte. – Aspoň som urobila fúru roboty.

– Nechcete mi ten príbeh porozprávať od začiatku?

– Ak na tom trváte… Neviem, ako by vám to mohlo pomôcť.

– Ako ste sa s ním zoznámili?

– Celkom normálne. Deň nato, ako sem pricestoval, prišiel do obchodu. Izba v posada mu nevyhovovala pre zlé osvetlenie. Hľadal miesto, kde by mohol maľovať. Povedal, že jeden čas nemohol maľovať a že priam zmiera túžbou pustiť sa do toho zasa. Náhodou mám ateliér, ktorý nepoužívam, a súhlasila som s tým, že by som mu ho tak na mesiac prenajala.

– Chcel ho na taký čas? Na mesiac?

– Na mesiac alebo dva, nedohodli sme sa presne.

– A prišiel sem pred dvoma mesiacmi?

– Takmer na deň. Keď si pomyslím na to, koľko sa toho odohralo za tie dva mesiace… – Odrážalo sa to v jej pohľade. – Skrátka, v ten deň, keď sa prisťahoval, musela som urýchlene odcestovať do Guadu. Jedno z mojich dievčat trpí na srdcový reumatizmus a súrne ju bolo treba odviesť k lekárovi. Burke cestoval s nami a zapôsobilo na mňa, ako nežne sa správal k dievčaťu – je to jedna z mojich najlepších žiačok. Keď sme ju odviezli do nemocnice, zašli sme si na obed do Copa de Leche a tu sme sa vlastne bližšie spoznali. Hovoril mi o svojich umeleckých plánoch. Ešte sa pridržiava abstrakcie, no pokúša sa touto metódou preniknúť hlbšie do života. Zastáva názor, že americký národ nevedome prežíva tragédiu, že trpí, ale svoje utrpenie si neuvedomuje a nedomýšľa, v čom väzí príčina Burke sa nazdáva, že tou príčinou je náš sexuálny život. – Odrazu sa začervenala. – Na maliara je Burke veľmi výrečný.

– Nepobadal som to, – poznamenal som. – Kto platil vtedy za obed?

Začervenala sa ešte tuhšie.

– Viete o ňom dosť, však? Ja som platila. Bol bez groša. Vzala som ho aj do predajne maliarskych potrieb a na svoj účet som mu kúpila farieb za štyristo pesos. Bol to môj nápad, nie jeho, a neľutujem, že som to urobila.

– Vyrovnal sa s vami?

– Prirodzene.

– Predtým než sa spriahol s Harriet Blackwellovou, alebo potom?

– Predtým. Bolo to najmenej týždeň pred jej príchodom.

– Z čoho zaplatil?

– Predal obraz Billovi Wilkinsonovi, či skôr jeho žene – to je tá ženská, čo má peniaze. Usilovala som sa ho presvedčiť, aby jej obraz nepredal, alebo, ak to chce stoj čo stoj urobiť, aby ho predal mne. No rozhodol sa, že ho predá jej, a ona si zaumienila, že ten obraz získa. Zaplatila mu tritisícpäťsto pesos, a to bolo viac, než som si mohla dovoliť ja. Neskôr ľutoval, že obraz predal, a chcel ho od Wilkinsonovcov odkúpiť. Počula som, že sa pre to pohádali.

– Kedy sa to stalo?

– Asi pred dvoma týždňami. Počula som o tom iba z druhej ruky. S Burkom sme sa už nerozprávali a s Wilkinsonovcami nemám nič spoločné. Bill Wilkinson je opilec, ktorý sa oženil so ženou staršou než on a žije z jej peňazí. – Po týchto slovách sa odmlčala, azda preto, že náhodou sa dotkli jej vzťahu s Damisom.

– Sú to nebezpeční ľudia.

– Pokiaľ ma informovali, Wilkinson bol Burkov obľúbený spoločník.

– Istý čas. Bill Wilkinson je celkom vnímavý človek, čím chcem povedať, že chápe slabôstky ľudí, a Burke sa s ním na čas zblížil.

– Alebo naopak?

– Čo by človek ako Burke mohol získať od muža ako Bill Wilkinson?

– Predal jeho žene obraz za tritisícpäťsto pesos.

– Je to veľmi dobrý obraz, – v jej slovách znela obhajoba, – a tá cena je nízka. Burke nemá vysokú mienku o svojich obrazoch, ale i sám pripustil, že v tom obraze je akási tragika, ku ktorej vo svojej tvorbe smeruje. Nepodobal sa iným jeho výtvorom, azda s výnimkou niektorých náčrtov. Je to naozaj obraz, ktorý reprezentuje jeho tvorbu.

– Reprezentuje?

– Je to portrét, – vysvetľovala, – portrét pôvabného mladého dievčaťa. Nazval ho Portrét neznámej ženy. Opýtala som sa ho, či dakedy takú ženu poznal. Povedal, že možno áno, alebo že hádam o nej sníval.

– A vy si o tom čo myslíte?

– Podľa mňa ju musel poznať a namaľoval ju spamäti. Ešte som nevidela človeka pracovať tak zanietene. Maľoval dvanásť-štrnásť hodín denne. Musela som ho nútiť, aby si odpočinul a dačo zjedol. Keď som s jedlom prišla do ateliéru, pracoval, v očiach mal slzy a dolu tvárou mu stekal pot. Maľoval, až ho rozboleli oči, potom sa pobral do mesta a spil sa do nemoty. Dávno po polnoci som ho ukladala do postele, no ráno bol zasa hore a znovu maľoval.

– Mali ste s ním trpký mesiac.

– Vyhovovalo mi to, – povedala rozohnene. – Milovala som ho. A doteraz ho milujem.

Bolo to vášnivé vyznanie. Ak prerážalo v jej slovách trochu hystérie, podarilo sa jej ju zvládnuť. Vo všetkom sa vedela ovládnuť, ibaže sa o to musela celý čas usilovať.

Sedeli sme a chmúrne sme sa na seba usmievali. Bola to príťažlivá žena, čestnosť pridala jej tvári čisté ťahy. Spomenul som si, čo v opileckej múdrosti povedal Chauncey Reynolds o Harriet: že sa z nej ešte nevykľula žena. Zato z Anne Castlovej áno.

Pridlho som upieral zrak na jej tvár. Vstala, s živosťou kolibríka prešla cez izbu a otvorila prenosný bar pri stene:

– Môžem vám ponúknuť dačo vypiť, pán Archer?

– Ďakujem, nie, mám pred sebou dlhú noc. Keď skončíme, pokúsim sa vyhľadať Wilkinsonovcov. Okrem iného rád by som si pozrel ten portrét, čo kúpili.

Prudkým pohybom zavrela dvierka baru.

– Tak ešte sme neskončili?

– Obávam sa, že nie, slečna Castlová.

Vrátila sa k divánu.

– Čo ešte chcete odo mňa?

– Ešte vždy nechápem Damisa a jeho minulosť. Hovoril vám vôbec o predchádzajúcom živote?

– Zavše. Pochádzal odkiaľsi zo Stredného západu. Študoval na rozličných výtvarných školách.

– Nespomínal, na ktorých?

– Ak aj spomenul, nepamätám sa už. Možno to bolo Chicago, aspoň jedna z nich. Poznal zbierky tamojšej školy. Ale tie pozná väčšina maliarov.

– Kde žil predtým, než prišiel do Mexika?

– Ako som pochopila, kdekade v Štátoch. Ako väčšina z nás.

– Chcete povedať, ako väčšina ľudí odtiaľto.

Prisvedčila.

– Toto je náš päťdesiaty prvý štát. Prichádzame sem, keď sme absolvovali ostatných päťdesiat.

– Burke sem prišiel z Kalifornie, to vieme. Spomínal pred vami niekedy okres San Mateo alebo oblasť okolo Zálivu?

– Jeden čas žil v San Franciscu. Veľmi dobre poznal obrazy El Greca z tamojšej galérie.

– Zrejme vždy hovoril o maliarstve.

– Hovoril o všetkom možnom, – povedala, – s výnimkou svojej minulosti V tomto bode bol zdržanlivý. Povedal mi, že dlhé roky bol nešťastný a že odvtedy, ako bol chlapcom, som ho po prvý raz urobila šťastným ja.

– Tak prečo sa od vás tak naraz odvrátil?

– To je veľmi boľavá otázka, pán Archer.

– Viem a mrzí ma to. Usilujem sa pochopiť, ako sa na scéne objavila Harriet Blackwellová.

– Neviem to vysvetliť, – poznamenala a ticho si povzdychla. – Naraz tu bola, rovno uprostred.

– Zmienil sa o nej niekedy pred jej príchodom?

– Nie. Chápete, stretli sa až tu.

– A predtým o nej nič nevedel?

– Nie. Chcete naznačiť, že tu na ňu striehol alebo dačo rovnako melodramatické?

– Moje otázky nechcú nič naznačiť. Sú to jednoducho otázky. Neviete náhodou, kde sa po prvý raz stretli?

– Na večierku u Helen Wilkinsonovej. Nebola som tam, a tak vám neviem povedať, kto komu koho predstavil, alebo kto bol, tak povediac, útočník. Viem, že to bola láska na prvý pohľad. – Sucho dodala: – Z jej strany.

– A čo on?

Jej svetlé obočie sa stiahlo a na chvíľu vyzerala takmer nepekná.

– Ťažko povedať. Keď sa tu ukázala ona, pustil ma k vode, ako sa hovorí. A prestal aj maľovať. Niekoľko týždňov trávil všetok čas s ňou a napokon s ňou aj odcestoval. Občas som ich vídala spolu – ešte vždy tu býval, no zariadila som veci tak, aby som ho vídala čo najmenej – a mala som dojem, že ho bohvieako nepriťahovala.

– Na čom spočíva vaše tvrdenie?

– Tvrdenie je priveľmi jednoznačné slovo pre to, čo môžem povedať: usudzovala som podľa toho, ako na ňu pozeral a ako zasa nepozeral. Pôsobil na mňa ako človek, ktorý robí svoju prácu, pričom ju robí s akousi chladnou dokonalosťou. Možno si to iba namýšľam, možno by som iba chcela, aby to tak bolo.

Pochyboval som o tom. Videl som ten nedostatok záujmu v jeho tvári pred niekoľkými dňami v plážovom domci, keď sa k nemu Harriet rozbehla cez izbu.

– Nemyslím, že by to bol iba subjektívny dojem, slečna Castlová.

– Nie? Nezdalo sa mi, že by o sebe hovorili tak, ako sa to očakáva od ľudí, ktorí sú do seba zamilovaní. Ako sme o sebe hovorili Burke a ja, keď… keď sme boli spolu. – Obrvy sa jej zasa nepekne stiahli. – Hovorili o tom, koľko má jej otec peňazí a aký nádherný dom vydržiava pri jazere Tahoe. No a o takýchto veciach, – dodala opovržlivo.

– A čo konkrétne sa hovorilo o tom dome pri jazere Tahoe?

– Opisovala mu ho tak podrobne, akoby mu chcela tú nehnuteľnosť predať. Viem, že som k nej asi krutá, ale kruté bolo aj počúvať to. Hodnú chvíľu vykladala o mocných dubových trámoch, o kamennom kozube, kde by si človek mohol opiecť vola, keby dákeho mal, a o tom, aký nádherný je výhľad z okna obráteného na jazero. Zarmucovalo ma, ako veľmi Búrka tá jej materialistická prednáška zaujíma.

– Spomínala, že ho ta so sebou vezme?

– Tuším áno. Áno, spomínam si, raz sa zmienila o tom, že by to bolo ideálne miesto, kde by sa dali osamote stráviť medové týždne.

– Zo všetkého, čo ste mi povedali dosiaľ, je to asi to najdôležitejšie, – povedal som. – Mimochodom, ako sa vám podarilo vypočuť si tieto reči?

Rozpačite si podrmala náušnicu.

– Nechcela som s tým vyrukovať. Ale keď sa priznávam ku všetkému, môžem sa priznať i k tomuto. Počúvala som za dverami. Pôvodne som to nemala v úmysle, no niekoľko nocí za sebou ju priviedol do ateliéru, a tak sa moje dobré predsavzatia rozplynuli. Jednoducho som sa musela dozvedieť, o čom sa zhovárajú. – Do hlasu sa jej vkradol posmešný tón. – Rozprávala, že jej otec má peňazí ako smetí, tri domy, a Burke to len tak hltal. Možno prežil biedne detstvo, ktovie?

– Na profesionálnych podvodníkoch je čudné to, že často pochádzajú zo slušných, dobre situovaných rodín.

– Burke nie je podvodník. Je to dobrý maliar.

– Musím sa zatiaľ zdržať konečného úsudku, či už ide o to alebo ono. Bolo by dobré, keby ste sa ani vy neunáhľovali so svojím názorom.

– Posledné týždne som sa o to usilovala. No je to strašne ťažko, keď sa človek na toho druhého upäl…

A bezmocne rozhodila ruky.

– Rád by som si pozrel ateliér, ktorý ste mu prenajali. Bolo by to možné?

– Ak sa vám zdá, že by vám to mohlo dáko pomôcť…

Na vzdialenom konci dvora, kde v noci parkoval Volkswagen pri múre okolo pozemku, stála tehlová budova s veľkým oknom. Anne Castlová otvorila dvere a zapálila svetlo. Veľká miestnosť s holými stenami páchla po dezinfekčnom prostriedku na kynoženie hmyzu. Na kachličkovej dlážke stálo zopár na túto miestnosť neprimeraných kresiel, potiahnutých bravčovou kožou. V jednom kúte bolo ležadlo s holým tenkým matracom.

– Žil tu dosť skromne, – poznamenal som.

– Ako mních v cele. – Povedala to výsmešne. – Pravdaže, keď sa odsťahoval, vypratala som izbu. V nedeľu to bol týždeň.

– Do Los Angeles odletel až o deň neskôr.

– Predpokladám, že poslednú noc strávil s ňou.

– Noci teda trávili spolu?

– Áno. Neviem, čo sa v noci odohrávalo. Nesmiete si myslieť, že som za nimi sliedila ustavične. Moje predsavzatie zlyhalo len raz. – Skrížila si ruky na prsiach a stála ako drobný pomník, rozhodnutý nikdy viac nenarušiť predsavzatie. – Odhalila som sa pred vami, pán Archer. Som klasický príklad domácej, ktorá sa zamilovala do svojho významného klienta a dostala košom.

– Vôbec vás nevidím v tomto svetle.

– A v akom inom svetle by ste ma mohli vidieť?

– Boli by ste prekvapená. Boli ste už vydatá, slečna Castlová?

– Raz. Odišla som z Vassar College a vydala som sa za básnika, akurát za básnika. Nevydarilo sa to.

– A tak ste sa uchýlili do mexického vyhnanstva?

– To nie je také jednoduché, ako ani ja nie som jednoduchá, – poznamenala so zložitým úsmevom. – A ťažko by ste pochopili, aké pocity ma pútajú k tomuto miestu. Je také staré ako tu tieto kopce a také nové ako rajská záhrada – je to naozajstný Nový svet – a som rada, že som jeho čiastočkou. – A smutne dodala, pretože myšlienky jej vírili okolo jedného bodu:

– Zdalo sa mi, že i Burke začínal mať tento pocit.

Prešiel som miestnosťou a nazrel do kúpeľne vzadu. Bola prázdna, čistá, nič sa z nej nedalo zistiť. Vrátil som sa k majiteľke domu.

– Nechal tu Damis nejaké veci?

– Nijaké osobné veci tu nenechal, ak vás zaujíma to. Keď prišiel sem, nemal nič a mal len o trochu viac, keď odchádzal – azda okrem štetcov.

– Prišiel sem bez všetkého?

– Iba v obleku, čo mal na sebe, aj ten bol riadne obnosený. Presvedčila som ho, aby si dal v Guade ušiť nové šaty. Áno, zaplatila som to zo svojich peňazí.

– Urobili ste pre neho veľa.

– Nada. Nič.

– Odvďačil sa vám nejako?

– Nechcela som od neho nič.

– Ani niečo, čo by vám ho pripomínalo?

Zaváhala.

– Burke mi dal malý autoportrét. Je to vlastne len náčrt, ktorý odhodil. Poprosila som ho, aby mi ho dal.

– Mohol by som si ho pozrieť?

– Ako chcete.

Zavrela ateliér a odviedla ma cez dvor späť do svojej spálne. Nad upravenou posteľou visel malý čierno-biely obrázok v bambusovom ráme. Náčrt bol priveľmi štylizovaný, než aby sa dalo hovoriť o vernej podobe, jedno oko bolo z akéhosi dôvodu väčšie než druhé, no ľahko sa dalo spoznať, že obraz stvárňuje Burka Damisa. Zo spleti skrížených čiar, hľadela jeho zamračená tvár.

Anne Castlová tu stála s rukami skríženými na prsiach, akoby chcela čeliť jeho pohľadu.

– Rád by som vás o niečo poprosil. Moja prosba je náročná.

– Chcete ten obrázok, – vyhŕkla.

– Sľubujem, že vám ho vrátim.

– Predsa viete, ako vyzerá. Videli ste ho, či nie?

– Videl som ho, no neviem, koho som videl.

– Myslíte tým, že, žije pod falošným menom?

– Nazdávam sa, že používa prinajmenšom dve mená. Jedno je Burke Damis. Druhé Quincy Ralph Simpson. Keď bol u vás, použil niekedy meno Simpson?

Zavrtela hlavou. Pri tomto pohybe sa jej tvár uvoľnila a zračilo sa v nej očakávanie.

– Do Mexika pricestoval pod menom Simpson. A použil ho aj pri odchode. A s menom Quincyho Ralpha Simpsona sa spája čosi čudné. Muž, ktorému pôvodne patrilo, je mŕtvy.

Vysunula hlavu dopredu.

– Ako umrel?

– Pred dvoma mesiacmi v meste Citrus Junction neďaleko Los Angeles mu sekáčom prebodli srdce. Zmienil sa Burke pred vami niekedy o Citrus Junction?

– Nie. – Ruky jej klesli k bokom. Pozrela na posteľ, potom si na ňu sadla. – Chcete mi azda povedať, že ho zabil Burke?

– Burke, ak je to jeho meno, je v mojom zápisníku hlavným podozrivým, a zatiaľ jediným. Odišiel zo Spojených štátov krátko predtým, než zmizol Simpson. Je dokázané, že použil Simpsonove dokumenty.

– Kto bol ten Simpson?

– Bezvýznamný muž, ktorý sníval o tom, že bude detektívom.

– Sledoval Burka kvôli… kvôli dákemu zločinu?

Hlas jej čudne preskakoval, zaznievali v ňom rozličné podtóny. Ten mŕtvy zasa chodil po pôjde. Za jej prižmúrenými očami visel kostlivec.

– Už predtým ste sa zmienili o vražde, – povedal som. – Keď hovoríte o zločine, máte na mysli vraždu?

Preniesla pohľad zo mňa na obraz a späť na mňa. Zúfalým hlasom šepla:

– Zabil Burke nejakú ženu?

– Je to celkom možné, – povedal som neutrálnym tónom.

– Viete, kto to bol?

– Nie. A vy?

– Nepovedal mi, ako sa volala, a neprezradil mi o nej nič. Povedal iba… – Vzpriamila sa, usilovala sa pozbierať myšlienky. – Pokúsim sa zreprodukovať presne, čo povedal. Boli sme prvú noc spolu. Pil a bol skľúčený. Tuším sa to volá postkoitálny smútok.

Bola k sebe krutá. Prstami krčila prikrývku postele. Jednu ruku s chvejúcimi sa prstami zdvihla k prsiam. Už nehľadela na mňa.

– Chystali ste sa mi povedať, s čím sa vám zveril, slečna Castlová.

– Nemôžem to urobiť.

– Istým spôsobom ste to už vlastne urobili.

– Nemala som začínať. Podvedená domáca zrádza démonického milenca. Nemyslím, že by to bolo v mojom štýle. Som beznádejné stvorenie, – vyhŕkla a bokom sa zviezla na posteľ, tvár si zaborila do vankúša a nohy jej zavisli vo vzduchu.

Boli to pekné nohy a vnímal som to všetkými zmyslami. Prebehla mnou vlna súcitu. Chcelo sa mi utešiť ju. No ovládol som si ruky. Mala viac spomienok, než mohla potrebovať, a takisto to bolo so mnou.

Spomienky, ktoré ma zaujímali, vychádzali z nej v útržkoch, pridusené vankúšom.

– Povedal, že ženám prináša nešťastie. Ak nechcem prísť o hlavu, radšej by som si s ním vraj nemala začínať. Povedal, že práve toto sa stalo poslednej, s ktorou žil.

– Čo sa jej stalo?

– Udusila sa. A preto musel odísť zo Štátov.

– Z toho by sa dalo usudzovať, že je zodpovedný za jej smrť. Priznal sa vám k tomu?

Priamo to nepovedal. Bola to skôr vyhrážka na moju adresu a či varovanie. Nazdávam sa, že ma jednoducho strašil. No nikdy mi neublížil. Pritom však je silný. Ľahko mi mohol ublížiť, keby bol chcel.

– Zopakoval ešte niekedy toto priznanie alebo vyhrážku?

– Nie, no neskôr som na to často myslievala. Ale nikdy som sa už pred ním o tom nezmienila. Odvtedy som sa ho trochu bála. To mi však nebránilo, aby som ho nemala rada. Mala by som ho rada, nech by urobil čokoľvek.

– Dve vraždy, to je už kus práce a treba mať špeciálne predpoklady, aby sa na to človek vôbec dal.

Odtiahla tvár z vankúša, ktorý jej poskytol útočište, a sadla si. Napravila si sukňu a prihladila vlasy. Bola bledá a otrasená, akoby po záchvate morálneho závratu.

– Nemôžem veriť, že by Burke bol typom takého človeka.

– Ženy také čosi nikdy nechcú pripustiť – ak sa to týka mužov, ktorých milujú.

– A aké sú vlastne proti nemu dôkazy?

– To, čo ste povedali vy mne a čo som povedal ja vám.

– Ale to predsa nič neznamená. Mne to mohol iba jednoducho nahovoriť.

– Vtedy a ani neskôr sa vám to tak nezdalo. Opýtali ste sa ma z mosta doprosta, či ide o vraždu. A musím vám povedať, že naozaj ide o vraždu. Telo Ralpha Simpsona som videl pred dvadsiatimi štyrmi hodinami.

– Ale neviete, o akú ženu ide.

– Zatiaľ nie. Nemám informácie o Damisovej minulosti. Preto som prišiel sem a preto si chcem od vás požičať tento obrázok.

– Načo vám bude?

– Jeden z mojich známych je výtvarný kritik, spolupracuje s istým losangeleským denníkom. Pozná práce mnohých mladých maliarov a celú hŕbu ich pozná aj osobne. Chcem mu ukázať náčrt, či by mi nevedel povedať, ako sa váš priateľ vlastne volá.

– Prečo nepripúšťate, že Burke Damis je jeho skutočné meno?

– Ak je na úteku, a tak sa to javí, asi nepoužíva vlastné meno. Už som vám povedal, že do Mexika priletel pod menom Simpson. A je tu ešte ďalší dôkaz. Všimli ste si niekedy jeho kožené puzdro s holiacimi potrebami?

– Áno. Bol to prakticky jediný jeho majetok.

– Nespomínate si na iniciálky na tomto puzdre?

– Veru nie.

– B. C., – povedal som. – Nijako sa nehodia pre meno Burke Damis. Veľmi by som chcel vedieť, s akým menom sa spájajú. A ten obraz mi to azda pomôže zistiť.

– Môžete si ho vziať, – vyhlásila, – a nemusíte mi ho ani posielať nazad. Vlastne som si ho sem ani nemala dávať. Veľmi to pripomína sebabičovanie.

Zvesila obraz z háčika a podala mi ho. Hovorila, aby ma dostala preč z izby a aby sa zbavila bolesti, ktorá ju vháňala do rozpakov.

– Som typom človeka, ktorý sa uchyľuje k sebabičovaniu. No vari je to lepšie, ako keby ma mali týrať iní. A je to aj oveľa hospodárnejšie, netreba platiť za sprostredkovanie.

– Navravíte toho na seba veľa, Anne.

Bola to však ochotná žena. Dala mi zo slamy upletený ochranný obal, aby som si doň odložil obraz, napriek mojim protestom vycúvala s volkswagenom z dvora a zaviezla ma k domu Wilkinsonovcov pri jazere. Bola už jedna preč, ale, ako povedala, bolo celkom pravdepodobné, že Bill a jeho žena sú ešte hore. Vstávali neskoro a do neskorej noci popíjali.

Na konci príjazdovej cesty sa zvrtla a reflektormi mi osvecovala bránu vrúbenú ostnatým drôtom, kým som si ju otvoril a zavrel za sebou. Potom krátko na pozdrav zatrúbila a pustila sa späť k dedine.

Podľa všetkého ju už asi neuvidím a bolo mi to veľmi ľúto.

12

Z domu sa niesli tóny hudby. Bola to stará, romantická hudba z dvadsiatych rokov, dojímavá a sladká ani vôňa jazmínu. Pred domom boli husto vysadené kríky a stromy. Široké terasovité schody klesali k jazeru, ktoré sa slabo ligotalo v neveľkej vzdialenosti. Hlavou som narazil do akéhosi nízko visiaceho plodu, podistým to bolo mango. Nad stromami, na čerstvo vyumývanej oblohe viseli hviezdy ani chumáče nejakých menších, jasných plodov, ktoré sú privysoko, než aby sa na ne dalo dosiahnuť.

Zabúchal som na ťažké dvere. Hlasnejšie než hudba zaznel ženský hlas:

– Si to ty, Bill?

Neodpovedal som. Asi minútu som čakal a potom otvorila dvere. Bola to štíhla blondína, mala na sebe šaty z priesvitnej látky. V ruke sa jej leskol revolver kalibru tridsaťosem, ktorý mieril na môj žalúdok.

– Čo si želáte?

– Krátky rozhovor. Volám sa Archer. Som tu iba dnes v noci. Chápem, že je to ten najnevhodnejší čas, aby som vás unúval…

– Nepovedali ste mi, čo chcete.

– Som súkromný detektív a vyšetrujem zločin.

– Tu sa nespáchal nijaký zločin, – odsekla.

– Ten zločin sa stal na severe.

– Prečo si myslíte, že by som o ňom mohla čosi vedieť?

– Prišiel som sa vás iba povypytovať, to je všetko.

Cúvla a panovačne kývla revolverom.

– Poďte do svetla, nech si vás obzriem.

Vstúpil som do izby, ktorá bola taká veľká, že vzdialené kúty zahaľovala tma. Z mohutného stereoprístroja pri stene sa rinul nostalgický vodopád Gershwinovej melódie. Blondína bola silne a staromódne nalíčená, akoby bola v spoločnosti prízrakov. Trojuholníkovú tvár mala nehybne napätú, ako to často býva po plastických operáciách.

Pozrela mi na nohy a potom očami, ktoré sa skrývali v tieni vpadnutých očných oblúkov, mi ani reflektormi prebehla po tele. Poznal som ju podľa toho, ako pohybovala očami. Videl som to veľakrát predtým v starých filmoch a ešte predtým, keď som ako výrastok navštevoval kiná na Long Beach a ona bola jednou z hrdiniek westernov a s úsmevom, vrhajúc zamilované pohľady, sa vyslobodzovala zo spletitých vzťahov medzi dvoma rivalmi a koňmi.

Siahol som hlboko do pamäti, aby som si pripomenul, aké meno používala vo filmoch, ale nepodarilo sa mi to.

– Ste celkom pekný, – vyhlásila. – Nemáte na sebe sveter Clauda Stacyho?

– Požičal som si ho. Dážď mi premočil šaty.

– Ten sveter som mu dala ja. Ste Claudov priateľ?

– Nie blízky.

– Myslela som si. Nevyzeráte, žeby ste boli jeho typ. Páčia sa vám ženy?

– Odložte revolver a odpoviem vám pravdivo, – povedal som a povinne som sa usmial.

Odpovedala takisto úsmevom, bol to úsmev z roku 1929, ktorý jej zotrval na ústach ako poznámka pod čiarou k dejinám.

– Neznepokojujte sa pre ten revolver. Naučila som sa narábať so zbraňou, keď som hrávala vo westernoch. Môj muž nástojí, aby som ho mala poruke, keď zostávam večer sama. A zvyčajne som naozaj sama.

Položila revolver na stôl pri dverách a obrátila sa ku mne chrbtom.

– Ešte ste mi nepovedali; či sa vám páčia ženy alebo nie.

– Páčia sa mi vyhranené typy žien. Napríklad vy ste sa mi páčili dlhšie, než by som si to trúfal ja alebo vy pripustiť. – Spomenul som si na meno, ktoré používala ako herečka. – Vy ste Helen Holmesová, však?

Rozžiarila sa chladným a jasným svetlom ani neón.

– Ale, vy si ma pamätáte. Nazdávala som sa, že už všetci na mňa zabudli.

– Mal som rád westerny, – povedal som, aby som nenaznačoval viac, než bolo pravdou.

– To je milé! – Ruky si preložila krížom na plecia a s nehybným úsmevom podskočila oboma nohami niekoľko centimetrov. – Zato si smiete sadnúť, nalejem vám dačo a poviem vám všetko, čo chcete vedieť. Všetko okrem toho, čo sa týka mňa. Nazvite svoj jed.

– Keď budete taká láskavá, gin a chinínová voda.

– Jeden gin a chinínová voda. Hneď to bude.

Rozsvietila pozlátený luster, ktorý visel medzi trámami plafónu ako barbarský poklad. Miestnosť pripomínala vydražovateľov sklad – bola preplnená nábytkom z rozličných období a z rozličných krajín. Pri vzdialenej stene stál ozdobne vyrezávaný barový pult, za ktorým boli police s fľašami, a pred pultom asi pol tucta kožou potiahnutých stoličiek.

– Sadnite si k baru. Je tam útulnejšie.

Sadol som si a pozoroval, ako mi namiešava nápoj. Pre seba si pripravila čosi z tequily a limonády, okraj pohárika bol posypaný hrubými zrnkami soli. Zostala za pultom, pričom sa oň opierala lakťami a vystavovala na obdiv prsia ani barmanka, ktorá robí láskavosť zákazníkovi.

– Nebudem strácať čas, poviem priamo, o čo mi ide. Zaujímam sa o Burka Damisa. Poznáte ho, pani Wilkinsonová?

– Trochu. Je, či bol priateľom môjho muža.

– Prečo ste svoj výrok opravili a dali ho do minulého času?

– Predtým než pán Damis odtiaľto odišiel, pohádali sa s mužom.

– Kvôli čomu?

– Dávate priveľmi priame otázky.

– Nemám čas na to, aby som uplatňoval svoju zvyčajnú rafinovanosť.

– To by som si asi prišla na svoje.

– Iste. Kvôli čomu sa pohádali?

– Kvôli mne, ak to teda musíte vedieť. Kvôli mne, chudinke. – Zamihala riasami. – Cestné slovo, bála som sa, že sa navzájom pozabíjajú. No Bill sa uspokojil s tým, že ten obraz spálil. Tým si vylial zlosť na nás oboch. – Zdvihla ruku ako svedok pri prísahe. – Nespytujte sa ma, prečo sa to stalo. Nič nebolo. Je to jednoducho tým, že Bill sa cíti neistý v našom manželskom zväzku.

– Spálil Portrét neznámej ženy?

– Áno, a odpustila som mu to, – povedala, akoby to bol dôkaz pevnosti charakteru. – Polámal rám, roztrhal plátno, strčil všetko do kozuba a podpálil to. Bill je niekedy divý.

Upíjala si z pohárika a bledým končitým jazykom si oblizovala soľ z perí. Pripomínala mi mačku, nie domácu mačku, ale jednu z tých mačkovitých šeliem, čo si trúfnu vrhnúť sa i na človeka. Jej jasné pery akoby vychutnávali spomienku na ten násilnícky výjav.

– Dozvedel sa Damis o tom, že obraz bol zničený?

– Povedala som mu to. Strašne ho to zronilo. Z očí mu tiekli naozajstné slzy, uverili by ste to?

– Chcel by som vedieť, prečo plakal.

– Vravel, že je to jeho najlepší obraz. Aj mne sa páčil.

– Počul som, že ho chcel odkúpiť od vás späť.

– Áno, no nechcela som sa s obrazom rozlúčiť. – Oči za namaľovanými viečkami boli v strehu. – S kým ste ešte hovorili?

– S rozličnými ľuďmi tu v dedine.

– S Claudom Stacym?

– Nie. S ním som sa zatiaľ o veci nerozprával.

– Prečo sa zaujímate tak špeciálne o tento obraz?

– Zaujímam sa o všetko, čo Damis robil.

– Spomenuli ste zločin, ku ktorému došlo tam na severe. Poviete mi pravdu, o čo ide? Ja som k vám bola úprimná.

Porozprával som jej, čo sa stalo Quincymu Ralphovi Simpsonovi. Vyzerala trochu sklamane, akoby očakávala čosi dramatickejšie.

– Pre mňa sú to celkom nové veci, – povedala. – O Simpsonovi vám nemôžem povedať nič.

– Tak sa teda vráťme k obrazu. Damis ho nazval portrétom. Zmienil sa niekedy o tom, koho portrétoval?

– Nie, – odpovedala krátko.

– A vy ani nič netušíte?

Mykla plecami a vystrúhala hlúpy výraz, pričom jej kútiky úst ovisli.

– Museli ste mať akýsi dôvod, že ste si obraz kúpili a že ste si ho chceli ponechať. A vášmu manželovi svojím spôsobom takisto záležalo na tom obraze, keď ho spálil.

– Neviem, kto bola tá žena na obraze, – vyhlásila až priveľmi presvedčivo.

– Zdá sa mi, že viete.

– Tak nech sa vám to len zdá. Začínate ma nudiť. Je neskoro a bolí ma hlava. – Prešla si prstami po čele. – Prečo nedopijete a neodídete?

Nechal som pohárik na barovom pulte medzi nami.

– Prepáčte, ak som bol priveľmi nástojčivý. Nechcel som…

– Nechceli ste? – Dopila, obišla pult a cestou si oblizovala pery. – Poďte, pustím vás von.

Večierok bol prikrátky. Neochotne som kráčal za ňou k dverám.

– Dúfal som, že sa vás budem môcť opýtať na Harriet Blackwellovú. Počul som, že Damis sa s ňou zoznámil vo vašom dome.

– No a čo? – vyhŕkla a otvorila dvere dokorán. – Môžete ísť.

Zabuchla za mnou dvere. Na dvore som narazil hlavou do toho istého nízko visiaceho plodu. Odtrhol som ho – bolo to mango – a vzal som si ho ako suvenír.

Bola to dlhá spiatočná prechádzka, ale cítil som sa celkom prijemne. Mal som aspoň možnosť rozmýšľať, okrem iného aj o Helen Holmesovej-Wilkinsonovej. Náš dosť namáhavo vytvorený vzťah, ktorý sa zakladal na tom, že som mal na sebe sveter Clauda Stacyho a že som si pamätal jej herecké meno, sa narušil, keď som sa pokúsil zistiť totožnosť ženy zo spáleného portrétu. Stavil by som sa o neviemčo, že Helen Wilkinsonová vedela, koho portrét zobrazoval a v akom vzťahu bola tá žena k Damisovi.

A rozmýšľal som aj o vzťahu samej Helen Wilkinsonovej k Damisovi.

Od dediny sa ku mne veľmi rýchle približovali reflektory auta. Patrili chrobákovito vyzerajúcemu porsche, ktorý sa v dlhých oblúkoch presúval z jednej strany cesty na druhú. Musel som ustúpiť do priekopy, aby ma nebodaj nenabral… Keď porsche prechádzal popri mne, zazrel som na chvíľu bledú šoférovu tvár, vrúbenú rozviatymi čiernymi vlasmi. Hodil som za ním odtrhnuté mango.

Hodiny na veži odbili dva razy – pol tretej – keď som sa cez dedinu dostal k posada. Claude Stacy spal oblečený na mohérovom gauči za stolom. Gauč bol na jednom konci zvýšený, aký používajú psychiatri, a Stacy spal na ňom skrčený ani ľudský zárodok.

Zatriasol som ním. Na tvári sa mu zjavila mrzutá grimasa a odfrkol si ako ohromné, veľké dojča, čo sa narodilo do sveta, ktorý nevytvorilo.

– Čo je?

– Rozprával som sa dnes v noci s vašou priateľkou. S Helen Wilkinsonovou. Zmienila sa o vás.

– Vážne? – Vytiahol z vrecka hrebeň a pričesal si rednúce vlasy. – Dúfam, že v súvislostiach pre mňa lichotivých.

– Veľmi, – oklamal som.

Vyhrieval sa v žiare tej imaginárnej lichôtky.

– Ach, Helen a ja vychádzame dobre. Keby ma Bill Wilkinson nebol predstihol, azda by som sám uvažoval o manželstve s ňou. – A začal o tom rozmýšľať. – Viete, kedysi hrávala vo filme a našetrila si peniaze. Aj ja som sa kedysi krútil okolo filmu. Ale peniaze som nenahonobil.

– A povedzte, ako si zarába Bill Wilkinson na živobytie?

Nijako. Je asi o dvadsať rokov mladší než Helen, povedal ako na vysvetlenie. – To by o nej nik nepovedal, vyzerá tak krásne zachovaná. A Bill – ten sa zasa strašne spustil. Kedysi bol krásny ako grécky boh, naozaj.

– Poznáte ho dlho?

– Roky a roky. Cez neho som sa zoznámil s Helen. Oženil sa s ňou asi pred dvoma rokmi, keď mu jeho rodina prestala posielať peniaze. Nepovedal by som, že si ju vzal pre peniaze, ale priženil sa tam, kde vedel, že sú peniaze. To napísal Tennyson. – Stacy sa zachichotal. – Keď Helen čo len pozrie na druhého chlapa, je z toho celý preč.

– A pozerá za druhými?

– Obávam sa, že áno. Jeden čas sa zaujímala o mňa.

– Od márnivosti sa až začervenal. – Pravdaže, za nič by som neodvábil ženu kamarátovi. Bill vie, že mi môže dôverovať. S Billom sme už dlhé roky blízki kamaráti.

– Stretli ste sa s ním dnes večer?

– Nie. Tuším šiel na večierok do Guadalajary. Stýka sa tam s viacerými vplyvnými ľuďmi. Jeho rodina je v Texase veľmi vážená.

– Jazdí na porsche?

– Ak to nazývate jazdou. To bola aj jedna z príčin, prečo musel odísť z Texasu.

– Verím. Práve pred chvíľou ma na ceste takmer zadlávil.

– Chudák Bill. Jedného dňa skončí v priekope so zlomenými väzmi. A možno si potom predsa vezmem Helen, ktovie? – Ale táto perspektíva ho veľmi nepotešila. – Potrebujem si vypiť, priateľu. Pridáte sa?

– Dobre. Zdá sa, že pijatika je v týchto končinách obľúbenou domácou zábavou.

Fľochol na mňa, aby sa presvedčil, či ho neobviňujem, že je opilec. Pokrčil plecami, ako to zvyknú Mexičania, a spod vyvýšeného konca gauča vytiahol fľašu bacardi. Zo zásoby papierových pohárikov, ktoré viseli na stene vedľa fliaš s vodou, vzal dva a nalial do nich nápoj. Do svojho pohára som si prilial vody.

– Salud, – povedal. – Ak dovolíte otázku, ako ste sa stretli s Helen Wilkinsonovou?

– Vybral som sa za ňou.

– Len tak?

– Viete, náhodou som súkromný detektív.

Strmo si sadol. Nápoj mu vychrstol cez okraj pohára. Chcel by som vedieť, aký starý škandál ho mohol tak rozrušiť.

– Myslel som, že ste turista, – utrúsil vyčítavo.

– Som detektív a prišiel som si vyšetriť okolnosti súvisiace s mužom, ktorý sa nazýva Burke Damis. Ak sa nemýlim, jednu či dve noci býval aj u vás.

– Jednu noc, – upresnil Stacy. – Tak je to predsa pravda, čo sa o ňom hovorí? Nechcel som tomu uveriť… taký sympatický chlapík.

– Čomu ste nechceli uveriť?

– Že zavraždil svoju ženu. Neprišli ste za ním kvôli tomu?

Pomocou trochu rumu a vody som sa rýchle prispôsobil.

– Chýry sa šíria naozaj rýchle. Kde ste sa dozvedeli o tejto veci?

– Povrávalo sa to. Myslím, že prvý to komusi nadškrtol Bill Wilkinson v Haciende. Vyhlásil, že pôjde Damisa zahlásiť ako nežiadúceho cudzinca. – Stacy hovoril ako znalec, ktorý zbiera klebety tak, ako iní ľudia zbierajú pozoruhodné výroky alebo fotografie krásnych žien. – Vláda pasie po nežiadúcich cudzincoch, zhromažďuje ich a posiela za hranice. Tak ako to robia v Štátoch s Mexičanmi, čo sa ta chcú dostať cez pohraničnú rieku.

– A zahlásil Wilkinson Damisa?

– Nemyslím, že by to naozaj urobil, ale vyhrážal sa mu tým. A pravdepodobne preto Damis odtiaľto tak rýchle zdupkal. Tak ozaj je mu zákon v pätách?

– Veru je. – prisvedčil som. – Tie chýry ma zaujímajú. Čo konkrétne sa povrávalo?

– Jednoducho to, že Damisa – pričom to nie je jeho pravé meno – hľadajú pre zavraždenie ženy.

– Ako viete, že to nie je jeho pravé meno?

– Nič pozitívne neviem. To všetko je súčasťou tých rečí, čo tu kolovali. Chcel som z Billa a Helen vymámiť dáke podrobnosti, ale odmietli hovoriť…

– Tak oni poznajú podrobnosti?

– Povedal by som, že áno.

– Kde sa o nich dozvedeli?

– Túto otázku som si položil veľakrát. Viem, že v máji strávili asi týždeň v Kalifornii. A dakedy vtedy sa tá vražda stala, nie? Možno sa o nej dočítali v novinách. Ale ak to všetko vedeli, nechápem, ako sa s tým chlapíkom mohli tak spriateliť. Lebo jeden čas boli všetci traja náramní kamaráti, až kým sa Bill na Damisa nerozzúril. Helen sa totiž začala priveľmi o Damisa zaujímať.

– Ale Damis mal predsa svoje dievča.

A možno dve. Alebo tri.

Zhovievavo sa usmial.

– Pred tým by sa Helen nezastavila.

– Poznáte dievča, s ktorým odtiaľto odišiel – Harriet Blackwellovú?

– Stretol som ju raz na večierku.

– A kde sa s ňou zoznámil Damis?

– Na tom istom večierku u Helen Wilkinsonovej. Helen mi prezradila, že ju požiadal, aby pozvala Harriet.

– Damis poprosil Helen, aby pozvala Harriet na večierok?

– Veď som to povedal.

– Aby sa mohol s Harriet zoznámiť?

– Akiste. Hovorím len to, čo počujem.

Rozhovor začal pôsobiť na mňa deprimujúco. Stacy mal v očiach dychtivý výraz ako človek, ktorý žije z útržkov a omrviniek cudzích životov. Azda som sa začal obávať, že aj mňa čaká takýto osud.

Nalial si ešte bacardi a ponúkol aj mne. Zdvorilo som odmietol. Ak sa chcem zajtra vrátiť do Kalifornie – a teraz som bol rozhodnutý, že sa vrátim – musím si ešte dnes v noci kamsi zájsť.

– Povedzte, pán Stacy, dá sa tu v dedine zohnať taxík?

– Je tu istý muž, ktorý preváža ľudí. Ale trvalo by vám to veľmi dlho, kým by ste ho o tretej hodine v noci vytiahli z postele. A prečo sa spytujete?

– Musím si ešte zájsť k Wilkinsonovcom a nerád by som sa ta vyberal peši.

– Ja vás ta zaveziem.

– Ste veľmi ochotný.

– To nič. Pre mňa je to vzrušujúca zmena. Odveziem vás s jednou podmienkou: že ani Billovi, ani Helen nepoviete, že som sa na celej akcii zúčastnil. Chápete, vzťahy k nim sú pre mňa dôležité.

– Isteže.

Prišiel s otlčenou fordkou pred vchod a odviezol ma po ceste k jazeru. Z tmy sa ozývalo kikiríkame kohútov. Stacy zaparkoval tam, kde cesta odbočovala k Wilkinsonovcom, a ďalej som šiel peši.

Wilkinsonovci sa hádali a zvada bola taká hlasná, že ju bolo počuť i cez steny. Stál som pred dverami a počúval som.

Ona ho nazvala alkoholikom. On vyhŕkol, že by si mala rozmyslieť, či si môže dovoliť hovoriť takto s kovbojom. Odsekla, že na to, aby niekto bol kovbojom, potrebuje viac než iba nosiť kovbojský klobúk, a že on je asi taký kovboj ako ona členka organizácie Dcér americkej revolúcie.

Nazval ju nymfomankou. Vyrútila sa naňho, že ak si nedá pozor na jazyk, rozvedie sa s ním a vykopne ho von, nech si potom žobre. Nato jej oznámil, že by mu urobila veľkú láskavosť, keby sa s ním rozviedla, pretože manželstvo s ňou je hotové peklo a všetkého má po krk.

Po chvíli hádka ochabla, takže som zasa počul, ako v diaľke uprostred čierňavy noci ani pomätené kikiríkajú kohúty. Sústredil som zvyšok energie do päste a zabúchal som na dvere.

Teraz prišiel otvoriť Wilkinson. Bol to statný tridsiatnik, vyzeral však starší. V mexických šatách a s mexickým účesom akoby sa pred mojimi očami zmenil na čosi, čo bolo cudzie i jemu samému. Mal riadne vypité, oči červené, kyslastý dych, jazyk ho neposlúchal.

– Nepoznám vás. Choďte preč.

– Len chvíľočku. Som súkromný detektív a priletel som z Los Angeles, aby som si overil určité veci v súvislosti s Burkom Damisom. Počul som, že ste sa s ním priatelili.

– Tak ste počuli zle. Liezol sem, aby sa tu mohol zadarmo napiť. Keď som na to prišiel, dal som mu vale. Raz navždy!

Wilkinson nepríjemne preťahoval slová. Oči mu žiarili čímsi silnejším než nápoj, azda to bol začiatok pomätenosti.

– A čo takého ste zistili o Damisovi?

– Votrel sa mi do priazne, aby mi zvádzal ženu. A to neznášam.

Rozohnal sa rukou nabok. Hranou dlane buchol do dverí. Udrel sa a boľavú ruku si strčil do úst.

– Povráva sa, že zabil svoju ženu.

– Aké „povráva sa“! Boli sme na jar v San Franciscu a videl som to na vlastné oči – fotografiu mŕtvej ženy a vôbec. Písali, že ju zaškrtil. Ale keď sa k nám nanosil, vtedy sme ešte nevedeli, kto to je. Nevedeli sme dovtedy, kým sme nevideli obraz, ktorý namaľoval.

– Bol to portrét jeho ženy?

– Tak veru. Helen poznala jej tvár, tvár tej úbohej ženy. Ten zákerný had ju zahrdúsil vlastnými rukami.

Wilkinson potrhával rukami, akoby prežíval sen, že kohosi škrtí alebo ktosi škrtí jeho. Odkiaľsi zďaleka, kde ju nebolo vidieť, zavolala jeho žena:

– Čo sa deje, Bill? S kým to tam krákoríš?

– S mužom z Los Angeles. Vraví, že je detektív.

Prebehla cez salón a postavila sa vedľa neho.

– Nezhováraj sa s ním.

– Keď chcem, budem sa s ním zhovárať, – povedal a v očiach mal pohľad rozmaznaného a trucovitého dieťaťa. – Raz navždy sa s tým Damisom porátam.

– Daj si s tým pokoj.

– Ty si ma do toho nahnala. Keby si sa nepokúsila vydieraním ho donútiť, aby…

– Čuš! Si hlupák.

Hľadeli na seba so zúrivosťou, ktorá vôkol nich vytvárala akési vzduchoprázdno. Bol asi dvakrát taký veľký ako ona a takmer o polovicu mladší, no vedela sa lepšie krotiť. Na jej napätej, ligotavej tvári sa nezračil nijaký výraz.

– Počúvaj, Bill. Tento muž tu bol asi tak pred hodinou. Musela som ho požiadať, aby odišiel.

– Prečo?

– Začal ma obťažovať.

Zohnutými prstami si siahla na prsia.

Jeho pozornosť sa ťažkopádne preniesla na mňa:

– To… to sedí?

– Neverte jej.

– A teraz mi nadáva do klamárok. – Jej biela trojuholníková tvár sa mu pritisla k plecu. – A to si len tak necháš?

Päsťou sa mi rozohnal do hlavy. Uhol som sa a udrel som ho do tyla. Zviezol sa na zem a oboma rukami si zovrel žalúdok. Nemal som ho udrieť. Začal vracať.

– Všivavec hnusný, – osopila sa na mňa žena.

Zdvihla zo stola revolver a vystrelila na mňa. Guľka mi preletela popri boku, prerazila voľne zložený záhyb Stacyho svetra. Zvrtol som sa a rozbehol som sa preč.

13

Toho rána, ktoré prišlo tak odrazu, ma Stacy odviezol na letisko. Nedovolil, aby som mu zaplatil za túto službu ani za dvojitú dieru na svetri. Vysvetlil, že z toho vyťaží veľa pri rozhovoroch.

No poprosil ma, aby som – ak mi to dovolí čas – navštívil jeho priateľa, správcu malého hotela v Laguna Beach. Mal som mu odkázať, že Claudovi sa vodí dobre a že sa na neho nehnevá.

Vytackal som sa na palubu lietadla a takmer počas celého letu do Los Angeles som spal. Pristáli sme krátko po jednej. Bolo horúco, ešte teplejšie než v Mexiku. Nad mestom ležal smog ani prikrývka na tlakovom hrnci.

Zaliezol som do telefónnej búdky a vybavil som si niekoľko telefonátov. Od predvčerajška, keď Harriet odišla s Damisom, nemal plukovník Blackwell o dcére nijaké správy. Podľa jeho slov bolo možné, že odišli do Tahoe. Jeho chata tam stála pri jazere, na nevadskej strane mesta State Line.

Ustarostené otázky som prerušil sľubom, že ho navštívim. Potom som zavolal Arniemu Waltersovi do Rena. Viedol tam detektívnu kanceláriu, ktorá obhospodarovala túto časť Nevady.

Slúchadlo zdvihla Arnieho manželka a obchodná spoločníčka. V hlase Phyllis Waltersovej bolo cítiť oficiálnosť bývalej pracovníčky polície, no ani tým nezakryla svoju prekypujúcu ženskosť

– Ako sa máš, Lew? Kade sa potĺkaš?

– Raz som tu a raz zas inde. Napríklad včera večer som prežil týždeň v Mexiku.

– Nemáš sa najhoršie. Arnie nie je doma. Voláš úradne alebo kamarátsky?

– Vo veľmi súrnej úradnej veci. Bol by som rád, keby si tento rozhovor nahrala.

– Dobre. Tak spusť.

Opísal som Harriet a Damisa a poprosil som, aby sa popozerali, či nie sú v oblasti Tahoe a Rena. Špeciálnu pozornosť by mali venovať Blackwellovej chate a kostolom, kde sa konajú svadby.

– Ak sa Arnie alebo niektorý z jeho chlapov stretne s Damisom, či už bude s dievčaťom alebo sám, chcem, aby Damisa zadržali.

– Vieš, že ho nemôžeme zatknúť.

– Ide o občianske zadržanie. Odovzdáte ho najbližšiemu policajtovi. Je na úteku, obvinený z vraždy, – vysvetlil som.

– Koho zavraždil?

– Podľa všetkého svoju ženu. Dúfam, že dnes popoludní budem vedieť podrobnosti. Treba však Arnieho upozorniť, že Damis je nebezpečný človek.

– Upozorním ho.

– Výborne. Neskôr ešte zavolám, Phyllis.

Zašiel som si za fotografistom, ktorému som dal vyvolať film s Damisovým obrazom. Diapozitívy boli hotové. Napokon som zatelefonoval výtvarnému kritikovi Mannymu Meyerovi. Povedal, že najbližšiu hodinu sa nikam z domu nechystá a že si moje obrázky ochotne pozrie. Vzal som diapozitívy zo Santa Monica a cez Wilshire som zamieril autom do Westwoodu.

Manny býval v jednom z nových veľkých obytných domov na kopci. Z oblokov prednej izby bol výhľad na univerzitné mestečko. Bola to izba muža, ktorý má rád umenie a ináč takmer nič. Tucty kníh, čo sa nepomestili na knižné police, zavalili nábytok, okrem iného aj sklopený príklop malého klavíra. Steny boli takmer celé pokryté reprodukciami obrazov z 19. storočia aj súčasnými originálmi. Keď človek vstúpil do izby, akoby vošiel do vnútra Mannyho hlavy.

Manny bol nízky, na sebe mal pokrčené bavlnené šaty. Oči za sklami okuliarov vyzerali ospanlivo, bol to však klamný dojem. Hľadeli na mňa pokojne a trpezlivo, akoby som bol nespracovaným materiálom pre umelecký výtvor.

– Sadni si, Lew.

Kývol rukou na stoličky, ktoré boli plné kníh. Zostal som stáť.

– Chceš odo mňa, aby som identifikoval autora obrazu, však? To nie je vždy ľahké. Vieš, koľko sa po svete potĺka maliarov? Stavím sa, že v obvode míle by som ich našiel päťsto. A ktovie, možno tisíc. – Jemne sa pousmial. – A všetci napospol sú nesmierne nadaní.

– Tento maliarsky génius namaľoval autoportrét, a tak sa ti bude ľahšie hádať.

– Ak som sa s ním niekedy stretol…

Vytiahol som zo slameného vaku náčrt v bambusovom ráme a ukázal som ho Mannymu. Držal ho v rukách, sústredene si ho prezeral ani človek, ktorý hľadí do zrkadla a hľadá stopy choroby.

– Myslím, že som ho predsa kdesi videl. Ukáž mi diapozitívy.

Vybral som ich z obálky. Rad-radom si ich prezeral proti oknu.

– Áno. Poznám ho. Má svoj vlastný štýl, hoci sa trocha zmenil, tuším na horšie. To by ma neprekvapilo.

Keď sa zvrtol od okna, v očiach mal smútok.

– Volá sa Bruce Campion. Videl som niektoré jeho práce vlani na výstave mladých umelcov v San Franciscu. Chvíľu som sa s ním aj zhováral. Dopočul som sa, že ho postihlo nešťastie: Pátra po ňom polícia, zavraždil vraj svoju ženu. Písali o tom v sanfranciských novinách. Prekvapuje ma, že si to nečítal.

– Nedostávajú sa mi do rúk noviny zo San Francisca.

– Azda by si ich predsa mal odberať. Ušetril by si si čas a starosti. – Pozhŕňal diapozitívy a podal mi ich spolu s náčrtom. – Si mu v pätách?

– Naopak, stopa sa mi stratila.

– To som rád. Campion je dobrý maliar.

– Aký dobrý?

– Taký dobrý, že ma ani veľmi netrápi, čo urobil svojej žene, – povedal ticho. – Žiješ vo svete ostrých čierno-bielych kontrastov. Môj svet je svetom pritlmených farieb a mechanizmus trestov je pre mňa kliatbou. Oko za oko a zub za zub je zákon primitívneho kmeňa. Keby sme sa tejto zásady pridržiavali do dôsledkov, všetci by sme chodili slepí a bezzubí. Dúfam, že sa ti nedostane do rúk a že bude ďalej maľovať.

– Nebezpečenstvo je v tom, že bude ďalej vraždiť.

– Pochybujem. Podľa toho, čo som sa dočítal, vrahovia patria k zločincom, u ktorých je najmenšia pravdepodobnosť, že by svoj čin zopakovali. A teraz, ak prepáčiš, musím ísť na výstavu.

Meyer sa rozlúčil so mnou vľúdnym úsmevom. Neveril v zlo. Jeho otec zahynul v Buchenwalde, ale on neveril v zlo.

Prešiel som autom krížom cez bulvár Sunset a po kľukatej ceste som sa vyšplhal k Blackwellovmu domu na Bel Air. Dvere do bytu mi otvoril osobne, kývnutím ruky poslal preč drobnú uniformovanú chyžnú. Jeho oči kĺzali po mojej tvári, akoby to boli oči slepca, ktorý sa usiluje zachytiť svetelný lúč.

– Zistili ste dačo?

– Správy, ktoré mám, nie sú dobré.

Ruky mu vyleteli dopredu a zovreli mi ramená nad lakťami. Začal mnou drmať, akoby sa ho bol zmocnil tanec svätého Víta. Odsotil som ho.

– Upokojte sa, všetko vám porozprávam.

– Ako sa môžem upokojiť? Dcéra mi je už štyridsaťosem hodín preč. Mal som ich zadržať silou. Mal som ho na fľaku odbachnúť…

– To sú hlúposti, – prerušil som ho. – Musíme sa pozhovárať. Nepôjdeme si dnu sadnúť?

Zamrkal očami ani človek, čo sa prebudil z nepokojného spánku.

– Áno. Prirodzene.

Salón, kam ma uviedol, bol zariadený empírovým nábytkom, ktorý mu pridával nádych múzea. Zo stien na mňa hľadeli rodinné portréty s typicky blackwellovskými nosmi. Jeden z nich, dôstojník v uniforme z vojny v roku 1812, postavou a črtami tváre pripomínal maliara Gilberta Stuarta.

Blackwell si sadol do kresla pod obrazom, akoby chcel upriamiť pozornosť na túto rodinnú podobnosť. Bez vyzvania som sa uvelebil na diván s vyrezávaným operadlom a stručne som mu zreferoval o ceste do Mexika.

– Spojil som určité fakty, ktoré som odhalil tam, s inými, ktoré som zhromaždil tu, a vytvoril som si o Damisovi jednoznačný záver. Je to muž, po ktorom pátra polícia, a cestuje pod viacerými menami. Jeho skutočné meno je Bruce Campion a polícia po ňom pátra pre vraždu.

Blackwellovi klesla čeľusť. Videl som mu bledé ďasná.

– Čo ste to povedali?

– Damisovo pravé meno je Campion. Polícia v okrese San Mateo vydala na neho zatykač, lebo na jar uškrtil svoju ženu.

Blackwellova tvár vyzerala ako popraskaná sadra. Z očí sa mu vytratila duchaplnosť, takže vyzerali bezfarebne ani sklo. Zviezol sa z kresla na kolená a potom ťažko padol na bok. Biele vlasy sa mu ako snop slamy rozprestreli po bledoružovom koberci.

14

Prešiel som k dverám a zavolal som na chyžnú. Pribehla, pričom sa kĺzala na parketách a pod blúzkou uniformy jej poskakovali drobné prsia. Keď zazrela muža ležiaceho na dlážke, priduseným hlasom vykríkla:

– Je mŕtvy?

– Zamdlel, srdiečko. Prineste vodu a uterák.

Ani nie o tridsať sekúnd pribehla späť, pričom polovicu vody vyliala na koberec. Trochu som Blackwellovi pokropil tvár a uterákom som mu šúchal vysoké čelo. Otvoril oči, spoznal ma, spomenul si, čo som mu pred chvíľou povedal. Zastenal a už-už sa chystal znovu omdlieť.

Pľasol som ho mokrým uterákom. Drobná chyžná stála, hľadela na mňa naširoko roztvorenými modrými očami, akoby som sa dopúšťal urážky majestátu.

– Ako sa voláte? – opýtal som sa.

– Letty.

– Kde je pani Blackwellová, Letty?

– Raz týždenne vypomáha v nemocnici. Dnes je práve jej deň.

– Mali by ste skúsiť telefonicky sa s ňou spojiť.

– Dobre. Čo si myslíte, nemala by som zavolať doktora?

– Ak sa nelieči na srdce, nepotrebuje lekára.

– Na srdce? – zopakovala sotva čujne.

– Mal už niekedy srdcový záchvat alebo nejaké srdcové ťažkosti?

Zahanbeným hlasom mi odpovedal sám Blackwell:

Nikdy predtým som nezamdlel. – Namáhavo sa pozviechal, oprel sa o kreslo. – Už nie som taký mladý, ako som si… ako som bol. To, čo ste mi povedali, mnou hrozne otriaslo.

– Chápte, to neznamená, že by Harriet bola mŕtva.

– Nie? Asi som dospel k takému záveru. – Zbadal mladú chyžnú, čo nad ním stála. Prihladil si vlasy a usiloval sa ovládnuť si svalstvo tváre. – Môžete odísť, slečna Flavinová. Buďte taká láskavá a odneste tento hrniec s vodou. Je tu zbytočný.

– Áno, pane.

Zdvihla hrniec a vyšla z izby.

Blackwell sa usadil do kresla.

– Musíme čosi podniknúť, – utrúsil neisto.

– Som rád, že máte na vec tento názor. Už som upozornil detektívov v Rene. Myslím, že by sme mali pátranie rozšíriť na celý juhozápad, ak nie na celú krajinu. Bude to stáť veľa peňazí.

Roztiahol ochabnuté prsty.

– Na tom nezáleží. Nech to stojí čokoľvek.

– Je načase oznámiť vec polícii, dať im k dispozícii všetky informácie, ktoré máme, a trochu ich posúriť. Navrhujem, aby ste začali tým, že sa porozprávate s Peterom Coltonom.

– Áno. Urobím to. – Neisto vstal, akoby na neho odrazu doľahla ťarcha rokov. – Dožičte mi chvíľu času. Neviem ešte jasne rozmýšľať.

– Najlepšie by ste urobili, keby ste si za pohárik vypili. Zatiaľ musím vybaviť dôležitý telefonát. Môžem použiť niektorý z vašich telefónov?

– Môžete si zavolať z Isobelinej izby. Nebude vás tam nikto vyrušovať.

Bola to malá, útulná izbietka, zasklené dvere viedli na chránenú terasu. Nábytok bol riadne ošúchaný, skôr ošumelý než starožitný. Nemohol sa ani len porovnať s veľkoleposťou 19. storočia vo veľkom salóne a odhadoval som, že Isobel Blackwellová si ponechala tento nábytok z menej bohatého obdobia svojho života – z obdobia, ku ktorému sa neobrátila chrbtom.

Sadol som si za jednoduchý dubový stôl, zavolal palác spravodlivosti v Redwood City a poprosil som ústredňu, aby ma spojila s kapitánom Royalom. Bol šéfom kriminálnej služby okresu San Mateo a už som sa s ním predtým stretol pri riešení istého prípadu.

– Čo môžem pre vás urobiť? – spýtal sa po niekoľkých úvodných vetách.

– Mám k dispozícii určité informácie o Bruceovi Campionovi, ktorý údajne v máji uškrtil svoju ženu. Je to tak?

– Tak. Stalo sa to v noci na piateho mája. A aké informácie máte k dispozícii?

Počul som krátke cvaknutie, keď Royal zapojil diktafón. Potom zaznelo ďalšie cvaknutie, akoby niekto zdvihol slúchadlo.

– Sledoval som Campionove presuny, – vysvetľoval som. – Dvadsiateho mája odletel z Los Angeles do Guadalajary.

– Upozornili sme políciu na všetkých letiskách, – povedal Royal netrpezlivo.

– Použil falošné dokumenty a iné meno, meno Quincy Ralph Simpson. Hovorí vám to meno čosi?

– Áno. Včera som sa dozvedel, že pred dvoma mesiacmi zavraždili v Citrus Junction Simpsona sekáčom na ľad. Chcete naznačiť, že to spáchal Campion?

– Táto možnosť sa núka sama, – povedal som. – Keď prekročil hranicu, mal pri sebe Simpsonove dokumenty. Simpson bol vtedy už mŕtvy.

– Je Campion ešte vždy v Mexiku?

– Nie. Žil tam dva mesiace pod menom Burke Damis. Zdržiaval sa v Ajijicu pri Chapalskom jazere, kde napokon spoznali v ňom muža hľadaného políciou. Medzitým sa mu podarilo očariť americkú dievčinu, ktorá tam bola na návšteve, istú Harriet Blackwellovú. Pred deviatimi dňami obaja odleteli nazad do Los Angeles. Campion znova pod menom Simpson. Potom si zasa prisvojil meno Damis a týždeň prežil v plážovom domci Blackwellovcov v Malibu. Je možné, že Harriet Blackwellová vie čosi o jeho minulosti a že drží nad ním ochrannú ruku. Campion ju načisto zhypnotizoval, no sotva nepostrehla, že strieda mená.

– Je teraz s ním?

– Kiežby nebola. No pravdepodobne je. Obaja odišli z domu jej otca pred štyridsiatimi ôsmimi hodinami po vážnej hádke, pri ktorej sa dokonca vyhrážalo streľbou. Odcestovali v jej aute, novom zelenom buicku špeciál.

A uviedol som poznávaciu značku auta.

– Kto sa vyhrážal?

– Jej otec, Mark Blackwell. Je iba penzionovaným plukovníkom, no má peniaze a zdá sa mi, že v určitých kruhoch má jeho slovo váhu. Volám teraz z jeho domu na Bel Air.

– Je Blackwell vaším zákazníkom?

– Áno. Mojou bezprostrednou úlohou je nájsť dievčinu a dostať ju z nebezpečenstva. Poznať ju je ľahko. Je to vysoká blondína s krátkymi vlasmi, má dvadsaťštyri rokov, v topánkach meria asi 180 centimetrov, chodí trochu nachýlená dopredu. Oblieka sa draho, má peknú postavu, no tvár jej trochu špatí kostnatý výčnelok nad očami. Je to genetický nedostatok…

– Čože?

– Kostnaté výčnelky nad očami sú rodovou charakteristickou črtou. Má ich aj starý pán a všetci predkovia. Väčšinou chodí Harriet v čiernych okuliaroch. Predpokladám, že Campionov popis poznáte.

– Naučil som sa ho naspamäť, – odpovedal Royal.

– A fotografiu máte?

– Nie. Len preto sa dostal cez hranicu.

– Ja mám. Pousilujem sa, aby ste ešte dnes dostali kópiu. Existuje možnosť, že Campion a dievčina sa zasa vybrali do Mexika. Ďalšou možnosťou je Nevada. Hovorili o tom, že sa chcú vziať, a v Nevade sa dá ľahko uzavrieť manželstvo. Možno sú už manželia alebo vystupujú ako manželia.

– Ak to dievča vie, čo urobil svojej žene, a predsa si ho chce vziať, musí byť pomätené, – poznamenal Royal.

– Nechcel som naznačiť, že vie čosi o tej uškrtenej žene. Pravdepodobne si vymyslel historku, ktorou sa pokúšal vysvetliť, prečo používa rozličné mená, a ona mu na to naletela. Je pomätená len v tom zmysle, že sa do neho zbláznila. Okrem toho to má byť z jej strany vzbura proti otcovi. Harriet Blackwellová má, ako som povedal, dvadsaťštyri rokov, no otec s ňou zaobchádza, akoby bola štvorročná.

– Nie je dvadsaťštyri rokov trochu privysoký vek na vzburu?

– Harriet žila pod vojenskou okupáciou. Uteká pred nespravodlivosťou.

– A spojí sa s mužom, ktorý uteká pred spravodlivosťou. To som už zažil neraz. – Royal sa odmlčal. – Čo myslíte, aké veľké nebezpečenstvo jej hrozí?

– O tom viete asi viac ako ja, kapitán. Závisí to od Campionových pohnútok. Harriet sa má stať vlastníčkou dedičstva, keď dovŕši dvadsaťpäť rokov, a ak teda ide Campion za peniazmi, najbližších šesť mesiacov by mala byť dievčina v bezpečí. Zabil Campion svoju ženu pre peniaze?

– Pokiaľ je nám známe, nemali nijaké peniaze. Nepodarilo sa nám zistiť nijakú pohnútku pre vraždu. Čím chcem povedať, že mu jednoducho preskočilo. Medzi tými, čo si nadávajú do umelcov, je veľa šibnutých. Tento býval ako tulák v prebudovanej garáži pri Luna Bay, všetko mal v jednej miestnosti.

V Royalovom hlase znelo opovrhnutie.

– Existujú záznamy, že by sa správal ako duševne chorý?

– O tom neviem. Ale záznamy o ňom sú: bol odsúdený na rok nútených prác a prepustený z armády, pretože počas kórejskej vojny napadol dôstojníka. Nič iné sme o ňom nevypátrali, no dokazuje to, že je to človek násilnícky. A takisto to manželstvo bolo nevydarené. Dajte si tieto dve veci dokopy a už máte aj pohnútku.

– Povedzte mi čosi o jeho žene.

– Nemohlo by to počkať, Archer? Chcel by som tie vaše informácie rádiofonicky rozoslať.

– Stačí stručný súhrn.

Royal spustil úsečným, bezfarebným hlasom:

– Volala sa Dolly Stonová-Campionová, mala asi dvadsať rokov, bola to chutná malá blondína; keď sme ju našli, už tak chutne nevyzerala. Podľa toho, čo sme vypátrali, Campion sa s ňou zoznámil vlani v lete na južnom pobreží jazera Tahoe a v septembri sa s ňou oženil. Zrejme si ju musel zobrať – v tom čase bola Dolly tri mesiace tehotná. Tak či onak, dieťa sa im narodilo v marci, šesť mesiacov po svadbe. A o dva mesiace neskôr ju zabil.

– To Tahoe ustavične vyskakuje, – poznamenal som.

– Blackwellovci tam majú chatu a v máji, tesne predtým, než ho zavraždili, prežil tam istý čas aj Q. R. Simpson.

– Čo tam robil?

– Mám také tušenie, že pracoval na prípade Dolly Campionovej. Mimochodom, čo sa stalo s dieťatkom?

– Vzala si ho k sebe jej matka. Pozrite, Archer, takto by sme mohli predebatovať celý deň a mňa teraz čaká hŕba práce. Oveľa viac práce ako predtým, – dodal mrzute. – Ukážete sa niekedy v týchto končinách?

– Len čo budem môcť.

Ale tak chytro to asi nebude. Potom som zatelefonoval do kancelárie Arnieho Waltersa v Rene. Chcel som mu poskytnúť ďalšie informácie o Campionovi a poprosiť ho, aby na pátranie po ňom vyčlenil viac chlapov. Phyllis mi povedala, že sa to už stalo, pretože minulú noc videli Campiona a Harriet Blackwellovú v meste State Line. Zatiaľ to teda vyzeralo takto.

Položil som slúchadlo do vidlice. Keď som ho znova zdvihol, zdalo sa mi, že je oveľa ťažšie. Zavolal som si letisko a rezervoval som si letenku na najbližšie lietadlo do Rena. Môj zákazník mi bude musieť zaplatiť prirážky za hodiny strávené v lietadle.

Keď som vstával spoza stola, všimol som si, že na ňom ležia zložené noviny. Titul článku som si musel prečítať odzadu: Občan zo San Matea… Rozložil som noviny.

Bolo to včerajšie vydanie novín Citrus Junction News-Beacon. Nadpis článku sa tiahol cez celú titulnú stranu: Občan zo San Matea zavraždený: polícia má podozrenie, že ide o pomstu gangu. Článok bol napísaný i vytlačený biedne a nedozvedel som sa z neho nič, čo by som už predtým nevedel.

Keď Blackwell vošiel do miestnosti, držal som ešte noviny v rukách. Vyzeral ako duch svojich predkov

– Čo robíte s tými novinami?

– Rozmýšľam, ako sa dostali sem, do vášho domu.

– Myslím, že vás do toho nič. – Vytrhol mi ich z rúk a skrútil ich do trubičky. – Do mnohých vecí vás nič! Napríklad, neplatím vám slušnú mzdu za to, aby ste pred políciou ohovárali mňa a moju dcéru.

– Zdalo sa mi, že ktosi zdvihol druhé slúchadlo. To si tu všetci navzájom odpočúvate rozhovory?

– To je urážlivá poznámka. Žiadam, aby ste ju hneď odvolali!

Blackwell sa zasa roztriasol v záchvate neovládanej zúrivosti. Zvinuté noviny sa mu chveli v ruke. Buchol sa nimi do stehna, akoby to bol jazdecký bičík. Zdalo sa, že ma chce novinami udrieť a vyzvať na súboj.

– Nemôžem zmeniť fakty, plukovník. Ak sa vám nepáčilo, čo ste počuli, mali ste prestať počúvať.

– Nebodaj ma chcete poučovať, ako sa mám správať vo vlastnom dome?

– Znie to tak, však?

– Tak von z môjho domu! Von, počujete?

– Počuť vás až do Tarzany. Nechcete, aby sa vám dcéra našla?

– Nájdeme ju aj bez vašej pomoci. Prepúšťam vás.

– Už som vám poskytol pomoc, – povedal som. – Za odpracovaný čas a výdavky ste mi dlžen tristopäťdesiat dolárov.

– Hneď vám vypíšem šek.

– Mohli by ste zakázať, aby mi ho preplatili. Potrebujem peniaze v hotovosti.

Preťahoval som čas v chabej nádeji, že sa Blackwell spamätá, ako sa to už stalo aj predtým. Hoci som nemohol pripustiť, aby mi rozkazoval, nechcel som sa tohto prípadu vzdať. Blížilo sa vyriešenie a pre človeka v mojom povolaní je to čosi ako ľúbostná aféra, ktorej sa nemôžete vzdať, aj keď vám to denne trhá srdce.

– Toľko v dome nemám, – povedal. – Musím si dať v hoteli vyplatiť peniaze na šek.

– Tak to urobte. Počkám tu.

– Vonku, – ozval sa výhražne. – Neželám si, aby ste mi tu snorili. Môžete počkať v aute.

Zišiel som dolu do haly a opustil som dom. Blackwell kráčal za mnou a pohybmi rúk mi naznačoval, aby som sa pratal. Vycúval čierny cadillac z garáže a pustil sa na ňom dolu kopcom. Strávil som desať zlých minút, uvažujúc, kam teraz ísť. Budem musieť odcestovať k jazeru Tahoe, hoci mi bolo proti srsti, že na tento výlet budem musieť obetovať svoj vlastný čas.

Na televíznu anténu priletela hrdlička. Sedela tam nehybne ako dokonalá socha erbového vtáka. Zavolal som na ňu cukrú, cukrú, ona odpovedala, a hneď som sa cítil lepšie.

Z hradskej na príjazdovú cestu zabočila v malom zahraničnom aute Isobel Blackwellová. Vystúpil som z auta a vykročil som jej v ústrety. V slnečnom svetle vyzerala jej tvár bledá, ale predsa sa zmohla na úsmev.

– Pán Archer! Aké príjemné prekvapenie.

– Netelefonovala vám Letty?

– Odišla som z nemocnice skôr ako zvyčajne. Robím si starosti kvôli Markovi.

– Sú na to aj dôvody. Pred chvíľou zamdlel. A potom zase začal kričať.

– Mark zamdlel?

– Veľmi sa ho dotkli informácie, ktoré som mu poskytol.

Vystúpila z auta a zdvihla ku mne tvár.

– Stalo sa niečo Harriet?

– To neviem. Ale každú chvíľu sa jej môže niečo stať. Potuluje sa po Nevade s mužom, ktorý o sebe tvrdí, že sa volá Damis. Jeho skutočné meno je Campion a polícia z Redwood City ho hľadá, lebo zavraždil svoju ženu.

Trvalo jej hodnú chvíľu, kým si to všetko uvedomila. Potom sa zvrtla k domu a zbadala, že garáž je prázdna.

– Kde je Mark?

– Šiel do hotela po peniaze, aby sa mohol vyplatiť. Prepustil ma.

– Preboha, prečo?

– Obávam sa, že medzi plukovníkom a mnou to prestalo klapať. Obaja sme priveľmi poznačení armádou, lenže každý ináč – ja som hľadel na veci v armáde zdola, kým on zhora.

– Nerozumiem. Chcete povedať, že ďalej nebudete preňho pracovať?

– Musel by ma o to požiadať. A to je nepravdepodobné.

– Poznám to, vie byť nepríjemný, – povedala v návale citov. – Nože mi povedzte presne, čo sa vlastne stalo.

– Odpočúval môj telefonický rozhovor s policajným dôstojníkom. Vyslovil som v ňom niekoľko kritických pripomienok o tom, ako zaobchádzal s Harriet. A nevidelo sa mu to.

– A to je všetko?

– Zdanlivo všetko. Pravdaže, ohromila ho moja informácia o Damisovi-Campionovi. Nevedel, čo si s ňou počať, a tak mi to vrátil. Myslí si, že mu ubližujem.

Prisvedčila.

– To je jeho bežný spôsob. A ešte sa to zhoršilo, ako sa začala táto patália. Robím si pre neho starosti, pán Archer. Neviem, ako to všetko prežije.

– Ja si zasa robím starosti, či to prežije Harriet. Videli ju i s Campionom včera v noci v State Line a zariadil som, aby ich stopy sledovalo niekoľko detektívov z Rena. Ak sa prípadu nevzdáme, máme nádej, že jeho chytíme a ju zachránime.

Celým telom zareagovala na moje slová. Pritisla si k prsiam kabelku, akoby to bolo dieťa, ktoré by mohla ochrániť.

– Vravíte, že ten muž je vrah?

– Polícia po ňom pátra pre vraždu.

Pristúpila bližšie ku mne. Položila mi ruku na zápästie a hlasom hlbokým ako hrkútanie hrdličky povedala:

Povedali ste, že by vás bolo treba požiadať, aby ste pokračovali v pátraní. Tak vás teda o to žiadam. Prijali by ste ma za klientku?

– Nič by mi lepšie nevyhovovalo.

– Dohoda je teda uzavretá. – Rukou mi skĺzla zo zápästia k prstom a stisla ich. – Bude dobre, keď to poviem Markovi sama. V čase, ktorý uznám za vhodný, a vhodným spôsobom.

– Súhlasím.

Vošla do domu, po chvíli sa vrátila, dala mi peniaze a odišla. Po príjazdovej ceste sa vracal Blackwellov cadillac. Vystúpil z auta a podal mi peniaze. V tvári mal už lepšiu farbu a z dychu mu bolo cítiť whisky. Iste napochytre vypil v hoteli jeden-dva poháriky.

Pozrel na mňa, akoby chcel čosi povedať, no neprehovoril ani slovo.

15

Na letisku v Rene ma čakal Arnie Walters. Bol to nízky, tučnejší muž, mal trochu nad päťdesiat rokov a vyzeral ani človek, čo na dostihoch ponúka tipy. No mal vlastnosti prvotriedneho detektíva: čestnosť, predstavivosť, zvedavosť a lásku k ľuďom. Po tých desiatich rokoch, ktoré prežil v Rene, zostal chudobný, ale neskorumpovaný.

Cestou do State Line ma informoval o situácii. Istý Sholto, ktorý počas neprítomnosti majiteľov dozeral na niekoľko domov pri jazere, sa včera v noci zhováral s Harriet. Prišla za Sholtom domov, vypýtala si kľúč od otcovej chaty a osobitne ho poprosila, aby neoznámil otcovi, že je tu. Bol s ňou i Campion, no zostal v aute, v jej aute.

– Podľa všetkého strávili noc alebo časť noci v chate, – pokračoval Arnie. – V dreze je niekoľko špinavých tanierov, ktoré boli nedávno použité. Sú aj určité náznaky, že sa vrátia, alebo že to aspoň mienia urobiť.

V predsieni si nechal kufor. Dal som dom strážiť.

– A jej kufor?

– Ten je preč. A auto takisto.

– To sa mi nepáči.

Arnie odpútal na chvíľu pohľad od cesty a pozrel na mňa.

– Vážne si myslíš, že ju priviedol sem, aby tu s ňou skoncoval?

– Túto alternatívu nemožno vylúčiť.

– Za akých okolností spáchal tú prvú vraždu? Myslím na ženu.

– Uškrtil ju. Podrobnosti zatiaľ nepoznám.

– Chcel z jej smrti ťažiť?

– Polícia v San Mateu sa nazdáva, že nie. Zatiaľ odhalili len jeden možný motív – manželské rozpory, neznášanlivosť, či ako by sa to malo nazvať. Podľa všetkého to bolo vynútené manželstvo: v čase svadby bolo dievča asi tri mesiace tehotné. Mimochodom, oženil sa s ňou v Rene vlani v septembri, čo znamená, že pre Campiona nie je táto oblasť nová.

– Nazdávaš sa, že celá situácia sa bude opakovať?

– Také čosi.

– Akú má povahu?

– Nevyznám sa v ňom.

– To si dosiaľ nikdy nepripustil, Lew. Aspoň nie nahlas.

– Možno to so mnou ide z kopca. Nechcem predstierať, že sa viem vžiť do myslenia umelca. Podľa toho, čo mi povedal kritik, ktorý sa do týchto vecí rozumie, Campion je dobrý maliar.

– Myslíš si, že by mohol byť psychopat? Ženské letia na psychopatov.

– Pravda, len psychopatické ženy, – poznamenal som. – O Campionovi sa to dá ťažko povedať. Videl som ho dva razy a zakaždým sa ovládal. Pritom, keď som ho videl druhýkrát, bol vystavený veľkému psychickému tlaku. Harrietin otec sa mu vyhrážal brokovnicou a on reagoval, akoby nič. Ale napokon, psychopati môžu byť aj herci.

– Ale zlí herci. Je taký pekný, ako to vyplýva z popisu?

– Nanešťastie áno. Priniesol som jeho obrázok. Nie je to fotografia, len skica autoportrétu, no podoba je zachytená verne, takže ju možno rozoslať policajným útvarom. Vráť mi ju, keď vyhotovíš fotokópiu.

– Samozrejme. Nechaj skicu v aute. Ukážem ju našim informantom a fotografie potom dám vyvesiť v kluboch. Ak je kdesi nablízku, skôr či neskôr sa v dajakom klube ukáže. No je ti jasné, že už môže byť dávno preč a takisto aj dievča.

Chvíľu sme sa viezli mlčky ihličnatým lesom. Na jednom mieste sa stromy akoby rozstúpili a po prvý raz som zazrel jazero. Sezóna vrcholila a v popoludňajšom slnku rachotili motorové člny. Vodní lyžiari brázdili vodu a rozsievali spenené spŕšky. Nevedel som sa zbaviť myšlienky, že Tahoe je hlboké a studené. Možno v ňom hlboko na dne čiernej vody leží Harriet.

Chata jej otca stála na konci asfaltovanej plochy, od mrazu popukanej, obklopená hustými stromami. Bola to impozantná budova, sčasti z dreva a sčasti z kameňa, ktorý sa doloval tu v okolí. Z terasy k brehu sa kľukatili betónové schody so železným zábradlím.

Spoza stromov vystúpil muž. Jeho pochmúrny výraz prezrádzal starého policajta. Arnie mi ho predstavil ako Jima Hannu, jedného zo svojich mužov. Všetci traja sme vošli do chaty.

Pod losou hlavou v predsieni stál Campionov hnedý kufor. Načiahol som sa za ním, no Arnie ma zadržal.

– Škoda času. Nie je v ňom nič, len maliarske potreby, holiaca súprava a staré šaty. Je to chudák ten Campion.

Veľká predná izba bola vybavená peknými rázovitými doplnkami: navajskými prikrývkami, zvieracími kožami, hlavami zvierat, upierajúcimi na nás smutné sklené oči. Okno, poskytujúce výhľad, ktorý opisovala Harriet Campionovi, tvorilo rám modrej oblohe a modrému jazeru. Pomyslel som si, že jej reklama bola až priveľmi úspešná.

Prešli sme ďalšie miestnosti, okrem iného aj šesť spální na poschodí. Matrace boli holé. V skrini v predsieni bolo plno plachiet, obliečok na vankúše a uterákov. Nič nebolo použité.

Nechal som Arnieho a Hannu v dome a po betónových schodoch som zišiel na breh. Od prvej chvíle, ako som jazero zazrel, čímsi ma priťahovalo. Tohto roku bola hladina nízka a s úpätím schodov ju spájal ílovitý breh.

Vykročil som po okraji štrku. Vlny rozčerené motorovými člnmi špliechali na kamene, až sa ligotali. Hľadal som nejakú stopu po Harriet, a keď som ju našiel, zhrozil som sa. Asi pätnásť metrov od brehu plávalo čosi ako kúsok sivej siete zapletenej do konárikov.

Za stromom som sa vyzliekol do trenírok a pustil som sa plávať. Po teplom letnom vzduchu bolo jazero ľadové. Ani vec, ktorú som našiel v spleti konárikov, ma nezohriala. Bol to Harrietin klobúčik s krátkym závojom, ktorý povieval na slnku.

Vymotal som klobúčik a nachýlený na bok som plával k brehu, pričom som klobúčik držal ľavou rukou nad vodou. Vonku som zistil, že na klobúčiku nebol iba závoj. Na mokrej hodvábnej podšívke bola šmuha zrazenej krvi, veľká ako necht. V krvi zaschol chumáč asi pätnásť centimetrov dlhých vlasov. Vlasy boli rovné a svetlé, aké mala Harriet, a boli vytrhnuté i s koreňmi.

Obliekol som sa, nohy som mal ťažké a studené, a pustil som sa hore do chaty, kde som im ukázal, čo som našiel.

Arnie si hvizdol:

– Vyzerá to, že sme prišli neskoro.

– Treba sa o tom ešte presvedčiť. Ako je to tu u vás so zákonom?

– Kadejako. Už sa to zlepšilo, ale územie okolo jazera podlieha šiestim či siedmim obvodom. Tým sa rozptýlili peniaze a aj zodpovednosť.

– Nemohol by si do veci zainteresovať políciu z Rena? Niektoré veci sa budú musieť vyšetriť v laboratóriu.

– A bude treba pátrať v jazere. Nie je to ich obvod, no uvidím, čo sa bude dať urobiť. Nechceš ísť so mnou do mesta?

– Mal by som sa pozhovárať so Sholtom. Býva tu kdesi nablízku?

– Asi tri kilometre odtiaľto, na ceste do State Line. Zaveziem ťa ta.

Sholtov domec, podobný škatuli, stál na čistine ďaleko od cesty. Okolo hrabali v zemi sliepky. Otvoriť prišla mladá žena s dieťaťom na rukách a len o málo staršie dieťa sa jej držalo za sukňu. Odhodila si z čela vlasy a zvítala sa s Arniem širokým, vľúdnym úsmevom.

– Hank nie je doma, pán Walters. Robí králikáreň. Prejdite cez dom, ak sa vám chce.

Tretie dieťa, asi osem-deväťročné dievčatko, čítalo pri kuchynskom stole komiksovú knihu a pritom cez slamku popíjalo čokoládové mlieko. Od znásobeného pôžitku sa mu až palce na nohách krútili. Pozrelo na nás neprítomným pohľadom, akoby sme boli oveľa menej živými bytosťami než postavy v knihe. To dieťa som si všimol veľmi pozorne, pretože na temene malo vlasy takej istej farby ako Harriet.

Vzadu vo dvore pomáhal otcovi asi dvanásťročný chlapec. Sedel na doske, preloženej krížom cez drevenú kozu a otec dosku rezal ručnou pílou. Sholto bol žilnatý muž neurčitého veku a oblečený bol do vyblednutých modrých texasiek. Oči, modré ako sojčie perie, prižmuroval kvôli slnku, takže mal okolo nich vrásky, a jeho pohľad bol jednoznačne spýtavý.

– Dobrý deň, pán Walters. Už ste ju našli?

– Zatiaľ nie. To je môj spolupracovník Lew Archer. Chcel by vám položiť zopár otázok.

Sholto odložil pílku a podal mi širokú, mozoľnatú ruku.

– Tak sa spytujte.

– Počkajte, Henry, skôr ako začnete, chcel by som vám ukázať obrázok, – ozval sa Arnie.

Vytiahol Campionov náčrt autoportrétu, ktorý si priniesol z auta.

– Tohto muža ste videli s Harriet?

– Naozaj tak vyzeral. Ale tomuto tu sa čosi porobilo s očami. Prečo je jedno väčšie ako druhé?

– Tak ho nakreslil, – vysvetlil som.

– To kreslil on sám?

– Áno.

– Prečo si takto nakreslil oči? Vyzerá, akoby škúlil.

V skutočnosti je to fešný chlap.

Arnie mu vzal obrázok z rúk.

– Ďakujem vám, Henry. Potreboval som kladnú identifikáciu.

– Je ten chlapík dáky gauner?

– Má záznam v trestnom registri, – povedal som. – Azda by ste mohli poslať chlapca dnu.

– Nechcem ísť dnu.

– Dnu, – rozkázal Sholto.

Chlapec zliezol z dosky a pobral sa k domu. Arnie vykročil za ním a rukou nám kývol na pozdrav. Sholto povedal:

– Dúfam, že sa slečne Blackwellovej nič nestalo. Je to nervózna mladá dáma, neposedná ako žriebä. S ťažkosťami by si neporadila.

– Bola nervózna včera večer, keď sa s vami zhovárala?

Vyložil jednu nohu na kozu a lakťom sa oprel o koleno.

– Povedal by som, že áno. Myslím si, že najnervóznejšia bola z otca… viete, ten mladík a ona sa ubytovali v chate. Ale má na to predsa právo – tak som to povedal aj pánu Waltersovi. A ešte som jej povedal, že to starému pánovi nevykrámim. Napokon, už používala chatu aj predtým za jeho neprítomnosti.

– S mužmi?

– O tom nič neviem. Toto je prvý chlap, ktorého sem priviedla, aspoň pokiaľ som to ja videl. O čo tým dvom asi šlo?

– Hovorili o manželstve.

– Naozaj?

– Vravíte to akosi prekvapene.

– Nezdalo sa mi, že by vyzerala ako typ, čo sa hrnie do manželstva. Mám sestru, čo učí v Porteville, je taká istá. Ešte vždy žije v otcovskom dome.

– Slečna Blackwellová nie. Ako sa tí dvaja voči sebe správali, keď ste ich videli?

– Nevidel som ich spolu. Prišla k dverám sama a chcela kľúč od chaty. On zostal sedieť v aute. – Sholto si posunul čiapku do tyla a poškrabal si pehavé čelo, akoby dúfal, že mu tak v hlave skrsne nejaká myšlienka. – Potom chvíľu sedeli v aute. Žene sa zdalo, akoby sa hádali.

– Počuli ste dačo?

– Nerád počúvam, čo nie je určené pre moje uši, –; odpovedal jemne. – Okrem toho, hralo mi rádio.

– A nepočula dačo žena?

– Asi áno, odkiaľ by ináč mohla vedieť, že sa hádali?

– Zvýšil hlas: – Molly!

V zadných dverách sa ukázala žena s dieťaťom v náručí. Spoza sukne zlostne vyzeral dvanásťročný syn.

– Čo je, Hank?

– Počula si včera večer, keď si prišla slečna Blackwellová po kľúč a keď potom sedeli v aute, o čom sa zhovárali?

– Áno. Povedala som ti predsa, že sa hádali.

Prešiel som k úpätiu zadných schodíkov.

– Udrel ju?

– Nič také som nevidela. Len hovorili. Ona nechcela ísť do chaty, on áno.

– Ona ta nechcela ísť?

– Ako hovorím. Vravela, že ju chce využiť či čosi také, vravela, že zneužíva jej lásku. On povedal, že sám sa musí postarať o seba, o svoje pro… per…

– Perspektívy?

– Áno, perspektívy, to je ono. Neviem, čo tým chcel povedať. Hovorili v takom vysokom štýle.

– A aký mal hlas? Bol rozčúlený?

– Nie, práve že bol pokojný a chladný. Skôr ona vyzerala podráždene.

– Vyhrážal sa jej, pani Sholtová?

– Nepovedala by som, že sa jej vyhrážal. Skôr ju chlácholil. Keď odštartovali, bola v poriadku.

– Kto viedol auto?

– On. Kým tam sedeli, pri volante bola ona, no potom si vymenili miesta. On riadil.

– Koľko asi bolo hodín, keď odišli?

– Neviem. Máme pokazené hodiny. Hank, kedy mi zaobstaráš nové hodiny?

– V sobotu.

– Len aby, – povedala pokojne a vrátila sa do domu.

Sholto sa zvrtol ku mne.

– Keď odchádzali, už bolo šero, skoro noc, povedal by som, že bolo okolo ôsmej. Nevedel som, že čosi neklape, ináč by som zatelefonoval jej otcovi. Myslíte, že ten chlap jej dačo urobil?

– Určité dôkazy tomu nasvedčujú. Bola slečna Blackwellová v klobúku, keď ste ju včera večer videli?

– Áno, mala na hlave malý klobúčik so závojom. Všimol som si to, lebo ináč tu človek na dievčati vidí klobúk len zriedka.

– Pred chvíľou som našiel jej klobúk v jazere, – povedal som. – Bola na ňom krv a chumáč vlasov.

Oči mu takmer vyskočili z jamiek vrúbených vráskami.

– Campion – tak sa volá ten chlap – je zapletený do ďalších dvoch vrážd. Jednou zo zavraždených bola jeho žena. Dievčenským menom sa volala Dolly Stonová a podľa toho, čo vieme, vlani v lete tu istý čas žila. Počuli ste už meno Dolly Stonová alebo Dolly Campionová?

– Nie, pane.

– A čo meno Q. R. Simpson?

– Zopakujte mi to.

– Quincy Ralph Simpson. Jeho žena mi povedala, že sa tu pred dvoma mesiacmi zdržiaval.

– To áno, – povedal vecne. – Ralpha som poznal. Jeden čas pracoval pre Blackwellovcov, bolo to tuším v máji. Plukovník prišiel toho roku na chatu zavčasu, už v apríli. Povedal, že chce svojej novej žienke dožičiť, aby videla príchod jari. – Odmlčal sa a pozrel na zapadajúce slnce, akoby sa chcel preorientovať na dnešok.

– Stalo sa dačo Ralphovi Simpsonovi?

– Je to druhá vrahova obeť. Nevieme iste, či jeho vraždu má na svedomí Campion. Ale asi áno. Akú prácu vykonával Simpson pre Blackwellovcov?

– Bol hlavným kuchárom a umýval riad, kým to vydržal. Ale nepobudol tam dlho.

– Prečo?

Sholto kopol do kozy.

– Nechcem ohovárať mŕtveho. Tu sa povrávalo, že Ralph dačo ukradol. Ja osobne tomu veľmi neverím. Ralph bol síce zbláznený do hazardných hier, ale preto ešte nemusí byť zlodej.

– Oddával sa hazardným hrám?

– Áno, nedajbože sa odtrhnúť od stolov. Vysvetlil som si to tak, že premrhal v hazardných hrách všetky peniaze, zostal tu trčať a musel vziať hocijakú prácu, aká sa naskytla. Musel mať na to dáke dôvody, že sa dal najať ako kuchár – chlapík s jeho rozumom. A teraz mi hovoríte, že je mŕtvy, – dodal hlasom, v ktorom znela výčitka.

– Poznali ste ho dobre, pán Sholto?

– Niekoľko ráz sme si pekne podiškurovali, keď som tam v chate opravárčil. Linoleum v kuchyni sa zvlnilo a musel som to dať do poriadku. Ralph Simpson bol príjemný chlapík a nápadov mal fúru.

– Akých nápadov?

– Všelijakých. Hovoril o vesmírnych letoch, o atómovej bombe, na všetko mal svoj názor. Na prevteľovanie a na záhrobný život. Vyznal sa vo všeličom. A vymyslel aj spôsob ako rozbiť bank, a preto sa pokúsil pozháňať kapitál.

– Ako?

– To nepovedal.

– A čo sa rozprávalo, že údajne ukradol Blackwellovcom?

– Neviem. Nijaké podrobnosti som nepočul.

– Od koho ste to počuli?

– Od jedného Číňana, čo vypomáhal v susedstve. Ale týmto orientálcom človek nemôže veriť.

– Aj tak by som sa s tým človekom rád porozprával.

– Už ho tu niet. Rodina skončila pobyt minulý mesiac a vrátila sa do Frisca.

– Viete ich adresu vo Friscu?

– Mám ju kdesi zapísanú.

– Nemohli by ste mi ju vyhľadať?

Vošiel do domu a vrátil sa s adresou napísanou detským nemotorným písmom na zadnej strane obálky. Prepísal som si napochytre adresu do svojho poznámkového bloku.

– Čo ešte mi môžete povedať o Simpsonovi?

– Nič mi už neprichádza na um.

– A kto by o ňom mohol ešte niečo vedieť?

– Nuž, mal tu priateľku. Nebolo by správne povedať to jeho žene. Vlastne svoju ženu nikdy nespomínal. Myslel som si, že je slobodný.

– Na tom už teraz nezáleží, – poznamenal som a guličkové pero mi zavislo nad poznámkovým blokom. – Ako sa volá tá jeho priateľka?

– Volal ju Fawn. Jej priezvisko nepoznám. Párkrát som ju stretol s Ralphom v zábavných podnikoch a odvtedy som ju videl raz alebo dva razy. – Ľútostivo fľochol na dom a dodal: – Nechodím hrávať. Nemôžem si to dovoliť pri takej rodine. Ale rád si tam postojím a pozerám na to vzrušenie dookola.

– Môžete mi to dievča popísať?

– Nie je vysoká, ale vyzerá súco. Ponáša sa na srnku, má také veľké hnedé oči.

– A vlasy akej farby?

– Plavé, zlatisté ako srsť koní z rodu palomino.

Tým mi veľmi nepomohol. Na brehoch Tahoe sa potuluje nemálo žien s takými vlasmi.

– Vravíte, že je nízka?

– Áno, má okolo stošesťdesiat centimetrov. – Zdvihol dlaň asi do výšky pleca. – Podľa mňa je to nižšia žena.

– A čím sa živí?

– Neviem, kde pracuje a či vôbec pracuje. Možno tu už ani nie je. Ľudia sa tu melú hore-dolu. Prichádzajú a odchádzajú. Ja tu žijem už roky, prišiel som sem z Porteville, keď State Line bola ešte iba kúskom rozšírenej cesty.

– Kedy ste naposledy videli Fawn?

– Asi pred dvoma týždňami, tuším to bolo v Solitaire. Chytila si dákeho postaršieho chlapíka a skúšali to pri hracích automatoch, totiž ona ta hádzala peniaze. A on pre ňu v jednom kuse kupoval strieborné doláre. Áno, som si takmer istý, že to bolo v Solitaire.

16

Sholto ma rozheganou dodávkou priviezol pred zábavný podnik a hneď odišiel. Hlavná ulica State Line bola neurčitou zmesou všednej pohraničnej osady a sviatočného karnevalu. Odtiaľto vyzeralo jazero ako umelé! akoby ho bol človek namaľoval zvláštnym odtieňom modrej farby a akoby ho obklopovali papierové vrchy.

V tomto prostredí sa dalo ťažko uveriť v smrť, ale i sám život tu bol akýsi odprírodnený.

Vošiel som do zábavného podniku, kde sa dobre zabávali neskorí popoludňajší hostia, ak sa hazardná hra dá nazvať zábavou. Usilovali sa získať priazeň karát alebo kociek ako hriešnici, ktorí sa modlia k nebesám, aby im ešte raz udelili milosť. Kŕčovite zvierali rúčky automatov na peniaze, akoby tieto stroje boli počítače, ktoré vedia zodpovedať všetky otázky. Starnem? Zlyhal som v živote? Nedospel som ešte? Miluje ma? Prečo ma nenávidí? Príď ku mne, hlavná výhra, zaplav ma životom, slobodou a šťastím.

Okolo barového pultu postávalo veľa mužov a zopár žien. Počkal som, kým som sa dostal na rad k jednému z prepracovaných barmanov, a opýtal som sa ho, kde je bezpečnostný úradník.

– Pred minútou som tu pána Todda videl. – Prebehol očami veľkú miestnosť. – Tam je, zhovára sa s tým mužom v klobúku.

Pretisol som sa uličkou medzi hracími automatmi. Todd vyzeral ako športovec. Bol v košeli s rozopnutým golierom. Mal kovovosivé vlasy a oči, tvár poľudštenú vykonávaním spravodlivosti. Druhý muž, ktorý mal na hlave biely stetson s vyhnutou strechou, bol opitý, tučný a rozzúrený. Tvrdil, že ho olúpili, že automaty sú podvodnícke, že chce hovoriť s vedúcim a že využije svoj vplyv u guvernéra.

Todd ho jemne, ale pevne tlačil k hlavnému vchodu. Vyšiel som za Toddom, ďalej od huriavku hazardných hráčov, a ukázal som mu kópiu detektívnej koncesie. Keď mi ju podával späť, usmial sa.

– Voľakedy som slúžil u kalifornskej cestnej polície. Hľadáte niekoho?

– Viacerých.

A podrobne som mu popísal Campiona a Harriet.

– Nemyslím, že by som ich tu videl, aspoň nie spolu. Nie som si však istý. Premelie sa tu toľko ľudí. Zavše si myslím, že toto tu je prechod, cez ktorý skôr alebo neskôr prejdú všetci občania tejto krajiny.

Očami sledoval opilca, ako tackavo kráča cez ulicu pomedzi autá, ktorých nebolo teraz veľa.

– Tak skúsme čosi ľahšie, – pokračoval som. – Dievčina Fawn, priezvisko neviem. Je nízka, má pekné hnedé oči, ako mi povedali, a plavé vlasy. Fawn videli vo vašom podniku.

Todd trochu ožil:

– Čo od nej chcete?

– Chcem jej položiť pár otázok. Poznala muža, ktorého v Kalifornii zavraždili.

– Je do toho zapletená?

– Nemám príčinu, aby som to predpokladal.

– To je dobre. Je to fajn dievča.

– Poznáte ju?

– Iste. Chodieva sem. Jej posledné meno je Kingová, pravda, ak sa medzitým znovu nevydala.

– Bola tu dnes?

– Zatiaľ nie. Cez deň asi spí.

– Kde?

– Tak dobre ju zasa nepoznám. Predtým pracovala v kozmetickom salóne a kaderníctve, kúsok dolu ulicou.

Skúste sa spýtať tam. Salón je na ľavej strane ulice, niekoľko blokov odtiaľto.

Ukázal na západ, smerom ku Kalifornii. Zamieril som ta. Šiel som popri hráčskych salónoch, podobajúcich sa veľkým samoobsluhám, v ktorých nemajú čo predávať. Objavovali sa prvé príznaky noci. Ale ešte bolo všetko jasne vidieť a priečelia domov boli vo svojej ošarpanosti obnažené, akoby svetlo stratilo svoju skrášľujúcu silu.

Salon de Paris patril akejsi Marii. Bol zavretý. Zaklopal som na sklené dvere. Po chvíli sa zo zadnej miestnosti vynorila statná žena a drobnými krôčkami sa blížila ku mne cez tlmene osvetlenú obchodnú miestnosť.

Skôr než otvorila dvere, zapálila svetlo. Jej vlasy mali farbu až prepiate krásneho západu slnka a padali jej v kudrlinkách hlboko do čela, čo bola pochybná reklama jej živnosti. Z miestnosti sa šírila teplá vôňa chemikálií a žien.

– Hľadám istú Fawn Kingovú.

– Nie ste prvý, ale dúfam, že posledný. Pani Kingová tu už nepracuje.

– Kde by som ju mohol chytiť?

Nebol to najšťastnejšie zvolený výraz. Vačkami lemované oči si ma chladne premerali a pristavili sa mi pri rukách.

Skúsil som to ináč:

– Viete, som detektív…

– Dostala sa do kalamity? – spýtala sa hlasom plným nádeje.

– Jej priateľ sa dostal do tej najhoršej možnej kalamity. Je mŕtvy. Prebodnutý sekáčom na ľad.

Bolo až znepokojujúce, ako pookriala.

– Prečo ste to nepovedali hneď? Poďte dnu. Zoženiem vám adresu tej Kingovej.

Fawn bývala v činžiaku asi pol druha kilometra na západ od motelu. Dom mal podobu U a bol jednoposchodový. Otvorenou stranou priliehal blok k ceste. Pustil som sa ta peši, no cestou som si všimol pri benzínovej pumpe oznámenie, že tam požičiavajú autá. Najal som si fordku, ktorá vyzerala novo, ale jej motor nemal najlepší zvuk. Zamestnanec mi vysvetlil, že na vine je nadmorská výška.

Činžiak obklopovala atmosféra dočasnosti, práve tak ako parkovisko pre nájomníkov, ktorého otvorený koniec bol obrátený čelom k ulici. Zatiahol som auto ta a nechal som ho na bielo vyznačenom mieste.

Fawnin byt bol na prvom poschodí a mal číslo dvadsaťsedem. Vystúpil som po vonkajšom schodišti a kráčal po pavlači, až som našiel jej dvere. Spoza dverí sa rozliehali zvuky piesne, ženský hlas spieval blues. Nebolo to také dobré, aby to mohla byť nahrávka, a nebolo ani počuť hudobný sprievod.

Keď som zaklopal, pieseň akoby uťal. Pri dverách sa ukázala žena, tvár mala ešte zjemnenú hudbou. V očiach mala výraz zmätenej nevinnosti. Azda ju miatlo vlastné telo a to, na čo všetko môže slúžiť. Postava pod svetrom bola plná a vláčna ani plod, ktorý privčas dozrel. Postavila sa tak, aby som si ju mohol do sýtosti prezrieť, a poloprofesionálnym hlasom podotkla:

– Dobrý deň. Práve som skúšala, či by som vedela spievať blues.

– Počul som. Máte sympatický hlas.

– To mi vravia všetci. Fígeľ je v tom, že tu je strašná konkurencia. Prichádzajú sem spievať hviezdy, ktorým už vyšli gramofónové platne, a to nie je spravodlivé voči miestnym talentom.

– Vy ste tunajšia?

– Som tu už tretiu sezónu. Tretiu rozprávkovú sezónu. A tak som už starousadlíčka.

– A chcete sa stať speváčkou?

– Hocičím, – povedala. – Hocičím, len aby som prestala trieť biedu. Nemáte pre mňa dáky solídny návrh?

Mal som naporúdzi zvyčajné slová, ktoré som vravieval nádejným hviezdičkám, neopereným slávikom a dievčatám, čo dúfali, že sa prebijú do neba: som z Hollywoodu, poznám ľudí od filmu, mohol by som pomôcť. Jej zmätená nevinnosť ma od toho odradila.

– Len sa usilujte ďalej.

Pozrela na mňa podozrievavo, akoby som zbabral svoju repliku.

– Poslal vás dakto?

– Ralph Simpson.

– Ale čo! Nepočula som o Ralphovi najmenej dva mesiace. – Urobila rýchly úkrok stranou ako tanečnica.

– Poďte ďalej a povedzte mi dačo o ňom.

V miestnosti bola nepopravená skladacia posteľ, neprikrytý prenosný gramofón, toaletný stolík zaprataný mištičkami a fľaštičkami s kozmetickými prípravkami a niekoľko paperbackových románov, na obálkach ktorých boli zobrazené mladé ženy ako Fawn. Nástenný kalendár ešte vždy ukazoval mesiac apríl.

Sadol som si na skladaciu posteľ.

– Kedy ste počuli naposledy o Ralphovi?

– Ako som povedala, pred dvoma mesiacmi. Strávil so mnou noc, – povedala vecne, – bolo to dakedy v polovici mája. Vtedy prišiel o miesto a nemal sa kam podieť – nemal kam ísť. Ráno som mu požičala na autobus a odvtedy som ho nevidela.

– Akiste to bol váš dobrý priateľ.

– Nie v tom zmysle, ako sa nazdávate: Medzi Ralphom a mnou bol vzťah brata a sestry. Priatelíme sa od detstva, vyrastali sme v južnej časti San Francisca. Bol mi čosi ako starší brat. V nijakom prípade by som žene neodvábila manžela.

Ale stála predo mnou, akoby si overovala, či má na to dosť síl.

– Ja nie som ženatý, – poznamenal som.

– To som si myslela aj ja. – Sadla si ku mne na posteľ, tak blízko, že som cítil teplo jej tela. – Nehovoríte ako ženatý muž a nevyzeráte ako starý mládenec.

– Bol som svojho času ženatý. A moja žena vyzerala tak trochu ako vy.

– Ako sa volala?

– Zabudol som.

To meno bolo pre mňa priveľmi bolestné a toto nebolo miesto, kde by som sa ním chcel vytasiť.

– Neverím vám. Čo sa stalo s vašou ženou?

Jej hnedé oči sa mi upierali na tvár. Človek by si mohol pomyslieť, že sa jej chystám predpovedať budúcnosť.

– Nestalo sa jej nič zlé. Opustila ma, ale pre ňu to nebolo zlé. Zato pre mňa áno. Napokon sa vydala za druhého, má deti a žije si šťastne.

Prikývla, akoby sa jej šťastný záver príbehu celkom pozdával.

– Stavila by som sa, že vás opustila kvôli dákej inej žene.

– Prehrali by ste tú stávku. Správal som sa k nej zle, ale nie týmto spôsobom. – Bolesť sa vo mne dvíhala ako vietor na púšti. Začal som sa s dievčaťom zhovárať, pretože bola tu. A teraz som tu bol prítomný i ja, oveľa väčšmi, než by som si želal. – A okrem toho nemala rada moje povolanie. V tejto chvíli sa toto povolanie bridí i mne.

– Nelámala by som si hlavu nad tým, ako si chlap zarába na živobytie. Môj bývalý muž bol bookmaker, ale ťažkú hlavu som si pre to nerobila. A aké je to vaše povolanie?

– Som detektív.

– To je zaujímavé.

Ale telo jej stuhlo a v očiach sa zaiskrila nedôvera.

– Len si dajte pohov, – upokojil som ju. – Nie som ten typ detektíva, ktorých sa bojíte, ináč by som s tým predsa nevyrukoval.

– Ale ja sa nebojím.

– Dobre. Nemáte sa prečo. Som súkromný detektív z Los Angeles.

– Aj Ralph sa zaujíma o túto prácu. Poznáte ho vďaka tomu?

– Tak akosi. Porozprávajme sa o Ralphovi. Môžete mi povedať čosi o tej robote, o ktorú prišiel?

– Dalo by sa povedať, že bol pomocníkom v domácnosti. Bral si také roboty, keď nevedel splašiť nič iné. Pracoval tam pri jazere pre akéhosi potentáta. Raz v noci, keď bola rodina preč, ukázal mi, ako dom vyzerá. Senzi bývanie.

– Videl som ten Blackwellov dom.

– Blackwell, áno. Tak sa ten chlap volal.

– Ako dlho pracoval Ralph pre Blackwellovcov?

– Tak asi týždeň. Presne som to neevidovala. – Trochu rozpačite sa usmiala. – Mám dosť starostí s tým, aby som si zapamätala, ako dlho pracujem ja.

– Prečo ho vyliali?

– Nepovedal mi, že ho vyliali. Povedal mi, že sám odišiel, lebo dosiahol, čo chcel. Tak či onak, rodina odcestovala späť, na juh.

– Nerozumiem.

– Zavreli dom a vrátili sa do Los Angeles, či kde to vlastne bývajú. Ralph si myslel, že sa tu zdržia dlhšie, ale oni si to rozmysleli.

– A čo tým vlastne Ralph myslel, keď povedal, že dosiahol, čo chcel? Tomu nerozumiem.

– Ani ja. Poznáte Ralpha, rád robí okolo seba tajnosti. Ralph Simpson, adept na detektíva. Celkom fajn.

– Plnil Ralph nejaké detektívne úlohy v blackwellovskom dome?

– Tak aspoň hovoril. Ale nedala by som vždy ruku do ohňa za to, čo Ralph hovorí. Chodí často do kina a zavše si to, čo tam vidí, spletie s tým, čo prežíva. – Pozrela na romány na nočnom stolíku a zhovievavo dodala. – Ja to niekedy robím s románmi. Život je potom vzrušujúcejší.

Znovu som upriamil rozhovor na to, čo ma zaujímalo.

– Povedzte mi, čo o tom Ralph rozprával.

– Neviem, nemám takú dobrú pamäť. Podľa toho, čo mi hovoril, všetko to súviselo s tou tragédiou, ktorá sa pritrafila Dolly. A Ralpha sa to veľmi dotýkalo. Mal Dolly veľmi rád.

– Hovoríte o Dolly, ktorá sa vydala za Brucea Campiona?

Intenzita otázky ju donútila vstať z postele a vzdialiť sa odo mňa. Prešla do protiľahlého kúta, neveľmi vzdialeného, a pri nočnom stolíku zaujala obranný postoj.

– Nemusíte na mňa kričať, som žena. A nezabúdajte, mám susedky. Správca domu si potom vždy vybavuje so mnou účty.

– Prepáčte, Fawn. Ale otázka je dôležitá.

– Stavím sa, že vyšetrujete vraždu Dolly, však?

– Áno. Robil to aj Ralph?

– Tuším si to myslel. Ale Ralph nie je bohvieaký kanón. Je najvyšší čas, aby sa do veci pustil dakto, komu to myslí. Dolly bola dobré dievča. Nezaslúžila si smrť.

Pozrela na nízku povalu, akoby záhrobná spomienka na Dolly bola zároveň modlitbou za ňu. Skúmavo, takmer podvedome prešla krížom cez miestnosť a zastala nado mnou s očami ako po okraj naplnené rybníky.

– Je to strašný svet.

– Nuž, rozhodne na ňom žijú strašní ľudia. Poznáte Brucea Campiona?

– Nepovedala by som, že ho poznám. Ralph ma raz vzal k nim, keď s ním žila Dolly. Vtedy bola do neho celá paf. Chodila za ním ani psík.

– Ako sa k nej správal Campion?

– Slušne. Fakt, že si ju veľmi nevšímal. Tak sa mi vidí, že si ju držal preto, lebo potreboval modelku. Aj odo mňa chcel, aby som mu robila modelku. Povedala som mu, že som ešte neklesla tak hlboko, aby som pózovala pre nemravné obrazy.

– On maľoval nemravné obrazy?

– Tak sa mi to aspoň videlo. Dolly mi prezradila, že ju donútil vyzliecť si šaty. – Nozdry sa jej chveli spravodlivým rozhorčením. – Poznám len jeden dôvod, prečo sa dievča vyzlečie pred mužom.

– Prečo sa s ňou Campion oženil, keď ju potreboval len ako modelku?

– Ach, chcel aj viac. Takí vždy chcú viac. Ostatne, musel sa s ňou oženiť. Otehotnela s ním.

– Povedala vám to Dolly?

– Nemusela mi to hovoriť. Keď sme s Ralphom boli u nich, videla som to aj sama.

– Nespomínate si na dátum tej návštevy?

– Bolo to vlani koncom leta, koncom augusta alebo začiatkom septembra. Ešte neboli manželia, ale už o tom hovorili, teda aspoň ona o tom hovorila. Ralph priniesol so sebou fľašu a pripili sme si na ich šťastie. Ale zdá sa, že to veľmi nepomohlo. Ona je mŕtva a on na úteku. – Dotkla sa mi pleca. Naozaj ju zabil?

– Všetky dôkazy tomu nasvedčujú.

– Ralph vravel, že to nie je tak. Vraj sú aj iné dôkazy, ale polícia s nimi nechce vyrukovať. Možno hovoril pravdu a možno ho zasa pochytil ten jeho filmový rapeľ. S Ralphom si človek nikdy nemohol byť na čistom, najmä keď išlo o dákeho jeho priateľa.

Zhlboka sa nadýchla.

– Kedy vám toto všetko Ralph rozprával?

Oprela sa mi rukou o plece a sadla si vedľa mňa.

– Poslednú noc, čo bol u mňa. Keď som sa vrátila, sedeli sme tu a zhovárali sme sa.

– Hovoril vám niečo o tých iných dôkazoch?

– Nie. Držal jazyk za zubami. Človek obklopený tajomstvami.

– Ukázal vám niečo?

– Nie.

– Čo mal so sebou, keď odchádzal?

– Iba šaty, čo mal na sebe. Keď sem prišiel, nechystal sa tu zostať, ale potom sa mu pritrafila tá robota. – Zháčila sa. – Takmer som zabudla na ten batoh. Deň alebo dva predtým, ako nechal tú prácu, doniesol si ku mne batoh. Vravel, aby som ho neotvárala, nuž tak som si ho aspoň ohmatala. Videlo sa mi, akoby tam boli šaty.

– Aké šaty?

– To veru neviem. Bol to veľký batoh. – Rozpažila ruky. – Aj som sa Ralpha pýtala, ale nemal sa k reči.

– Čo myslíte, boli v ňom nejaké ukradnuté veci?

Zavrtela hlavou.

– Samozrejme, že nie. Ralph nie je zlodej.

– A čo je to za človeka?

– Myslela som si, že ho poznáte.

– Nie tak dobre ako vy.

Po chvíľke rozmýšľania povedala:

– Ralph mi je sympatický. Nechcem ho kritizovať. Má fúru dobrých nápadov, chyba je len v tom, že ani jeden nedovedie do konca. Je prelietavý, lebo sa nevie rozhodnúť, čo by mal vlastne v živote robiť. Spomínam si, že keď sme boli deti, Ralph vždy hovoril, že z neho bude slávny advokát pre trestné delikty. Ale potom neskončil ani strednú školu. A tak to s ním bolo po celý život.

– Ako dlho sa poznal s Campionom?

– Priatelili sa oddávna, – vysvetľovala. – Desať rokov alebo možno i viac. Myslím, že boli kamoši ešte z čias vojny proti Kórei. Hovoril čosi o Kórei, keď sme s Ralphom boli u nich na chate.

– Tá chata ma zaujíma. Vedeli by ste ju nájsť?

– Teraz?

– Teraz.

Pozrela na nočný stolík, kde bol cestovný budík v koženom puzdre.

– Mám rande. Príde každú chvíľu.

– Pošlite ho preč.

– Môj drahý pane, musím platiť nájomné. A tak či tak tam Brucea Campiona nenájdete. Tú chatu mal vlani v lete iba nakrátko k dispozícii. Dakto mu ju požičal.

– Aj tak by som si ju rád pozrel.

– Zajtra. Ráno mi zaplatíte raňajky a ukážem vám chatu. Na tej strane jazera to vyzerá ozaj divo. Kúpte zopár obložených chlebíčkov a spravíme si piknik. No, platí?

– Mám rád nočné pikniky.

– Ale ja mám rande.

– Čo myslíte, koľko vám to vynesie?

Zachmúrila sa.

– Ja to tak neberiem. Dávajú mi peniaze, aby som skúsila šťastie v hre, to je predsa ich vec. A nikto nevraví, že musím všetky peniaze minúť.

– Spytujem sa vás, na koľko si ceníte pár hodín svojho času.

Zamrkala svojimi nevinnými očami.

– Dvadsať dolárov? – nadhodila. – A večeru?

Vydali sme sa na cestu v najatej fordke. Odbočili sme z diaľnice a pustili sme sa bočnou cestou vedúcou na sever cez hustnúci les. Nad krivolakou tmavou líniou stromov bolo takmer toľko hviezd, ako som videl v Mexiku. Noc bola čoraz chladnejšia a dievča si prisadlo bližšie ku mne.

– Nemohli by ste zapnúť kúrenie, pane? Ani neviem, ako sa voláte?

– Lew Archer.

Zapol som kúrenie.

– Pekné meno. Je pravé?

– Pravdaže nie. V skutočnosti sa volám Natty Bumpo.

– Robíte si zo mňa posmech.

– Žijeme v slobodnom štáte.

– Existuje taká osoba ako Natty… ako to ide ďalej?

– Bumpo. Je to románová postava. Bol vynikajúcim strelcom a skvelým stopárom.

– A vy?

– Viem strieľať z pušky, ale pokiaľ ide o stopovanie, najlepšie sa mi to darí v mestách.

– Stopujete ľudí?

– Stopujem ľudí.

Pritisla sa bližšie.

– Máte pušku?

– Niekoľko, ale nie so sebou. Bodaj by som tu dáku mal.

– Myslíte si, že sa Campion skrýva v chate?

– Možno a možno je to aj nebezpečný človek.

Nervózne sa zachichúňala.

– Chcete ma nastrašiť. Myslela som si, že je trochu zoženštený, keď v jednom kuse nosí tú malú baretku a hovorí o umení.

– Nie je zoženštený. Je to oveľa zložitejšia povaha.

– Ako to myslíte?

– Je načase, aby som vám to povedal, Fawn. Nielen Dolly bola zavraždená. V máji prebodli sekáčom na ľad Ralpha Simpsona, onedlho potom, čo ste ho naposledy videli. Najväčšmi podozrievajú Campiona.

Prudko sa nadýchla a teraz zadržiavala dych. Cítil som, ako jej telo vedľa môjho boku meravie. Vyrážala dych spolu so slovami:

– Určite sa mýlite. Možno Bruce Campion zabil Dolly, človek nikdy nevie, čo môže muž vyviesť svojej žene. Ale nič také by nevedel urobiť Ralphovi. Ralph ho zbožňoval, pokladal ho za najvynikajúcejšieho človeka na svete.

– A aký vzťah mal Campion k Ralphovi?

– Mal ho naozaj rád. Vychádzali spolu veľmi dobre. Ralph bol hrdý, že má priateľa naozajstného umelca. Bolo to jedno z povolaní, o ktorom sníval i on.

– Poznám zopár umelcov. Nie sú práve stvorení na priateľstvo.

– Ale neprebodávajú ľudí sekáčmi na ľad. – Po prvý raz si dievča uvedomilo skutočný význam toho, čo som povedal. Cítil som, ako sa jej telo v oneskorenej hrôze zachvelo. – Je Ralph naozaj mŕtvy?

– Videl som ho v márnici. Je mi ľúto, Fawn.

– Úbohý Ralph. Teraz už neuskutoční to, o čom sníval.

Chvíľu sme sa viezli mlčky. Takmer nečujne sa rozplakala. Odrazu povedala do pohybujúcej sa tmy:

– Všetci moji priatelia umierajú. Cítim sa ako stará žena.

Medzi stromami som zazrel hladinu jazera. Vyzerala ani naleštená oceľ, na ktorej sa zachytávajú kvapôčky nekonečna.

Keď sa jej žiaľ trochu utíšil, povedal som:

– Porozprávajte mi čosi o Dolly.

– A čo sa o nej dá povedať? – Hlas jej znel zachrípnuto. – Prišla sem vlani na jar, zháňala robotu. Istý čas sa potĺkala v jednom z klubov, ale veľa jej to nevynášalo, a tak si splašila chlapa. Je to vždy rovnaká historka.

– Tentoraz sa historka skončila inakšie. Poznali ste ju dobre?

– Nebolo veľa toho, čo by sa človek mohol dozvedieť. Bolo to jednoduché vidiecke dievča bez veľkej minulosti. Keď stratila miesto, ujala som sa jej. Potom ju Ralph predstavil Campionovi, a tak sa to stalo.

– Vraveli ste, že Ralph sa do nej zaľúbil.

– Až tak by som to nepovedala. Dolly bola chutná babka, ale nikdy sa ju nepokúšal získať. Chcel sa o ňu iba starať. Bola taká bezmocná. Nebola tu doma.

– A kde bola doma?

– Počkajte, raz mi povedala, odkiaľ sem prišla. Bolo to dáke miesto tam v pomarančovej oblasti. Často totiž hovorila o tom, ako kvitnú pomaranče.

– Citrus Junction?

– Hej. Ako to viete?

– Ralpha zavraždili v Citrus Junction.

17

Chata stála na zalesnenom výbežku, ktorý sa pod cestou tiahol k jazeru. Fordku som nechal hore a Fawn som kázal, aby počkala v aute, kde ju nik nevidí. Schúlila sa na zadnom sedadle a ponad okraj dverí hľadela vyplašene ako králik.

Kráčal som potichu ako Natty Bumpo a predieral som sa dolu lesnou cestou. Svit hviezd, akoby nehmotný odblesk svetla, prenikal pomedzi čierne koruny ihličnatých stromov. Z okna chaty prúdil obdĺžnik hmotnejšieho svetla.

Priblížil som sa k chate zboku a nazrel dnu. Pred kamenným kozubom, kde horel malý oheň, stál muž, ale nebol to Campion. Prihováral sa komusi alebo čomusi.

– Len to zjedz, Angelo. Dožič si. Nesmieš schudnúť, starký.

Ak len nebol niekto na pričniach pri vzdialenej stene, ktoré ležali v tieni, muž bol v miestnosti sám. Bol to nízky chlapík s tmavou hlavou a chudým, chlapčenským krkom. Pod červenou vestou bez rukávov mal kockovanú košeľu.

Keď sa pohol, videl som, že v ruke drží mladého sokola; sedel mu na hánkach ľavej ruky v rukavici. Hnedý vták ďobal zobákom do čohosi červeného, čo muž držal medzi palcom a ukazovákom.

– Len sa napchaj, – hovoril muž zhovievavo. – Oco chce, aby z teba bol veľký, zdravý chlapík.

Vyčkal som, kým sokol doje. Potom som zaklopal na dvere. Nízky muž odsunul závoru a zvedavo vyzeral sponad okuliarov bez rámov. Škvrnité, zlatisté sokolove oči hľadeli nezúčastnene. Bol som jednoducho ďalší človek.

– Mrzí ma, že vás vyrušujem, – prihovoril som sa obom. – Povedali mi, že tu pred časom býval muž menom Bruce Campion.

Oči za okuliarmi mu badateľne stvrdli. Opatrným, rozvážnym hlasom povedal:

– V podstate je to pravda. Vlani v lete pred cestou do Európy som túto chatu požičal Campionovi. Strávil tu august a časť septembra, ako mi povedal. Potom sa oženil a odsťahoval sa.

– Neviete, čo sa s ním stalo potom?

– Nie. Bol som na študijnom pobyte a stratil som kontakt s priateľmi tu v krajine. Celý rok som strávil v Európe a na Strednom východe.

– Je Campion vaším priateľom?

– Obdivujem jeho talent. – Zvažoval slová. – Keď sa mi naskytne príležitosť, usilujem sa talentom pomáhať.

– Videli ste Campiona v poslednom čase?

Zdalo sa, že ho otázka znepokojila. Zahľadel sa na sokola, ktorý mu sedel na zdvihnutej pästi, akoby mu vták mohol vnuknúť odpoveď alebo mu poradiť, čo má povedať. Vták sedel, ani sa nepohol, jeho veľké oči hľadeli jasne a pokojne.

– Nechcem byť hrubý, – povedal muž, ktorý sa staral o sokola. – Ale určite by som sa cítil príjemnejšie, keby som vedel, že máte právo klásť mi otázky.

– Som súkromný detektív a spolupracujem s niekoľkými zákonnými orgánmi.

A povedal som, ako sa volám.

– A na akom prípade spolupracujete?

– Na vyšetrovaní dvoch, možno troch vrážd.

Preglgol a zbledol, akoby si zhltol krv z tváre.

– Tak teda vstúpte. Nedajte sa rušiť Michelangelom. Ľudia sú mu naskrze ľahostajní.

Ale keď som vošiel do miestnosti, sokol vzlietol do vzduchu. Visel v povetrí pridržiavaný remienkami, ktorými mal pripútané nohy, mával krídlami a ovieval mi tvár. Potom jeho pán zdvihol päsť a vták si zasa sadol.

Sadli sme si oproti sebe, sokol bol medzi nami.

– Som doktor Damis, – povedal muž. – Edmund B. Damis. Vyučujem na univerzite v Berkeley, na fakulte výtvarného umenia.

Zdalo sa, že sa chce uchýliť za svoje vedecké funkcie.

– A vďaka tomu poznáte Campiona?

– Zoznámil som sa s ním pred niekoľkými rokmi v Chicagu. Bol som tam docentom na Inštitúte umenia a on tam študoval. Ako som povedal, obdivoval som jeho obrazy a udržiaval som s ním kontakt. Alebo presnejšie povedané, on udržiaval kontakt so mnou.

Bolo to vecné konštatovanie. Od Campiona si zachovával určitý odstup.

– Ako som počul, je to dobrý maliar. Je aj dobrý človek?

– Nemám právo, aby som ho hodnotil z tejto stránky. Žije, ako vie. Ja osobne som si vybral tú ľahšiu cestu.

– Obávam sa, že vám nerozumiem.

– Vyučujem, aby som si zarobil na živobytie, a maľujem – ako, to je druhá otázka – po nedeliach a na študijných pobytoch. Campion žije len svojej práci. Na ničom inom mu nezáleží, – povedal s akýmsi citovým zanietením.

– Hovoríte, akoby ste mu závideli.

– Takmer mu závidím.

– Možno je to obojstranná závisť, doktor Damis. Nie je vaše druhé meno náhodou Burke?

– Áno. Môj otec obdivoval Edmunda Burka.

– Vedeli ste, že Campion používa časť vášho mena ako svoje druhé meno? Hovorí si Burke Damis.

Od rozhorčenia sa až začervenal.

– Bodaj ho, bol by som rád, keby nechal mňa a moje veci na pokoji.

– Používal vaše veci?

Túto chatu. Keď sa odtiaľto na jeseň vysťahoval, nechal mi tu hotový chliev. Skoro celý minulý týždeň som strávil tým, že som tu upratoval. Úprimne povedané, mám Brucea, jeho popleteného života a extravagantných známostí už plné zuby.

– Myslíte jeho známosti so ženami?

– Áno. Ale nehovorme o nich. Už dávno som sa vzdal nádeje, že vyčistím ten Augiášov chliev.

– Predsa by som bol rád, keby ste mi o nich porozprávali.

– Radšej nie. Tieto veci ma strašne otravujú. Prebieha to zakaždým podľa tej istej sadomasochistickej schémy. Bruce vždy hľadel na ženy ako na svoju zákonnú korisť.

– Korisť, to je dosť dramaticky pôsobiace slovo. Pripomína mi vášho sokola.

Prikývol, akoby som im obom uštedril jemný kompliment. Sokol mu sedel na ruke nehybne ani figurína. Zišlo mi na um, že tento Damis môže byť pripútaný ku Campionovi a k sokolovi rovnakým spôsobom: cez okuliare bez rámov pozoruje, ako sa obaja dravci vznášajú v priestore, každý vo svojom, a privlastňujú si to, čo im spôsobuje pôžitok.

– A tak sa dostávame k faktu, – pokračoval som, – že pred dvoma mesiacmi zaškrtili Campionovu ženu. Polícia hľadá Campiona pre vraždu. Vedeli ste to, doktor Damis?

– Rozhodne nie. Minulý týždeň som priletel z Talianska a pricestoval som rovno sem. – Bol teraz bledý ani smrť a len-len že mu nedrkotali zuby. – Nebol som v kontakte s nikým, o ničom som nevedel.

– Ale s Campionom ste boli v kontakte.

– Ako to viete?

– Nazvime to intuíciou. Keby ste ho naozaj nevideli rok, hovorili by ste o ňom ináč. A tak teda: kedy a kde ste ho videli?

Dnes ráno, – povedal s pohľadom upretým na dlážku. – Bruce sem dnes ráno prišiel. V noci obišiel polovicu jazera a vyzeral jednoducho strašne.

– Prečo prišiel za vami?

– Asi hľadal útočište. Povedal, že má problémy, ale nevysvetlil, o čo ide, a prisahám, že sa vôbec nezmienil o svojej žene. Chcel zostať u mňa. Túto možnosť som vylúčil a nepociťoval som ani povinnosť vyjsť mu v ústrety. Je to už tak, že on bol vždy ten, čo bral, a ja ten, čo dával. Okrem toho som pri výcviku sokola dospel k rozhodujúcemu obdobiu.

A pohladkal dlhé perie sokolieho chvosta.

– Kedy odišiel?

– Okolo poludnia. Dal som mu obed. Prirodzene, netušil som, že poskytujem útulok človeku, ktorý je na úteku pred zákonom.

– Ako odišiel?

– Vzal si moje auto, – povedal Damis smutne.

– Násilím?

– To by som nepovedal. Je väčší ako ja a má… má viac vitality. – Odhodil svoju hrdosť a bez nej pôsobil veľmi mladistvo. – Bruce má nado mnou prevahu. Myslím, že máte pravdu. Potajomky som mu závidel jeho život, úspechy u žien…

– Teraz mu môžete prestať závidieť. Opísali by ste mi, prosím, svoje auto – značku a model?

– Je to kabriolet – Chevrolet z roku 1959, červený, s čierno-červenou kockovanou strechou. Kalifornská poznávacia značka TKU 37964. – Keď som si zaznamenával číslo, dodal: – Bruce mi sľúbil, že do dvadsiatich štyroch hodín dostanem auto nazad. Vie, že tu trčím a bez auta sa nemôžem odtiaľto pohnúť.

– Ako sa mne vidí, to je to posledné, na čom mu záleží. Uvidím, čo budem môcť urobiť, aby ste auto dostali späť. Chcete, aby som zahlásil, že vám auto ukradol?

– Nie. – Zaváhal. – Keď teraz na to myslím, spomínam si, že mi naznačil, kam sa chystá. Pôvodne navrhol, že keď už nebude kabriolet potrebovať, mohol by ho nechať v Berkeley, v mojej garáži. To dozaista svedčí o tom, že sa chystal ísť ta.

– Keď prišiel sem a keď odchádzal, bol sám?

– Áno, určite.

– Nepovedal Campion nič o dievčati, s ktorým chodí?

– Nespomínal nijaké dievča. Pravdu povediac, veľa toho nenahovoril. A kto to je?

– Je to, alebo bola to vysoká, svetlovlasá dievčina menom Harriet Blackwellová.

– Obávam sa, že som o nej nikdy nepočul. Stalo sa jej dačo?

– Sú určité náznaky, že je vo vodách jazera.

Zhrozil sa a jeho pocit sa preniesol i na vtáka na pästi. Sokol rozprestrel krídla. Skôr než sa Damis ozval, rukou upokojil vtáka.

– Azda nenaznačujete, že ju Bruce utopil?

– Ba, myslím na také čosi. Keď sem ráno prišiel, nezbadali ste na ňom príznaky zápasu? Napríklad poškriabanú tvár?

– Veru, mal poškriabanú tvár. Aj šaty mal veľmi pokrčené.

– Boli vlhké?

– Možno. A vôbec, celý vyzeral, akoby mal za sebou ťažkú noc.

– Čakajú ho ešte horšie noci, – poznamenal som. – Pre prípad, že by sa sem vrátil, umiestime sem nášho človeka. Nemáte nič proti tomu?

– Privítal by som to. Nie som zbabelejší ako hocikto iný, ale.

Jeho vyplašený pohľad doplnil vetu.

– Je nepravdepodobné, že by sa vrátil, – povedal som upokojujúco. – A keďže predpokladám, že sa nevráti, rád by som si vypočul váš názor, kde by sme ho mali hľadať. A dajte mi aj svoju adresu v Berkeley, pre prípad, že by uskutočnil svoj pôvodný plán.

– Nemohli by ste sa zaobísť bez tej berkeleyskej adresy? Žije tam so mnou matka a nechcel by som, aby sa zbytočne naplašila. Som presvedčený, že jej od neho nijaké nebezpečenstvo nehrozí.

– Pozná Campiona?

– Len veľmi málo. Vlastne minimálne. Raz, asi pred dvoma rokmi, bol u nás na večeri. Matke sa vôbec nepáčil – povedala, že z neho vyžaruje čosi nekalé. V tom čase, hoci to matka nevedela, žil Campion s akousi cundrou v Sausalite. Predtým býval v Carmele, Santa Barbara, San Diegu, Los Angeles a pravdepodobne všelikde inde. Neviem, kde by ste ho mali ísť hľadať. Ak len, – dodal po chvíli rozmýšľania, – nešiel k svojej sestre.

– Campion má sestru?

– Má, ale je veľmi málo pravdepodobné, že by sa pobral k nej. Ako mi povedal, je to morózna ženská, akých je na Polostrove neúrekom. Nevychádzali spolu dobre.

– Kde na Polostrove žije a ako sa volá?

– Musel by som to pohľadať. Nikdy som sa s tou ženou nestretol. Mám jej adresu len náhodou, pretože si ta dával posielať poštu, keď sa túlal z miesta na miesto.

Damis so sokolom v ruke prešiel k stolu v rohu izby. Otvoril zásuvku a vytiahol odtiaľ ošúchaný adresár z hnedej kože. Keď v ňom listoval, aby sa dostal k písmenu C, stál som za ním.

Prvé bolo na strane zapísané meno Brucea Campiona. Pod ním a dookola boli načarbané adresy v rozličných mestách, ktoré predtým Damis spomínal. Všetky boli poprečiarkované okrem adresy v Menlo Park – u pani Evelyn Jurgensenovej, 401 Schoolhouse Road – a túto adresu som si opísal.

– Kedysi som si myslel, že sme dobrí priatelia, – pokračoval Damis. Upieral zrak na sokola, akoby mu chcel vsugerovať tieto myšlienky. – Ale v priebehu rokov som postihol princíp, na ktorom spočívajú naše vzťahy. Počul som o Bruceovi len vtedy, keď čosi potreboval – pôžičku, odporúčanie, alebo keď chcel používať dačo, čo mi patrí. Mám ho už plné zuby. Dúfam, že ho viac neuvidím.

Zdržal som sa poznámky. Prihovoril sa sokolovi:

– Si hladný, Angelo? Čo by si povedal ešte na jedno vrabčie krídlo?

Nechal som ho, aby ďalej konzultoval s mlčanlivým vtákom, a odviezol som Fawn do State Line. V jednej z herní sme si dali filets mignons, ktoré nám naservírovali dosť nedbanlivo. Tučný opilec v bielom stetsone ťažko udržiaval rovnováhu na stoličke vedľa baru. Zdalo sa, akoby sa pod jeho váhou ťažisko stoličky presúvalo. Nedokonale zastretými očami pozoroval dievčatá v herni, a najmä Fawn.

K jedlu si objednala i trochu vína, a tak sa znovu rozhovorila o Ralphovi. Keď boli mladí – ona mala okolo pätnásť rokov a on sa blížil k dvadsiatke – niekedy ju brával na rybačku do Luna Bay. Raz ju zachránil z vlnobitia pri San Gregoriu. Boli to zasnené spomienky a začal som uvažovať, či si ich iba nevybájila. Ale napokon povedala:

– Nemôžem si vziať tých vašich dvadsať dolárov. Aspoň to musím pre Ralpha urobiť.

– Pokojne si ich môžete vziať…

– Nie. Musí byť čosi, čo nerobím pre peniaze. Myslím to vážne.

– Ste dobré dievča.

–… povedal, keď mu potiahla peňaženku. Dievča z ulice so zlatým srdcom – chladným a žltým, – uškrnula sa.

– Ste k sebe krutá, Fawh.

– A neoslovujte ma Fawn. Aj tak to nie je moje meno.

– A ako vás teda mám oslovovať?

– Nijako.

– Povedzte mi, ako sa v skutočnosti voláte.

– Nenávidím svoje pravé meno.

Tvár mala nevýraznú ako stena.

– Ale predsa, ako sa voláte?

– Mabel, – povedala zhnusene. – Rodičia mi museli dať to najnesympatickejšie meno na svete.

– Mimochodom, kde máte rodičov?

– Ponúkla som ich na adoptovanie.

– Predtým než ste si zmenili meno na Fawn, alebo potom?

– Keď to už teda chcete vedieť, – odpovedala, – zmenila som si meno v tú noc, čo King odo mňa zdúchol a nechal ma tu v tejto diere. Smiešne na tom je, že mi začína byť zle z mena Fawn. Predtým mi znelo priam báječne, ale teraz je to pre mňa prázdny zvuk. Už by som pristala zmeniť si ho na iné. Nevedeli by ste mi dačo navrhnúť?

– V tejto chvíli mi nič neschádza na um.

Nahla sa ku mne, horlivo sa usmiala a prsnými bradavkami narazila do hrany stola.

– Poďme ku mne, ešte si vypijeme a pohovoríme.

– Ďakujem, ale čaká ma práca.

– Vari len počká, či nie? Ja som pre vás odvolala rande.

– A okrem toho, ste pre mňa primladá.

– Nerozumiem, – povedala a ohromene zvraštila čelo. – Nie ste predsa starý.

– Ale rýchle starnem. – Vstal som a položil peniaze na stôl. – Nemal by som vás niekam zaviezť?

– Zostanem tu. Je tu práve tak ako hocikde inde.

Ešte než som došiel k dverám, vykročil k nej opilec s bielym stetsonom v ruke a s ligotavou plešivou hlavou.

18

Našiel som telefónnu búdku a zavolal som do kancelárie Arnieho Waltersa v Rene. Telefón zdvihol Arnie.

– Tu Walters.

– Tu Lew Archer. Mám informácie o Campionových presunoch. Ide v červenom kabriolete značky Chevrolet…

– Vieme to. – Arnie hovoril ticho a rýchle. – Videli ho v Saline City. Rozprával sa s vrátnikom jedného z tamojších motelov. Cestná hliadka ho vypátrala, ale nezbalila ho. Policajt si chcel skontrolovať naše údaje a okrem toho si myslel, že sa tam Campion ubytuje. Ale kým sa vrátil do motelu, Campion bol už preč. Toto sa stalo v posledných dvoch hodinách. Vieš niečo?

– Máš predo mnou náskok. Zistil si názov motelu?

– Motel Travellers v Saline City. Je to mesto na východnej strane Zálivu.

– A čo vieš o Harriet?

– Predbežne nič. Ráno začneme prehľadávať dno.

V policajnom laboratóriu zistili, že krv na klobúku má jej skupinu, B, ale to ešte nič neznamená.

– Ako si zistil jej krvnú skupinu?

– Zavolal som si jej otca, – vysvetlil Arnie. – Chcel sem prísť, ale myslím, že som ho od toho odhovoril. Ak sa tento prípad urýchlene nevyrieši, asi mu začne preskakovať.

– Aj mne.

Okolo polnoci som bol v Saline City a hľadal som motel Travellers. Bol v západnej časti mesta, tesne pri rovine, kde ťažili soľ. Červený neón osvetľoval omietnuté priečelie motelu, no nevládal zakryť jeho ošumelosť.

V neupratanej malej kancelárii vpredu som nenašiel nikoho. Zacengal som zvoncom, ktorý ležal na stole. Zo zadnej miestnosti vyšiel akýsi šedivý mladík, vzadu z nohavíc mu trčala košeľa.

– Jednoposteľovú?

– Nepotrebujem izbu. Azda mi budete vedieť poskytnúť určité informácie.

– Ide o toho vraha?

– Áno. Ako vidím, zhovárali ste sa s ním. O čom ste s ním hovorili?

Zastenal a prestal si zapínať gombíky na košeli.

– Už som to povedal policajtom. Alebo si myslíte, že celú noc budem hore a v jednom kuse budem omieľať to isté?

Dal som mu päťdolárovú bankovku. Vrhol na ňu krátkozraký pohľad a schoval si ju.

– Dobre teda, keď je to také dôležité. Čo chcete vedieť?

– Čo vám Campion povedal.

– Volá sa Campion? Mne povedal, že jeho meno je Damis. Povedal, že tu asi pred dvoma mesiacmi nocoval, a chcel, aby som pozrel do záznamov, či by sa to nedalo dokázať.

– A naozaj tu bol pred dvoma mesiacmi?

– Hej. Pamätám si jeho tvár. Mám veľmi dobrú pamäť na tváre. – S láskou si poklepal po nízkom čele. – Samozrejme, nemohol som presne vedieť, kedy tu bol, kým som si to neoveril v záznamoch.

– A overili ste si to?

– Hej, ale nemal z toho veľký osoh. Kým som sa na to šiel dozadu pozrieť, dal si odpich. Ako vždy okolo ôsmej zastalo tu auto cestnej hliadky, a to ho akiste vyplašilo.

– Rád by som si pozrel ten záznam.

– Vzali si ho so sebou policajti. Povedali, že to je dôkaz.

– A dátum?

– Piaty máj, to si pamätám.

Bol to dôkaz. Tej noci umrela Dolly Campionová.

– Ste si istý, že muž, čo sa vtedy prihlásil na pobyt, je totožný s mužom, s ktorým ste sa zhovárali dnes večer?

– To chceli vedieť aj policajti. S absolútnou istotou som to povedať nemohol, také dobré oči už nemám. Ale videlo sa mi, že je to ten istý, a hovoril tak isto. Hoci, možno že klamal. Vravel, že sa volá Damis, a ako sa ukázalo, je to klamstvo.

– Aj večer piateho mája sa prihlásil pod menom Damis, je to tak?

– Obaja sa zapísali pod tým menom.

– Obaja?

– Tú dámu sa mi nepodarilo vidieť. Prišla vlastným autom až potom, keď som ich oboch zaregistroval. Povedal mi, že jeho žena príde neskôr, a tak som si nepomyslel nič mimoriadne. Odišla zavčasu ráno, ako sa mi vidí.

– Ako si to všetko môžete pamätať, keď ani neviete určite, či to bol ten istý muž?

– Viete, akosi mi to pripamätal. A potom sa mi všetko v pamäti vybavilo.

Bol to hlupák. V jeho očiach, upretých na mňa, sa zračila tuposť. Povedal som:

– A máte nejakú vlastnú spomienku na tú noc piateho mája?

– Dátum bol na prihlasovacom lístku.

– Ale veď sa mohol prihlásiť na pobyt v inú noc a teraz povedal, že to bol piaty máj? A muž, ktorý sa prihlásil na pobyt piateho mája, mohol byť ktosi iný?

Uvedomil som si, že hovorím ako štátny zástupca, ktorý chce zmiasť svedka. A môj svedok aj bol načisto zmätený.

– Tuším je to tak, – vyhŕkol skormútene.

– Vysvetlil vám Campion, prečo mu tak záleží, aby sa dátum určil presne?

– Nevysvetlil. Povedal iba, že je to dôležité.

– Dal vám peniaze?

– Nebolo to treba. Povedal som mu, že mu ochotne pomôžem. Napokon, bol to náš zákazník.

– Ale predtým ste ho videli len raz?

– Áno. Večer piateho mája.

V jeho hlase zaznela zanovitosť.

– O koľkej sa v tú noc prihlásil na pobyt?

– To by som nevedel povedať. Ale nebolo priveľmi neskoro.

– A zostal u vás celú noc?

– Neviem. Nestrážime svojich hostí.

Zívol, až som mu mohol nazrieť do hltanu.

– Ako sa voláte? – opýtal som sa.

– Nelson Karp.

– Počúvajte, Nelson, ja sa volám Archer. Lew Archer. Som súkromný detektív. Musím vás poprosiť, aby ste mi vrátili päť dolárov, čo som vám dal. Je mi ľúto. Pravdepodobne budete súdkom v procese, v ktorom pôjde o vraždu, a nemohli by ste povedať súdu, že vám nik nedal peniaze.

Vytiahol bankovku z vrecka a položil ju na pult.

– Mohol som vedieť, že v tom bude dáky fígeľ.

– Povedal som, že je mi to ľúto.

– Vám je ľúto, a komu ešte?

– Napokon, štát platí svedkom za premrhaný čas.

Nepovedal som mu však, ako málo štát platí, a Nelsonovi Karpovi sa hneď zlepšila nálada.

– A ktorým smerom sa pustil Campion, keď odtiaľto dnes večer odišiel?

– Cez most San Mateo. Počul som, ako to hovoria.

– Kto? Policajti?

– Áno. Veľa odtiaľto telefonovali.

A ukázal na telefónny prístroj na mince, ktorý visel na stene.

Vyšiel som von a pozrel som smerom k rovine, kde sa ako pominuteľné pyramídy vŕšili kopy soli. V hmle za zálivom sa matne trblietali svetlá Polostrova. Ak to meriam dráhou vrany – alebo sokola – od Menlo Park ma nedelilo viac ako pätnásť kilometrov.

Vrátil som sa do kancelárie, u Karpa som si rozmenil peniaze a na meno John Smith som si objednal hovor s Campionovou sestrou, pani Jurgensenovou. Telefón u nej zazvonil trinásť ráz a potom sa v slúchadle ozval mužský hlas.

– Haló.

– Mám požiadavku na osobný hovor s pani Thor Jurgensenovou, – ozvala sa telefonistka z centrály.

– Pani Jurgensenová nie je prítomná. Môžem jej čosi odkázať?

– Chcete nechať pani Jurgensenovej odkaz? – prihovorila sa mi telefonistka.

Nechcel som. Campion poznal môj hlas práve tak, ako ja som poznal jeho.

Krátko po jednej hodine v noci som zaparkoval pri domoch s popisným číslom okolo 300 na Schoolhouse Road v Menlo Park. Peši som prešiel k vedľajšiemu bloku a prezeral som si poštové schránky, hľadajúc číslo domu Jurgensenovcov. Bola to široká a tichá ulica s rozľahlými domami v štýle rančov; nad nimi sa vypínali vysoké duby, oveľa staršie než domy. Z diaľky doliehal šum vĺn v zálive.

O tomto čase bola väčšina domov tmavá, ale v zadnom okne domu s číslom 401 sa svietilo. Obišiel som dom. Tráva vlhká od rosy tlmila zvuk mojich krokov. Prikrčil som sa za kríkom a cez žalúziu z tenkého bambusového prútia som nazrel do osvetlenej miestnosti.

Bola to veľká kuchyňa vo vidieckom štýle, rozdelená kredencom na priestor na varenie a na obývaciu časť.

Väčšiu časť steny zaberal ošarpaný tehlový kozub. Na gauči pred kozubom pokojne spal Campion. Ako dýchal, rozložená automapa na jeho prsiach sa dvíhala a klesala.

Na sebe mal zvyšky sivých šiat, na ktorých boli tmavé škvrny od oleja, blata alebo krvi. Tvár mal doškriabanú, bradu zarastenú. Pravá ruka mu visela nad dlážkou a na dosah prstov mal zbraň, revolver stredného kalibru s poniklovanou rukoväťou.

Prirodzene, mal som zavolať na políciu. Ale chcel som sa ho zmocniť sám.

Vzadu za domom stála garáž, dosť veľká na to, aby sa do nej zmestili tri autá. Cez kvetinovú záhradu som sa dostal k nej a otvoril som si nezamknuté bočné dvierka. Jedno z áut v garáži obrysmi pripomínalo kabriolet značky Chevrolet.

Bolo to auto doktora Damisa. V svetle ceruzkovej baterky som si toto meno prečítal na rýchlostnej skrini. Kľúče boli v štartéri. Vybral som ich a strčil do vrecka.

Potom som sa poobzeral za nejakou zbraňou. V zadnej časti garáže bol pracovný stôl a na stene nad ním bola pripevnená polica s rozličnými nástrojmi. Mohol som si vybrať medzi viacerými kladivkami. Vzal som si ľahšie kladivko s guľovitým násadcom a poťažkal som ho. Bude vyhovovať.

Vrátil som sa k chevroletu a strčil som škatuľku zo zápaliek medzi klaksón a volant. Ozval sa zvuk ani z trúby archanjela Gabriela. Prešiel som k otvoreným bočným dverám a pritisol som sa k stene vedľa dverí, pričom som neprestal pozorovať zadnú časť domu. Uši mi išlo roztrhnúť. Uzavretý priestor zapínali zavýjajúce decibely, ktoré mi hrozili, že ma odtiaľto vyženú.

Campion vyšiel z domu. Bežal krížom cez záhradu, predieral sa pomedzi kríky kamélií. V ruke sa mu leskol poniklovaný revolver. Skôr než dobehol ku garáži, zastal a poobzeral sa, akoby šípil pascu. Ale zavýjanie klaksónu bolo pre neho prisilné. Musel ho umlčať.

Prikrčil som sa, aby ma nebolo vidieť, a sledoval som, ako jeho tmavá postava prekročila prah. Udrel som ho kladivom do temena hlavy – nie priveľmi silne, ale ani nie iba tak zľahka. Dopadol na revolver. Vytiahol som ho spod neho a strčil som si ho do vrecka vesty. Potom som umlčal klaksón.

Vo vedľajšom dvore hlasno hromžil akýsi muž. Vyšiel som z garáže a pozdravil som sa:

– Dobrý večer.

Zamieril na mňa lúč baterky.

– Čo sa deje? Vy nie ste Thor Jurgensen.

– Nie. Kde sú Jurgensenovci?

– Odišli na noc do mesta. Rozmýšľal som nad tým, kto je v ich dome.

Podišiel k plotu. Bol to mocne stavaný muž v striebornej pyžame. Dôkladne si ma obzrel. Usmial som sa do prudkého svetla. Cítil som sa veľmi dobre.

– Bol v ňom muž, po ktorom pátra polícia. Som detektív a práve som ho uspal.

– Je to Evelynin brat?

– Tuším, že áno.

– Vie Evelyn, že tu bol?

– Asi sotva.

– Úbohá Evelyn. – V hlase mu zaznela tá špecifická zmes ľútosti a oživenia, ktorú si my ľudia rezervujeme pre nešťastia, čo postihli iných. – Úbohý starý Thor. Predpokladám, že to bude v novinách…

Prerušil som ho:

– Prosím vás, zavolajte kanceláriu šerifa v Redwood City. Povedzte mu, aby sem poslal auto.

Sused sa pobral preč, svižne našľapujúc bosými nohami.

19

Čakali sme s Royalom pred nemocničnou izbou, kým sa Campion preberal k vedomiu. Trvalo mu to takmer hodinu. Stihol som kapitána informovať o tom, čo som urobil, a aj o činoch Campiona.

To, čo som zistil v Saline City, na Royala nezapôsobilo.

– Usiluje sa vyrobiť si falošné alibi na deň, keď zavraždil manželku.

– Alebo si alibi potvrdiť. Myslím, že by ste sa mali pozhovárať s vrátnikom Nelsonom Karpom a zistiť, či je prihlasovací lístok autentický. Teraz ho má polícia v Saline City.

Royal bez veľkého záujmu poznamenal:

– Takých alibi sa dá zohnať neúrekom, viete to takisto ako ja. Mohol sa v tom moteli prihlásiť, ba i stráviť tam časť noci, potom sa odviezť do Luna Bay a zavraždiť tú ženu. Vzdialenosť medzi oboma miestami je necelých päťdesiat kilometrov.

– Tým ľahšie sa to dá overiť.

– Pozrite, – pokračoval. – Mám teraz plnú hlavu iných vecí. Ak sa vám chce, prediskutujte si to so šerifovým zástupcom Munganom. Je zodpovedný za činnosť oddelenia v Luna Bay a sám si overoval dôkazový materiál súvisiaci s prípadom.

Ďalej som ho už nepresviedčal. Royal bol dobrý policajt, ale ako iní dobrí policajti, nedal sa otriasť v presvedčení, ku ktorému raz dospel. Niekoľko minút sme sedeli v rozpačitom tichu. Potom z izby vyšiel mladý lekár v bielom plášti a s veľkodušným výrazom na tvári oznámil, že vzhľadom na dôležitosť prípadu dáva súhlas, aby sme jeho pacienta vypočuli.

Royal a ja sme prešli okolo uniformovaného strážnika a vstúpili dnu. Bola to zvyčajná malá nemocničná izba, ibaže okno mala zahradené silnou oceľovou mrežou. Pod hlavou mal Campion posteľ trochu vyvýšenú. Ležal ticho a pozoroval nás. Jeho ťažké oči nás oboch spoznávali, no nepovedal ani slovo. Hlavu mal v obväzoch a pokožka okolo očí mu sčervenela. Bledé líca mal doškrabané.

Ozval som sa:

– Haló, Campion.

Royal povedal:

– Dlho sme sa nevideli, Bruce.

Campion neodpovedal. Obväz na hlave, pripomínajúci turban, a bolestná grimasa okolo úst mu pridávali tak trochu výzor indického fakíra, ležiaceho na oklincovanej doske.

Royal sa nad neho nahol.

– Čo ste urobili s Harriet Blackwellovou, Bruce? – spýtal sa prísne.

– Nič som s ňou neurobil.

– Naposledy ju videli s vami.

– Za to ja nemôžem.

– Chcete povedať, že nemôžete za to, že vraždíte ľudí?

– Nikoho som nezavraždil.

– A čo vaša žienka Dolly?

– Nezabil som Dolly.

– Ale, ale, Bruce. My to vidíme ináč. Užili ste si trochu slobody, ale teraz je s tým koniec. Koniec slobody a začiatok procesu. – Royal sa zaškeril nad svojím nevydareným vtipom. – Všetko, čo poviete, môže sa použiť proti vám, to je pravda, ale radím vám, aby ste teraz povedali všetko, celú pravdu. V konečnom dôsledku to bude pre vás užitočnejšie.

– Iste, – odsekol Campion. – Na kreslo v plynovej komore mi položia vankúšik a ku kyanovodíku pridajú voňavku.

Royal sa nachýlil nad posteľ, pre jeho rozložité plecia som nevidel Campionovi do tváre.

– Tak vy teda viete, že vás čaká plynová komora? A prečo potom nevysypete celú pravdu, Bruce? Už dlho čakám, aby som si ju mohol vypočuť. Len vyrukujte s pravdou o Dolly, a máte vo mne priateľa. Urobím, čo bude v mojich silách, aby som vás zachránil pred zelenou komorou.

– Nepotrebujem od vás nijakú láskavosť. A cúvnite trochu. Smrdí vám z úst.

Royalova dlaň sa zdvihla:

– Ty špinavý bas…

Nedokončil a ustúpil, pričom fľochol na mňa.

Campion povedal:

Len ma pokojne udrite. Biť ľudí, na to ste vy, poliši, ani stvorení. Celý život vás nenávidím. Predávate svoju spravodlivosť tým, ktorí môžu viac ponúknuť, a chudáci na to doplácajú.

– Zavri zobák! – rozkričal sa Royal. – Ležíš si tu, roníš slzy nad spravodlivosťou a na rukách ti ešte neuschla krv žien, ktoré si poslal na druhý svet!

Campion si roztvoril dlane pred očami.

– Nevidím tu nijakú krv.

– To je pravda, lebo keď si zavraždili Dolly, neprelial si ani kvapku krvi. Omotal si jej okolo hrdla pančuchu. Jej vlastnú pančuchu! – Royal sa zatváril, akoby si chcel odpľuť. – Čo sa asi deje v mozgu takého človeka, ako si ty?! Rád by som to vedel.

– Lenže sa to nedozviete. Na to ste priveľmi obmedzený.

– Ale nie až natoľko, aby som na prvý pohľad nespoznal psychopata, ktorý sa tvári, že maľuje, a pritom ho vydržiavajú ženské. Prečo sa nedáš na dáku chlapskú robotu?

– Napríklad na patróna prostitútok, čo z nich vytĺka posledný groš?

– Nehovor mi o prostitútkach. Čítal som knihu o tom pomätenom francúzskom maliarovi, ktorý sa kurvil, o tom, čo si odrezal ucho a spáchal samovraždu. Až pokiaľ siaha tvoja pomätenosť?

Campion si na posteli sadol,

– Keby ste neboli taký obmedzený, nebol to Francúz, ale Holanďan, a hlboko nábožensky založený človek.

– Aj ty si nábožensky založený, čo? To mi tu chceš nahovoriť? Si hlboko veriaci človek, ktorý prináša ľudské obety?

– A vy ste človek, čo posiela iných ľudí do plynovej komory.

– Áno, to som, a aj teba čaká cesta ta.

Vkročil som medzi nich a pozrel na Royala. Do tváre sa mu vohnala krv a oči mu pokryl akýsi olejovitý povlak. Ešte som ho nevidel takého rozzúreného. Campion si ľahol a zavrel oči.

Otvoril som mu ich otázkou:

– Ako sa dostala krv na Harrietin klobúk?

– Aký klobúk?

– Na klobúk, ktorý som dnes vytiahol z jazera. Ako sa dostal do jazera a odkiaľ sa na podšívke vzali jej vlasy a krv?

– Spýtajte sa jej. Je to jej klobúk.

– Vedeli ste, že klobúk je v jazere?

– Teraz ste to povedali a iste neklamete. Poliši nikdy neklamú.

– Vymeňte platňu, chlapče. Ako sa ten klobúk ocitol v jazere?

– Hovorím vám, aby ste sa šli spýtať jej.

– Nie je k dispozícii. Kde je Harriet, Campion?

– Neviem. Ale mám pre vás návrh.

– A to?

– Zmiznite. Som chorý človek. Potrebujem si odpočinúť.

– Lekár vraví, že na otázky môžete odpovedať.

– Nie. Nechce sa mi hovoriť. Ako môžem odpovedať na otázky, keď celá moja reputácia je otázkou.

– Prestaňte so slovnými hračkami.

– Prečo? Za dlhého nočného bdenia potrebuje človek nejaké rozptýlenie. Príslušníci prepadového policajného oddielu sú nanič spoločníci.

Do tváre sa mi nahrnula krv. Začínal som pociťovať solidaritu s Royalom.

– Neprejavujete o svoju snúbenicu bohvieaký záujem.

– Moju… čo?

– Veď ste sa chystali s ňou oženiť, či nie?

– Chystal som sa?

– Odpovedzte mi.

– Vy už poznáte všetky odpovede. Poliši vždy poznajú správne odpovede.

– Ak ste sa nechystali s ňou oženiť, prečo ste ju priviedli k jazeru Tahoe? Preto, lebo je hlboké?

Campion pozrel na mňa na smrť otrávený. Spoza mňa sa už pokojným hlasom ozval Royal:

– Pán Archer si zasluhuje odpoveď, Bruce. Vynaložil veľa námahy, aby sa ťa to mohol spýtať.

– Pán Archer môže pre mňa za mňa z rozbehu skočiť do jazera.

– Neurobila to i Harriet, – poznamenal som, – pravda, tak, že ste jej v tom trochu pomohli?

– Neviem, čo urobila. Ani som sa jej nedotkol.

– A odkiaľ máte tie škrabance na tvári?

Ruka sa mu pomaly zdvihla k tvári. Prstami si preskúmal tvár ako slepec, keď ohmatáva neznámy predmet.

– Včera v noci som sa túlal po lese. Asi som sa doškrabal na kríkoch.

– Bolo to po zvade s Harriet?

Sotva badateľne prikývol.

– Prečo ste sa povadili?

Ležal a hľadel na mňa. – O akej zvade hovoríte?

– Zmienili ste sa o tom, že ste sa povadili s Harriet.

– Vy ste hovorili o zvade, – namietol.

– A ste prisvedčili.

– To sa vám len zdalo.

– Videl som, ako ste prikývli.

– Mám takú slabšiu triašku. Prepáčte mi to, prosím. To z toho, že príslušníci prepadového policajného oddielu ma zbili skoro na smrť. Povedzte, prečo sa nepoberiete preč?

– Vôbec sa nezberáme preč, – ozval sa mi Royal spoza pleca. – Pripustili ste, že ste sa s dievčaťom povadili. Urobili ste prvý krok k pravde. Vyrukujte aj so zvyškom a máte to raz-dva za sebou. Čo vy na to, Bruce?

– Nevolajte ma Bruce.

– Bruce je predsa vaše krstné meno, nie?

– Nie pre vás. Pre mojich priateľov.

– Akých priateľov? – opýtal sa Royal s trpkým výsmechom.

– Mám priateľov.

– Kde sú? Pod zemou?

Campion odvrátil tvár.

– Volal vás Ralph Simpson krstným menom? – ozval som sa.

– Čo? – Svoju otázku adresoval stene.

– Či vás Ralph Simpson oslovoval menom Bruce?

– Áno, oslovoval.

– Boli ste priatelia?

– Áno.

– Tak prečo ste ho odpravili na druhý svet a ukradli mu dokumenty?

Uprel na mňa pohľad.

– Neukradol som mu dokumenty.

– Vo vašom vrecku sme našli jeho krstný list, – povedal Royal.

– Ralph mi ho požičal.

– V tú istú noc, keď ste ho prebodli sekáčom na ľad?

Campion roztvoril ústa. Videl som za zubami jeho vyhnutý jazyk. Vysokým hlasom vykríkol. Vyvrátil oči a kým vydával neartikulované zvuky, civelo na nás ich žilkované beľmo.

Vymenili sme si s Royalom zahanbený pohľad, Z akýchsi dôvodov sme mali pocit viny, prinajmenšom ja som ho mal. Keď Campion prestal kričať a padol medzi vankúše, z chodby doľahli iné zvuky. Zdalo sa, že akási žena sa háda s niekoľkými mužmi.

Royal zamieril k dverám. Skôr než sa k nim dostal, roztvorili sa dokorán. Dnu strmo vkročila žena podobná Campionovi, hoci bola staršia, jemnejšia a pestovanejšia.

– Čo robíte s mojím bratom?

– Nič, madame, – povedal Royal. – Totiž, obrátili sme sa na neho s niekoľkými otázkami…

– Mučili ste ho?

– Skôr to bolo opačne.

Rýchle prešla popri Royalovi k posteli.

– Ublížili ti, Bruce.

Campion pozrel na ňu zachmúrene.

– Ak to vydržím ja, môžeš to vydržať aj ty. Choď preč.

– Má pravdu, pani Jurgensenová, – zamiešal sa do rozhovoru Royal. – Viete, že by ste tu nemali byť.

Z prahu sa ozval strážca.

– Aj ja som sa jej to usiloval vysvetliť, kapitán. Nevedel som, či mám použiť fyzickú silu.

Royal zavrtel hlavou. Popri strážcovi vstúpil do izby vysoký muž. Mal šedivejúce, nakrátko ostrihané vlasy a podlhovastú tvár. Zvieral pery, akoby cmúľal citrón. Chytil ženu za ruku a chcel ju odtiahnuť od postele.

Ani sa len nepohla a neobzrela na neho. Dychtivo hľadela bratovi do tváre.

– Nechceš, aby som ti pomohla?

– Keď som ťa potreboval, nebolo ťa naporúdzi. Vieš, čo si teraz môžeš urobiť so svojou pomocou. Zasoľ si ju.

– Počula si, Evelyn, – ozval sa vysoký muž. Hovoril so slabým škandinávskym prízvukom, vlastne to bolo skôr nedostatočné hlasové zafarbenie než prízvuk. – Nechce o nás počuť. A ani my nechceme počuť nič o ňom.

– Ale veď je to môj brat.

– Viem to, Evelyn. Chceš, aby sa to dozvedeli všetci ľudia v Zálive? Chceš, aby mladý Thor stratil svojich známych z univerzity? Chceš, aby na Montgomery Street ľudia ukazovali na mňa prstom?

– Počuješ, čo hovorí tvoj manžel, – ozval sa Campion. – Prečo si nedáš odpich, sestra? Zlož svoj stan ako Arabi a mlčky odtiahni.

Do miestnosti vošiel ošetrujúci lekár a za ním sestrička. Lekár si premeral prítomných odsudzujúcim pohľadom.

– Rád by som vám pripomenul, kapitán, že toto je moja nemocnica. Tento muž je váš väzeň, ale aj môj pacient. Dovolil som vám, aby ste mu položili potrebné otázky, ale s podmienkou, že všetko prebehne potichu a že to nebude trvať dlho.

Royal začal:

– Nie som zodpovedný…

– Ale ja áno. A chcem, aby ste túto miestnosť ihneď vyprázdnili. Všetci, vrátane vás, kapitán.

– Ešte som neskončil výsluch.

– To môže počkať do rána.

Royal viac nediskutoval. Musel myslieť na súdny proces a na to, čo by mohla vytĺcť Campionova obhajoba z doktorovej svedeckej výpovede. Vyšiel z miestnosti. A za ním sme sa pobrali aj my.

Nebola to celkom náhoda, že som stretol manželov Jurgensenovcov na parkovisku. Predstierali, že ma nevidia, ale postavil som sa medzi nich a ich mercedes a rýchle som ju oslovil:

– Ako súkromný detektív pracujem na tomto prípade a neuniklo mi, že obvinenie proti vášmu bratovi má niekoľko medzier. Veľmi rád by som sa o celej veci s vami porozprával.

– Nepovedz mu ani slovo, Evelyn, – varoval ju muž.

– Keby sme si mohli na chvíľu sadnúť a vymeniť si názory na celú vec, pani Jurgensenová.

– Nevšímaj si ho, Evelyn. Chce z teba čosi vymámiť, nástojčivo zopakoval.

– Prečo sa do toho miešate? – zvrtol som sa k nemu. – Nie je to váš brat.

Obrátila sa k nemu.

– Robím si pre neho starosti, Thor, a hanbím sa. Celé tie mesiace sme sa tvárili, že ho niet, že s ním nemáme nič spoločné…

– A ani nemáme. To sme si už prediskutovali a tak to zostane.

– Prečo nedovolíte dáme, aby hovorila sama za seba?

– Nijaké reči nebudú. Odstúpte sa z cesty.

Schmatol ma za plece a odtisol nabok. Bolo by zbytočné udrieť ho. Mercedes ich rýchle odvážal do ich štvorhektárového pozemského raja.

Prihlásil som sa na pobyt v moteli Camino Real a ľahol som si spať. Predtým než som zaspal, usiloval som sa myslieť na čosi, čo by som mal urobiť a čo by bolo absolútne správne a neodvolateľné. Snívalo sa mi, že Campion je nevinný, a musel som to dokázať tak, že som rekonštruoval zločin pomocou papierových figúrok, ktoré sa mi lepili na prsty. Potom som v jazere našiel Harrietino telo. Na hlave mala stopy po pazúroch.

Prebudil som sa zaliaty studeným potom. Neskoré nočné autá sa hnali po autostráde s hukotom podobným svišťaniu krídel.

20

Vstal som do rána plného pichľavých neistôt, a krížom cez okres som sa dostal do Luna Bay. Šerifovho zástupcu Patricka Mungana, vedúceho odbočky v Luna Bay, som poznal a dôveroval som mu. Dúfal som, že dôvera je obojstranná.

Keď som vstúpil do holej, omietnutej miestnosti odbočky, na jeho širokej tvári sa zrodil úsmev, ktorý pripomínal slnečné lúče na útese.

– Počúvam, Lew, že robíš robotu za nás.

– Niekto to musí robiť.

– Aha. Vyzeráš trochu uťahaný. Ak by si si chcel požičať elektrický holiaci strojček, tak ho tu náhodou mám.

Prešiel som si rukou po brade. Bola drapľavá.

– Ďakujem, to môže počkať. Kapitán Royal mi povedal, že si vyšetroval prípad vraždy Dolly Campionovej a vyhodnocoval vecné dôkazy.

– Pokiaľ nejaké boli. Veľa sa nám nedostalo do rúk. Tam sa mnoho dôkazov nedalo nájsť.

Mungan vstal spoza stola. Bol to vysoký muž, vyšší než ja. To mi vnuklo nie nepríjemný pocit, že som malý a vrtký ako dobre trénovaný pästiar welterovej váhy. Otvoril lietajúce dvere na konci priehradky, ktorá rozdeľovala prednú kanceláriu.

– Poď, sadneme si dnu. Pošlem po kávu.

– Aj to môže počkať.

– Iste, ale pri rozhovore si predsa môžeme urobiť pohodlie. – Zavolal mladého pracovníka zo zadnej miestnosti a poslal ho po kávu. – Ako si sa zaangažoval do tohto Campionovho prípadu?

– Istí manželia v Los Angeles, Blackwellovci, si ma najali, aby som čo-to zistil o Campionovej minulosti. Zoznámil sa s ich dcérou Harriet v Mexiku, začal si s ňou románik, a to pod falošným menom. Pred tromi dňami ubzikli spolu do Nevady, kde dcéra zmizla. Sú určité náznaky, že je to jeho druhá, prípadne tretia obeť.

Rozpovedal som Munganovi o klobúku v jazere a o smutnom osude Quincyho Ralpha Simpsona. Počúval veľmi vážne, kútiky úst mu ovisli ako buldogovi, a keď som skončil, povedal:

– O tej dcére Blackwellovcov nič neviem. Ale nevidím dôvod, prečo by mal Campion usmrtiť Ralpha Simpsona. To, čo povedal, že mu totiž Simpson dokumenty požičal, môže byť pravda. Boli priatelia. Keď sa sem Campionovci vlani na jeseň prisťahovali, Simpson im našiel akýsi dom. Nazývajme to dom – ako sa mi vidí, na nič lepšie sa nezmohli. Prežili zlú zimu.

– V akom zmysle?

– Vôbec. Minuli sa im peniaze. Žena bola tehotná a on nepracoval, ak nenazveme maľovanie obrazov prácou. Istý čas brali sociálnu podporu. Ale okres im výplatu podpory pozastavil, keď sa zistilo, že za časť peňazí si Campion kupuje farby. Ralph Simpson im pomáhal, ako sa len dalo. Dozvedel som sa, že keď sa im v marci narodilo dieťa, on zaplatil doktora.

– To je zaujímavé.

– Áno. Vtedy mi prebleskla hlavou myšlienka, či Simpson náhodou nie je otcom dieťaťa. Keď Dolly zavraždili, opýtal som sa ho na to. Poprel to.

– Treba to naďalej pripúšťať ako možnosť. Simpson sa priatelil s Dolly ešte predtým, než sa dievča zoznámilo s Campionom. Včera večer sa mi podarilo zistiť, že ich zoznámil práve Simpson. Ak ju Simpson priviedol do druhého stavu a Campiona nechal, aby si to za neho zlizol, mohlo to poskytnúť Campionovi príčinu, aby ich oboch odpravil. Pravda, chápem, že moja argumentácia je plná domnienok a nevyriešených otázok.

– Je to tak.

– Máš nejaké jednoznačné dôkazy, že otcom dieťaťa nebol Campion?

Mungan pokrútil masívnou hlavou.

– Všetky dôkazy svedčia o opaku. Pripomeň si, že keď si ju v septembri bral, bola už v tom. A to muž neurobí, ak sa len necíti za vec osobne zodpovedný.

– Uznávam, že je to nezvyčajné. Ale Campion je nezvyčajný človek.

– Ďakujem pekne. Keby všetci boli ako on, s celou krajinou by to šlo z kopca. A rýchle. – Položil dlaň na stôl, akoby chcel prikryť nejakého túza. – Pochybujem o tom, že tie dve vraždy, vražda Dolly a Simpsona, spolu súvisia. Nehovorím, že nesúvisia. Vyslovujem iba svoje pochybnosti.

– Musia súvisieť, Pat. Simpsona zavraždili dva týždne po Dollinej smrti – tie dva týždne pravdepodobne strávil tým, že vyšetroval okolnosti jej smrti. A doplň si to skutočnosťou, že Simpsona zavraždili v Dollinom rodnom meste.

– V Citrus Junction?

Prisvedčil som.

– Možno šiel pozrieť to dieťatko, prehodil Mungan zamyslene. – Vieš, dieťatko je v Citrus Junction. Prišla si poň Dollina matka.

– Zdá sa, že môj nápad ťa predsa chytil.

– Tuším, že ho hodno mať na pamäti. Ak pôjdeš tým smerom, zaskoč k pani Stonovej a pozri si toho drobca. I keď má len asi štyri mesiace a sotva sa bude dať zistiť, na koho sa ponáša.

Mladík sa vrátil s horúcou nádobou v papierovom vrecku. Mungan nalial kávu pre všetkých troch. Na nevyslovené znamenie si mladý podriadený vzal svoju kávu do zadnej miestnosti a zavrel za sebou dvere. Nad papierovou šálkou Mungan poznamenal:

– Pred chvíľou som chcel naznačiť, že tie dva prípady nesúvisia spolu tak, ako sa nazdávaš ty, teda že nie sú spojené s osobou Campiona. To nie je oficiálny názor, a preto ťa prosím, aby si si ho nechal pre seba, no v niektorých kruhoch sa pochybuje o tom, že by Campion zavraždil Dolly.

– O akých kruhoch hovoríš?

– O týchto tu, – vysvetlil a fľochol k zavretým dverám. – O sebe osobne. Aj Ralph Simpson mal takéto pochybnosti. Vedel, že medzi podozrivých patrí i on, no nástojil na tom, že to Campion nespáchal. Simpson bol síce taký, že niekedy rozprával, a ani nevedel čo. No teraz, keď je mŕtvy, prisudzujem jeho názoru väčšiu závažnosť.

Chlipkal som kávu a mlčal som, kým Mungan rozvážne, ako mal vo zvyku, pokračoval:

– Rozumej, Lew, netvrdím, že Bruce Campion nezavraždil svoju ženu. Keď zavraždia ženu, v deviatich prípadoch z desiatich má v tom prsty muž, ktorý hrá úlohu v jej živote, milenec, manžel, alebo bývalý manžel či milenec. Všetci to vieme. Hovorím iba toľko, a pravdepodobne by som to ani nemal hovoriť, že nemáme jednoznačné dôkazy o Campionovej vine.

– Tak prečo na neho vydali zatykač?

– Za to môže ďakovať vlastnej hlúposti. Zmocnila sa ho panika a ušiel, nuž a príslušné miesta si to, prirodzene, vysvetlili ako priznanie viny. Ale nemali sme dôkazy, aby sme ho mohli usvedčiť, ba ani aby sme mohli proti nemu sformulovať obvinenie. Keď sme ho tu držali dvadsaťštyri hodín, odporučil som, aby sme ho prepustili bez vyslovenia obvinenia. A ten splašený trpák ešte v tú noc zdúchol. Práve zasadala veľká porota, štátny zástupca im prípad podstrčil a vydobyl od nich zatykač. Nech Campion nezuteká, zatykač na neho vôbec nevydajú. – Mungan sa usiloval o maximálnu úprimnosť a dodal: – To je iba môj názor, môj neoficiálny názor.

– A aký je Royalov neoficiálny názor?

– Kapitán si ponecháva svoj názor pre seba. Mieri na miesto šerifa a ak si to rozhádže s vplyvnou vrchnosťou, to miesto nedostane;

– A predpokladám, že štátny žalobca si brúsi zuby na miesto guvernéra alebo na čosi také.

– Čosi také. Len dávaj pozor, aký cirkus narobí okolo prípadu.

– Ty nemáš rád cirkus?

– Mám, ale len ten, kde sa predvádzajú slony.

Dopil kávu, rozmliaždil v dlani pohár a šmaril ho do koša na smeti. Urobil som to isté. Bol to celkom bežný pohyb, ale zdalo sa mi, že znamená zvrat vo vývine prípadu.

– A aké konkrétne dôkazy máte proti Campionovi?

Mungan vystrúhal tvár, akoby prehltol a vyvrátil trpkú tabletku.

– Vlastne je to len podozrenie, že by to mohol urobiť, nedostatok alibi, no a jeho útek. Okrem toho sú tu len negatívne dôkazy: nič nenasvedčovalo tomu, že by sa do domu ktosi vlámal, alebo že by sa Dolly usilovala utiecť pred vrahom. Ležala na dlážke v nočnej košeli naskrze pokojne a okolo hrdla mala omotanú vlastnú hodvábnu pančuchu.

– Bola v spálni?

– V dome niet spálne. Ukážem ti, ako to vyzeralo.

Zašiel k registračnej skrini v zadnej miestnosti a priniesol niekoľko fotografií. Na jednej bol detail mladej blondínky s plným poprsím a s tvárou strašne vykrivenou od vnútorného tlaku krvi. Pančuchu okolo krku takmer nebolo vidieť, tak mocne a hlboko sa vrezala do pokožky.

Na ďalších fotografiách boli kriedou načrtnuté obrysy jej tela na dlážke. Z rozličných strán ukazovali neupravený vnútrajšok miestnosti s rozostlatou posteľou, ošarpanou detskou mrežovanou postieľkou, kuchynským stolom a niekoľkými stoličkami, plynovým sporákom, vykurovacím telesom, maliarskou paletou a farbami, pohodenými na stoličke pod jediným veľkým oknom. Toto okno, vlastne zasklené dvere prebudovanej garáže, malo v dolnom rohu trojuholníkový otvor. Na omietnutých stenách viseli nezarámované obrazy ako ďalšie rozbité okná, odhaľujúce čudne spustošený vonkajší svet.

– Ako sa rozbilo to okno, Pat?

– Ralph Simpson tvrdil, že bolo rozbité celé týždne. Campion sa jednoducho nedostal k tomu, aby ho opravil. Bol priveľmi povznesený a priveľmi vzletný, priveľmi zaneprázdnený tým, že hádzal farbu na stenu, než aby sa staral o zabezpečenie ženy a dieťaťa.

– Nemáš ho bohvieako rád.

– Podľa mňa je to povaľač. A myslím si, že si o takúto šlamastiku koledoval.

Mungan hodil fotografie na stôl. Z vrecka blúzy vytiahol gombík a zamyslene ho vrtel medzi palcom a ukazovákom. Bol to veľký hnedý gombík, potiahnutý kožou, a držalo sa na ňom ešte zopár odtrhnutých nití. V priebehu posledných dní som taký gombík videl, len som si nevedel pripomenúť kde.

– Podľa všetkého v tej istej izbe spalo i dieťa.

– Je tam len jedna izba. Žili ako chudobní Íri, – povedal odsudzujúcim tónom Íra, ktorý už má na oknách čipkové záclony.

– Čo bolo s dieťaťom v noci, keď sa stala vražda?

– Práve som o tom chcel hovoriť. Je to jedna z čudných vecí, súvisiacich s týmto prípadom, a zároveň jeden z dôvodov, prečo sme od začiatku podozrievali Campiona. Ktosi, asi vrah, vybral dieťa z postieľky a položil ho do auta, ktoré parkovalo na ceste pred vedľajším domom. Žena, čo tam býva, černoška menom Johnsonová, sa pred úsvitom zobudila a počula, že v jej aute plače dieťa. Vedela, komu dieťa patrí – nažívala s Dolly v dobrých susedských vzťahoch – a celkom prirodzene ho zobrala a niesla ku Campionovcom. Tak sa našla Dollina mŕtvola.

– Vieš, kde bol v tú noc Campion?

– Povedal, že bol celú noc preč, že pil, až kým nebola záverečná, a potom jazdil autom len tak bez cieľa. Takú historku nie je možné ani dokázať, ani vyvrátiť. Nemohol alebo nechcel uvádzať bary, kde pil, ani miesta, kam potom autom šiel. Tvrdil, že nad ránom v aute zaspal, kdesi v slepej uličke bokom od Skyline. To by nevylučovalo možnosť, že vraždu spáchal on. Tak či onak, zadržali sme ho ráno asi okolo deviatej, keď sa autom vrátil domov. Nepochybné bolo, že pil. Zacítil som mu z úst pach alkoholu.

– O koľkej sa stala vražda?

Medzi treťou a štvrtou v noci. Koroner bol na mieste okolo ôsmej a vyhlásil, že žena nemohla byť mŕtva dlhšie než štyri alebo päť hodín. Overoval si to podľa teploty tela a obsahu žalúdka a oba údaje sa zhodovali.

– Ako vedel, kedy naposledy jedla?

– Campion povedal, že večerali spolu o šiestej. Priniesol domov párky – to mala byť strava pre matku, ktorá dojčí – a predavač v moteli tento časový údaj potvrdil. Podistým sa Campion s Dolly pri večeri pohádal, a tak vzal všetky peniaze, ktoré našiel doma, a šiel sa namazať.

– Kvôli čomu sa pohádali?

– Tak, pre všetko dokopy, ako povedal. Posledné mesiace to medzi nimi neklapalo.

– On to povedal?

– Áno. Človek by si pomyslel, že sa chce ukázať z tej horšej strany.

– Nespomínal inú ženu?

– Nie. Čo ti vŕta v hlave, Lew?

– Pokiaľ ide o to, čo robil v noci piateho mája, asi môžeme dokázať, že klamal. Zhováral si sa dnes ráno s Royalom?

– Zatelefonoval mi, Campiona majú v hrsti. Chce, aby som sa pobral do Redwood City a pomohol mu pri výsluchu.

– Priznal sa Campion k niečomu?

– Vôbec nič nehovorí. Ako sa zdá, Royal už toho má plné zuby.

– Nespomínal ti motel Travellers v Saline City?

– Ani slovkom.

Mungan pozrel na mňa spýtavo.

– Nočný vrátnik motelu Nelson Karp tvrdí, že Campion noc na piateho mája strávil u nich s akousi ženou. Alebo časť noci. Prihlásil sa ako pán Burke Damis s manželkou, a meno Damis bolo jedným z falošných mien, ktoré Campion používal. Keď včera večer videli Campiona pred motelom, prišla ta potom polícia a odniesla prihlasovací lístok. Zdá sa, že si chcel zadovážiť alibi.

– Pravé alebo falošné?

– Môžeš to zistiť rýchlejšie ako ja.

Mungan vstal a pozrel na mňa zvrchu, ponad skalisté svahy svojej tváre.

– Prečo si mi to nepovedal hneď?

– Včera večer som to spomenul pred Royalom. Neprejavil záujem. Pomyslel som si, že vyčkám a zistím si, či to bude zaujímať teba.

– Áno, zaujíma. Ale ak je to alibi nie falošné, prečo s ním Campion dosiaľ nevyrukoval?

– Spýtaj sa ho.

– Tuším to urobím.

Pustil na stôl kožený gombík, s ktorým sa pohrával. Zakotúľal sa pod stôl a ja som ho odtiaľ zdvihol.

– Je to časť dôkazovho materiálu, Pat?

– Úprimne povedané, neviem. Keď pani Johnsonová našla dieťa v aute, gombík držalo v pästičke. Nevedela, odkiaľ sa mohol vziať. Vôbec nik to nevedel.

Ešte vždy som sa usiloval spomenúť si, kde som videl gombík alebo gombíky ako tento. Siahol som hlboko do pamäti, ale vynárala sa mi iba vôňa mora a zvuk vĺn.

– Môžem si ten gombík nechať?

– Nie. Raz som čítal poviedku, kde takýto gombík pomohol vyriešiť prípad vraždy, a navyše pútajú ma k nemu zvláštne sympatie.

– Aj mňa.

– Ale mám ho ja. – Usmievavými očami sa znova zahľadel na moju tvár. – Vážne si nechceš požičať ten holiaci strojček, predtým než odídeš?

– Vari si ho predsa požičiam.

Vytiahol strojček zo spodnej zásuvky stola. Vzal som si ho do umyvárne a oholil som sa. Ale i potom som v zrkadle videl tú istú ustarostenú tvár.

21

Kým som sa vrátil z umyvárne, Mungan už odišiel. Použil som jeho telefón a zavolal som Vicky Simpsonovej. Nik nezodvihol slúchadlo. Munganov mladý pomocník v zadnej miestnosti mi povedal, že pokiaľ on vie, Vicky je ešte v Citrus Junction a čaká, kým jej úrady nevydajú telo nebohého manžela. Vrátil som auto do požičovne na letisku v San Franciscu, chytil som prúdové lietadlo do Los Angeles, vyzdvihol som si tam na parkovisku vlastné auto a cez sady svadobne rozvoniavajúcich pomarančovníkov som sa zaviezol do Citrus Junction.

Najprv som šiel navštíviť dieťa. Jeho stará matka žila v západnej časti mesta uprostred neporiadku, ktorý mali na svedomí budovatelia autostrády. Keď som dorazil na miesto, bolo už neskoro popoludní. Buldozéry sa pohybovali v prachu ani tanky na území nikoho.

Dom chránil od cesty živý plot, ktorý už dávno nik nestrihal. Od všadeprítomného prachu boli listy sivé, ako osikové. Jednoposchodový domček už súrne potreboval novú maľovku. Diery v sieťových dverách boli opravené špagátom. Zabúchal som päsťou na dvere.

Za sieťou sa ukázala žena, ktorá na starú matku vyzerala primlado. Naberané šaty a ihličkové podpätky mali zdôrazniť jej štíhlu postavu. Mala detskú tvár s modrými očami, do ktorej čas vtlačil spletitú pavučinu. Bola svetlejšia než jej dcéra, ktorú som videl na fotografii.

– Pani Stonová?

– Ja som to.

Povedal som jej svoje meno a čím sa zamestnávam.

– Môžem vojsť a trochu sa s vami porozprávať?

– O čom?

– O vašej dcére Dolly a o tom, čo sa jej stalo. Viem, že to je pre vás boľavá téma…

– Boľavá téma, to je pravda. Nepokladám za rozumné vždy znovu a znovu omieľať tie isté veci. Viete tak dobre ako ja, kto ju zabil. Prečo namiesto toho, čo sem chodíte a týrate ma, nechytíte toho človeka? Dakde predsa musí byť.

– Včera večer som Campiona chytil, pani Stonová. Teraz je vo väzení v Redwood City.

Od hladnej dychtivosti sa zaostrili črty jej tváre a odrazu vyzerala staršia.

– Priznal sa?

– Zatiaľ nie. Potrebujeme ďalšie informácie. Venujem sa prípadu pomerne krátko, a tak by som vám bol vďačný za pomoc.

– Isteže. Vstúpte.

Odtisla zástrčku na sieťových dverách a uviedla ma cez halu do obývacej izby. Rolety boli stiahnuté a panovalo hlboké šero. Nevytiahla však rolety, lež zapálila stojatú lampu.

– Prepáčte, že je všade plno prachu. Teraz keď tu robia tú cestu, ťažko je udržiavať v dome poriadok. Stone si spočiatku myslel, že by sme mali dom predať, ale prišli sme na to, že by sme nedostali zaň to, čo sme doň vložili. Tí, čo bývali na druhej strane cesty, boli šťastnejší, lebo štát im domy odkúpil. Ale na tejto strane sa autostráda nebude rozširovať.

Vo všetkom, čo hovorila, bol podtext protestu, isteže odôvodneného. Nábytok pokrývala vrstva sivého prachu, aj bez nej by však vyzeral ošúchane. Sadol som si na nižšiu, zdravotne upravenú stoličku a pozoroval som, ako sa pohodlne usalašila na diváne. Mala mierne anachronický výzor ženy, ktorá kedysi vyzerala celkom súco, no pre svoju krásu nenašla iné uplatnenie, než obdivovať sa v zrkadle.

V tejto chvíli som funkciu zrkadla plnil ja a vrúcne sa na mňa usmiala.

– Čo by som vám mala povedať?

– Začnime od vášho zaťa. Stretli ste sa s ním vôbec?

– Raz. A celkom mi to stačilo. Jack i ja sme oboch pozvali na Vianoce. Mali sme moriaka a všetko, čo patrí na vianočný stôl. Ale ten Bruce Campion sa správal, akoby prišiel medzi najväčších chudákov. Odvliekol úbohú Dolly odtiaľto tak rýchle, akoby na dome viselo oznámenie o karanténe. Ani len netuší, že medzi našich priateľov sa rátajú niektoré najlepšie rodiny tohto mesta.

– Pohádali ste sa s ním?

– Samozrejme. Ako si dovolil správať sa tak povýšenecky? Dolly mi povedala, že bývajú v garáži, a my už vyše dvadsať rokov máme svoj vlastný domček. A tak som sa ho spýtala, ako sa chce o Dolly postarať. Kedy si nájde prácu a tak ďalej. Povedal, že si ju vzal, však áno, a že to je všetko, čo mieni urobiť. Vravel, že má prácu, veď predsa maľuje. No a tak som sa ho spýtala, koľko zarobí, a on, že veľa nie, ale že s pomocou priateľov sa dáko pretlčú. Povedala som mu, že moja dcéra nie je odkázaná na milodary, a nato mi odsekol, že to si myslím ja. Predstavte si, trúfol si takto sa zhovárať s matkou svojej ženy a pritom Dolly bola už v šiestom mesiaci tehotenstva. Usilovala som sa ju prehovoriť, aby od neho odišla a zostala s nami, no Dolly odmietla. Pokladala to za nespravodlivé voči nemu.

Pani Stonová si v pamäti všetko dopodrobna oživovala, ako žena, ktorej sa stala krivda. Prerušil som prúd jej slov:

– Ako vychádzali spolu?

– Ona s ním vychádzala. Vyžadovalo si to úsilie svätice a ona bola taká svätica. – Chvíľu sa prehrabávala v košíku so šijacími potrebami, ktorý mala pri ruke. – Chcem vám ukázať list, ktorý mi napísala po Vianociach. Ak ste niekedy mali do činenia s oddanou mladomanželkou, tak to bola ona.

Vytiahla zhúžvaný list, ktorý bol adresovaný jej. Na poštovej pečiatke bol nápis: „Luna Bay 27. december.“ List písala nevypísaná ruka ceruzkou na papier – vytrhnutý zo skicára:

Drahá Elizabeth,

mrzí ma, že ste sa s Bruceom pohádali. Má svoje chybičky, ale keby si ho lepšie spoznala, prišla by si na to, že je to senzačný človek. Ďakujem za tú dvadsiatku, zíde sa mi na kabát, dúfam len, že sa peniaze nedostanú do rúk Bruceovi, míňa toľko na svoje farby, a ja naozaj ten kabát potrebujem. Tu je chladnejšie než v Citrus J. Vážne si cením, že si mi navrhla, aby som u vás zostala (píšem vzletne ako básnik, ani som si neuvedomovala, že mám takéto vlohy), ale žena musí s tým svojím prežívať dobré i zlé – napokon ani mňa Bruce neopustil v tvŕdzi. Možno s ním nie je tak ľahko vychádzať, ale rozhodne je oveľa lepší než vôbec nijaký manžel. Povedz úprimne, nezdá sa ti fešák? Okrem toho niektorí naši známi si myslia, že Bruceove obrazy sú naozaj „bomba“ – ešte budeš rada, že som sa s ním dala dokopy.

Pozdrav Jackovi

Dolly

(pani Campionová)

– Nechytá vás ten list za srdce? – spýtala sa pani Stonová a priložila si ruku k srdcu. – Totiž to, ako ho zbožňovala a vôbec…?

Vystrúhal som primerane zachmúrený výraz. Vyzeralo to dosť prirodzene. Myslel som na rozdiel v inteligencii Dolly a Harriet a na tvárnosť muža, ktorý vedel tento rozdiel preklenúť.

– Ako vlastne došlo k tej svadbe?

– Je to prastará historka. Asi viete, čo sa stalo. Dolly bola nevinné dievča. Nikdy predtým nežila mimo domu. Zviedol ju a musel znášať dôsledky. – Trochu ju vyplašilo, čo povedala. Sklopila oči a dodala: – Musím priznať, že to bola tak trochu aj moja vina. Nemala som pripustiť, aby dievča ako ona odišlo samo do Nevady.

– Koľko mala vtedy rokov?

– Keď odišla z domu, rovných dvadsať. Bolo to vlani v máji. Pracovala v práčovni a nebola tam šťastná, ustavične bola pod otcovským dozorom. Túžila po samostatnejšom živote. To jej nemôžem zazlievať. Dievča jej krásy to mohlo dotiahnuť ďaleko.

Zmĺkla a zahľadela sa kamsi do neurčita. Azda si pripomenula, že dievčaťu jej krásy sa to nepodarilo. Azda si pripomenula, kam až to Dolly dotiahla – že už nežije.

– Tak či onak, – pokračovala, – dovolila som jej odísť k Tahoe a nájsť si tam prácu. Malo to byť len na leto. Zarobené peniaze si mala odkladať, aby si potom neskôr mohla nájsť dáke trváce zamestnanie. Chcela som, aby sa vyučila za kozmetičku. Vedela sa veľmi pekne upraviť – bolo to jej jediné skutočné nadanie. To má po mne. No potom sa stretla s ním – a bol koniec kariére kozmetičky a vôbec všetkému.

– Mala tam pri jazere ešte nejakých priateľov?

– Áno, žilo tam dievča, ktoré jej veľmi pomáhalo, volá sa Fawn. Pracovala v kozmetickom salóne a Dolly mala o nej vysokú mienku. Dokonca mi o nej aj písala. Tešila som sa, že má takú priateľku. Myslela som si, že to v Dolly prebudí akúsi ctižiadostivosť. Kozmetičky si vyjdú na slušné peniaze a o prácu nie je nikde núdza. Vždy som ľutovala, že som sa na to nedala i ja. Jack v práčovni zarába slušne, ale tieto posledné roky sa žije ťažko, inflácia a všetko ostatné. A teraz sa musíme starať ešte o dieťa.

Zdvihla oči k plafónu.

– Rád by som si dieťatko pozrel.

– Spí hore na poschodí. Prečo si ho chcete pozrieť?

– Mám rád deti.

– Nevyzeráte na to. Ale ani pre mňa to už nie je. Človek si odvykne opatrovať deti. Ale, – dodala nežnejšie, – ten drobec je mojou potechou. Je to jediné, čo po Dolores zostalo. Poďte si ho pozrieť, ale dajte pozor, aby ste ho nezobudili.

Vykročil som za ňou po schodoch potiahnutých gumou. V detskej izbe bolo prítmie a horúco. Zapálila tlmené nástenné svetlo. Chlapček ležal odkrytý v ošúchanej postieľke, ktorú som videl na Munganových neretušovaných fotografiách. Ako Mungan predpovedal, na nikoho konkrétneho sa nepodobal. Bolo to iba dojča, ktoré hlboko spalo, malé a zraniteľné. Ticho si odfukoval.

Jeho stará matka mu dekou prikryla pupček, ktorý pripomínal okrúhle Budhovo oko. Stál som nad dieťaťom a usiloval som sa uhádnuť, ako bude vyzerať, keď vyrastie. Ťažko si ho bolo predstaviť ako muža, ako bytosť s mužskými vášňami.

– Toto bola kedysi Dollina postieľka, – vysvetľovala pani Stonová. – Poslali sme im ju na Vianoce. A teraz ju máme zasa tu. – Začul som, ako sa zhlboka nadýchla. – Chvalabohu, že ten šialený otec ušetril aspoň jeho.

– Ako sa volá?

– Dolly ho pomenovala Jack, po otcovi. Dolly s otcom sa vždy mali radi. Čo poviete na chlapčeka?

– Je to pekné, zdravé dieťa.

– Nuž, robím pre neho, čo sa len dá. Hoci, musím povedať, po dvadsiatich rokoch sa na to ťažko znovu zvyká. Mojou jedinou nádejou je, že ho dobre vychovám. Obávam sa, že u Dolly sa mi to tak nepodarilo.

Keď sme sa pohli dolu, zamrmlal som čosi povzbudzujúce. Ako iné ženy, ktoré som poznal, aj ona mala v sebe silu prijať to najhoršie, čo sa jej pritrafilo, a začať odznova. Ako vo sne vošla do obývacej izby, prešla k rímse kozuba a vzala odtiaľ zarámovanú fotografiu.

– Videli ste fotografiu mojej dcéry?

– Áno, ale nebola to dobrá fotografia.

Ukázala mi obrázok: bol lepší než ten, čo som videl u Mungana, ale ani tak to nebola dobrá fotografia. Bola to farebná, nedokonale retušovaná maturitná snímka, ktorú robil malomestský fotografista. Dolly sa na nej usmievala ani namaľovaný anjelik.

– Bola… bola pekná, však?

– Veľmi, – prisvedčil som.

– Človek by si nepomyslel, že sa uspokojí s akýmsi Bruceom Campionom. A vôbec to nemusela robiť. V meste bolo zopár chlapcov, čo sa o ňu zaujímali. Občas ich tu bolo neúrekom. Ale Dolly nemala o nich záujem. Chcela navždy odísť z Citrus Junction. Okrem toho sa jej vždy väčšmi páčili starší. Asi preto, – pokračovala celkom nevinne, – že mala tak rada svojho otca a vôbec. S chlapcami rovesníkmi sa nikdy necítila dobre. Lenže v mestečku, ako je toto, sú všetci poriadni starší muži už ženatí.

– Priatelila sa Dolly s nejakým starším mužom?

– Rozhodne nie. Dolly vždy bola dobrým dievčaťom a vyhýbala sa zlej spoločnosti. Až sa napokon dostala do rúk tomu Campionovi.

– A čo jej priatelia pri Tahoe? Neboli v jej živote okrem Campiona aj iní muži?

– Neviem, čo chcete povedať slovami „v jej živote“?

– Takmer drsne mi vzala z rúk Dollinu fotografiu a položila ju na rímsu. Ešte obrátená ku mne chrbtom, povedala cez celú izbu: – Neviem, pane, kam mierite.

– Pokúšam sa zistiť, ako žila Dolly predtým, než sa vydala za Campiona. Viem, že stratila prácu a že jej potom priatelia, najmä Fawn Kingová, pomáhali. Povedali ste, že vám písala o Fawn. Máte ten list?

– Nie. Neodložila som si ho.

– Spomínala pred vami aj iných priateľov okrem Fawn?

Vrátila sa ku mne a potriasla hlavou. Ihlové podpätky zanechávali stopy v koberci. – Myslím, že teraz už viem, kam mierite. Ale je to iba jedno z jeho odporných klamstiev.

– Čích klamstiev?

– Campionových. Je to klamár do špiku kostí. Keď tu boli na Vianoce, chcel presvedčiť Jacka, že on nie je otcom dieťaťa, ktoré Dolly čaká, a že si ju vzal len preto, lebo má dobré srdce.

– A povedal, kto je skutočným otcom dieťaťa?

– Samozrejme, že nie, lebo ním bol on. Opýtala som sa Dolly, ale povedala mi, že otcom dieťaťa je on. Potom začal Campion hovoriť čosi iné a priznal sa k otcovstvu.

– A čo povedal?

– Povedal, že sa nejde hádať, že uzavrel dohodu a že ju dodrží. Bol taký bezočivý, že hovoril o Dolly, akoby to bol dáky tovar. Upozornila som ho na to a vtedy ju jednoducho odviedol z domu. Nechcel, aby Dolly ešte dačo vysvetľovala. Asi mal veľa čo skrývať.

– Na čo narážate?

– Na jeho klamstvá a všetky ostatné podvody. Bol to alkoholik a bohvie čo ešte. Dolly veľa nepovedala – ona sa nikdy neponosovala – ale vedela som si domyslieť. Peniaze mu prechádzali pomedzi prsty ani voda cez sito…

Prerušil som ju.

– Nespomínala vám Dolly muža menom Quincy Ralph Simpson?

– Simpson? Nie, nikdy. Nože mi zopakujte to meno.

– Quincy Ralph Simpson.

– Nie je to ten chlap, ktorého mŕtvolu našli zahrabanú vo dvore Jima Rowlanda?

– Áno. Bol priateľom vašej dcéry.

– Tomu neverím.

– Jednako bol. Simpson ju zoznámil s Campionom. Keď sa Dolly s Campionom zobrali, Simpson im hodne pomáhal, aj peniazmi.

– To nič nedokazuje.

– Veď ja sa ani neusilujem nič dokázať. No prekvapuje ma, že sa Dolly pred vami ani raz o Simpsonovi nezmienila.

– Neudržovali sme neviemaký čulý styk. Dolly nebola veľmi na písanie listov.

– Kedy ste videli Dolly a Campiona naposledy, pani Stonová?

– Na Vianoce. Už som vám to povedala.

– A v máji ste Campiona nevideli?

– Nie. Jack ma ta odviezol v ten deň, keď ju našli, ale vyhýbala som sa mu ako zmiji.

– A keď ho polícia prepustila, neprišiel Campion sem do Citrus Junction?

– Ako to ja môžem vedieť? K nám by predsa neprišiel.

– Ktovie? Možno tu aj bol. Možno práve on zahrabal za cestou Ralpha Simpsona. Ale nech to už urobil ktokoľvek, iste mal dôvod, prečo si vybral práve dom oproti vám.

Pozrela na mňa prižmúrenými očami, akoby sa zrazu svetlo bolestne rozžiarilo.

– Chápem, čo chcete povedať.

– Ste si istá, že Ralph Simpson nikdy nebol vo vašom dome?

– Niet dôvodu, prečo by sem mal chodiť. Vôbec sme ho nepoznali. – Pani Stonová začala byť nepokojná a ako mala ruky zložené v lone, nervózne si splietala prsty.

– Ale poznal Dolly, – pripomenul som jej. – Keď ju zavraždili a keď ste sem priviezli dieťa, možno pozoroval váš dom.

– Načo by to robil?

– Povrávalo sa, že bol otcom dieťaťa.

– Tomu neverím. – Odmlčala sa a po chvíli pokračovala: – A aký to bol človek, ten Ralph Simpson? Viem o ňom iba to, čo som si prečítala v novinách: že ho prebodli a že ho potom zahrabali v dome Rowlandovcov.

– Nepoznal som ho, ale podľa toho, čo viem, nebol to zlý človek. Bol verný, šľachetný a myslím, že i dosť smelý. Posledné dni života venoval tomu, že pátral po Dollinom vrahovi.

– Chcete povedať, po Bruceovi Campionovi?

– Nebol presvedčený, že vrahom je Bruce Campion.

– A ani vy nie ste, – povedala, pričom sotva pohybovala perami.

– Nie. Nie som.

Do jej postoja sa zakradlo čosi meravé a nepriateľské. Pokúšal som sa ju obrať o najväčšieho nepriateľa.

– Môžem povedať iba to, že sa mýlite. Viem, že to urobil. Cítim to tu.

A položila si ruku na srdce.

– Všetci sa môžeme mýliť, – poznamenal som.

– Áno, aj vy sa mýlite. Viem, že Bruce Campion je otcom dieťaťa. Dolly by mi neklamala.

– Nie všetky dcéry hovoria matkám pravdu.

– Možno. Ale ak je otcom dieťaťa Simpson, prečo sa s ňou neoženil? Odpovedzte mi na túto otázku.

– Bol už ženatý.

– Teraz mi je jasné, že nemáte pravdu. Dolly by si nikdy nezačala so ženatým chlapom. Urobila to len raz…

Oči sa jej rozšírili, akoby sa znovu preľakla. Rýchle zavrela ústa.

– Povedzte mi o tom jedinom prípade, keď si Dolly začala so ženatým mužom.

– Nič také nebolo.

– Povedali ste, že bolo.

– A teraz vravím, že nebolo. Myslela som na čosi celkom iné. Ostatne, za nič by som nepoškvrnila jej pamiatku.

Ešte chvíľu som sa usiloval presvedčiť ju, ale neúspešne. Napokon som zmenil tému.

– Pokiaľ viem, v tom dome za cestou, kde našli zahrabaného Simpsona, vtedy už nik nebýval.

– Je to tak. Rowlandovci sa odsťahovali čoskoro po Novom roku a dom stál prázdny niekoľko mesiacov. To bola do neba volajúca hanba, čo sa tam robilo, ako aj v ostatných domoch určených na demolovanie. Schádzali sa v ňom bandy chuligánov. Jack tam v okolí často naďabil na prázdne fľaše a plechovky od piva. Porozbíjali tam okná a všetko. Hnusilo sa mi na to pozerať, i keď to napokon netrvalo dlho. Veď všetky domy potom zbúrali. – Zdalo sa, akoby smútila nad zmenami a nad všetkým, čo v živote stratila. – Ťažko mi bolo dívať sa, čo robia s jaimetovským domom.

– Jaimetovským domom?

Ukázala rukou za cestu.

– Hovorím o tom istom dome. Jim Rowland ho kúpil od pani Jaimetovej po smrti jej manžela. Pôvodne to bol Jaimetov ranč. Celá západná časť mesta kedysi patrila k Jaimetovmu ranču. Ale to všetko je už minulosť.

– Povedzte mi dačo o Jimovi Rowlandovi.

– Veľa sa toho povedať nedá. Je to dobrý, statočný človek, má na starosti garáže Union pri ceste a teraz si otvára ďalšiu garáž v meste. Jack má o Rowlandovi vysokú mienku. Hovorí, že je to poctivý mechanik, a keď to povie Jack, je to veľká pocta.

– Dolly ho poznala?

– Pravdaže. Rowlandovci bývali za cestou posledné tri-štyri roky. Ak si myslíte, že sa s ním zaplietla, tak ste naozaj vedľa. Jim je dobrý manžel. No a napokon predal dom štátu a hneď po Novom roku sa odsťahoval. Nevrátil by sa a nezakopal by mŕtvolu vo vlastnom dvore, ak to máte na mysli.

A ja som myslel na to, že človek nikdy nemôže vedieť, čo vrah urobí. Väčšinu z nich doženie k činu predstava, ktorú by si ani sami nevedeli vysvetliť: chcú zničiť neoľutovanú minulosť, ktorá, ako sa im zdá, ich oddeľuje od prekrásneho nového sveta, chcú poprieť strach zo smrti tým, že rozsievajú smrť, chcú zahrabať starý zhubný smútok, ktorý však znova vypučí, rozrastie sa a napokon zničí ničiteľa.

Poďakoval som sa pani Stonovej za ochotu a prešiel som krížom cez cestu. Buldozéry už tento deň prácu skončili, ale vo vzduchu sa ešte vznášal prach, ktorý rozvírili. Cezeň som videl stromy vytrhnuté s koreňmi, domy rozbité na rumovisko a navŕšené do neforemných kôp. Nevedel som uhádnuť, kde stál Rowlandov dom.

22

Policajt, ktorý mal službu v súdnej budove v Citrus Junction, vyzeral unavene: blúzu pod krkom mal rozopnutú a rýpal sa v zuboch špáradlom. Kancelária bola pohrúžená do hlbokého nirvánového ticha. Aj nočné motýle pri okne sa pohybovali akosi mdlo. Konečné spomalenie vesmíru sa podistým začne v Citrus Junction. A možno sa už aj začalo.

Opýtal som sa ustatého muža, kde je seržant Leonard. Pozrel na mňa namosúrene, akoby som ho vytrhol z dôležitej meditácie.

– Išiel služobne do mesta.

– Do akého mesta?

– Do Los Angeles.

– V akej veci?

Ďalej si ma prezeral. Azda uvažoval, aké mám miery podľa Bertillona. Patril do bertillonovskej éry.

– Súvisí to s prípadom Simpsonovej vraždy? – pokračoval som.

Vytiahol špáradlo zo zubov a skúmal, či na ňom nenájde nejaké stopy, azda po zuboch.

– O úradných veciach sa so stránkami nebavíme. Ste od novín?

– Som súkromný detektív, ktorý spolupracuje so seržantom Leonardom na Simpsonovom prípade.

Nijako to na neho nezapôsobilo.

– Keď seržant príde, poviem mu. Ako sa voláte?

– S. Holmes.

Zasa si strčil špáradlo do zubov a pomaly zapisoval do poznámkového bloku. Dodal som:

– To S. sa dešifruje ako Sherlock.

Zdvihol zrak od vysiľujúcej práce s ceruzkou. Starý kryštálový prístroj, ktorý mu slúžil ako mozog, zaznamenal slabý, vzdialený rádiový signál: dakto si ho doberá.

– Ako znie to vaše krstné meno?

– Sherlock.

– To má byť vtip? Cha-cha, – povedal.

Začal som odznova:

– Volám sa Archer a Leonard sa bude chcieť so mnou stretnúť. Kedy sa má vrátiť?

– Keď sa vráti, tak tu bude.

– Ach, ďakujem.

– Prosím.

Vytrhol papierik, na ktorý začal písať, a roztrhal ho na kúsky. Útržky papiera sa zniesli na pult, ktorý nás rozdeľoval.

– Mohli by ste mi dať Leonardovu domácu adresu?

– Pravdaže by som mohol. Ale vy ste veľký detektív. A tak si ju zistite sám.

Vtipný Archer. Archer – špecialista na medziľudské vzťahy. Pozbieral som všetok svoj prenikavý zmysel pre humor a spoločenskú skúsenosť a prešiel som chodbou. Hneď za hlavným vchodom stál stôl, kde sa poskytujú informácie, teraz tam však nesedel nik, no na bočnej strane stola visel na retiazke telefónny zoznam. Wesley Leonard býval na Walnut Street. Starec, ktorý polieval na dvore záhony chryzantém, mi povedal, že Walnut Street je o niekoľko blokov ďalej. Archer – stopovací pes.

Bola to priemerná ulica, typická ulica príslušníkov stredných tried, s omietnutými domami, postavenými v dvadsiatych rokoch. Trávnik pred Leonardovým domcom bol udržiavaný tak dokonale ako trávnik na golfovom ihrisku. Na zacenganie mi prišla otvoriť už nie taká udržiavaná tučná žena.

Ružové natáčky z plastickej látky jej pridávali mračný a odmietavý výzor. Skôr než som sa zmohol na otázku, spustila:

– Wesley nie je doma. A mám plno roboty s večerou.

– Neviete, kedy sa vráti?

– Zásadne sa vracia domov na večeru. Wesley si potrpí na dobrú, teplú večeru.

– A o koľkej večeriava?

– O šiestej. Večera býva u nás zavčasu. – Kľúčovým slovom jej slovníka bolo slovo „večera“. – A čo mu mám povedať, kto ho hľadal?

– Lew Archer. Som detektív, ktorý sem minulý pondelok večer pricestoval s Vicky Simpsonovou. Zdržiava sa pani Simpsonová ešte u vás?

– Nie. Strávila u nás len jednu noc. – V náhlom prívale dôverčivosti žena pokračovala: – Wesley je taký dobrý samaritán, že to ani sám nechápe. Ste naozaj dobrý priateľ pani Simpsonovej?

– Nie.

– Nuž, nechcela by som jej ublížiť. Má svojich starostí neúrekom. No staršej žene nepadne dobre, keď má v dome mladšiu ženu. Mladšia žena a ešte zavalená starosťami, to je pre manželstvo vysiľujúce. – Prešla si prstami po natáčkach, akoby sa vďaka nim manželstvo držalo pokope, i keď nie veľmi pevne. – Viete, akí sú muži.

– Ale nie Wesley.

– Aj Wesley. Nie je imúnny. Nijaký muž nie je. – Vyzerala, akoby sa chystala sklamať aj vo mne. – Wesley bol polovicu noci hore, aby sa mu mohla vyplakať na pleci. Ohrieval jej mlieko. O štvrtej ráno jej na grile robil obložený chlebík so syrom. Pre mňa neurobil obložený chlebík už desať rokov. A tak keď sa napoludnie prebudila a ponúkla som ju obedom, taktne som jej naznačila, že by sa azda mala ubytovať v hoteli. Podľa Wesleyho to bolo odo mňa bezcitné. Ale povedala som mu, že som sa len chcela vyhnúť ťažkostiam v našom manželstve.

– Odkiaľ má pani Simpsonová peniaze?

– Jej šéf jej telegraficky poslal zálohu na plat a tuším i mládenci zo súdu sa pre ňu poskladali. Pani Simpsonovej sa nevodí zle.

– A kde je?

– V hoteli Valencia na Main Street.

Hotel, dvojposchodová tehlová kocka, kedysi biela, stál najmenej štyridsať-päťdesiat rokov. Cez predné okno hľadeli na ulicu starčekovia v staromódnych klobúkoch. Všetky hlavy sa pomaly obracali a sledovali ma, ako som prechádzal. Bolo tak ticho, že som počul, ako zavrzgotali ich krky, alebo stoličky, na ktorých sedeli.

Pri recepčnom stole nemal nik službu. Potiahol som za šnúru zvonca. Nefungoval. Jeden zo starcov sa zdvihol zo stoličky pri okne a šuchtavými krokmi prešiel popri mne do zadných dverí. Hneď nato sa zjavil za recepčným stolom, pričom si upravoval ligotavú hnedú parochňu, ktorá mu nahrádzala klobúk. Parochňa mu padala nízko do čela.

– Áno, pane?

– Je pani Simpsonová tu?

Zvrtol sa dozadu a poprezeral si priehradky na kľúče. Zátylok mal holý ani ošklbané kurča.

– Áno, pane. Je tu.

– Povedzte jej, že by sa s ňou ktosi chcel rozprávať.

– V izbe nemá telefón. Azda by som mohol vyjsť hore a oznámiť jej to, – navrhol neisto.

– Pôjdem ja. Aké má číslo izby?

– Dvestoosem, druhé poschodie. No neradi vidíme, keď do dámskych izieb chodia gentlemani.

Asi pre parochňu mali tieto slová nízky a necudný podtext.

– Nie som gentleman. Som detektív.

– Aha.

Spolu s priateľmi pri okne sledoval, ako kráčam hore schodmi. Stala sa zo mňa udalosť dňa. Červená žiarovka osvetľovala chodbu na druhom poschodí. Zaklepal som na dvere 208.

– Kto tam? – opýtala sa Vicky nevýrazným hlasom.

– Lew Archer. Pamätáte sa ešte na mňa?

Perá postele protestne zavŕzgali. Otvorila dvere a vyzrela. Pochudla v tvári.

– Čo chcete?

– Musím sa s vami zhovárať.

– Už som sa nahovorila do sýtosti.

Oči mala veľmi veľké a zraniteľné. Videl som v jej zreniciach svoj zdvojený obraz, obraz drobného, červeno osvetleného muža, vsadeného do jantáru.

– Dovoľte mi vstúpiť, Vicky. Potrebujem vašu pomoc.

Mykla plecami a odvrátila sa od otvorených dverí. Vystrela sa na posteli v polohe, ktorá sa mi zdala zámerne odpudzujúca. Pod čiernymi šatami jej trčali prsia a boky ako výčnelky vytesané z čohosi tvrdého a trváceho, dreva či kosti. Vedľa nej ležala roztvorená Gideonova biblia. Keď som si sadol na stoličku pri posteli, postrehol som, že Vicky čítala Knihu Jóbovu.

– Nevedel som, že si čítavate v biblii.

– Ešte veľa o mne neviete.

– To je pravda. Prečo ste mi nepovedali, že Ralph sa priatelil s Campionovcami?

– To ste si mohli ľahko domyslieť. Nechcela som, aby ste to vedeli.

– Ale prečo?

– To je moja vec.

– Ale niektoré veci máme predsa spoločné, Vicky. Obaja chceme, aby sa tento spletitý prípad vyjasnil.

– Už nikdy sa to nedá do poriadku. Ralph je mŕtvy. To nemôžete zmeniť.

– Bol zapletený do vraždy Dolly? Preto ste ho kryli?

– Nekryla som ho.

Ale áno. Podľa popisu, ktorý som vám uviedol, museli ste vedieť, že ide o Campiona. Museli ste vedieť, že Dolly bola zavraždená. Vedeli ste, že Ralph a Dolly si boli blízki.

– Ralpha nespájal s Dolly ten vzťah, ktorý naznačujete.

– A v akom zmysle si teda boli blízki?

– Bol jej skôr finančným poradcom, – povedala váhavo.

– Dolly nepotrebovala finančného poradcu. Bola na mizine.

– To si vy myslíte. Ale ja viem, že v čase, keď ju zavraždili, mala dosť peňazí. Ralph mi vravel, že mala najmenej tisíc dolárov v hotovosti. Nevedela čo s nimi podniknúť, a tak sa obrátila o radu na Ralpha.

– Určite sa mýlite, Vicky. Campionovci nemali peniaze. Povedali mi, že keď sa im narodilo dieťa, Ralph musel zaplatiť doktora.

– Nemusel. Vyhral vtedy na dostihoch a dal im peniaze. Keď Ralph vyhral trochu peňazí, chcel byť štedrý ani Mikuláš. Nemyslite, že som ponad to prešla mlčky. Ale napokon mu tie peniaze vrátila,

– Kedy?

– Tesne predtým, než ju zavraždili. Z peňazí, čo mala. Odtiaľ mal Ralph peniaze na cestu k Tahoe.

Bolo to čudné, dosť čudné, ale práve preto to mohla byť pravda.

– Videl Ralph naozaj všetky tie peniaze, o ktorých Dolly tvrdila, že ich má?

– Videl. Nerátal ich, alebo čosi také, no videl ich. Poprosila ho, aby ich vzal k sebe a odložil ich, chcela nimi zaplatiť splátku na panelový domec. Ralph nechcel vziať na seba takú zodpovednosť. Poradil jej, aby si vložila peniaze do banky, no Dolly sa bála, že Bruce by vkladnú knižku našiel a peniaze minul. Ako ostatné peniaze, ktoré mala, keď si ju vzal.

– Nevedel som, že mala peniaze.

– A čo myslíte, prečo sa s ňou oženil? Podľa toho, čo vravel Ralph, mala veľa peňazí, ešte najmenej druhých tisíc dolárov. Bruce ich vzal a minul. Bála sa, že to isté urobí i s ďalšími peniazmi.

– Odkiaľ pochádzali tie peniaze?

– Ralph vravel, že ich dostávala od akéhosi muža. Nechcela povedať, od koho.

– Ten muž bol otcom jej dieťaťa?

Vicky s hranou skromnosťou sklopila zrak.

– Vždy som si myslela, že otcom dieťaťa je Bruce.

– Bruce to popieral.

– To som nepočula.

– Zato ja áno, Vicky. Nemáte predstavu o tom, kto by mohol byť otcom dieťaťa, ak ním nebol Bruce?

– Nie.

– Nemohol to byť Ralph?

– Nie. Medzi ním a Dolly nebolo nič. A navyše si Ralph Brucea veľmi vážil.

– No dieťa bolo počaté dávno predtým, než sa Dolly vydala za Campiona. A tvrdíte mi, že sa Ralphovi zverovala so svojimi finančnými problémami. Či ste nepovedali, že chcela, aby jej opatroval tisíc dolárov?

– Áno, a azda to mal urobiť. – Obzrela sa po neveľkej miestnosti, akoby niekto mohol načúvať cez kľúčovú dierku alebo za oknom. Stíšila hlas do šepotu. – Myslím, že ju zabili pre tie peniaze.

– Chcete povedať, že to urobil Bruce?

– Bruce alebo dakto iný.

– Zmienil sa o tom Ralph pred políciou?

– Nie.

– Ani vy?

– Prečo by som si mala na vlastnú hlavu privolávať ťažkosti? Človek má v živote dosť problémov, načo by si ich ešte aj sám pridával.

Zdvihol som sa a stál som nad ňou. Do izby prúdili cez okno šikmé lúče neskorého popoludňajšieho slnka. Sedela meravo s nohami skrčenými pod sebou, akoby jej svetelné šípy prebodli hrdlo a plecia.

– Báli ste sa, že ju zabil Ralph.

Odpútala sa očami od mojej tváre a zahľadela sa kamsi nabok.

– Šerifov zástupca Mungan si predvolal Ralpha na strážnicu a Ralph musel odpovedať na celú kopu otázok. A hneď nato Ralph odišiel do Nevady. Pravdaže ma to vyľakalo.

– Kde bol Ralph tej noci, keď zavraždili Dolly?

– Neviem. Bol dlho vonku, a keď sa vrátil, nezobudila som sa.

– Ešte vždy si myslíte, že ju zavraždil Ralph?

– Nikdy som nepovedala, že si to myslím. Bola som vyľakaná.

– Opýtali ste sa ho na to?

– Prirodzene, že som sa ho neopýtala. Ale ustavične hovoril o vražde. Bol taký vykoľajený a roztrasený, že nevedel udržať v ruke šálku kávy. To bolo noc po vražde. Brucea Campiona vyšetrovali a Ralph ustavične hovoril, že to Bruce nespáchal, že on vie, že to Bruce nespáchal.

– Stretol sa Ralph s Bruceom pred odchodom k jazeru Tahoe?

– Áno, Bruce prišiel k nám hneď ráno, keď ho vypustili. Keby som bola doma, nepustím ho dnu.

– Čo sa v to ráno odohralo medzi Bruceom a Ralphom?

– To neviem. Bola som v robote. Ralph mi okolo obeda zavolal a povedal, že odchádza k Tahoe. Možno šiel Bruce s ním. Toho dňa zmizol a odvtedy som ho nevidela. Asi dva dni nato boli noviny plné správ o jeho úteku a veľká porota ho uznala vinným z vraždy.

– Veľká porota vydala zatykač pre obvinenie z vraždy, – opravil som ju. – Je veľký rozdiel medzi usvedčením z viny a medzi obvinením.

– Tak to povedal Ralph v ten deň, keď sa vrátil od jazera. Myslela som, že po týždni nebude už na vec toľko myslieť. Ale keď sa vrátil domov, bolo to horšie ako predtým. Bol Bruceom Campionom priam posadnutý.

– Nakoľko si boli blízki?

Boli ako bratia, – povedala. – Ešte od čias, keď boli spolu v Kórei. Bruce mal viac filipa ako Ralph, aspoň podľa mňa, ale Ralph, sa o neho staral. Hovorieval, že je to senzačná vec priateliť sa s Bruceom. Bol by mu dal aj poslednú košeľu a fakticky to aj niekoľko ráz urobil.

– Dal by Ralph Bruceovi krstný list, aby s ním Bruce mohol odísť do cudziny?

Vzhliadla a v jej očiach bola sústredenosť.

– A urobil to?

– Bruce tvrdí, že áno. Buď mu ho Ralph dal dobrovoľne, alebo si ho Bruce zobral násilím.

– A potom ho zabil?

– Pochybujem, že by Bruce spáchal či už jednu alebo druhú vraždu. Nemal zjavný dôvod, aby zavraždil Ralpha, a peniaze, ktoré vlastnila Dolly, znamenajú nový zvrat v prípade. Vytvárajú motív pre každého, kto vedel, že ich má.

– No prečo ktosi zavraždil Ralpha?

– Existuje len jedna možnosť. Azda Ralph vedel, kto zavraždil Dolly.

– Tak prečo to teda nepovedal?

– Možno nebol o tom stopercentne presvedčený. Nazdávam sa, že sa usiloval vyšetriť vraždu Dolly, jednak pri jazere a asi aj tu, v Citrus Junction. Keď sa vrátil od Tahoe, nespomínal pred vami Blackwellovcov?

– Blackwellovcov?

Podľa tónu sa dalo usudzovať, že to meno dosial nepočula.

– Plukovníka Marka Blackwella a jeho ženu. Najali si ma, lebo ich dcéra Harriet sa spriahla s Campionom. Blackwellovci majú pri Tahoe chatu a Harriet v nej bola s Campionom predminulú noc. Potom zmizla. V jazere sme našli jej klobúk a na ňom krv. Campion to nevie vysvetliť.

Vicky sa zdvihla na kolená a nemotornými pohybmi sa odsunula do vzdialeného kúta postele.

– O tom nič neviem.

– Preto vám to hovorím. Zaujímavé je, že vlani v máji strávil Ralph istý čas v chate Blackwellovcov. Pracoval u nich asi týždeň, pomáhal v domácnosti. Dali mu výpoveď, údajne pre krádež.

– Ralph mal chyby, – ozvala sa z kúta postele, – ale neviem o tom, že by v živote dačo ukradol. Ostatne, nemá to význam zvaľovať vinu na mŕtveho.

– Nerobím to, Vicky. Usilujem sa usvedčiť z vraždy toho, kto ju spáchal. Mali ste Ralpha rada, však?

Vyzerala, akoby to chcela poprieť a zároveň potlačiť bolesť, ktorú v nej vyvolali moje slová.

– Nemohla som sa tomu ubrániť. Usilovala som sa, ale nevedela som to v sebe potlačiť. Bol to taký pochábeľ, – zamrmlala nežne, takže to znelo ako lichôtka. – Zavše keď spal, keď spal a nemal problémy, myslela som na to, že je pekný.

– Teraz spí a nemá problémy, – povedal som. – A čo ten batoh šiat, ktorý si priviezol od Tahoe?

– Nebol to batoh šiat, ale iba kabát. Priniesol si hnedý kabát. No viem, že ho neukradol. V živote nič neukradol.

– Netrápi ma otázka, či ho ukradol alebo nie. Dôležité je, odkiaľ ho mal?

– Vravel, že mu ho ktosi dal. Ale ľudia len tak pre nič za nič také kabáty nedávajú. Bol z naozaj kvalitnej tweedovej látky, vyzeralo to ako importovaný tovar. Myslím, že sa to volá tweed značky Harris. Nový musel stáť najmenej sto dolárov a ešte vždy bol v slušnom stave. Nechýbalo mu nič, iba jeden gombík.

– Môžete mi popísať, ako vyzerali gombíky?

– Boli z hnedej kože. Chcela som podobný gombík nájsť, aby mohol kabát nosiť. Ale povedal, aby som to nechala tak, že sa nechystá ten kabát nosiť. – V očiach sa jej zajagali slzy. – Povedal, že sa nechystá ten kabát nosiť, a mal pravdu.

– Priniesol ho so sebou, keď sa zberal na juh?

– Áno. Mal ho prehodený cez ruku, keď nasadal do autobusu. Neviem, prečo sa unúval a vláčil ho so sebou. Bolo teplo a potom, na kabáte chýbal gombík.

– Ktorý gombík tam chýbal, Vicky?

– Vrchný.

Prstom si ukázala medzi prsia.

Keby som tu mal gombík, ktorý mi ukazoval Mungan! Teraz som si spomenul, kde som videl také isté gombíky, prišité na kabáte, ktorý zodpovedal Vickinmu popisu. Kabát malo na sebe jedno z dievčat v bielopruhovanom pohrebnom aute.

23

Vrátil som sa autom na pobrežie a na rozcestí cesty 101 som odbočil na juh, k plážam. Niektorí z mladistvých návštevníkov pláže si spomínali na bielopruhované pohrebné auto, ale nik nevedel, ako sa volajú tí, čo sa v ňom vozili. Aspoň mi tvrdili, že to nevedia – je to spoločenstvo spojené zákonom mlčania.

Väčšmi mi žičilo šťastie, keď som sa zastavil pri cestnej hliadke v Malibu. Majiteľa pohrebného auta si minulý týždeň predvolali, lebo mu svietil len jeden reflektor. Volal sa Ray Buzzell a býval v kaňone nad mestom.

„Pani S. Buzzellová“, bolo napísané tlačenými písmenami na drevenej poštovej schránke. Dolu kaňonom sa kľukatila asfaltová príjazdová cesta k jej domu. Dom bol zo sekvojového dreva a skla a jeho biela rovná strecha, posypaná štrkom, prečnievala nad strmý zráz.

V dvojitej garáži stál malý fiat, no pohrebné auto tam nebolo.

Skôr než som došiel k hlavnému vchodu, nápadne červenovlasá žena otvorila dvere a vyšla na prah. Tvrdú, peknú tvár mala starostlivo upravenú, akoby bola prichystaná na návštevu. Uvažoval som, čo za hosťa môže očakávať. Tmavé nohavice jej tesne obopínali stehná a boky. Hlboký výstrih košele odhaľoval veľký kus poprsia a brucha. V ruke držala poloplný pohár s martini a súdiac podľa jej reči, už niekoľko pohárov martini vypila.

– Zdravím vás, zdravím, – prihovorila sa mi. – Nepoznám vás odniekiaľ?

– Takých ako ja je veľa. Ako sa máte, pani Buzzellová?

– Fajn. Fa-fajn. Veľmi fajn. – Voľnú ruku si zohla v lakti, aby mi to dokázala, a vypla prsia, až takmer stratila rovnováhu. – Vyzeráte zvädnuto. Poďte dnu, nalejem vám. Dúfam, že pijete.

– Viac ako dosť, ale ďakujem, teraz nie. Hľadám Raya.

Opilecky sa zachmúrila.

– Ustavične niekto hľadá Raya. Vyparatil čosi?

– Dúfam, že nie. Kde by som ho mohol nájsť?

Urobila rukou pohyb, ktorý zahrnul celé pobrežie.

Z kopca, kde sme stáli, bolo vidieť dlhé kilometre pobrežia. Slnko sa chýlilo k západu a cez clonu oblakov žiarilo ako reflektor.

– Strácam prehľad o tom, kde sa zdržiava môj syn, – povedala triezvejším hlasom. – Od raňajok som ho nevidela. Je kdesi so svojou partou. Nevedia nič iné, iba sa voziť za prílivu na vlnách. Sú týždne, keď ho nevidím aj niekoľko dní za sebou. – Aby sa potešila, dopila zvyšok martini z pohára. – Naozaj nechcete zájsť na pohárik? Práve som namiešala plný shaker a ak to budem musieť vypiť sama, zrichtujem sa pod obraz boží.

– Tak to vylejte.

– Tento chlap sa pošinul. – Zahľadela sa mi do tváre s prepiatym záujmom. – Akiste ste potulný kazateľ alebo také čosi.

– Som potulný detektív, ktorý vyšetruje vraždu. Azda by mi pri tom mohol pomôcť váš syn.

Pristúpila bližšie ku mne a šepla pomedzi zuby:

– Zaplietol sa Ray do vraždy?

– O tom pochybujem. Ale mohol by mi poskytnúť informácie, ktoré by mi pomohli. Čakáte ho na večeru?

– To sa nedá nikdy vedieť. Dakedy sa s partou celú noc zdrží vonku. V tom pohrebnom aute majú prikrývky. – Zlostne vybuchla: – Najradšej by som sa skántrila, že som mu tú kraksňu dovolila kúpiť. Veď on v tom pohrebnom aute prakticky žije. – Myšlienky sa jej zase upäli na prítomnosť: – Čo chcete povedať tým, že vám poskytne dáke informácie?

– Povedal som, že by mi ich azda mohol poskytnúť.

– Koho zavraždili?

– Muža menom Simpson, Quincy Ralph Simpson.

– Nikdy som o takom človeku nepočula. A som si istá, že ani Ray.

Povedal som:

– Keď Simpsonova manželka naposledy videla svojho muža živého, mal pri sebe hnedý kabát z tweedu Harris s hnedými koženými gombíkmi. A vrchný gombík chýbal. To bolo pred dvoma mesiacmi. Pred niekoľkými dňami som videl na jednom dievčati z Rayovej party tento kabát, prípadne kabát, ktorý vyzeral presne tak.

– Na Mone?

– Myslím na tú vysokú blondínku s veľkým poprsím.

– To je Rayovo dievča, Mona Sutherlandová. A aj kabát je jeho. Viem to. Ray ho dostal od otca, keď bol naposledy u neho. Tak vidíte, dopustili ste sa chyby. Je to celkom iný kabát.

– Len mi povedzte pravdu, pani Buzzellová, ako sa Ray dostal ku kabátu.

Prejavy materinskej lásky sú nevypočítateľné. Odrazu mi hodila do hlavy prázdny pohár. Netrafila ma a pohár sa rozbil o dlažobné kamene. Potom sa stiahla do domu a zabuchla za sebou dvere.

Vstúpil som do auta a sadol som si. Slnko už takmer zapadlo, zostal len zužujúci sa červený polkruh na obzore vyšrafovanom oblakmi. Celá západná časť oblohy bola dymovočervenkastá, akoby slnko roznietilo požiar v odľahlej časti zemegule.

Po chvíli sa hlavné dvere otvorili. Pani sa v nich objavila s novým pohárom v ruke.

– Práve som si zavolala cez medzimesto manžela. Potvrdí vám o kabáte to, čo som povedala.

– Výborne.

Pozrela na pohár v ruke, akoby uvažovala, či aj ten nemá do mňa šmariť. Ale bol v ňom alkohol.

– Nemáte sa čo zdržiavať na mojom pozemku! Už sa aj practe!

Obrátil som auto, prešiel popri jej poštovej schránke, zaparkoval som pri kraji cesty a pozoroval som, ako slnečné plamene na obzore dohasínajú a ako sa stmieva. Nebo sa už pokrylo hviezdami, keď žena vyšla z domu. Pomaly sa vyštverala hore kopcom a vratké, kymácajúce sa telo oprela o poštovú schránku.

– Som namazaná.

Vyšiel som z auta a pristúpil som k nej.

– Vravel som vám, aby ste to vyliali.

– Nemohla som to urobiť s takým skvelým ginom. Už fú-fúru rokov je to môj najdrahší ka-kamarát a najobľúbenejší spo-spoločník. – Načiahla ku mne ruku ani slepá. – Bojím sa.

– Nechcel som vás vyľakať a nemyslím si, že by váš syn bol zapletený do vraždy. No musím sa dozvedieť, ako sa k nemu dostal tweedový kabát. Nekúpil mu ho otec, však nie?

– Nie. Ray mi povedal, že ho našiel.

– Kde?

– Vraj na pláži.

– Kedy to bolo?

– Asi pred dvoma mesiacmi. Priniesol ho domov a vyprášil z neho piesok. Preto som sa tak preľakla, kvôli tým časovým údajom. Spomínali ste, že sa to stalo pred dvoma mesiacmi. Preto som vám klamala.

Ťažko sa o mňa oprela, jednu ruku si oprela o moje plece, druhou mi zvierala rameno. Nechal som ju, nech sa opiera.

– Ray by nezavraždil nikoho, – pokračovala.

– Dakedy je tvrdohlavý, ťažko sa mi s ním vychádza, ale v podstate to nie je zlý chlapec. A je taký mladý.

– Nie je podozrivý z vraždy, pani Buzzellová. Je svedkom a kabát je dôkazový materiál. Okolnosť, ako kabát nadobudol, bude azda dôležitá. Ale nemôžem to zistiť, ak sa s ním nepozhováram. Musíte mať predstavu, kde by som ho mohol nájsť.

– Dnes ráno čosi spomínal, že na noc zostanú v Zume. Viem, že si so sebou zobral dáke veci, aby si mohli uvariť večeru. No to, čo povie a čo potom urobí, to sú často dve rozličné veci. Už na neho nestačím. Potrebuje otca.

Hovorila mi do fazónky kabáta a zvierala ma vždy mocnejšie. Chvíľu som ju držal, pretože potrebovala oporu, až sa na ceste ukázalo auto a oprelo sa lúčmi reflektorov o jej veľkú prestrašenú tvár.

Pruhované pohrebné auto stálo prázdne medzi ostatnými zaparkovanými autami pri autostráde nad Zumou. Zaparkoval som vedľa a zišiel som k pláži zháňať majiteľa. Na pobreží boli roztrúsené táboráky, akoby tu kočovali nejaké nomádske kmene alebo skupinky ľudí, ktorí prežili atómovú vojnu. Bol príliv, vlny sa vzdúvali a ich snehobiely spenený povrch sa belel v temrave oceánu.

Pri jednom z táborákov bolo šesť mladých ľudí, zababušených do prikrývok. Spoznal som ich: jedno z dievčat malo na sebe hnedý tweedový kabát. Keď som k nim podišiel, nezareagovali. Bol som zjav zo sveta dospelých. Ak budú predstierať, že ma nevidia, možno sa poberiem preč ako ostatní dospelí.

– Hľadám Raya Buzzella.

Jeden z chlapcov si priložil ruku k uchu, akoby nepočul, a vyhŕkol:

– Čože?

Bol to vyhúknutý sedemnásť-osemnásťročný chlapec s vyhranenými mužskými črtami, ktorým však nezodpovedal výraz očí. Napriek svetlým vlasom v červenom odblesku vatry vyzeral ani Indián.

– Raya Buzzella, – zopakoval som, tentoraz oveľa hlasnejšie.

– Nikdy som o takom človeku nepočul. – Popozeral sa po ostatných. – Počul dakto z vás o Rayovi Buzzellovi?

– O Rayovi Buzzellovi som nikdy nepočula, – poponáhľalo sa dievča v kabáte. – Zato som poznala človeka, ktorý sa volal Heliogabalus Rexford Buzzell. Nosil dlhú šedivú bradu a pred niekoľkými rokmi umrel na čierny mor.

Všetci sa smiali okrem mňa a dievčaťa. Zvrtol som sa k chlapcovi:

– Vy ste Ray, však?

– To závisí od toho, kto ste? – Zdvihol sa strmým pohybom, pričom mu prikrývka skĺzla na zem. Vstali aj ostatní traja mládenci. – Ste poliš?

– Už ste blízko, chlapče.

– Nevolajte ma chlapče.

– A ako by som vás mal oslovovať?

– Hocijako, len nie chlapče.

– Dobre, pán Buzzell. Musím vám položiť niekoľko otázok, týkajúcich sa kabáta, ktorý má na sebe slečna Sutherlandová.

– S kým ste sa zhovárali? Ako ste sa dozvedeli naše mená?

Pokročil ku mne, jeho bosé nohy nehlučne našľapovali po piesku. Za ním sa zoskupil jeho voj. Skrížili si ruky na prsiach, aby vystúpila sila svalov, na ktorých poskakovali červené odblesky plameňa.

Pomyslel som si, že niekoľkými hmatmi judo by som si so všetkými týmito ôsmimi bicepsami poradil, ale nechcel som im ublížiť. Bol som emisárom tábora dospelých. Blysol som odznakom šerifovho splnomocnenca. Nosil som ho so sebou ako spomienku na jednu spletitú situáciu, v ktorej som sa ocitol v dokoch San Pedro.

– Okrem iných ľudí zhováral som sa i s vašou matkou. Povedala mi, že ste kabát našli na pláži.

– Nikdy jej neverte, – povedal a jedným okom gánil na dievčatá. – Ani jednej matke nehodno veriť.

– Tak teda ako ste prišli ku kabátu? – nedal som sa odbiť.

– Uplietol som ho pod vodou z morskej riasy. Viete, mám ohromne šikovné ruky.

Zaihral prstami.

– Na vašom mieste by som tieto žarty nechal, Buzzell. Je to vážna vec. Boli ste niekedy v Citrus Junction?

– Tuším som tadiaľ prechádzal.

– Boli ste tam dosť dlho na to, aby ste stihli zabiť a zahrabať človeka?

– Zahrabať človeka?

Bol vydesený.

– Volal sa Quincy Ralph Simpson. Našli ho zahrabaného minulý týždeň v Citrus Junction, v srdci mal ranu po sekáči na ľad. Poznali ste ho?

– Nikdy som také meno nepočul, vážne. Okrem toho máme kabát už dva mesiace. – Hlas mu omladol o päť rokov a znel tak, akoby mu mal nanovo mutovať. Zvrtol sa k dievčaťu. – Je to tak, Mona?

Prisvedčila. Tulenie oči mala rozšírené, bol v nich strach. Roztrasenými prstami rozopla kabát a zhodila ho. Načiahol som sa. Ray Buzzell kabát zdvihol a vložil mi ho do rúk. Jeho pohyby stratili predchádzajúcu istotu.

Kabát bol ťažký, z matných vláken sa šírila vôňa mora. Prehodil som si ho cez ruku.

– Kde ste sa k nemu dostali, Ray?

– Na pláži, ako vám povedala ma… totiž starká. More ho vyvrhlo. Chodievam vždy po pláži a zbieram, čo vyplaví more. Je to tak, Mona?

Prikývla, ešte vždy mlčky.

Teraz hovoril Ray mladícky náhlivo:

– Bol premočený a vo vrecku boli kamene, akoby ho dakto hodil do vody, aby sa ho striasol. No vtedy bol vysoký príliv a vlny ho vyplavili na breh. Kabát vyzeral ešte slušne, tento tweed Harris je veľmi trvanlivý, nuž som sa rozhodol, že ho vysuším a že si ho nechám. Nemal majiteľa, vyvrhlo ho more. Ponajviac ho nosí Mona, ona býva najčastejšie premrznutá.

Sedela teraz v plavkách tesne pri vatre a triasla sa. Dlhé dievča jej prehodilo cez plecia kockovanú košeľu. Chlapci postávali dookola nezúčastnene ani postavy na vlysoch, odpočívajúce po boji.

– Môžete mi povedať, na ktorej pláži to bolo? – opýtal som sa.

– Nepamätám sa. Navštevujem veľa pláží.

– Viem, na ktorej to bolo, – ozvala sa napokon Mona. – Stalo sa to v deň, keď bol príliv šesť a pol a ja som sa bála ísť do vĺn a všetci ste si ma doberali, že som zbabelá. Viete, – prihovorila sa ostatným, – bolo to na tej malej súkromnej pláži nad Malibu, kde je pri autostráde ten rybí bufet.

– Hej, – prisvedčil Ray. – Nedávno sme sa tam boli najesť. Nie je to bohvieaký podnik.

– Pred časom som vás tam videl, – poznamenal som. – A teraz sa pokúsme zistiť dátum, kedy ste kabát našli.

– Neviem, ako by sa to dalo zistiť. Bolo to už dávno, asi pred dvoma mesiacmi.

Dievčina vstala a dotkla sa mu ruky.

– A nedalo by sa to zistiť z tých tvojich tabuliek prílivu, Ray?

– A ako?

– V ten deň bol príliv šesť a pol. Toho roku sa to nestávalo až tak často. Máš tie tabuľky v aute, však?

– Tuším áno.

Všetci traja sme prešli po pláži k bielopruhovanému pohrebnému autu. Ray našiel knižočku, ktorej stránky mali somárske uši, a Mona v nej listovala pri svetle z palubnej dosky.

– Bolo to devätnásteho mája, – vyhlásila presvedčivo. – Nemohol to byť nijaký iný deň.

Poďakoval som sa jej. Poďakoval som sa im obom, ale z nich dvoch ona nemala mozog len na parádu. Keď som sa viezol k Los Angeles, čudoval som sa, čo robí Mona na pláži. Azda by som sa prestal čudovať, keby som poznal jej otca a matku.

24

V dome Blackwellovcov bola tma. Stisol som cengáč a zvonkohra v dome sa osamelo rozcingotala. Čakal som a cengal znovu, čakal a cengal a čakal.

Napokon som začul kroky. Nad hlavou sa mi rozsvietilo svetlo na verande a nízka chyžná sa na mňa ospanlivo zahľadela. Nemala na sebe služobný odev a nemala ani náladu.

– Čo chcete?

– Sú Blackwellovci doma?

– Ona áno, on nie.

– Povedzte jej, že by sa s ňou chcel zhovárať pán Archer.

– To nemôžem. Spí. Aj ja som spala.

Zívla mi do tváre a tesnejšie sa zavinula do županu z umelej látky.

– Chodievate zavčasu spať, Letty.

– Dnes ráno som musela zavčasu vstať, nuž som si pomyslela, že si môžem ísť skôr ľahnúť. Pani Blackwellová si zobrala tabletky na spanie a prísne mi nakázala, aby som ju nevyrušovala. Šla spať hneď po večeri.

– Je pani Blackwellová v poriadku?

– Vravela, že ju strašne bolí hlava, z času na čas to máva.

– Koľko tabletiek si vzala?

– Dve.

– Aké?

– Červené. Prečo?

– Len tak. Kde je vládca a pán?

– Dnes zavčas ráno odcestoval. Telefonovali mu o slečne Harriet, zobudil ma a požiadal, aby som mu pripravila raňajky. Nie je to moja povinnosť, ale kuchárka spáva mimo domu…

Prerušil som jej vysvetľovanie:

– Neviete, kde je teraz?

– Šiel k Tahoe pomôcť im hľadať telo slečny Harriet. Odtiaľ mu telefonovali.

– Tak teda ju nenašli?

– Nie. Čo myslíte, čo sa jej stalo?

– Myslím, že je v jazere.

– To povedal aj on. – Vyšla von, privrela dvere za sebou. – Pri raňajkách vyzeral strápene. Bol taký zničený, že nevládal ani jesť. Povedala som, že by ta nemal ísť sám. Ale nechcel, aby som zobudila pani Blackwellovú, nuž čo som mohla urobiť?

Prešla po verande a pozrela na hviezdy. Vzdychla si a cez ružový župan si pritisla ruku na okrúhle poprsie.

– Ako dlho ste už zamestnaná u Blackwellovcov?

– Dva mesiace. Zdá sa mi, akoby to bolo už dlhšie. Totiž s tými všetkými problémami, čo tu v dome sú.

– Problémy medzi pánom Blackwellom a pani Blackwellovou?

– Aj toho bolo dosť. Ale nepatrí sa, aby som o tom hovorila.

– Nevychádzajú dobre?

– Vychádzajú tak ako podľa mňa väčšina manželstiev. Pravda, oni sa vzali iba pred ôsmimi-deviatimi mesiacmi. A ide o to, aby to medzi manželmi dlho vychádzalo dobre, tak to vraví môj otec. Plukovník je najmenej o dvadsať rokov starší od nej.

– To je dôvod rozporov medzi nimi?

– Nie, tak to nemyslím. Ale nevdojak sa človek čuduje, prečo si ho vzala. Pani Blackwellová môže mať svoje chyby, no za peniazmi sa určite neženie.

– Zaujímalo by ma, čo si myslíte o pani Blackwellovej a o jej chybách.

– Nehovorím o ľuďoch za ich chrbtom, – povedala energicky. – Pani Blackwellová sa ku mne správa dobre a ja sa jej usilujem odvďačiť. Pre takú paniu sa dobre pracuje. Ale ani on nie je zlý.

– Boli ste s nimi v máji pri Tahoe?

– Boli tam predtým, než som tu začala pracovať. Ja už mám také šťastie. Hovorili, že ta pôjdu zase v septembri, ale teraz to asi padne. Po tom, čo sa stalo, nebudú tak hneď chcieť bývať v chate. Ani mne by to nevoňalo.

– Mali ste rada Harriet?

– Tak by som to nepovedala. Videla som ju len zriedka. Ale cítila som k nej voľajakú ľútosť ešte predtým, než sa toto stalo. Bola to taká smutná kvetinka, hoci mala peňazí neúrekom. Je to zlé, že musela umrieť, keď ešte ani nespoznala v živote šťastie. Navonok sa vedela držať, ale mali by ste vidieť, ako rumázgala, keď bola sama vo svojej izbe. Mám matku zdravotnú sestru, dačo som od nej pochytila, nuž a usilovala som sa Harriet pár ráz utíšiť.

– Prečo plakala?

– Hovorievala, že ju nik nemá rád. Vravela, že je mrzká. Presviedčala som ju, že má skutočne peknú postavu a iné príťažlivé črty, ale nedajbože to pochopiť. To bolo v júni, pred tou cestou do Mexika. Ľahko pochopiť, prečo sa tak zbláznila do toho maliara s tými rozličnými menami, čo ju skántril. – Zasa pozrela na hviezdy a pri pohľade do chladnej výšavy sa rozkašlala. – Tuším prechladnem. Bude lepšie, keď si pôjdem ľahnúť. Tu človek nikdy nevie, kedy ho vytiahnu z postele.

Vrátila sa do tmavého domu. Zišiel som dolu kopcom a zabočil som doľava na bulvár Sunset a potom do svojej kancelárie. V slabom večernom ruchu som viedol auto mechanicky. V mysli som triedil fakty, ktoré som pozháňal, fakty, polofakty a polopolofakty. Keď som sa dozvedel, že tweedový kabát našli neďaleko plážového domca Blackwellovcov, jeden z týchto polofaktov sa zmenil na istotu: prípad Blackwellovcov, prípad Dolly Campionovej a prípad Ralpha Simpsona navzájom súvisia. Dolly, Ralph a pravdepodobne i Harriet zahynuli rukou toho istého vraha a kabát sa azda bude dať využiť na to, aby tú ruku identifikoval.

Rozprestrel som ho v kancelárii na stole a pri svetle som si ho prezeral. Kožené gombíky boli také isté ako ten, čo mi ukázal Mungan. Tam, kde bol odtrhnutý vrchný gombík, viseli zvyšky nite zodpovedajúce nitiam na Munganovom gombíku. Nepochyboval som, že odborník by pomocou mikroskopu dokázal spojitosť medzi Munganovým gombíkom a týmto kabátom.

Obrátil som plášť naruby a po stole a dlážke sa sypal piesok. Na vnútornom pravom náprsnom vrecku bola značka tweedu Harris a pod ňou značka výrobcov Cruttworth, Ltd., Toronto. Zatúžil som hneď si zavolať firmu. Cruttworth. No v Toronte bola polnoc a v najlepšom prípade by som sa mohol pozhovárať s nočným strážnikom.

Márne som hľadal značku čistiarne. Možno kabát ešte nebol v čistiarni. Hoci sa s ním na pláži zaobchádzalo nešetrne, manžety a golier nevyzerali obnosené.

Skúsil som si ho obliecť. Bol mi malý, úzky cez prsia. Lámal som si hlavu nad tým, ako mohol sedieť Campionovi. Bol to ťažký kabát, aj myšlienky, ktoré ma kvárili, boli neľahké, až som sa začal potiť. Vyslobodil som sa z kabáta. Zvieral ma ako vina.

Poznal som človeka menom Sam Garlick, ktorý sa špecializoval na identifikáciu šiat a na to, aby pred súdom dokázal, komu patria. Bol detektívnym seržantom v Los Angeles. Jeho otec a starý otec boli krajčíri.

Zavolal som si Samov byt v západnej časti Los Angeles. Jeho svokra mi povedala, že Garlickovci sa vybrali do mesta osláviť dvadsiate druhé výročie svadby. Dozerala na tri deti, bolo s nimi roboty vyše hlavy, ale konečne ich uložila spať. Áno, zajtra ráno bude Sam v robote.

Keď som už mal slúchadlo v ruke, zavolal som si službu telefonických odkazov. Tam mi povedali, že v priebehu dňa ma volal Arnie Walters a Isobel Blackwellová. Potom ma volal seržant Wesley Leonard a pani, ktorá sa predstavila ako pani Hatchenová a povedala, že býva v hoteli Santa Monica. Pani Hatchenová. Harrietina matka. Dlhé slučky sa pretínali a ja som stál v priesečníku.

Zatelefonoval som do hotela Santa Monica. Telefonistka z hotelovej centrály mi napokon povedala, že v izbe pani Hatchenovej nikto nedvíha telefón. Pracovník v recepcii sa nazdával, že si ešte kamsi vyšla autom. Objednala si jednoposteľovú izbu neskoro popoludní.

Potom som zavolal Leonardovi. Zdvihol slúchadlo po prvom zazvonení.

– Tu seržant Leonard.

– Archer. Chceli ste sa so mnou zhovárať?

– Myslel som, že vy sa chcete so mnou zhovárať. Žena spomínala, že ste tu popoludní boli.

– Mal som určité dôkazy, ktoré by vás mohli zaujímať. A teraz ich mám viac, než som mal vtedy.

– A to?

– Kabát, ktorý mal so sebou Ralph Simpson, keď odišiel z domu. Dúfam, že nás privedie na stopu vraha.

– Ako? – nadhodil a hlas mal vyzývavý.

– Na telefón je to trochu zložité. Mali by sme sa stretnúť, seržant.

– Som za. Mám čosi ešte aktuálnejšie ako kabát. – Bol to jednoduchý človek a jeho hlas prekypoval jednoduchou radosťou. – Také aktuálne, že vám to ani nemôžem do telefónu povedať.

– Prídete vy sem, alebo ja mám prísť k vám?

– Príďte ku mne. Mám na to svoje dôvody. Viete, kde bývam.

Čakal ma na osvetlenej verande, vyzeral mladšie a vyššie, než som si ho pamätal. Líca sa mu červeneli, oči ligotali, akoby dôležitosť dôkazu, ktorým disponoval, zvýšila jeho telesnú teplotu.

Podozrieval som, že ma chce s dôkazom oboznámiť preto, lebo si v hĺbke duše myslí, že by si s tým neporadil. Vyžaroval priam dychtivú nedočkavosť. Dlho mi potriasal rukou, až sa mi zdalo, že mi ju ani nechce pustiť.

Pani Leonardová nám pripravila – citrónovú šťavu a obložené chlebíčky s vajíčkovým šalátom a všetko položila na kávový stolík v malej, nábytkom zapratanej obývacej izbe. Z krčaha, v ktorom štrkotal ľad, nám naliala dva poháre citrónovej šťavy. Potom sa stiahla do kuchyne a taktne zavrela za sebou dvere. Zabudol som sa predtým najesť a kým Leonard hovoril, zhltol som niekoľko obložených chlebíkov.

– Našiel som vražednú zbraň, – povedal. – Nenašiel som ju ja osobne, ale bol to môj nápad. Od dňa, keď sme objavili Simpsonovu mŕtvolu, skupina väzňov z okresnej väznice každé ráno prehľadávala miesto, kde sa stal zločin. Dnes ráno jeden z nich naďabil na sekáč na ľad a dal mi ho.

– Dovoľte, aby som si ho prezrel.

– Je v súdnej budove, zamknutý na kľúč. Ukážem vám ho neskôr.

– Prečo ste taký presvedčený, že je to zbraň, ktorou bol spáchaný zločin?

– Dnes ráno som ho odniesol do kriminologického laboratória v Los Angeles. Skúmali ho tam a zistili, že na sekáči je naozaj krv. Okrem toho sekáč zodpovedá otvoru na Simpsonovom tele.

– Tomu by zodpovedal hocijaký sekáč.

– Ale toto je sekáč, ktorým sa spáchal zločin. Je to on. – Naliehavo sa ku mne nachýlil ponad tanier s obloženými chlebíčkami. – Chcel som mať istotu a teraz ju mám.

– Odtlačky prstov?

– Nie. Zostali na ňom iba odtlačky väzňa, ktorý sekáč našiel. Predtým ako ho vrah strčil do hliny, asi z neho dôkladne zotrel odtlačky. Mám čosi lepšie ako odtlačky. A svojím spôsobom horšie.

– Hovoríte v hádankách, seržant.

– Veru je to hádanka. – Šibol očami na zatvorené dvere do kuchyne a stíšil hlas. – Sekáč na ľad patril do striebornej súpravy pre domáci bar, ktorá sa predala tu v meste vlani v októbri. Nebolo mi ťažko nájsť obchod, pretože je tu len jeden solídny obchod s domácimi potrebami. Je to Drakov obchod a pán Drake dnes večer osobne identifikoval sekáč na ľad. Mal na sklade iba jednu takú súpravu a pamätal si, komu ju predal. Nadobudla ju miestna občianka, žena, ktorú moja manželka pozná už dlhé roky.

– Kto je to?

Leonard zdvihol ruku, akoby riadil dopravu na križovatke.

– Nie tak rýchlo. Neviem, či mám právo, aby som vám prezradil jej meno. Napokon, aj tak by vám nič nepovedalo. Je to žena z Citrus Junction, prežila tu celý život. Nikdy nemala nič na rováši, až teraz toto. No teraz to pre ňu, alebo pre jej muža vyzerá zle. S vraždou ich nespája len sekáč, ale aj čosi iné. Bývajú presne oproti miestu, kde sme našli mŕtvolu a sekáč, krížom cez cestu.

– Hovoríte o pánu Stonovi a pani Stonovej?

Prekvapene na mňa vzhliadol.

– Poznáte Jacka a Liz Stonovcov?

– Dnes popoludní som sa s ňou rozprával. On nebol doma.

– Čo ste robili, vypočúvali ste ju v súvislosti so Simpsonovou vraždou?

– Hovorili sme o veci, no z ničoho som ju nepodozrieval. Zhovárali sme sa hlavne o jej dcére Dolly a o tom, čo ju postihlo.

Leonard sa zatváril smutne.

– Bol to pre Stonovcov ťažký úder. Ako to vidím ja, povedané psychologicky, zavraždenie dcéry mohlo ich načisto vykoľajiť. Možno Simpson nejako súvisel s tou vraždou, nuž ho z pomsty zabili.

– Uznávam, je to možný motív. Jasné, že Simpson mal čosi s Dolly a jej mužom. Vypočúvali ste Stonovcov?

– Zatiaľ nie. Pán Drake iba dnes večer identifikoval sekáč na ľad. Prediskutoval som vec so šerifom a on usúdil, že by som mal počkať, kým sa štátny žalobca vráti zo Sacramenta. Má sa vrátiť už zajtra. Nebolo by dobre, keby sme urobili nejakú závažnú chybu, povedal šerif. – Na čele sa mu ako zhmotnená úzkosť zaperlil pot. – Stonovci nie sú síce bohatí ľudia, ale vždy mali v meste dobrú povesť a veľa priateľov. Liz Stonová pracuje veľmi aktívne v dobročinnej organizácii Eastern Star.

Upil si citrónovej šťavy.

– Niekto by sa jej mal opýtať, ako je to vlastne s tým sekáčom na ľad.

– To je aj môj názor. Nanešťastie dovtedy, kým sa vráti štátny žalobca, mám zviazané ruky.

– Ale ja nie.

Zahľadel sa na mňa, akoby ma odhadoval. Celkom jasne bolo vidieť, že sa v duchu spytuje, nakoľko mi môže dôverovať. Dopil zvyšok citrónovej šťavy a vstal.

– Dobre. Chcete si najprv pozrieť sekáč na ľad?

Mojím autom sme sa odviezli do okresnej budovy,

Sekáč bol v Leonardovej kancelárii na prvom poschodí. Celú jednu stenu pokrýval plán okresu Citrus. Vytiahol sekáč zo zásuvky a položil ho na stôl pod zväčšovacie sklo s posuvným ramenom.

K rúčke bol drôtom pripevnený štítok s Leonardovými iniciálkami a drôt bol zapečatený olovom. Hranatá strieborná rúčka mi chladila dlaň. Hrot sekáča bol ostrý a špinavý ako nepekná smrť.

– K súprave patrí ešte vývrtka, – vysvetľoval. – Ak ju Liz a Jack Stonovci majú, všetko je jasné.

– Možno. Sú to ľudia, ktorí by používali doma striebornú barovú súpravu alebo vôbec dajakú barovú súpravu?

– Nepočul som, že by pili, ale človek nikdy nevie. Jeden z nich by mohol potajomky popíjať.

– Tí, čo pijú potajomky, si nepotrpia na také hračky ako barová súprava. Dovolíte mi, aby som im predmet ukázal a požiadal ich o vysvetlenie?

– Vari áno. – Utrel si pot z čela. – Pokiaľ pred nimi nespomeniete, že som vás poslal ja, hádam to len nebude v rozpore so zákonom. No z ničoho ich neobviňujte. Nechceme, aby sa vyplašili a ušli.

Zastal som mu pred domom a potom som zamieril autom do západnej časti mesta. Na poschodí u Stonovcov sa svietilo. Prišiel mi otvoriť muž v pyžame. Bol vyziabnutý, s bujnými vlasmi pieskovej farby a s utrápenými očami.

– Pán Stone?

– Áno, pane.

– Dnes som sa zhováral s vašou manželkou.

– Vy ste ten detektív, však? – zareagoval nevýrazným hlasom.

– Áno. Bol by som rád, keby som sa mohol niekoľko minút zhovárať s vašou ženou a aj s vami.

– Nuž neviem, je už dosť neskoro. Žena sa už ukladá spať. – Pozrel na schodište, ktoré viedlo z haly na poschodie. – Ide o Dolly?

– Súvisí to s Dolly.

– Možno by som to mohol vybaviť ja, nie? – Nadvihol úzke plecia. – To, čo sa stalo Dolly, moju ženu veľmi zronilo. Nerád som, keď ju znovu a znovu do toho zaťahujú.

– Obávam sa, že je to potrebné, pán Stone.

Uveril mi a išiel po ňu. Vystupoval hore schodmi, akoby kráčal v šľapacom mlyne. Spoločne zišli dolu, obaja v županoch. Držal ju pod pazuchu. Tvár a hrdlo sa jej ligotali od akéhosi krému alebo oleja.

– Poďte ďalej, – povedala. – Jack, nemal si nechať pána čakať na prahu. To sa nesvedčí.

Vošli sme do salónu, kde sme všetci traja zostali stáť a zahľadeli sa na seba. Rozpaky sa začali meniť na napätie. Žena si siahla na nakrémovanú pokožku hrdla.

– Čo vás sem privádza tak neskoro? Našli ste dačo?

– Usilujem sa, ako len vládzem, pani Stonová. – Vytiahol som z vrecka sekáč na ľad a chytil som ho za špičku. – Videli ste už túto vec?

– Dovoľte, aby som naň pozrela.

Načiahla sa a chytila sekáč za rúčku. Manžel sa jej oprel o plece, jednou rukou ju držal okolo pásu. Zdalo sa, akoby jeho existencia závisela od telesného dotyku s ňou.

– Vyzerá ako sekáč, ktorý si kúpila pani Jaimetovej, – poznamenal.

– Zdá sa mi, že je to on. A čo na ňom robí tento drôt so štítkom?

– To pre identifikáciu. Kde ste ho kúpili, pani Stonová?

– V Drakovom obchode. Je to časť súpravy, ktorú som kúpila pani Jaimetovej ako svadobný dar. Jack vravel, že to bol trochu nákladný dar, no aspoň raz som jej chcela dať čosi pekné. Bola k nám a k Dolly vždy taká dobrá. Za to, čo všetko pre nás urobila, nebolo dvanásť dolárov tak veľa.

Hľadela na manžela a slová adresovala skôr jemu ako mne.

– Stálo to šestnásť dolárov, – poopravil ju. – Robím celý deň za šestnásť dolárov. Ale nezabŕdam. Pani Jaimetová bola naozaj Dollinou dobrou priateľkou.

Jeho žena podchytila mužovu precítenosť a ešte ju prehĺbila.

– Správala sa k Dolly skvele, ako druhá matka. Pamätáš sa, ako ju Dolly volala teta Izzie? Nie každá žena s postavením Izzie Jaimetovej by to dovolila, no ona nebola snobka. Naša Dolly strávila s ňou niekoľko najkrajších hodín svojho života.

Pritúlili sa k sebe a k tomu milému útržku minulosti. Sekáč v ruke ju priviedol späť do drsnej prítomnosti.

– Ako ste sa k nemu dostali? Poslala som ho pani Jaimetovej ako svadobný dar. Už ani nebýva v tomto meste.

– A predtým tu bývala?

– Krížom cez cestu, – ozval sa Stone. – Boli sme s Jaimetovcami susedia takmer dvadsať rokov. Po manželovej smrti predala dom Rowlandovcom a odsťahovala sa do Santa Barbara. No Liz a pani Jaimetová udržiavali styky naďalej. Ba pozvala moju Liz aj na svadbu. Ale Liz nešla. Presvedčil som ju, že by nezapadla do…

Žena ho prerušila:

– Pán Archer sem neprišiel na to, aby počúval tieto staré historky. – Obrátila sa na mňa: – Ešte ste mi neodpovedali. Kde ste to našli?

Zakývala sekáčom. Vystrel som ruku a ona mi ho do nej vložila. Strčil som sekáč do vrecka.

– Na túto otázku vám nemôžem odpovedať, pani Stonová.

– Zato ja odpovedám na vaše otázky: celé popoludnie a ešte aj polovicu noci.

– Až také zlé to zase nebolo. Naozaj ma mrzí, že sa vám nemôžem odvďačiť rovnakou láskavosťou. Čoskoro sa dozviete o celej veci viac.

– Nesúvisí to s tým mužom, čo ho našli za cestou?

Nepotvrdil som to a ani nevyvrátil.

– Môže to byť dôležité pre vás. Azda sa vďaka tomu vyrieši Dollina vražda.

– Neviem ako.

– Ani ja. Keby som to vedel, nebol by som tu a neunúval by som vás otázkami. Ako dobre a ako dlho poznala pani Jaimetová Dolly?

– Od narodenia. – Odrazu si sadla na diván. Sieť rokov jej pokryla tvár a vtisla do nej hlboké stopy. – Až dovtedy, kým sa asi pred tri a pol rokmi nepresťahovala do Santa Barbara. Ale ani potom sme styky neprerušili. Pani Jaimetová pozvala Dolly na návštevu do Santa Barbara. Prehovárala som Dolly, aby šla – pani Jaimetová mohla pre ňu urobiť veľa – ale Dolly sa ta nevybrala.

– Ako to myslíte, že pani Jaimetová mohla pre ňu urobiť veľa?

– Tak ako pre ňu urobila veľa už predtým. Pani Jaimetová je vzdelaná žena. Jej manžel bol riaditeľom strednej školy. Požičiavala Dolly knihy, brala ju na pikniky a tak ďalej. V tých časoch som chodila do práce a pani Jaimetová nám bola naozaj dobrou susedkou. Mala Dolly veľmi rada. Ak si myslíte, že má prsty v Dollinej smrti, tak ste celkom vedľa.

– Celkom, – ozval sa ako ozvena jej muž. – Bola Dolly ako druhá matka, lebo nemala vlastné deti.

– A to ju potajomky trápilo. A už ani nebude mat deti – je na to pristará.

Elizabeth šibla očami na svoje telo. Jack Stone ju objal okolo pliec. Preložila si nohu cez nohu.

– Kde by som mohol nájsť pani Jaimetovú?

– Znovu sa vydala a býva v Los Angeles. Mala by som kdesi mať jej adresu. Poslala mi vianočný pozdrav. Tuším mám tú kartu odloženú v písacom stole. – Začala sa dvíhať, no znezrady sa zháčila a zostala nehybne stáť. – Ak vám tú adresu dám, musíte mi sľúbiť, že nepoviete, od koho ste ju dostali.

– Mohol by som vám to sľúbiť, ale tak či tak to vyjde najavo. Skoro všetko sa nakoniec zistí.

– Nuž, v tom čosi je. – Zvrtla sa k mužovi. – Jack, nepriniesol by si mi tú pohľadnicu? Je v hornej zásuvke písacieho stola spolu s ostatnými pohľadnicami, ktoré som si odložila, sú na nej strieborné zvončeky.

Muž sa rýchle zdvihol a vyšiel z izby. Pohodlnejšie sa uvelebila na diváne. Jej detské modré oči boli napäté a zamyslené.

– Muža za cestou zabili sekáčom na ľad. Bolo to v novinách. Nemohol by to byť ten sekáč, ktorý máte pri sebe a ktorý som kúpila pani Jaimetovej na svadbu?

– Mohol.

– To nechápem. Ako by sa dáma ako ona mohla zapliesť do vraždy?

– Niekedy sa do nich zapletú ľudia, o ktorých by to nik na svete nepredpokladal.

– No ona je naozajstná dáma.

– Odkiaľ máte takú istotu?

– Azda ja sama nie som dáma, ale poznám dámu na prvý pohľad. Isobel Jaimentová má úroveň, je to typ ženy, ktorá sa nemusí vystavovať, aby to na nej bolo vidieť. Náhodou viem, že má veľmi dobré styky. Napokon i po druhý raz sa vydala za muža z lepšej spoločnosti. Jej druhý muž bol druhostupňovým bratancom jej prvého muža, ak si to viete predstaviť. Stretla som sa s ním pred rokmi, keď bol na návšteve u Jaimetovcov. Mal dáku vysokú funkciu v armáde. Predtým než Jaimetovci prišli o časť majetku, vlastnili celú západnú časť mesta.

– Ako sa volá jej druhý muž?

– Počkajte, už to mám na jazyku. Napokon, je to na pohľadnici, čo mi poslala.

– Nevolá sa náhodou Blackwell?

– Áno! Blackwell. Poznáte ho?

Neodpovedal som. Dolu schodmi plieskali šľapky jej muža.

Vošiel do izby so štvorcovou obálkou, ktorú podal svojej žene. Otvorila ju.

„Veselé Vianoce a šťastný Nový rok,“ znel text na pestrofarebnej pohľadnici. „Plukovník Mark Blackwell s manželkou.“

25

Seržant Leonard ma čakal pred domom. Na tvári sa mu zračil dychtivý výraz, ktorý sa ešte prehĺbil, keď sa nám pohľady stretli.

– Zrútili sa a priznali?

– Nemali sa k čomu priznať. Elizabeth Stonová kúpila barovú súpravu ako svadobný dar pre jednu dlhoročnú susedku.

– To sa mi vidí táraninou. Nemajú zasa toľko peňazí, aby kupovali susedom také dary.

– Ale kúpili to.

– A kto bola tá susedka?

– Pani Jaimetová.

– Vdova po Ronaldovi Jaimetovi? To sú naozaj táraniny. Tá nemôže mať s vraždou nič spoločné.

Bol by som býval rád, keby som s ním mohol súhlasiť. Pretože som nemohol, nepovedal som nič.

– Viete, ona a jej manžel boli poprednými občanmi nášho mesta, – vysvetľoval. – Keď umrel, noviny mu venovali úvodník na prvej strane. Pochádzal z rodiny pionierov a bol najlepším riaditeľom strednej školy od jej vzniku.

– Ako umrel?

– Bol cukrovkár. V Sierre Nevade si zlomil nohu a prv než sa dostal do mesta, minul sa mu inzulín. Bola to pre mesto veľká strata a takmer rovnako veľkou stratou preň bolo, keď sa odtiaľto pani Jaimetová odsťahovala. Bola predsedkyňou Združenia dobrovoľníkov pre pomoc rodinám a členkou poltucta ďalších dobročinných organizácií. – Zahĺbané sa odmlčal. – Nepovedali Stonovci, kde je teraz?

Zapálil som si cigaretu a uvažoval som čo odpovedať. Moje etické krédo sa zmietalo medzi povinnosťou voči zákonu a človeku, ktorý mi dôveroval, a medzi povinnosťou ku klientovi, ktorému som prestal dôverovať.

– Tuším povedali, že sa vlani vydala do Santa Barbara. Radšej by ste si to mali u nich zistiť osobne.

– Áno. Dobre. Ráno. – Poškrabal sa po pútci. – Teraz mi zišlo na um, že Jaimetovci bývali za cestou, rovno oproti Stonovcom. Simpsonovu mŕtvolu sme našli priamo na ich zadnom dvore, totiž tam, kde pred demoláciou bol ich zadný dvor. Čo z toho vyvodzujete?

– Nepáči sa mi to, – povedal som úprimne, a skôr než mohol vyrukovať s ďalšími otázkami, zmenil som tému. – Ak si chcete pozrieť kabát, mám ho v aute.

– Áno. Prineste ho.

Rozprestrel som kabát v obývačke, na koberci. Kým som mu vykladal, čo viem o kabáte, kľačal a prezeral si ho znútra i zvonku.

– Škoda, že tu nie je značka čistiarne, – poznamenal. – Ale možno sa nám podarí zistiť majiteľa prostredníctvom predajne Cruttworth v Toronte. Zasa sa dakomu črtá ďaleká cesta.

– Už si začínam zvykať na dlhé cesty.

Leonard vstal, ruky mal založené za chrbtom, potom si zasa kľakol ku kabátu.

– Niektoré staršie čistiarne dávajú značku aj do podšívky rukáva.

Vyhrnul spodný okraj pravého rukáva. Na podšívke boli nezničiteľným atramentom napísané dve písmená a štyri číslice: BX1207. S úsmevom vstal.

– Dobre, že som pozrel.

– Spoznávate značku, seržant?

– Nie, to nie je z miestnej čistiarne. Ale poznám v Los Angeles odborníka, ktorý má takmer kompletnú zbierku týchto značiek.

– Je to Sam Garlick.

– Aj vy poznáte Sama? Toto si zistíme ráno ako prvú vec. Možno napokon predsa nebudete musieť cestovať do Toronta.

Nechal som kabát u Leonarda a znovu som sa pobral na Bel Air. V dome Blackwellovcov sa svietilo a na príjazdovej ceste stál taxík. Zvuk mojich krokov na štrku zobudil šoféra. Fľochol na mňa, akoby si myslel, že ho chcem olúpiť.

– Pekná nôcka, – utrúsil som.

– Aha.

– Na koho čakáte?

– Na pasažiera. Máte azda námietky?

Bol trochu namosúrený, že som ho zobudil. Mal opálenú tvár, zbrázdenú vráskami, a oči človeka zvyknutého na samotu.

– Nemám námietky.

S výbojnou zdvorilosťou dodal:

– Ak vám prekážam, môžem odísť. Stačí to len povedať.

– Neprekážate mi. Čo sa vám stalo, priateľu, uštipla vás osa?

– Nemám rád tieto dlhé vyčakúvania. Niektoré dámy to nevedia pochopiť. Je tam už takmer hodinu. – Pozrel na hodinky. – Vyše hodiny.

– A kto je to?

– Neviem. Akási vysoká pani v leoparďom kožuchu. Nasadla v Santa Monica.

– Stará či mladá?

– Mladá nie je. Ale otázok máte až-až.

– Stavím sa o dva doláre, že nenasadla pred hotelom Santa Monica.

– Prehrali ste. Ste jej manžel?

– Priateľ.

Dal som mu dva doláre a vrátil som sa do auta. Sedeli sme a súťažili v čakaní, čo trvalo ďalších pätnásť-dvadsať minút. Potom sa dvere domu otvorili.

Pospiatky z nich vyšla Pauline Hatchenová a lúčila sa s Isobel Blackwellovou. Skôr než Isobel zavrela dvere, stihol som si ju dôkladne obzrieť. Spod hrubej vrstvy líčidla presvitala bledosť a čierne kruhy pod očami. Nespozorovala ma.

Keď Pauline Hatchenová došla k taxíku, čakal som vedľa.

– Ako sa máte, pani Hatchenová? Nie som taký prekvapený, že vás stretávam, ako by ste si azda mysleli. Dozvedel som sa o tom, že ste mi telefonovali, a skúsil som sa s vami spojiť telefonicky.

– Ach, to ste vy, pán Archer? Som rada. – Ale v jej hlase nebolo veľa radosti. – Chcela som sa s vami ešte raz pozhovárať. To bol jeden z hlavných dôvodov, prečo som pricestovala. Vtedy v Ajijicu som si celú situáciu neuvedomila poriadne. Tuším sa to volá dlhé vedenie.

– Prileteli ste?

– Áno. Dnes. – Obzrela sa na veľký a tichý dom.

V dome Blackwellovcov sa postupne zhášali svetlá. – Mohli by sme niekam ísť a pozhovárať sa?

– Bude vám vyhovovať moje auto? Nerád by som sa hneď teraz odtiaľto hýbal. Skôr než Isobel pôjde spať, chcel by som s ňou ešte hovoriť.

Asi mi to bude musieť vyhovovať. – Zvrtla sa k šoférovi taxíka. – Nemali by ste nič proti tomu, keby ste ešte niekoľko minút počkali?

– Je to váš čas, madame. Platíte si zaň.

Prešli sme k môjmu autu. Zdala sa veľmi unavená, taká unavená, že zabudla na svoje sebavedomie. Oprela sa mi o ruku a dovolila, aby som jej pomohol usadiť sa na osvetlenom sedadle. Jej leopardí kožuch bol pravý, ale už ošúchaný. Ovinula si ho okolo svojich nie nepekných nôh a ja som zatvoril dvierka.

Sadol som si k volantu.

– Chcete hovoriť o Harriet.

– Áno. Máte o nej nejaké správy? Aspoň dačo?

– Nič, čo by vás mohlo potešiť.

– Tak to povedala aj Isobel. Myslela som si, či niečo predo mnou neskrýva. Vždy si prisvojovala právo rozhodovať, koľko môžu vedieť tí ostatní. A stálo ma to veľa námahy, kým som sa s ňou dostala do kontaktu. Ľahla si spať a nedvíhala telefón. Ako môže žena spať, keď sa dejú takéto veci! No pravdaže, ona nie je Harrietina matka. V tom je celý rozdiel. Krv nie je voda.

Hovorila ako študentka matematiky, keď cituje vzorec, ktorý sa práve učí aplikovať.

– Poznáte Isobel dobre?

– Poznám ju dlho. To nie je celkom to isté, však? Jej prvý muž, Ronald Jaimet, bol Markovým príbuzným a náhodou aj jedným z jeho najlepších priateľov. Mark si potrpí na pestovanie príbuzenských zväzkov, nuž prirodzene, že sme sa často stretávali s Jaimetovcami. No medzi mnou a Isobel nikdy neboli blízke vzťahy. Vždy som mala pocit, že mi závidí moje postavenie Markovej ženy – Ronald bol v podstate slušný človek, ale iba učiteľ na strednej škole. Bol typ človeka, ktorý sa celkom vie oddať svojmu povolaniu. Možno práve to zapríčinilo aj jeho cukrovku.

– Čo viete o jeho smrti?

– Nie veľa. V horách sa mu stala nehoda. Bol s ním vtedy Mark. Prečo sa neopýtate Marka?

– Marka tu niet. Alebo je doma?

– Nie, nie je tu. Podľa Isobeliných slov šiel k Tahoe.

– Nachýlila sa ku mne a zo šiat jej zavanula voňavka. – Povedzte, ako to vlastne teraz vyzerá, pán Archer?

– Dnes som nemal možnosť dozvedieť sa o vývine situácie. Prirodzene, hľadajú Harrietino telo. Naposledy ju videli pri jazere a vo vode sa našiel klobúčik so stopami krvi, ktorý patril jej. Našiel som ho ja.

– Znamená to, že ju zavraždili?

– Ešte vždy dúfam, že sa to nestalo. Zostáva nám len dúfať.

– Myslíte si, že Harriet je mŕtva. – Hovorila ticho a nevýrazne. – Zabil ju Burke Damis?

– Tvrdí, že nie.

– Ale čo by tým získal?

– Nie všetky vraždy sa páchajú kvôli zisku.

Sedeli sme vedľa seba v spriaznenom tichu, navzájom sme si počuli dych. Veľmi som si uvedomoval jej blízkosť, nie blízkosť ženy, ale blížneho, ktorého sa začína zmocňovať bolesť. Stratila cestu k šťastnému koncu a začala si uvedomovať dôsledky uzavretej, zapečatenej minulosti.

– Vybrali ste sa na ďalekú cestu, pani Hatchenová, aby ste mi položili zopár otázok. Mrzí ma, že nemám pre vás naporúdzi lepšie odpovede.

– Nie je to vaša vina. A neprišla som sem len preto, aby som kládla otázky. Viete, dostala som správu od Harriet. Pochopila som, že…

– Máte správu od Harriet? Kedy ste ju dostali?

– Včera, ale nerobte si, prosím, zbytočné nádeje. List napísala ešte v nedeľu, predtým, než to všetko prepuklo. Je to veľmi dojemný list. Vďaka nemu som videla seba i Harriet v celkom inom svetle.

– Čo vám chcela oznámiť?

– Doslovne by som to nevedela zopakovať, hoci počas letu som si list prečítala najmenej desať ráz. Ak chcete, môžete si ho pozrieť.

Zapálil som horné svetlo. Prehrabala sa v kabelke z leopardej kože a vytiahla odtiaľ zhúžvanú obálku leteckej pošty. Bola na nej adresa pani Pauliny Hatchenovej, Apartado Postal 89, Ajijic, Jalisco, Mexiko a opečiatkovali ju minulý pondelok o 9.42 na pošte v Pacific Palisades. V obálke bol husto popísaný hárok papiera. Prvých pár riadkov stúpalo k pravému hornému rohu, ostatné riadky čoraz väčšmi klesali, takže posledné riadky zvierali asi tridsaťstupňový uhol so spodným okrajom papiera.

Drahá matka,

ťažko sa mi píše tento list, pretože sme sa nikdy nezhovárali ako žena so ženou (čiste moja vina), a bolo to odo mňa hlúpe a detinské, že som odišla od vás bez rozlúčky. Bála som sa (tuším sa vždy čohosi bojím, nie je to tak?), že budeš mať námietky proti Burkovi a mne, a cez to som sa nevedela preniesť. Je mojím mesiacom a mojimi hviezdami, mojím veľkým jagavým mesiacom a mojimi krutými, žiariacimi hviezdami. Nevedela si, že by som mohla čosi také cítiť, však nie? Nuž, cítim. Milujem ho a vydám sa za neho, nech si Mark hovorí, čo chce, nezáleží mi na tom. Keď som s ním, odlišujem sa od tej zvyčajnej smutnej, zahriaknutej bytosti, akou som – je mojím princom, tmavým princom, čo mi naťahuje na nohy Popolušky krištáľové črievice a učí ma tancovať na zvuky hudby, ktorú som nikdy predtým nepočula, na hudbu sfér. Keď sa ma dotkne, mŕtvy studený svet ožíva a ožíva aj mŕtva chladná Harriet.

Znie to ako prázdne reči, však, no ver mi, že neprepínam ani v jednom slove, i keď sa pousilujem písať teraz pokojnejšie. Potrebujem tvoju pomoc, mama. Viem, že môžem s tebou rátať, napriek všetkým tým premrhaným rokom medzi nami. Poznala si, čo je vášeň, a trpela si pre ňu… no vidím, že zasa píšem tónom ľúbostného románu z devätnásteho storočia. Situácia je taká, že potrebujeme peniaze, a ak sa máme vziať, potrebujeme ich už aj. Burke má určité ťažkosti (nič vážne) a vôbec som ho nemala priviesť späť do tejto krajiny. Chceme odletieť do Južnej Ameriky – nechaj si to pre seba! – ak, pravda, zoženieme peniaze a okrem teba sa nemáme na koho obrátiť. Hovoriť o veci s Markom je vylúčené. Nenávidí Burka a myslím si dokonca, že nenávidí aj mňa. Hovorí, že najme detektívov, aby zabránili svadbe! Pretože je jedným zo správcov dedičstva po tete Ade, nemôžeme v tomto smere do mojich dvadsiatich piatich rokov nič podniknúť. A tak ťa prosím, aby si mi do januára požičala päťtisíc dolárov. Ak si to ochotná urobiť, maj ich, prosím, pre mňa prichystané, a len čo prídem do Mexika, spojím sa s tebou. Máme dosť peňazí na to, aby sme sa dostali do Mexika.

Drahá mama, urob to, prosím. Je to jediná vec, o ktorú som Ta kedy prosila. Je to jediné, čo žiadam od života – aby sme Burke a ja mohli žiť šťastne spolu. Ak ho nebudem môcť mať, umriem.

Tvoja milujúca dcéra

Harriet

Poskladal som list tak, ako bol predtým, a vložil som ho do obálky. Pani Hatchenová ma pozorovala, akoby list bola živá vec, ktorej môžem nebodaj ublížiť.

– Čudne krásny list, však?

– Zapôsobil na mňa trochu v inom zmysle. Niektorými náznakmi v ňom vôbec nie som nadšený. Keď Harriet písala list, nemyslelo jej to dobre.

– A čo by ste čakali? – ozvala sa obraňujúco. – Chúďa dievča, písala ho vo veľkom nervovom napätí. Práve sa strašne pohádala s otcom – Isobel ma o tom informovala. Harriet bojovala za všetko, čo je jej drahé.

– A drahým bol pre ňu aj Campion. No jemu, ako sa zdá, sa videlo „drahých“ len tých päťtisíc dolárov.

– Campion.

– Campion je skutočné meno Burka Damisa. Teraz je vo väzení v Redwood City. A čo tých päťtisíc dolárov, pani Hatchenová? Chceli ste jej ich požičať?

– Áno. A ešte aj chcem, ak je živá a mohla by mať z nich úžitok. Priniesla som ich so sebou. Včera popoludní sme šli s Keithom do Guadalajary a vybrali sme peniaze z banky. Je to časť môjho finančného vyrovnania s Markom a Keith vôbec nič nenamietal proti môjmu rozhodnutiu.

– Dúfam, že peniaze nemáte so sebou?

– Sú v hotelovom trezore.

– Nechajte ich tam. Harriet ich určite nebude potrebovať. Ostatne, myslím, že to nebol jej nápad. – Zvrtol som sa a prizrel som sa jej v svetle auta. – Ste šľachetná žena, pani Hatchenová. Pokladal som vás za inú.

– Aj som iná. – Zúžila oči a spustila kútiky úst. – A vypnite, prosím, svetlo a nehlaďte na mňa. Som mrzká stará žena, ktorá sa usiluje vykúpiť si minulosť. No prišla som sem s asi pätnásťročným oneskorením. Nemala som právo opustiť Harriet. Keby som bola zostala, jej život by sa bol vyvíjal lepšie.

– To nemôžete tak jednoznačne vedieť. – Zhasol som svetlo a pobadal som, že v dome Blackwellovcov je celkom tma. – Nepovedali by ste mi, prečo ste opustili Marka Blackwella? Súviselo to nejako s Isobel?

– Nie, on sa o ňu nezaujímal. Nezaujímal sa o nijakú ženu, vrátane mňa. – Hlas jej znel teraz drsnejšie a hlbšie. – Mark bol mamičkin synáčik. Viem, že to znie veľmi čudne, keď je reč o vojakovi z povolania. Nanešťastie je to pravda. Jeho matka bola vdovou po plukovníkovi, ktorý zahynul v prvej svetovej vojne, a Mark bol jej jediným synom. Bol pre ňu všetkým, robila, čo mu videla na očiach. Prvé roky manželstva žila Markova matka s nami a musela som sa stiahnuť do úzadia a hľadieť, ako Mark tancuje podľa toho, ako mu ona píska. Je to všedný príbeh – počula som ho od iných žien, či už ich muži boli od armády alebo nie. Ženy sa vydávajú za takých mužov, lebo sú idealisticky založení a nepozerajú za druhými. Problém je v tom, že takými aj zostávajú. Mark bol v posteli ani malý chlapec. Neverili by ste, čo všetko som musela podstúpiť, aby sme mali dieťa. Ale o tomto sa nejdem rozširovať. Keď mu matka umrela, myslela som, že sa upne na mňa. Bola som rojko. Upriamil sa – áno, upriamil, tak to pomenoval istý doktor, – na úbohú malú Harriet. Je to strašné dívať sa, ako človek mení iného človeka na svoju bábiku, na hračku. Kontroloval, čo číta, ako sa hrá, ba dokonca kontroloval jej myšlienky. Donútil ju, aby si viedla denník, a keď sa služobne zdržiaval mimo domu, musela mu ho posielať. Tak ju zmiatol, že nevedela, či je chlapec alebo dievča, či je on jej otec alebo milenec. Keď sa po vojne vrátil domov z Nemecka, bol ešte horší. Vojna bola pre Marka sklamaním. Nedosiahol takú kariéru, o akej sníval. V skutočnosti sa na dôstojnícku dráhu dal len preto, lebo to bola rodinná tradícia a nástojila na tom jeho matka. Myslím, že keby robil v živote hocičo iné, bol by býval šťastnejší. No v čase, keď ho dali do penzie, sa mu videlo, že je prineskoro začínať čosi nové. A mal peniaze, takže nemusel nič začínať.

V jeho rodine vždy mali dosť peňazí, a tak si mohol dovoliť obetovať všetok čas Harriet. Zrodil sa v ňom geniálny nápad urobiť z nej akési chlapčenské dievča, ktoré napokon splní jeho sny. Učil ju strieľať, liezť na vrchy, hrať vodné pólo. Ba dokonca ju začal volať namiesto Harriet Harry. Bolo mi z toho do zúfania. Nie som agresívny typ a vždy som sa ho bála, to sa stáva žene, keď musí žiť s mužom, ktorého nemiluje. No napokon som si vynútila rozhodujúci rozhovor. Povedala som mu, že ak sa neobráti o radu k psychiatrovi a ak sa nezmení, rozvediem sa s ním. Samozrejme, myslel si, že blázon som ja – nemohol si dovoliť myslieť ináč. Možno som naozaj bola blázon po tých dvanástich rokoch života s ním. Povedal mi, nech to teda urobím a rozvediem sa, že oni dvaja s Harriet si vystačia. Vtedy mala len jedenásť rokov. Chcela som si ju vziať so sebou, ale Mark povedal, že sa o ňu bude biť až do konca. Do nejakého dlhotrvajúceho súdneho sporu som sa nemohla púšťať. Nespytujte sa prečo. Napokon človek neunikne tomu, čo mu je súdené. Tak som stratila dcéru a teraz je naozaj navždy stratená.

Sedeli sme a tma nás čoraz väčšmi pohlcovala. Pokúsil som sa ju utešiť.

– Ešte vždy je malá nádej, že Harriet je v poriadku, – poznamenal som. – Možno sa s Campionom dohodli, že každý odcestuje osobitne. Tým by sa vysvetlilo to, prečo odmieta povedať, čo sa s ňou stalo. Napokon sa predsa možno ukáže v Mexiku.

– Ale v skutočnosti si to nemyslíte, však?

– Nie. Je to len jedna z viacerých možností. Uvažovať o iných možnostiach je menej príjemné.

V aute pred nami nastal akýsi ruch. Šofér vystúpil a dotmolil sa k nám.

– Povedali ste niekoľko minút, madame. Nemám nič proti čakaniu, keď viem, koľko mi príde čakať. Znervózňuje ma len táto neistota.

– Žije sa čoraz ťažšie, – utrúsil som.

– Hovoril som to dáme. – No vrátil sa do svojho auta.

Pani Hatchenová si otvorila dvierka.

– Zdržala som vás dlhšie, než som chcela. Povedali ste, že sa chcete pozhovárať s Isobel.

– Áno.

– Myslíte, že vie niečo, čo si necháva pre seba?

– Ľudia to robia takmer vždy, – povedal som. – Preto mám ťažký, ale aj zaujímavý život.

Načiahla sa po list, ktorý som ešte vždy držal v ruke.

– Ak nenamietate, rada by som si list nechala. Je pre mňa veľmi dôležitý.

– Ľutujem. Budem ho musieť ukázať polícii. Ale pousilujem sa, aby vám ho po všetkom vrátili. Zostanete bývať v hoteli Santa Monica?

– Neviem. Isobel mi navrhla, aby som sa ubytovala u nich, ale to nie je možné.

– Prečo?

– Nevychádzame spolu dobre. Nikdy sme nevychádzali. Podľa nej som vetroplach. Možno som. A ja si myslím o nej, že je pokrytec.

– Mohol by som vedieť, prečo si to myslíte?

– Je to v podstate jednoduché. Isobel sa vždy tvárila, že opovrhuje peniazmi a všetkým, čo si možno za ne kúpiť. Jej motto bolo: jednoduchý život a vznešené myšlienky. No všimla som si, že siahla po Markovi a jeho peniazoch, len čo sa jej naskytla prvá príležitosť.

Prosím, necitujte moje slová pred Isobel. Vlastne lepšie bude, ak jej vôbec nepoviete, že ste sa so mnou stretli.

Sľúbil som, že nepoviem.

– A ešte jedna otázka, pani Hatchenová. Čo sa stane s dedičstvom po Ade, ak je Harriet mŕtva a nebude ho môcť využiť?

– Predpokladám, že sa dostane Markovi. Ako takmer všetko.

26

Chyžná ma neochotne vpustila. Čakal som v hale, počítal som parkety a banoval som, že som Isobel Blackwellovú vôbec stretol, že som od nej vzal peniaze a že som si ju obľúbil. Konečne sa ukázala, mala na sebe tie isté tmavé šaty a pod očami sa jej črtali tie isté tmavé kruhy. Pohyby si starostlivo ovládala, akoby kráčala po povraze.

Zdvorilo, no bez úsmevu povedala:

– Dúfam, že dôležitosť vašich správ ospravedlňuje túto neskorú návštevu.

– Áno. Nemohli by sme si sadnúť?

Odviedla ma do salónu, pod zraky predkov. Im aj jej som vyhlásil:

– Robím vám láskavosť, že som sem prišiel. Keby ste neboli mojou zákazníčkou, namiesto mňa by tu bola polícia a reportéri by vám šliapali po ružiach.

– Ako tomu mám rozumieť? – Jazyk ju neposlúchal a pohľad mala akoby znarkotizovaný. – A ak mám, musíte mi vysvetliť, ako. A prosím vás, majte na pamäti, že moja myseľ nie je celkom jasná, mám v sebe plno chloralhydrátu. Čo ste to povedali o polícii a reportéroch?

– Zajtra sem prídu. Okrem iného budú zvedaví, či máte sekáč na ľad s hranatou striebornou rúčkou.

– Máme, áno. V poslednom čase som ho síce nevidela, ale nazdávam sa, že je kdesi v kuchyni alebo v niektorom prenosnom bare.

– Môžem vám povedať, kde je teraz. Je v rukách seržanta Wesleyho Leonarda, pracovníka šerifovho úradu v okrese Citrus.

Napäte som ju pozoroval a zdalo sa mi, že je úprimne zmätená:

– Vari sa mi chcete vyhrážať? Aspoň to tak znie.

– Nie vyhrážať, ale varovať. Varovať, to je správne slovo, pani Blackwellová.

Jej hlas znel ostrejšie:

– Stalo sa čosi Markovi?

– Stalo sa čosi Ralphovi Simpsonovi a Dolly Stonovej. Myslím, že oboch ste poznali.

– Dolly Stonová? To dievča som už roky nevidela.

– Dúfam, že to budete môcť dokázať, pretože Dolly bola v máji zavraždená.

Sklonila hlavu a krútila ňou zboka nabok, akoby si tento fakt nechcela pripustiť.

– Určite žartujete. – Ukradomky šibla očami na mňa a videla, že nežartujem. – Ako? Ako ju zavraždili?

– Zaškrtili ju nevedno čie ruky.

Isobel Blackwellová si pozrela na ruky. Boli štíhle a pestované, ale podľa hánok bolo vidieť, že sa i napracovali. Šúchala si prsty, akoby sa z nich usilovala zotrieť stopy práce.

– Určite si nemyslíte, že by som s tým čosi mala. Ani som netušila, že Dolly je mŕtva. Jeden čas mi bola veľmi blízka – bola čosi ako moja chránenka – ale to bolo pred mnohými rokmi.

– Bola vašou chránenkou?

– Azda je to trochu prepiate. Dolly bola jednou z mojich nádejí. Stonovci žili oproti nám a pobadala som, že v dievčati sa začínajú prejavovať antisociálne tendencie.

Usilovala som sa vychovávať ju príkladom, aby som ju dostala čo najďalej od šikmej plochy. – Z hlasu jej prerážal chlad, slová vyberala veľmi opatrne. – Zlyhala som?

– Ktosi zlyhal. Hovoríte tak trochu ako sociálna pracovníčka, pani Blackwellová.

– Bola som ňou, než som sa vydala za svojho prvého muža.

– Ronalda Jaimela.

Vytiahla obočie. Oči teraz zostali čudne obnažené.

– Z ničoho nič viete veľa o mojom živote.

– Z ničoho nič sa váš život stáva stredobodom tohto prípadu. Keď som dnes zistil, že ste poznali Dolly a jej rodičov, zvrátilo to väčšinu mojich teórií. Usilujem sa vytvoriť nový súbor teórií a bez vašej spolupráce si neporadím.

– Ešte vždy je mi veľa vecí nejasných. Ani poriadne neviem, o ktorom prípade hovoríme.

– To všetko je jeden prípad, – povedal som. – Zmiznutie Harriet, smrť Dolly a zavraždenie Ralpha Simpsona, ktorého prebodli sekáčom na ľad…

– Mojím sekáčom?

– To je hypotéza polície. A aj moja. Neobviňujem vás z toho, že ste ho prebodli.

– Aký ste láskavý.

– Faktom však zostáva, že ste Ralpha Simpsona poznali, že ste takmer určite vedeli o jeho smrti, a predsa ste mi o tom nič nepovedali.

– Je to ten istý Ralph Simpson, ktorý u nás pracoval na jar pri Tahoe?

– Ten istý. Deň alebo dva po tom, ako od vás odišiel, ho v Citrus Junction usmrtili a zakopali v zadnom dvore domu, ktorý bol predtým vaším vlastníctvom.

– To je šialené, úplne šialené.

– Vedeli ste o tom?

– Nevedela. V tom sa mýlite.

– Na prvej strane novín vydávaných v Citrus Junction, ktoré máte vo svojej obývacej izbe, je správa o zavraždení Simpsona.

– Nečítala som ju. Odoberám noviny, aby som bola informovaná o niekdajších známych, no žiaľ, len zriedka do nich nazriem. Tento týždeň som noviny vôbec nečítala.

Nevedel som odhadnúť, či klamala. Tvár sa jej zmenila na meravú masku, ktorá odmietala prezradiť, čo sa deje v mysli. Oči sa jej zastreli. Toto vie spôsobiť vina. Ale aj nevinný strach.

– Máte bystrý zrak, však, pán Archer? Nevľúdne oči.

– Dúfam, že objektívne oči.

– Nepáči sa mi vaša objektivita. Myslela som si, že nás… že nás spájala určitá dôvera.

– Spájala.

– Priveľmi zdôrazňujete ten minulý čas. Pretože ste pracovali za moje peniaze a pritom ste fakticky na mňa zamerali svoje vyšetrovanie, očakávala som od vás viac tolerancie a sympatie. Chápte, že moja známosť s Dolly nijako nesvedčí proti mne.

– Bol by som rád, keby sa to dokázalo.

– Ako to môžem dokázať?

– Povedzte mi o Dolly čosi viac. Napríklad aké antisociálne tendencie ste si u nej všimli?

– Musím o tom hovoriť? Pred chvíľou som sa dozvedela o jej smrti. Je to deprimujúce prehrabávať sa v jej minulosti za týchto okolností.

– Minulosť je kľúčom k prítomnosti.

– Ste takmer filozof, – poznamenala nie bez irónie.

– Som iba detektív, ktorý má za sebou skúsenosť s niekoľkými vraždami. Ľudia sa už v mladosti dostávajú na cestu, ktorá vedie k vražde. A už v mladosti sa dostávajú ľudia na cestu, ktorá z nich potom urobí obete. Keď sa tieto cesty pretnú, máte tu zločin.

– Chcete naznačiť, že Dolly bola predurčenou obeťou?

– Nie predurčenou, ale pripravenou. A čo ju pripravilo na cestu obete, pani Blackwellová?

Ja nie, ak si to náhodou myslíte. – Odmlčala sa a zhlboka sa nadýchla. – Dobre, pokúsim sa o serióznu odpoveď. Robila som si starosti o Dolly už od čias, keď mala štyri či päť rokov. Nemala správny vzťah k iným deťom. A ani jej vzťah k dospelým nebol správny, ba bol čoraz horší. Prejavilo sa to konkrétne v jej styku s mojím manželom. Dolly bola chutné dievčatko a jej otec sa k nej sprvu správal až rozprávkovo dobre, a potom mu na nej prestalo záležať. To sa stáva. Stonovci nie sú zlí ľudia, no chýba im rozhľad, nechápu hlbšie súvislosti. Jednako to však boli dobrí susedia a Ronald i ja sme sa nazdávali, že susedom treba pomáhať, ako sa dá. Usilovali sme sa poskytnúť Dolly normálnejšiu rodinnú atmosféru…

– A získať pre seba dcéru?

– To je nechutná poznámka. – Cez masku sa predral hnev. Ovládla ho. – Je pravda, že sme nemohli mať deti. Ronald bol cukrovkár. A uvedomujem si aj to, ako sa dobrá biela mágia ľahko zmení na zlú čiernu mágiu. No neusilovali sme sa odpútať Dolly od rodičov, či už citovo alebo ináč. Iba sme sa usilovali dať jej čosi, čo oni nemohli – knihy, hudbu, odpočinok a spoločnosť chápavých ľudí.

– Potom váš manžel umrel a vy ste sa odsťahovali.

– V tom čase už bola pre mňa stratená, – povedala, akoby sa chcela brániť. – Pokiaľ ide o Dolly, ja som nezlyhala. Začala mi kradnúť peniaze z peňaženky a klamať, že to neurobila, dopúšťala sa aj iných vecí, o ktorých by som radšej nehovorila. Je mŕtva a o mŕtvych len dobre.

– Bol by som rád, keby ste o tých iných veciach predsa len hovorili.

– Poviem to takto. Nevedela som ju uchrániť pred škodlivými vplyvmi – koniec koncov mi patrila len časť jej života. Na strednej škole sa dostala medzi zlé priateľky a o sexe ju poučila ulica. Ako pätnásťročná bola Dolly už dospelá.

Nepokračovala. Ústa mala vážne stisnuté, oči v strehu. Bolo možné, pomyslel som si, že Dolly sa pokúsila zvádzať Ronalda Jaimeta. Bolo možné, že Jaimet sa dal zviesť. Muž stredných rokov, ktorý nemá dcéru, môže z ničoho nič padnúť a pád môže byť hlboký, až na dno. Možno to bol pád až na samovražedné dno, a samovražda nie je pre cukrovkára až taký problém. Stačí, keď si zabudne vziať dávku inzulínu a prestane dodržiavať diétu.

A cukrovkár sa ľahko môže stať aj vrahovou obeťou.

– Zasa máte v očiach ten pohľad, – ozvala sa Isobel Blackwellová. – Ten objektívny pohľad, ako to nazývate. Dúfam, že nie som predmetom vašich úvah.

– Svojím spôsobom ste. Rozmýšľal som o smrti Ronalda Jaimeta.

– Asi ste sem dnes v noci prišli, aby ste ma neušetrili ničoho. Ak už musíte vedieť príčinu Ronaldovej smrti, nuž bola to nehoda. A náhodou, lebo si myslím, že viem, čo vám vŕta v hlave, Ronaldov vzťah k Dolly bol čistý – obdivuhodne čistý. Poznala som Ronalda.

– Ja nie. A za akých okolností umrel? Pokiaľ viem, bol pri ňom Mark.

– Vybrali sa peši do Sierry Nevady. Ronald spadol a zlomil si členok. A čo bolo horšie, zlomil si ihlu, ktorou si vstrekoval inzulín. Kým ho Mark zniesol z kopca do Bishopu, bol v predsmrtnom bezvedomí. Umrel v bishopskej nemocnici, skôr než som stihla k nemu prísť.

– A tak ste sa o tomto všetkom dozvedeli od Marka.

– Ale to je pravda. Ronald a Mark boli práve takí dobrí priatelia ako príbuzní. Ronald bol z nich mladší a vždy Marka obdivoval. Keby to tak nebolo, nikdy by som sa za Marka nevydala.

Zdalo sa, že pod vzrastajúcim tlakom otázok sa usiluje odôvodniť hlavné rozhodnutia svojho života. Upriamil som jej pozornosť zasa na smrť Ronalda Jaimeta.

– Cukrovkári zvyčajne nechodia na pešie túry do hôr. Nepredpokladá sa, že by mali viesť striedmejší život?

– Niektorí z nich tak žijú. Ronald to však nevedel. Chápem a chápala som i vtedy, že vystavovať sa nehodám je pre neho spojené s rizikom. Ale nevedela som sa donútiť, aby som mu bránila. Na tom každoročnom výlete si obaja veľmi zakladali. A bol tam Mark, ktorý mal na neho dávať pozor.

Chvíľu som sedel a načúval, ako doznieva jej posledná veta. Azda toto doznievanie počula i ona.

– Ako sa stalo, že Ronald spadol?

– Pokĺzol sa na strmom chodníku a padol. – Trhla hlavou nabok, akoby chcela zahnať obraz jeho pádu. –

Prosím vás, nepokúšajte sa presviedčať ma, že to bol v jeho prípade sklon k nehodám alebo že to bola podvedomá samovražda. Všetko to som si premyslela veľa ráz. Ronald bol veľkým milovníkom života, hoci bol chorý. Bol v živote šťastný. Urobila som ho šťastným.

– Som presvedčený, že áno.

Pokračovala zanovite, akoby ospravedlňovala svoj život a jeho zmysel: – A neusilujte sa, prosím, nahovoriť mi, že Mark má čosi s Ronaldovou smrťou. Tí dvaja muži sa mali úprimne radi. Mark bol Ronaldovi ako starší brat. Niesol ho späť k džípu po nebezpečných chodníkoch niekoľko kilometrov. Trvalo mu to z vrchu väčšiu časť dňa a noci. Keď sme sa s Harriet napokon dostali do nemocnice – ona ma vtedy viezla do Bishopu – Mark bol načisto zničený. Vyčítal si, že sa o Ronalda nestaral lepšie. Tak vidíte, dostali ste sa na scestie, keď naznačujete, že Mark…

– To ste naznačili vy, pani Blackwellová, – poznamenal som.

– Nie, vy.

– Ľutujem, ale otázku ste nadhodili vy.

– Ja? – Prešla si prstami cez tvár, viečka si pritisla na oči a potiahla dolu kútik úst. Rozmazala si trochu rúžu ako krv. – Asi máte pravdu. Som veľmi unavená a popletená. Mozog mi pracuje na polovičné obrátky.

– To je ten chloralhydrát, – poznamenal som a pomyslel som si, že droga má v sebe vlastnosti akéhosi séra pravdovravnosti.

– Sčasti to a sčasti iné. Pred vaším príchodom som musela absolvovať veľmi únavnú hodinu s Harrietinou matkou. Pauline priletela sem z Guadalajary, aby zistila, čo sa vlastne stalo. Nevedela som, že má taký vyvinutý materinský cit.

– Čo sa stalo za tú hodinu?

– Vcelku nič. Zdá sa, že zvaľuje na mňa vinu za rodinné problémy a ja asi za ne viním ju. Raz, v tom prekrásnom novom svete si azda prestaneme navzájom robiť výčitky.

Pokúsila sa o úsmev a ten nevydarený pohyb jej perí ma očaril. Bol by som radšej, keby ma jej osobnosť neočarúvala.

– Raz, – povedal som, – prestanem klásť otázky. Ale zatiaľ sa musím spytovať ďalej. Aký bol Ralph Simpson ako pomocník v domácnosti?

– Myslím, že zbavil. Ťažko povedať, pracoval u nás len krátko. Ostatne, nerada sa uchyľujem k práci služobníctva, a preto u nás býva len chyžná. Robievam si všetko sama.

– Preto ste prepustili aj Simpsona?

– Markovi sa videlo, že sa začal správať priveľmi familiárne. Mark je rád, keď sa k nemu správajú ako k nadradenej bytosti. Ralph Simpson bol veľmi demokratický. Mne to v podstate vyhovovalo. Naozaj nie som zvyknutá na taký plesnivý život.

Vzhliadla na predkov.

– Pri Tahoe som počul, že Ralpha prepustili pre krádež.

– Krádež čoho, preboha?

– Azda kabátu, – nadhodil som opatrne. – Keď sa Ralph vrátil od jazera domov, priniesol so sebou kabát, ktorý – ako to povedal svojej žene – mu darovali. Bol to hnedý kabát z tweedu značky Harris s hnedými koženými gombíkmi. Jeden z gombíkov chýbal. Neviete niečo o tom kabáte?

– Nie. Ale vy určite viete.

– Kupoval si niekedy váš manžel súčasti obleku v Toronte?

– Pokiaľ viem, nie.

– Bol v Toronte?

– Pravdaže, veľa ráz. Aj minulú jeseň, keď sme boli na svadobnej ceste, cestovali sme cez Toronto, – spomenula si.

– Ten kabát bol kúpený v Toronte u firmy Cruttworth. Mal váš manžel nejaké styky s touto firmou?

– Neviem. Prečo je ten kabát pre vás taký dôležitý?

– Poviem vám, ak mi dovolíte, aby som si prezrel šatník vášho manžela.

Zavrtela hlavou.

– Bez jeho súhlasu to nemôžem dovoliť.

– Kedy sa má vrátiť?

– Podľa mňa sa od Tahoe nevráti, kým sa nenájde Harriet.

– Potom tam môže byť dlho. Je takmer isté, že je mŕtva a zahrabaná ako Ralph Simpson alebo že je na dne jazera.

Od údesu jej tvár ošpatnela.

– Myslíte, že to spáchal Burke Damis?

– Je podozrivý číslo jedna.

– Ale to nie je možné. Nemohol to urobiť.

– To tvrdí aj on.

– Zhovárali ste sa s ním?

– Včera večer som ho zadržal. Je vo väzení v Redwood City. Nazdával som sa, že tým sa prípad rozmotá, ale nerozmotal sa. Naopak, čoraz väčšmi sa zamotáva, zaťahuje sa doň čoraz viac ľudí a nové oblasti. Vzťahy medzi ľuďmi sú čoraz spletitejšie. Ako azda viete, skutočné meno Damisa je Campion a vlani v septembri sa oženil s Dolly Stonovou. V marci sa jej narodilo dieťa a o dva mesiace ju zaškrtili. Pokiaľ ide o jej smrť, najväčšie podozrenie padalo na Campiona.

– To je neuveriteľné.

– Zato mne je ťažko uveriť, pani Blackwellová, že o tomto všetkom neviete nič.

– Lenže naozaj neviem. Neudržiavala som styky s Dolly.

– Ale je tu ďalšia súvislosť. Pozrite. Bruce Campion alias Burke Damis sa vlani oženil s vašou niekdajšou chránenkou. Tohto roku sa chystal oženiť s vašou nevlastnou dcérou, a to s vašou podporou, pričom sa dostal tak ďaleko, že s ňou ušiel. Náhody sa vyskytujú, ale tomuto zoskupeniu náhod neverím.

Potichu povedala:

– Naozaj ma podozrievate.

– Musím vás podozrievať. Usilovali ste sa ma presvedčiť, aby som nechal Campiona na pokoji. Podporovali ste jeho manželstvo s Harriet.

– Len preto, lebo nijakého iného partnera nemala. Obávala som sa, čo sa stane s ňou, s jej citovým životom, ak naďalej zostane tak trpko osamelá.

– Azda ste sa aj s ňou hrali na dobrotivého boha, ako ste to urobili s Dolly? Azda ste sa s Campionom zoznámili prostredníctvom Dolly a nakriatli ho na to, aby si vzal Harriet.

– Prisahám, že som ho prvý raz videla, keď prišiel do nášho domu minulú nedeľu večer. Pripúšťam, že sa mi celkom páčil. Ľudia sa dopúšťajú chýb. Zdá sa mi, že i vo vás som sa zmýlila.

Pohľad mala taký komplikovane ženský, prosil ma o obnovené utvrdenie dôvery a lénnej závislosti. V hrozivej situácii využívala všetok ženský dôvtip a celú škálu svojho temperamentu. Tušil som, že bráni seba alebo čosi pre ňu práve také drahé ako vlastná osoba.

– Napokon, – pokračovala, – čo by som mohla získať z úlohy sprostredkovateľky manželstva pre pána Damisa-Campiona?

Bola to rečnícka otázka, no mal som na ňu naporúdzi odpoveď:

– Keby váš muž vydedil Harriet alebo keby sa stala obeťou vraždy, mohli ste vy zdediť všetko, čo pán Blackwell má. Keby sa obeťou vraždy stali Harriet a váš muž, mohli by ste zdediť všetko, čo patrí im obom.

– Môj muž je živý a zdravý.

– Podľa posledných správ áno.

– Mám rada svojho muža. Nechcem tvrdiť, že mám rada Harriet, ale záležalo mi na jej osude.

– Mali ste rada aj prvého muža a prežili ste ho.

Do očí jej vhŕkli slzy. Úsilie, ktoré vynaložila, jej skrivilo tvár a potlačilo slzy.

– Vari len neveríte, že by som bola toho schopná. To hovoríte len tak.

– Nehovorím tieto veci zo žartu. Stali sa už dve vraždy, možno tri alebo štyri. Ralph Simpson a Dolly, Harriet, Ronald Jaimet. Všetky obete ste poznali, s tromi vás spájali blízke vzťahy.

– Predsa nevieme, či Harriet zomrela násilnou smrťou. Ronald sa rozhodne nestal obeťou vraždy. Porozprávala som vám o okolnostiach jeho smrti.

– Počul som, čo ste mi porozprávali.

– Môj muž vám túto informáciu do všetkých podrobností potvrdí. Neveríte, že sa všetko stalo tak, ako som opísala?

– V tejto situácii by bolo odo mňa neprozreteľné, keby som prijal akýkoľvek názor za definitívny.

– Za akého človeka ma vlastne pokladáte?

Uprela na mňa oči, bola v nich akási pohŕdavá zápalistosť.

– Pokúšam sa sformulovať si odpoveď na túto otázku.

– Neobdivujem vaše metódy. Je to zmes zastrašovania, vydieračstva a urážlivých dohadov. Chcete zo mňa urobiť klamárku, podvodníčku a azda aj vrahyňu. Nič také nie som.

– Dúfam, že nie ste. Ale fakty sú fakty. Ešte všetky nepoznám. A nepoznám ani vás.

– Myslela som, že sa vám páčim, že sme si navzájom sympatickí.

– Páčite sa mi. Ale to je môj problém.

– Správate sa však ku mne bez sympatie, bez citu.

– Takto je to čestnejšie. Musím urobiť svoju robotu.

– Nazdávala som sa, že pracujete pre mňa.

– To je pravda. Ale čakám, že mi každú chvíľu dáte výpoveď.

– Túžite po tom?

– Rozviazalo by mi to ruky. Iste si uvedomujete, že ma nemôžete donútiť, aby som sa prípadu vzdal. Je to môj prípad a ak budem musieť, dokončím ho vo svojom vlastnom čase.

– Zdá sa, že veľa využívate aj môj čas. A pokiaľ ide o to rozviazanie rúk, mám dojem, že ich máte až nadmieru voľné. Cítim údery, ktoré mi spôsobujú, pán Archer.

Hlas mala krehký, no znovu sa ovládala. Aj to ma trápilo. Či už s chloralhydrátom alebo bez neho, ale nevinná žena, ktorá nemá čo tajiť, by nereagovala tak pokojne na isté veci, ktoré som jej povedal. Dala by mi zaucho, vykríkla by, usedavo sa rozplakala, zamdlela, odišla z izby alebo by mi rozkázala, aby som sa pratal. Takmer som si želal, aby sa čosi z toho stalo.

– Aspoň cítite bolesť, – povedal som. – Je to lepšie než mať narkózu a necítiť skalpel, ktorý vás reže.

– Pokladáte sa za chirurga? Azda by som vás mala oslovovať „pán doktor“.

– Nedržím v ruke skalpel. A nebol som to ja, čo vzal váš strieborný sekáč na ľad a usmrtil ním Ralpha Simpsona.

– Dúfam, že ste už vylúčili myšlienku, že som ho zavraždila ja.

– Najväčšie podozrenie padá na vás. Je čas, aby ste si to do všetkých dôsledkov uvedomili. Poznali ste Simpsona, sekáč patril vám, Simpsona zahrabali na dvore domu, kde ste predtým bývali.

– Nemusíte byť ku mne taký drsný, – ozvala sa ostrým hlasom. Ešte som nepoznal človeka, ktorý by tak rýchle vedel meniť tón hlasu.

– Toto je len príjemné posedenie v porovnaní s tým, čo vás čaká ráno. Neoznámil som vaše terajšie meno a miesto bydliska, a preto k vám dnes v noci polícia nepríde…

– Urobili ste to kvôli mne?

– Koniec koncov ste moja klientka. Chcel som vám poskytnúť príležitosť, aby ste sa očistili od podozrenia. Nevyužili ste ju.

– Chápem. – Na ústach jej zaihral trpký úsmev, trpký ako pribúdajúce roky. – Aký som mohla mať motív, aby som prebodla Ralpha Simpsona a zahrabala ho vo dvore nášho bývalého domu?

– Sebaobrana takého či onakého druhu. Väčšina vrahov sa nazdáva, že sa bráni proti akejsi hrozbe.

– Ale prečo by som ho zahrabala v dvore nášho domu? To nie je veľmi logické, však?

– Azda ste sa dohodli, že sa tam stretnete, pretože ste vedeli, že dom je prázdny, a zabili ste ho priamo tam.

– To je nádherná predstava. Prečo by som si dohodla schôdzku s mužom ako Simpson?

– Lebo čosi o vás vedel.

– A čo by toto pôvabné čosi mohlo byť?

– Mohlo to súvisieť so smrťou Dolly Stonovej.

– Obviňujete ma, že som ju zavraždila?

– Spytujem sa vás.

– Aký som mohla mať motív?

– Ja sa vás na to spytujem.

– Koniec otázok. Ďalších odpovedí sa nedočkáte.

Oči mala jasné a tvrdé, ale bolestný dialóg oslabil jej vôľu. Pery sa jej chveli.

– Myslím, že sa dočkám, pani Blackwellová. V tú noc, keď zavraždili Dolly, stala sa čudná vec – čudná, ak na ňu nazeráte v spojitosti s vraždou. Keď škrtič dokončil svoj čin, nech už tým škrtičom bol muž alebo žena, všimol si, že v miestnosti je Dollino dieťa. Azda sa dieťa zobudilo a začalo plakať. V takejto situácii by bežný zločinec vzal nohy na plecia. Tento to však neurobil. Ona alebo on podstúpil značné riziko a napriek ťažkostiam, ktoré mohli vzniknúť, položil dieťa ta, kde ho mohli nájsť a postarať sa oň. Ona alebo on zdvihol dieťa a odniesol ho k susednému domu, kde ho nechal v aute.

– O tomto som nič nevedela. Ani neviem, kde sa vražda stala.

– Pri Luna Bay v okrese San Mateo.

– Nikdy som tam nebola.

Zaútočil som na ňu otázkou z opačnej strany:

– A boli ste niekedy v moteli Travellers v Saline City?

– Nikdy.

Pohľad jej očí sa nezmenil.

– A ak sa ešte vrátime k noci, keď bola zavraždená Dolly – iba žena mohla myslieť na bezpečnosť dieťaťa. Alebo otec dieťaťa. Mám veľa dôvodov, aby som bol presvedčený, že vrahom nebol Campion. Nechcete si so mnou prediskutovať otázku, kto asi by mohol byť otcom dieťaťa?

– Nemám k tomu čo povedať.

– Ja áno, pani Blacwellová. Máme dôkazy, z ktorých sa dá usudzovať, že škrtič mal oblečený kabát z tweedu Harris, o ktorom som sa už zmienil. Jeden gombík na kabáte bol asi uvoľnený, už-už šiel odpadnúť. Keď vrah vynášal dieťa, bábätko sa chytilo za gombík. Žena zo susedstva našla v detskej pästičke hnedý kožený gombík.

– Odmlčal som sa a pokračoval som: – Vidíte, prečo je identifikácia kabáta taká dôležitá.

– Kde je ten kabát teraz?

– Ako som povedal, má ho polícia. Zajtra vám ho ukážu. Ste si istá, že ste nikdy nevideli podobný kabát? Ste si istá, že váš manžel si nekupoval kabáty u firmy Cruttworth v Toronte?

Jej pohľad sa zmenil. Oči boli teraz veľké a zahľadené doďaleka, kamsi mimo mňa. Pod rozmazaným líčidlom mala jej pokožka okolo úst modrastý odtieň, akoby ho pootlkali moje otázky ako dopadajúce kladivo. Vstala, zľahka sa zakolísala a na neistých vysokých podpätkoch vybehla z izby.

Pustil som sa za ňou. Nad domom už viac dní visela a stávala sa naliehavejšou hrozba násilného činu, vraždy alebo samovraždy. Cez halu a cez spálňu prebehla do kúpeľne. Počul som, ako tam v tme vracia.

Vo veľkej spálni sa svietilo. Otvoril som jeden zo šatníkov a našiel som obleky Marka Blackwella. Mal asi pol tucta oblekov, ktoré viseli v rade ako chudí a pokorní sluhovia.

Vyvrátil som pravý rukáv jedného z kabátov. Na podšívke nezmazateľným atramentom bolo to isté číslo čistiarne, ktoré predtým objavil Leonard v rukáve kabáta: BX 1207.

27

V dverách sa ukázala chyžná. Bola v uniforme, ale ešte vždy hovorila bez ceremónií.

– Čo sa robí?

– Pani Blackwellovej je zle. Mali by ste sa ísť za ňou pozrieť.

Prešla krížom cez spálňu do tmavej kúpeľne, pričom nohami trochu šúchala. Vyčkal som, kým som počul hlasy oboch žien. Potom som šiel k telefónu, ktorý som už raz použil. Na stole Isobel Blackwellovej ležali nedotknuté noviny, vydávané v Citrus Junction, s opisom Simpsonovho prípadu. Keby ju umáral pocit viny, pomyslel som si s nádejou, noviny by skryla alebo zničila.

Arnie Walters zdvihol slúchadlo s mrzutým „haló“.

– Tu Archer. Videl si Blackwella?

Nereagoval na otázku.

– Najvyšší čas, že dávaš o sebe vedieť, Lew. Počul som, že si včera zadržal Campiona…

– Chcem vedieť, či si sa stretol s Markom Blackwellom, Harrietiným otcom.

– Nie. Prečo by som sa s ním mal stretnúť?

– Vo štvrtok zavčas ráno sa vybral k Tahoe, aspoň to tak povedal. Over si to u tamojších ľudí, prosím ťa, a zavolaj mi. Som v Blackwellovom dome v Los Angeles. Číslo poznáš.

– Tak aj on je nezvestný?

– Možno dobrovoľne nezvestný.

– Dosť zlé, že si nevieš ustrážiť svojich klientov. Ako to, že všetci zdúchli?

– Dnešné časy. To je tá nová sloboda.

– Prestaň si zo mňa robiť blázna. Zobudíš ma uprostred noci a ani nepovieš, čo Campion vypovedal.

– Všetko popiera. Mám chuť mu veriť.

– Krv na klobúku nemôže poprieť. Je to krv tej istej krvnej skupiny, akú mala Harriet, a naposledy ju videli s ním. Nemôže poprieť vraždu svojej ženy.

– Tu sme strelili vedľa, Arnie.

– Je to podľa teba isté?

– Napoly isté. Campion nie je dobročinný skaut, ale vyzerá to, akoby mu ktosi chcel prišiť vinu za to, čo nespáchal.

– Kto?

– Pracujem na tom.

– A aká je tvoja teória o Harriet? Zmizla bez stopy.

– Možno ju zabili až potom, keď už s ňou Campion nebol. Mala pri sebe peniaze a viezla sa novým autom. Musíme sa sústrediť na to, aby sme to auto našli. Malo by sa začať parkoviskami na letiskách v Rene a San Franciscu.

– Myslíš, že niekam odletela?

– Hovorím to ako možnosť. Poobzeraj sa za tým, prosím ťa, no predovšetkým mi zavolaj, len čo sa dozvieš o Blackwellovi. Musím vedieť, či ho pracovníci polície, ktorí sú pri Tahoe, videli.

Keď som zložil slúchadlo, ozvala sa mi spoza chrbta Isobel Blackwellová:

– Pochybujete o všetkom a o všetkých?

Umyla si tvár a už sa nenamaľovala. Vlasy na sluchách mala vlhké.

– Prakticky o všetkom, – povedal som. – A takmer o všetkých. Tento zvyk som prebral od svojich klientov.

– Odo mňa nie. Nenavykla som si nedôverovať ľuďom.

– Tak je najvyšší čas, aby ste sa to naučili. Zámerne ste sa dištancovali od faktov života a smrti, zatiaľ čo okolo vás sa rozpútalo peklo.

– Aspoň veríte, že som nevinná.

Vstúpila do miestnosti, sadla si na stoličku, ktorú som uvoľnil, zvrtla ju nabok a podoprela si hlavu rukou. Osviežila sa kolínskou. Stál som nad ňou s pocitom, že sa prišla vydať do mojich rúk alebo sa uchýliť pod moju ochranu.

– Nevina je čosi pozitívne, pani Blackwellová. Nespočíva v tom, že sa utajujú informácie z akéhosi nenáležitého zmyslu pre lojalitu. A ani v tom, že zatvárate oči, kým ľudia umierajú…

– Nepoučujte ma. – Mykla hlavou, akoby som ju udrel. – Za aký typ ženy ma pokladáte? Už som sa vás na to raz spýtala.

– Myslím, že obaja sme v štádiu, keď sa to pokúšame zistiť.

– Ja už viem a poviem vám to. Som nešťastná žena. Viem to už mnoho rokov, odvtedy, ako mi muž, ktorého som mala rada, povedal, že má cukrovku a že nemôže alebo nechce mať deti. Jeho smrť len znásobila moje nešťastie. Rozhodla som sa, že sa už nevydám a ani sa do nikoho nezamilujem. Odmietla som vystavovať sa ďalšiemu utrpeniu. Zakúsila som ho už neúrekom. Presťahovala som sa do Santa Barbara a držala sa toho, čo som si zaumienila. V mojom časovom rozpise bolo plno takej činnosti, o akej sa predpokladá, že si ňou bude krátiť čas vdova – prechádzky po záhrade, bridž, výchova dospelých. Dostala som sa k bodu, keď som bola primerane spokojná a strašne znudená. Zabudla som na svoje hlavné nešťastie a v tom som sa dopustila chyby. Vlani v lete prišiel za mnou Mark a povedal mi, že ma potrebuje. Dostal sa do ťažkostí. Moje srdce alebo čosi iné vo mne zareagovalo na jeho slová pozitívne. Pripustila som si pocit, že ma zasa ktosi potrebuje. Mark mi bol vždy sympatický, páčili sa mi aj jeho hranaté chlapčenské spôsoby. Možno takáto predstava o ňom vám znie čudne, ale ja som poznala takého Marka. Iba takého. Tak či onak som sa za neho vydala a tu som.

Zvrtla hlavu a zahľadela sa mi do očí. Šľachy na krku sa jej napli ani drôty v preťaženom kábli. Zmocnil sa ma nejasný pocit príchylnosti k nej. Ak to bola ľútosť, potom sa zmenila na čosi lepšie. Zažiadalo sa mi dotknúť jej tváre. No ešte vždy zostávalo toľko nevysloveného.

– Keď ste nešťastný, – pokračovala, – nechce sa vám ani pohnúť, lebo sa bojíte, že celý dom sa zosype.

– Teraz ležia okolo vás jeho trosky, pani Blackwellová.

– To mi ani nemusíte hovoriť.

– Mal Mark vlani v lete ťažkosti s nejakým dievčaťom?

– Áno. Stretol sa s ňou pri Tahoe a ona otehotnela. Prirodzene, žiadala od neho peniaze. Nezáležalo mu na peniazoch, ale bál sa, že bude na neho naliehať, aby vymámila čosi závažnejšie. Možno manželstvo, možno mu hrozila procesom, ktorý by ho pred verejnosťou znemožnil. Pre Marka je dôležité, čo si ľudia o ňom myslia. Asi sa nazdával, že manželstvo so mnou ho ochráni a umlčí to dievča.

Zanovite odmietala vysloviť jej meno.

– Mal toľko trúfalosti, že sa vám s týmto všetkým zveril?

– Nie tak dopodrobna. Jeho motívy sú zvyčajne celkom priehľadné. Prezradí sa, najmä keď sa bojí. Keď prišiel za mnou do Santa Barbara, bol strašne vyplašený. Dievča alebo jeden z jej priateľov sa mu vyhrážali, že predložia vec súdu. Podľa všetkého ju Mark previezol cez hranicu, a to je trestné.

– Vedeli ste, že tým dievčaťom je Dolly Stonová?

– Nie. – Vyslovila toto slovo, akoby sa chystala vracať. – Za nič by som sa nevydala za Marka…

– Prečo ste sa za neho vydali?

– Bola som rada, že ma ktosi potrebuje, ako som to povedala. Dozaista ma potreboval a takisto ma potrebovala Harriet. Myslela som, že manželstvo, ktoré sa začalo tak zle, sa môže iba zlepšovať. A Mark mal taký zúfalý pocit strachu a viny. Nazdával sa, že sa ocitol na šikmej ploche, obával sa, že raz skončí tak, že bude obťažovať malé dievčatá na uliciach. Povedal, že iba ja ho môžem zachrániť, a uverila som tomu.

– Nezachránili ste ho pred tým, aby nezavraždil Dolly. Teraz je vám to už asi jasné.

– Bála som sa toho.

– Odkedy ste ho podozrievali?

– Od dnešného večera, od chvíle, keď ste spomenuli jeho kabát a prišlo mi zle. Ani teraz sa necítim veľmi dobre.

Tvár jej pokryla zelenkastá bledosť, akoby sa zmenilo osvetlenie. Bez rozmýšľania som sa jej dotkol sluchy, kde mala vlasy zvlhčené. Oprela sa mi hlavou o ruku.

– Ľutujem, že sa necítite dobre, – povedal som. – Ale pochopte, že toto musíme absolvovať do konca.

– Asi musíme. Pravdaže, klamala som vám o tom kabáte. Kúpil si ho, keď sme boli na svadobnej ceste, v Toronte nás zaskočilo chladné počasie. Mark povedal, že sa mu kabát zíde, keď na jar pôjdeme k Tahoe. Predpokladám, že Ralph Simpson našiel kabát na mieste vraždy, priniesol ho Markovi a požiadal ho o vysvetlenie. Mark vzal sekáč na ľad, čo nám dali Stonovci… – Hlas sa jej zlomil. – Všetko toto je akosi späté s mojím manželstvom, – pokračovala. – Človek by si pomyslel, že chcel z nášho svadobného obradu urobiť čiernu omšu.

Zachvela sa. Z ničoho nič som sa sklonil nad ňu a jej slzy mi zmáčali golier. Po chvíli slzy ustali. A potom sa trochu odo mňa odtiahla.

– Prepáčte. Nechcela som vás zaťažovať svojimi citmi.

Dotkol som sa jej vpadnutého líca. Odtiahla hlavu.

– Prosím. Ďakujem, ale vás aj prosím. Musím myslieť len na jedno, a to na svoju povinnosť voči Markovi.

– Nie je už načisto splnená a vymazaná?

Zdvihla zrak.

– Neboli ste nikdy ženatý?

– Bol som.

– Nuž, nie ste žena. Musím v manželstve vydržať, nech mi už Mark dal akýkoľvek úder. Kvôli sebe a aj kvôli nemu. – Zaváhala. – Však nebudem musieť vypovedať pred súdom a svedčiť o týchto veciach – o sekáči na ľad, o kabáte, o Dolly?

– Manželku nemožno donútiť, aby svedčila proti svojmu manželovi. Iste to viete z čias, keď ste boli sociálnou pracovníčkou.

– Áno. Nemyslí mi to. Ešte som akási ohúrená. Mám pocit, akoby ma vyzliekli donaha a chystali sa vláčiť ma po uliciach.

– Noviny sa budú o tom zoširoka rozpisovať. To je jeden z dôvodov, prečo som sa musel od vás dnes v noci dozvedieť fakty. Chcel by som vás chrániť, pokiaľ sa len bude dať.

– Ste pozorný muž, pán Archer. Ale čo môžete urobiť?

– Po istú hranicu môžem vašu výpoveď polícii predniesť sám.

Slovo polícia ju zaujalo.

– Ak som dobre pochopila váš telefonický rozhovor, požiadali ste políciu pri Tahoe, aby zatkla Marka?

– Požiadal som priateľa v Rene, detektíva, s ktorým spolupracujem, aby zistil, či je váš manžel tam. Má mi to sem zatelefonovať.

– A čo ďalej?

– Ak je váš muž tam, zatknú ho. Ale môže byť vzdialený od Tahoe päťtisíc kilometrov.

– Som presvedčená, že je pri Tahoe. Tak sa bál o Harriet.

– Alebo o svoju kožu.

Pozrela na mňa so zjavnou neľúbosťou.

– Aj tomuto musíme čeliť, – povedal som. – Je veľmi pravdepodobné, že váš manžel odišiel odtiaľto dnes ráno s úmyslom, že sa sem už nikdy nevráti. Mimochodom, o koľkej odišiel?

– Zavčasu, veľmi zavčasu. Nebola som hore. Nechal mi lístok.

– Máte ho?

Otvorila hornú zásuvku stola a podala mi zložený list papiera. Horko-ťažko sa mi podarilo rozlúštiť náhlivo načarbané slová:

Isobel,

odchádzam k Tahoe. Sú to muky sedieť a čakať na správy o Harriet. Musím niečo urobiť, hocičo. Bude lepšie, ak zostaneš doma. Keď bude po všetkom, uvidíme sa. Prosím, mysli na mňa s láskou, ako na Teba myslím ja.

Mark

– Môže to byť list na rozlúčku, – poznamenal som.

– Nie. Som presvedčená, že odcestoval k Tahoe. Uvidíte.

Rozhodol som sa, že až do Arnieho telefonátu o tomto probléme nebudem diskutovať. Čas plynul. Sedel som pri okne na verande v kresle s rovným operadlom. Tmavé nebo bledlo. Na kopcoch, vynárajúcich sa z tmy, sa zažíhali svetlá domov, boli ani roztrúsené náhradky za blednúce hviezdy.

Isobel Blackwellová sedela a hlava jej spočívala na rukách. Bola ticho, akoby spala, no podľa rytmu jej dychu som vedel, že bdie.

– Jednu vec by som si chcel vyjasniť, – povedal som Isobel, ktorá sedela obrátená ku mne chrbtom. – Či je možné, že Mark usmrtil Ronalda Jaimeta.

Predstierala, že ma nepočuje. Zopakoval som otázku rovnakými slovami a rovnakým tónom. Nezdvihla hlavu a odpovedala:

– Nie je to možné. Boli blízkymi priateľmi. Mark vynaložil obrovské úsilie, aby zniesol Ronalda z vrchov. Keď sa dostal do Bishopu, bol od vyčerpania takmer mŕtvy. I jeho museli lekársky ošetriť.

– To nijako nevysvetľuje nehodu. Neexistoval náznak, že to bola plánovaná nehoda?

Prudko sa ku mne zvrtla.

– Nie. O čom ma to chcete presvedčiť?

Ani sám som si nebol na čistom. V prípade boli temné miesta ako biele plochy na mape. Chcel som ich doplniť. A chcel som aj odpútať Isobel Blackwellovú od jej manželstva, skôr než sa spolu s ním zrúti na dno. Zažil som, že sa také veci stávali citlivým ženám, ktoré radšej umierali v neurčitom, nádeje sa nevzdávajúcom rojčení, ako by mali žiť v mučivom svetle prebudenia.

Pokúšal som sa jej niektoré tieto veci vysvetliť, ale zahriakla ma.

– Je to naskrze nemožné. Viem, ako Ronald umrel, a viem, čo vtedy Mark prežíval. Ako som vám povedala, bol celkom zničený.

– Také následky môže vyvolať aj vražda. Prvá vražda. Bol do vás Mark zamilovaný pred štyrmi rokmi, keď Ronald umrel?

– Určite nie.

– Ste si istá?

– Som si tým celkom istá. Bol očarený… tým dievčaťom.

– Dolly Stonovou?

Pomaly a smutne prisvedčila.

– Nebolo to to, čo si azda myslíte, v tom čase ešte nie. Bol to skôr vzťah otca k dcére, ten typ vzťahu, ktorý ho pútal k Harriet, keď bola mladšia. Keď k nám chodil na návštevu, nosieval Dolly hračky, bral ju na krátke prechádzky. Volala ho strýko.

– A čo sa dialo na tých prechádzkach?

– Nič. Mark by sa natoľko neznížil – nie s mladým dievčaťom.

– Použili ste slovo „očarený“.

– Nemala som ho použiť. V skutočnosti to bolo slovo, ktoré používal Ronald. Díval sa na celú vec oveľa triezvejšie ako ja.

– Tak teda o tom Ronald vedel?

– Áno. On s tým napokon skoncoval.

– Ako?

– Porozprával sa s Markom, Nebola som pri tom, ale viem, že to nebolo nič príjemné. Ich priateľstvo však prežilo i túto skúšku.

– Ale Ronald to neprežil.

Vyskočila z kresla, rozpálená od hnevu.

– Máte odpornú predstavivosť a zlomyseľný jazyk.

– To je možné. Nehovoríme o imaginárnych veciach. Riešil sa problém s Dolly krátko pred Ronaldovou smrťou?

– Odmietam o týchto veciach ďalej diskutovať.

Zazvonil telefón a akoby zvýraznil jej odmietnutie.

Zabzučal vedľa nej ako štrkáč. Strhla sa, ani čo by to bol naozaj had. Obišiel som ju a zdvihol som slúchadlo.

– Tu je Arnie, Lew. Blackwell pri prehľadávaní dna nebol. Celý deň tam bol Sholto a ten povedal, že Blackwell sa v chate neukázal od polovice mája. Jasné?

– Áno.

– Tak ďalej. Harrietino auto sa našlo. Stálo opustené vedľa autostrády na sever od Malibu. Práve nám to oznámila kalifornská cestná polícia. Čo to pre teba znamená?

– Že musím o to dlhšie jazdiť autom. Vyberiem sa ta a pozriem si vozidlo.

– Čo robiť, ak sa ukáže Blackwell?

– Neukáže sa. Ale keby predsa, nespusťte ho z očí.

S náznakom mrzutosti v hlase Arnie poznamenal:

– Keby som vedel, o čo ide, pomohlo by mi to.

– Blackwell je podozrivý z dvoch známych a z dvoch možných vrážd. Tie známe – to je vražda Dolly Stonovej a Ralpha Simpsona. Je pravdepodobne ozbrojený a nebezpečný.

Isobel Blackwellová ma udrela päsťou po pleci a vykríkla:

– Nie!

– Si v poriadku. Lew? – Arnieho hlas sa zmenil, bol mierny, takmer chlácholivý. – Nepresedel si celú noc pri fľaši?

– Som triezvy ako sudca, triezvejší ako nejeden z nich. V priebehu dňa dostaneš oficiálne potvrdenie tejto informácie.

Zložil som skôr, než by mi mohol položiť otázky, na ktoré som sa nechystal odpovedať. Isobel Blackwellová hľadela na mňa čudným pohľadom, akoby som celú vec spískal ja a urobil z nej skutočnosť tým, že som o nej povedal Arniemu. Svetlo z okien kruto obnažovalo jej tvár.

– Našlo sa auto môjho muža?

– Harrietino. Idem do Malibu pozrieť naň.

– Znamená to, že žije?

– Neviem, čo to znamená.

– Podozrievate Marka, že zabil aj Harriet.

– Radšej nehovorme o mojich podozreniach. Vrátim sa. Ak sa váš muž vráti domov, nehovorte mu, čo sa tu dnes v noci povedalo.

– Má právo dozvedieť sa…

– Nie od vás, pani Blackwellová. Nedá sa predvídať, ako by reagoval.

– Mark by mi za nič nevedel ublížiť.

No v jej hlase znela otázka a prstami si obopla hrdlo. V tomto prstenci vrtela hlavou zboka nabok.

28

V chladnom úsvite som sa viezol k Malibu. Bielopruhované pohrebné auto stálo pri ceste vedľa Zumy. Pohľad naň ma nijako nevzrušil.

Dispečer cestnej polície, ktorý mal nočnú službu – nazývanú „pohrebnou“, pretože vtedy sa stávalo najviac nešťastí – mal na stole pred sebou otvorený paperback a všetko nasvedčovalo tomu, že mi na otázky odpovedá len neochotne. Harrietin buick špeciál je v miestnej garáži. Keď garáž o ôsmej otvoria, môžem si ho prezrieť.

– Kedy ho našli?

– Včera v noci, pred mojím nástupom do služby.

– Nastúpili ste o polnoci?

– Áno.

Oči mu jednostaj zakášali ku knihe na stole. Bol to tučný muž, vyzeral ako nie najčistotnejší starý mládenec.

– Môžete mi povedať, kde ho našli?

Pozrel do záznamov.

– Na bočnej ceste za autostrádou asi desať kilometrov na sever odtiaľto. Žena z jedálne povedala kolegovi, že auto tam stálo celý deň. Keď zavrela lokál, šla to zahlásiť.

– Ktorá jedáleň je to?

– Jedna z tých, kde podávajú hlavne výrobky z rýb. Keď pôjdete na sever, uvidíte jej reklamný pútač napravo od cesty.

A vzal do rúk knihu. Na obálke bol obrázok muža cválajúceho na koni do akéhosi nukleárneho západu slnka.

Vyšiel som z roztiahnutého príbrežného mestečka a pustil som sa po autostráde na sever k jedálni. Bol to ten istý lokál, kde som kedysi dávno na začiatku prípadu sedel a popíjal kávu. Harrietino auto našli niekoľko sto metrov od plážového domca jej otca.

Zabočil som doľava dolu svahom a zastal som na parkovisku pri zábradlí vedľa čierneho cadillacu. Bol príliv a more sa ligotalo ako modrá ortuť. Nad hladinou sa v diaľke vznášalo niekoľko pelikánov, drobulinkých v porovnaní s nekonečnou šíravou neba.

Na kryte rýchlostnej skrinky cadillacu bol štítok s Blackwellovým menom. Vykročil som chodníkom k jeho plážovému domcu. Ostro som vnímal každý zvuk a každý pohyb, svoje vlastné kroky, nárazy a špľachot vĺn, vzdialený škrek čajky, letiacej za pelikánmi. A potom jediným zvukom bolo moje klepanie na dvere.

Napokon som si otvoril jeho kľúčom a vošiel som.

V izbe s vysokou trámovou povalou sa nezmenilo nič okrem toho, čo ktosi urobil s Campionovým obrazom. Dokmásal ho tak, že lúče ranného slnca presvitali cezeň kľukato ako blesk cez oblaky.

Zastal som na podeste nad schodmi a zavolal som;

– Blackwell! Ste tu?

Nijaká odpoveď.

Zavolal som meno Harriet. Môj hlas sa niesol domcom. Cítil som sa ako médium, ktoré klame samo seba a usiluje sa vyvolať duchov mŕtvych. Zdráhavo som sa pustil dolu schodmi a ešte zdráhavejšie som vykročil cez veľkú prednú spálňu do kúpeľne. Tuším, že som zacítil vlhký pach ešte predtým, než som niečo videl.

Zapálil som v kúpeľni svetlo. Uterák vo výlevke bol mokrý a ťažký od zrazenej krvi. Zdvihol som ho za roh a potom spustil späť do umývadla. Na linoleu, ktorým bola pokrytá dlážka, boli fľaky zaschnutej krvi. Prekročil som ich a otvoril som dvere do zadnej spálne. Zámka na dverách bola vylomená.

Bol tam Blackwell. Sedel v košeli na okraji matraca. Bol bledý, okrem miest, kde mu tvár tienilo čierne strnisko brady, hľadel na mňa ako zlodej.

– Dobré ráno, – povedal. – Museli ste to byť vy.

– Zlé ráno. Koho ste zabíjali dnes v noci?

Vykrivil tvár, akoby ju oslepila žiara reflektora.

– Kúpeľňa je ako bitúnok. Čia je to krv?

– Moja. Porezal som sa pri holení.

– Posledných dvadsaťštyri hodín ste sa neholili.

Neprítomne si siahol na bradu. Cítil som, že stratil väzby so skutočnosťou a medzeru medzi sebou a skutočnosťou sa usiloval zaplniť slovami, aké mu práve priniesla slina na jazyk.

– Včera som sa porezal. To je stará krv. Dnes nikto neumrel.

– A kto umrel včera?

– Ja.

Urobil grimasu do neexistujúceho reflektora.

– Až také šťastie nemáte. Vstaňte.

Poslušne sa zdvihol. Prehľadal som ho, hoci sa mi bridilo dotýkať sa jeho tela. Nemal pri sebe zbraň. Povedal som mu, aby si zasa sadol. Poslúchol ma.

Zlostná bujnosť sa z neho vyparila. Namiesto toho sa v ňom teraz prejavovala akási podráždenosť. Stretol som sa s touto podráždenosťou už predtým u ľudí, ktorí zašli priďaleko. Táto podráždenosť im ako krysa rozhlodáva srdcia, a preto sú veľmi nebezpeční: pre iných i pre seba.

Oči sa mu pomaly zarosili slzami.

– Strávil som osamelú noc.

– Čo ste robili?

– Nič zvláštne. Čakal som. Dúfal som, že denné svetlo mi dodá sily vstať a hýbať sa. Ale denné svetlo je horšie ako tma. – Trochu frkol nosom. – Neviem, prečo vám to hovorím. Nemáte ma rád.

Neusiloval som sa nič predstierať.

– Je dobre, že môžete a chcete hovoriť. Musíme si odbaviť vaše priznanie.

– Priznanie? Nemám sa k čomu priznávať. Krv v kúpeľni je stará. Ja som ju neprelial.

– A kto?

– Možno vandali. Asi sem vtrhli vandali. V posledných rokoch rozbujnel vandalizmus.

– V posledných rokoch sme mali do činenia aj s celou fúrou vrážd. Začnime od tej prvej. Prečo ste zabili Ronalda Jaimeta?

Zdvihol zrak ako bielovlasé dieťa, spustošené rokmi.

– Nezavraždil som ho. Bola to nehoda. Spadol a zlomil si členok a zároveň aj injekčnú ihlu. Trvalo mi deň a noc, kým som ho zniesol z hôr. Bez inzulínu mu prišlo veľmi zle. Zomrel na svoju chorobu. Všetko to bola číra náhoda.

– A ako došlo k tej nehode?

– Ronald a ja sme sa poškriepili, priateľsky poškriepili. Noha sa mu pokĺzla na kameni a zošmykla sa cez okraj chodníka. Celou váhou tela naľahol na členok. Dokonca som počul, ako mu kosť praskla.

– A čo bolo predmetom tej priateľskej škriepky?

– Nič, naozaj nič. Trochu do mňa dobiedzal pre sympatie, ktoré som cítil k jeho mladej chránenke. Je pravda, že dievča sa mi páčilo, ale to bolo všetko. Nikdy – nikdy som jej telesne neublížil. Moje city boli čisté a tak som to Ronaldovi aj povedal. Myslím, že som ho zo žartu trochu postrčil, aby som zdôraznil svoje slová. Nechcel som ho zvaliť na zem.

– A nemali ste ho v úmysle zavraždiť?

Otázka ho zarazila.

– Nechápem, prečo by som ho mal chcieť zabiť. Keby som mal taký úmysel, nechal by som ho predsa tam ležať, nie? – A dodal, akoby to chcel spečatiť: – Ronald bol môj bratanec a mal som ho rád. Veľmi sa podobal mojej matke.

Pozrel na mňa čudným, vlhkým pohľadom. Bál som sa, že sa rozhovorí o matke. Takí ako on to robievajú.

Prerušil som ho:

– Kedy ste sa začali pohlavne stýkať s Dolly Stonovou?

Uhol očami. Opuchnuté viečka mu ich takmer celkom prikrývali, akoby ho stĺkli neviditeľné päste.

– Ach. Toto.

– Toto.

Ľahol si na posteľ a skrútil sa nabok, takže mu hlava spočívala na neoblečenom pásikavom vankúši. Pritlmeným hlasom povedal:

– Prisahám na všetko, že som sa jej nedotkol, kým bola dieťaťom. Iba som ju z diaľky zbožňoval. Bola ani princezná z rozprávky. A nezblížil som sa s ňou po Ronaldovej smrti. Nevidel som ju, až kým sme sa vlani na jar nestretli pri Tahoe. Vyrástla, no pritom som mal pocit, akoby som znovu našiel svoju rozprávkovú princeznú. Pozval som ju do chaty, iba som jej ju chcel ukázať. Ale bol som priveľmi šťastný. A ona poddajná. Potom ešte neraz prišla z vlastnej vôle. Žil som v čírej rozkoši a v čírom utrpení – rozkoš som pociťoval, keď som bol s ňou, a utrpenie počas zvyšných hodín bdenia. Potom sa postavila proti mne a celý môj život sa zmenil na beznádejné utrpenie.

Vzdychol si ako mladistvý milenec.

– Prečo sa postavila proti vám?

– Dostali sme sa do ťažkostí.

Jeho eufemizmy ma unavovali.

– Chcete povedať, že ste ju dostali do druhého stavu, – vmietol mu do tváre.

– To a iné veci, iné ťažkosti. Postavila sa proti mne definitívne a bezvýhradne. – Pritiahol si nohy k telu.

– Minulé leto som prežíval hotové peklo. To ona mi ho zapríčinila.

– Ako sa jej to podarilo?

– Bál som sa, že ju stratím, a rovnako som sa bál, čo by sa mohlo stať, keby som sa ju pokúšal udržať. Bol som jej vydaný na milosť a nemilosť. Bolo to veľmi napäté obdobie. Veľa z toho, čo hovorila, som nevedel stráviť. Nazývala ma starým špinavcom. Potom sa do chaty prisťahovala Harriet a celá vec sa stala jednoducho neudržateľnou. Dolly za mnou nechodievala, ale jednostaj sa vyhrážala, že povie o nás dvoch Harriet.

Hádzal sa a mrvil ako nepokojný spáč. Posteľ pod ním vŕzgala v drsnej napodobenine zvukov vášne.

– Vydierala vás Dolly?

– To by som nepovedal. Dal som jej peniaze a dokopy to bolo nemálo peňazí. Potom som už o nej nepočul. Ale žil som v ustavičnom strachu. Vec sa hocikedy mohla dostať na verejnosť. Až tejto jari som sa dozvedel, že sa vydala.

– A medzitým ste sa oženili s Isobel Jaimetovou, ktorá vás ako nárazník mala chrániť pred nepríjemnosťami.

– Vôbec nie iba preto, – povedal nástojčivo. – Isobel bola moja dlhoročná, spoľahlivá priateľka. Mal som… mám Isobel úprimne rád.

– Šťastná Isobel.

Nenávistne na mňa zazrel. Ale bol priveľmi zlomený, než aby tá nenávisť v ňom pretrvala. Zaboril si hlavu do vankúša. Mal som čudný dojem, že pod rozstrapatenými bielymi vlasmi na zátylku sa skrýva iná tvár zo slepej kosti.

– Dopovedzte mi zvyšok, – požiadal som ho.

Ležal ticho, akoby ani nedýchal. Zišlo mi na um, že zadržiava dych, ako to robia zlostné deti, keď im starší nechcú dačo dovoliť.

– Dopovedzte mi zvyšok, Blackwell.

„Začal dýchať tak, že to bolo poznať. Plecia sa mu dvíhali a klesali. Telo sa mu chvíľami striaslo v kŕči. To bola jediná odpoveď, ktorú som z neho vymámil.

– Tak vám to dopoviem ja a budem stručný, pretože polícia dychtí po tom, aby sa mohla s vami porozprávať. Dolly tejto jari znova žiadala peniaze – prežila ťažkú zimu. Rozhodli ste sa urobiť bodku za jej požiadavkami a za celou tou neistotou. Piateho mája uprostred noci ste vošli do jej domu. Predpokladám, že Dolly vás vpustila, lebo sa nazdávala, že jej nesiete peniaze. Zaškrtili ste ju jej vlastnou pančuchou.

Blackwell zastenal, akoby cítil, ako sa omotáva nylon okolo jeho vychudnutého krku.

– Potom ste si všimli dieťa, svojho nemanželského syna. Pre akúsi príčinu ste sa nevedeli zmieriť s myšlienkou, že by dieťa malo zostať v jednej izbe s mŕtvou ženou. Azda ste mali na mysli bezpečnosť dieťaťa a jeho blaho. Rád by som si to myslel. Tak či onak ste ho zdvihli a odniesli na cestu do susedovho auta. Dieťa sa chytilo za gombík na kabáte, ktorý sa možno uvoľnil pri zápase s Dolly. Keď suseda našla dieťa, ešte vždy držalo gombík v pästičke. A gombík vás napokon usvedčil. Keď z vraždy obvinili Dollinho muža, jeho priateľ Ralph Simpson začal pátrať, odkiaľ sa gombík vzal. Pravdepodobne vedel o vašom dobrodružstve s Dolly a dovtípil sa, odkiaľ je gombík. Vybral sa k Tahoe, zariadil to tak, aby ste ho prijali do zamestnania, a napokon našiel kabát tam, kde ste ho schovali. Azda vám ho ukázal a povedal, ako sa veci majú. Vyhnali ste ho a prišli ste sem. Namiesto toho, aby odniesol kabát na políciu, ako to mal urobiť, sledoval vás na juh a kabát mal so sebou. Možno sníval o tom, že vyrieši zločin sám – Simpsonovi sa život nevydaril a potreboval dosiahnuť úspech – alebo možno nechal sen snom a túžba sa v ňom zmenila na hlad po peniazoch. Pokúšal sa vás vydierať?

Blackwell neartikulovane čosi povedal do vankúša.

– Na tom teraz veľmi nezáleží, – pokračoval som. – To sa vyjasní pri procese. Vyjasní sa, že ste si vzali z domu strieborný sekáč na ľad, keď ste sa chystali na stretnutie so Simpsonom. Asi to nebola náhoda, že sekáč bol svadobným darom od Dolliných rodičov. A dozaista nebolo náhodné, že ste zahrabali jeho mŕtvolu tam, kde bol kedysi zadný dvor Ronalda Jaimeta. Ktovie, aké myšlienky vám vtedy vírili v hlave. Neverím, že by ste mi to mohli povedať, aj keby ste hneď chceli. Psychiatra by mohlo zaujímať, čo sa odohralo v tom zadnom dvore, keď bola Dolly ešte dieťaťom.

Blackwell vykríkol. Mal tenký, zastretý hlas. Znel ako výkrik ducha, chyteného do pasce v strašidelnom dome jeho mysle. Spomenul som si, ako povedal, že je mŕtvy, a ľutoval som ho, ako človek ľutuje mŕtvych, z odstupu.

Obrátil hlavu nabok. Oko, ktoré som zazrel, bolo otvorené, no v drsnej mušli obočia nevýrazné ako mäkkýš.

– Tak sa to stalo? – ozval sa. Zdalo sa, že vyslovuje túto otázku bez irónie.

– Netvrdím, že poznám všetky podrobnosti. Ak chcete hovoriť, opravte ma.

– Prečo by som mal za vás opravovať chyby, ktorých ste sa dopustili?

– Vypovedáte vy, a nie ja. Je v kúpeľni Harrietina krv?

– Áno.

– Zabili ste ju?

– Áno. Podrezal som jej hrdlo.

Hovoril bezfarebne a bez náznaku citového vzrušenia.

– Prečo? Pretože zistila pravdu a bolo treba ju umlčať?

– Áno.

– Čo ste urobili s jej mŕtvolou?

– Tú nikdy nenájdete. – Z hrdla sa mu vydral akýsi chichot, až sa mu rozochveli pery. – Som starý špinavec, ako vravievala Dolly. Prečo neskoncujete s mojím utrpením? Máte predsa zbraň, či nie?

– Nemám. A nepoužil by som ju proti vám, aj keby som ju mal. Nie ste pre mňa taký dôležitý. Kde je mŕtvola vašej dcéry?

Zasa sa zachichotal a potom sa chichot zmenil na hlasný smiech. Z hrdla mu vyrážali vlny smiechu a dusili ho. Sadol si a rozkašlal sa.

– Pre zmilovanie, podajte mi vody.

Zľutoval som sa a pohol som sa ku kúpeľni. Vtom som začul akýsi šuchot. Rukou siahol pod vankúš. Vytiahol odtiaľ revolver, ktorého hlaveň sa chvíľu kymácala smerom ku mne. Potom revolverom pevne zamieril.

– Vypadnite, lebo vás odstrelím. Nechcite byť piatym.

Cúvol som k dverám.

– Zavrite dvere. A zostaňte tam.

Poslúchol som jeho rozkazy. Kúpeľňa sa mi videla odporne známa. Uterák ležal vo výlevke ako nejaký zmrzačený predmet.

Za dverami sa ozval výstrel z Blackwellovho revolvera. Keď som došiel k nemu, ešte ho mal v ústach; bol ako fajka čudného tvaru, ktorú fajčil, predtým než zaspal.

29

K Isobel Blackwellovej som sa dostal až okolo obeda. Celé predpoludnie drkotali autá z okresu po starej asfaltke a ďalší príslušníci polície chodili hore-dolu po cestičke k plážovému domcu. Rozprával som, čo som zistil, a opakoval som Blackwellovu verziu, až ma z toho boleli ústa. Ak som aj mal nejaké pochybnosti o tom, či je všetko pravda, čo Blackwell pripustil, zamlčal som ich. Bol som na smrť ustatý a túžil som po tom, aby sa celý prípad už skončil.

Mŕtve telo odviezli. Hľadali sme v dome aj pod ním Harrietinu mŕtvolu a pokúšali sme sa ju nájsť i na pláži, ale márne. Vrátili sme sa do Malibu a prezreli sme si jej auto. Neprezradilo nám nič.

– Všeobecný názor je, že Harrietina mŕtvola je v mori, – povedal som Isobel Blackwellovej, – a že sa jej tela zbavil takým istým spôsobom, ako sa zbavil kabáta. A ako kabát i mŕtvola sa pravdepodobne objaví pri najbližšom vysokom prílive.

Boli sme v salóne. Závesy boli zatiahnuté a horelo svetlo. Možno nechcela, aby som jej videl do tváre, alebo azda nechcela vidieť moju tvár. Sedela na pohovke a v umelom svetle na mňa hľadela tak, akoby som bol ohavný ako veci, ktoré som jej musel oznámiť. Hrozilo jej, že pohyb hlavy zboka nabok, gesto nepochopenia a odmietania, sa jej stane zvykom.

– Je mi ľúto, pani Blackwellová. Myslel som, že radšej si túto správu vypočujete odo mňa, než aby vám ju musela oznámiť polícia alebo aby ste si ju prečítali v novinách.

– Musí to byť v novinách?

– Bude to tam. Nemusíte tie noviny čítať. Keď sa trochu spamätáte, mali by ste sa vybrať kamsi hodne ďaleko a na všetko zabudnúť.

Ani mne samému sa návrh nezdal presvedčivý.

– Neviem si predstaviť, že by som teraz mohla cestovať. – Po chvíli pokračovala tichšie: – Myslela som si, že takéto hrozné výjavy sa vyskytujú len v gréckych tragédiách.

– Hrôzy pominú. Tragédia je ako choroba, takisto prejde. Aj hrôzy gréckych tragédií už dávno patria minulosti.

– Pre mňa to teraz nie je bohvieaká útecha.

– Je to aspoň čosi, o čom sa dá rozmýšľať.

– Nechcem myslieť. – Ale sedela v zajatí myšlienok, nehybná ako starodávny mramor, omráčená tým Medúziným faktom: – Ako sa len zmohol na to, že zabil Harriet? Mal ju rád.

– Chorobne. Pokiaľ šlo o dievčatá, vrátane vlastného, bol mamičkiným synáčikom, ktorý sa hrá s bábikami v manzardke. Ak je takáto láska ohrozená, môže sa zmeniť na nenávisť. Odrežete bábike hlavu…

– Odrezal jej hlavu?

– Myslel som to obrazne. Podľa všetkého jej žiletkou podrezal hrdlo. Tou istou žiletkou rozkmásal Campionov obraz.

Hlava sa jej zasa začala pohybovať zboka nabok.

– Viem pochopiť, prečo Mark zavraždil Dolly, alebo prečo si myslel, že to musí urobiť. Keď už mal s ňou pomer, sama jej existencia bola preňho hrozbou. Hrozbou bol i Ralph Simpson a mohlo sa mu zdať, že takou hrozbou je i Ronald. Ale Harriet bola jeho vlastná dcéra.

– Mám podozrenie, že aj ona bola pre neho hrozbou, tou najbližšou. Vedela Harriet o jeho pomere s Dolly?

– Obávam sa, že áno. Mark mal strašný zvyk zo všetkého sa spovedať. Nemyslím, že jej povedal všetko, ale na jar sa jej s niečím zdôveril. Možno mal pocit, že to tak či tak vyjde najavo a že je jeho povinnosťou pripraviť ju. Nemalo to žiaduci účinok.

– Ako viete?

– Lebo Harriet prišla s celou vecou za mnou. Povedala, že sa musí s niekým porozprávať. Bola veľmi zhrozená, taká zhrozená, ako som ju nikdy predtým nevidela. Akoby sa vrátila do detstva – doslovne sa rozplakala a skryla si mi hlavu do lona. Myslela som, že v jej veku netreba podporovať tieto detské hysterické záchvaty. Povedala som jej, že keď som sa s tým vedela zmieriť ja, musí sa vedieť i ona.

– Ako zareagovala?

– Vstala a vyšla z izby. Viac sme sa k tejto téme už nevrátili. Mala som pocit, že Mark sa dopustil chyby, keď sa jej zdôveril. Nezlepšilo to vzájomný vzťah medzi nami tromi.

– Kedy sa to stalo?

– Niekedy v marci alebo v apríli. Nazdávam sa, že Mark si robil starosti, keď sa narodilo dieťa, a preto sa s vecou zveril Harriet, hoci predo mnou sa o probléme nezmienil ani slovom. Keď teraz o tom rozmýšľam, zdá sa mi, že to vrhá trochu svetla na to, čo asi Harriet cítila. Myslela si, že si Dolly privlastnila Markovu náklonnosť, ktorá predtým patrila jej. Asi o dva mesiace nato sa pripútala k vdovcovi po Dolly. Myslíte si, že si uvedomovala, čo robí?

– Áno, – odpovedal som, – a aj Campion vedel, čo robí, hoci sa s tým navzájom nezdôverili. Myslím, že Campion si začal s ňou v Mexiku práve preto, lebo bola Markovou dcérou. Podozrieval Marka z vraždy svojej ženy a dal sa dokopy s Harriet, len aby sa dostal bližšie k nemu. Iste by sa nevrátil z Mexika, keď tam nad ním visela hrozba obvinenia, musela to byť nádej, že sa očistí.

– Prečo nič nepovedal?

– Povedal to minulý pondelok, keď váš muž naňho namieril brokovnicu. Vtedy som nepochopil význam jeho slov. Odvtedy nehovoril, lebo vedel, že by mu neverili. Campion je samotár, človek, ktorý nenávidí vrchnosť a má v sebe svojskú hrdosť. Ale teraz sa rozhovorí a chcem byť pri tom, keď všetko vysype. Ak chcete, môžete mi zaplatiť čas a výdavky.

– Rada to urobím.

– Ste šľachetná žena. Po tom všetkom, čo som vám včera večer povedal.

Prerušila ma pohybom hlavy.

– Pomohlo mi to, pán Archer. Boli ste krutý, ale v skutočnosti ste ma pripravovali… na toto.

– Robil som viac než to. Pokladal som vás za podozrivú z vrážd.

– Viem. Dôležité je, že ma už nepodozrievate. S tým je koniec.

– Takmer koniec. Campionova výpoveď by mala celý prípad uzavrieť.

– Čo myslíte, čo vám povie?

– Asi sa dopustil chyby a v chate sa priveľmi úprimne porozprával s Harriet a obvinil Marka z vraždy Dolly. Nemohla sa s tým zmieriť – načisto to narušilo jej predstavu o otcovi. Muselo byť pre ňu úderom aj to, keď sa dozvedela, že Campion si s ňou len zahrával, že sa o ňu zaujímal hlavne kvôli svojej mŕtvej žene. Strašne sa pohádali. Campion mal doškrabanú tvár, on ju zasa udrel do hlavy a klobúk sa jej asi zošmykol do vody. Nemohol jej veľmi ublížiť, cítila sa dosť dobre na to, aby sa odviezla autom do Malibu, ale Campion to nevedel. Podľa toho, ako sa správal minulej noci, možno si myslel, že ju usmrtil alebo že ju ťažko zranil.

– A ona sama riadila auto cestou k Tahoe do Malibu?

– Podľa všetkého áno. Zabralo jej to vyše dvadsaťštyri hodín. Azda si cestou dala ošetriť zranenú hlavu. Do plážového domca docestovala včera zavčas ráno a zatelefonovala otcovi. Azda ho telefonicky obvinila z vraždy alebo ho požiadala, aby to vyvrátil. On vám nechal odkaz, aby zahladil za sebou stopy, odcestoval do plážového domca a zavraždil ju. Zniesol jej telo na breh a odliv ho odplavil. Ale toto bola vražda navyše. Bábika začala krvácať. Bola to krv jeho dcéry a to bolo čosi skutočné. Tak ho to paralyzovalo, že po tejto poslednej vražde nebol schopný odstrániť stopy. Celý deň presedel v zadnej spálni a zbieral v sebe sily, aby sa usmrtil. Azda sa predtým musel s niekým pozhovárať. Náhodou som tým niekým bol ja.

– Som rada, že ste to boli vy, pán Archer. A som rada, že vás nezabil. Naozaj rada.

Vstala nad troskami svojho života a podala mi ruku. Povedal som, že ju zasa uvidím. Nepoprela to ani pohybom hlavy.

30

Campiona premiestnili do väzenia okresu San Mateo. Ešte nezačal hovoriť. Po rozhovore s kapitánom Royalom a jeho predstaveným a po telefonátoch s ich kolegami v Los Angeles som dostal povolenie, aby som sa s ním mohol zhovárať medzi štyrmi očami. Royal ho priviedol do hovorne a nechal nás spolu. Zavrel za sebou dvere obité oceľovou doskou.

Campion si stal chrbtom k dverám. Nijako sa so mnou nezvítal, ani hlavou nekývol. Zlé noci zanechali na jeho tvári mučivé stopy, ale ešte vždy v ňom bola akási otrasená výbojnosť. Hľadel na mňa tak, akoby som sa každú chvíľu mohol naňho vrhnúť s gumovým obuškom.

– Ako sa máte, Bruce? Sadnite si.

– Je to rozkaz?

– Pozvanie, – odpovedal som mierumilovným hlasom. – Mark Blackwell sa priznal k vražde vašej manželky. Povedal vám to Royal?

– Povedal. Prišlo to trochu neskoro. Chystám sa vás všetkých žalovať pre neodôvodnené uväznenie.

– Nie je to práve rozumný nápad. Vaša pozícia je zraniteľná.

– Tak kedy sa ma zberajú pustiť? Čaká ma veľa rozrobenej práce.

– Najprv musíte čo-to vysvetliť. Keby ste boli povedali policajtom, čo ste vedeli, neboli by ste tu…

– Na to sa nedám nachytať. Poznám polišov. Doplatia na to vždy tí malí ľudia a tí vplyvní vyjdú z toho vždy čistí ako anjeli.

– Doplatili ste na vlastnú tvrdohlavosť. Porozmýšľajte o tom.

Nechal som ho stáť a prechádzal som sa po jasne osvetlenej zamrežovanej miestnosti. Campionove oči ma ostražite sledovali. Po chvíli si sadol za kovový stôl a rukou si podoprel obviazanú hlavu.

Pristúpil som k nemu a dotkol som sa mu pleca.

– Počúvajte, Bruce…

Zdvihol obe ruky, aby si chránil hlavu.

– Upokojte sa. Nie som vám nepriateľom.

Mykol sa mi spod ruky.

– Tak nestojte nado mnou. Nikdy som neznášal, keď nado mnou ktosi stál.

Sadol som si za stôl, oproti nemu.

– Predpokladám, že napriek tej nezmyselnej nenávisti voči policajtom ste seriózny človek. Máte za sebou isté trpké skúsenosti a rešpektujem to. Keby ste dôverovali ľuďom, mohli ste si čosi z tej trpkosti ušetriť.

– Komu som mal dôverovať?

– Napríklad mne. A aj Royalovi sa dá dôverovať. Nie je to zlý policajt. Prečo ste nám nepovedali pravdu predvčerom v noci? Donútili ste nás veriť, že Harriet je mŕtva a že ste ju utopili.

– Nech by som bol povedal čokoľvek, aj tak by ste si boli mysleli svoje.

– Ale neposkytli ste nám príležitosť pochybovať. A ani jej ste nedali príležitosť. Azda ste jej mohli zachrániť život.

Pravá päsť, ktorá ležala na stole, sa mu zovrela.

– Usiloval som sa. Usiloval som sa ju zastaviť. Ale neviem veľmi dobre plávať. V tme sa mi stratila.

– Zdá sa mi, že každý z nás hovorí o čomsi inom. Kedy od vás odišla?

– Tej noci pri jazere. Myslím, že to bola noc na utorok. Keď som jej povedal o svojom podozrení, že jej otec zavraždil Dolly, rozzúrila sa. Zadrapila sa do mňa nechtami, musel som ju udrieť, aby som sa jej zbavil. Bol to nepekný výjav a to, čo nasledovalo, bolo ešte horšie. Skôr než som si uvedomil, čo robí, vybehla z chaty a pustila sa dolu k jazeru. Vrhol som sa za ňou, ale už jej nebolo. Žiaľ, vtedy sa ma zmocnila panika.

– Je to pravda?

Uprel zrak na mňa.

– Prisahám. Nepovedal som vám to, pretože tieto moje slová by ste si mohli vysvetliť ako priznanie viny.

– Pozrel na svoju päsť. Pomaly ju rozovrel. – Ani teraz nemôžem dokázať, že som ju neudrel a neutopil.

– Nemusíte to dokazovať. Neutopila sa v Tahoe. Ak tej noci myslela na samovraždu, neskôr svoj úmysel zmenila. Podľa všetkého hneď potom, ako ste odišli, vyliezla z vody.

– Tak teda žije!

– Je mŕtva, ale nie vy ste ju zabili. Jej otec ju usmrtil. Skôr než sa zastrelil, priznal sa k tomuto zločinu, ako aj k iným.

– Preboha, prečo to urobil?

– To vie len boh. Asi mu vmietla do očí, že zavraždil Dolly.

Na Campionovej tvári zápasili city: nedôvera, úľava, výčitky na vlastnú adresu. Usiloval sa rukou zotrieť tieto city z tváre.

– Nemal som povedať Harriet to, čo som si myslel o jej otcovi, – povedal. – Teraz vidím, prečo som nebol voči vám úprimný. Ale myslel som si, že pracujete pre Blackwella, že ho chcete kryť.

– Obaja sme sa v sebe navzájom mýlili. Chcete mi vysvetliť ešte niekoľko iných vecí?

– Vari áno. Tuším mám záchvat pravdovravnosti.

– Počas vojny v Kórei ste sa dostali do veľkých ťažkostí, – povedal som, aby som ho vyskúšal. – O čo šlo?

– Bolo to po skončení bojov. Trčali sme v Japonsku a čakali sme na transport. – Rukou urobil netrpezlivé gesto. – Aby som to skrátil, udrel som dôstojníka zodpovedného za transport. Rozbil som mu nos. Bol to plukovník.

– Odhliadnuc od faktu, že nemáte rád plukovníkov, mali ste na to aj iný dôvod?

– Môj dôvod sa vám bude vidieť pochabý. Pristihol ma raz, ako si kreslím, a pomyslel si, že by bolo senzačné, keby som namaľoval jeho portrét. Povedal som mu, že pokiaľ ide o moju prácu, neprijímam nijaké rozkazy. Bol z toho súboj jeho a mojej vôle. Vyhrážal sa mi, že ma tam nechá trčať, kým ho nenamaľujem. Udrel som ho. Keby som mal trochu nižšiu alebo trochu vyššiu hodnosť, prípadne keby patril do nášho útvaru, nebolo by to také zlé. Ale musel si zachrániť tvár, nuž vyfasoval som rok vo väzenskom tábore a prepustenie z armády s hanbou. Ale aj tak som ho neportrétoval, – dodal s trpkým zadosťučinením.

– Viete nenávidieť, len čo je pravda. Ale čo máte v živote rád?

– Život vo svete predstavivosti, – odpovedal. – Len pre ten sa hodím. Zakaždým keď sa pokúšam urobiť čosi v reálnom svete, všetko zbabrem. Napríklad nemal som si vziať Dolly.

– A prečo ste si ju vzali?

– Ťažká otázka. Odkedy som sa dostal do tohto svrabu, rozmýšľal som nad tým ako na ňu odpovedať. Pravdaže, hlavné boli peniaze – bol by som pokrytec, keby som to popieral. Mala dáke peniaze, nazvime to veno. Chcel som pripraviť na výstavu rad obrazov a potreboval som na to peniaze. Človek vždy potrebuje peniaze, aspoň ja ich potrebujem, a tak sme uzavreli čosi ako dohodu.

– Vedeli ste, že je tehotná?

– Svojím spôsobom bola tým pre mňa príťažlivá, – pripustil.

– Väčšina mužov by na to nazerala opačne.

– Nie som ako väčšina mužov. Pozdávala sa mi myšlienka, že budem mať dieťa, ale nechcel som byť nikomu otcom. Nezáležalo mi na tom, kto je otcom, len aby som ním nebol ja. Znie to pochabo? Možno to súvisí so skutočnosťou, že keď som mal štyri roky, môj otec odišiel z domu.

V hlase mu znela zatrpknutosť.

– Mal váš otec problémy so zákonom?

S kyslým, sarkastickým úsmevom odpovedal:

– Môj otec bol zákon. Bol to hnusný chicagský policajt, ktorý hrabal pre seba, koľko sa len dalo. Gauner. Spomínam si na deň, keď som ho videl naposledy. Mal som vtedy osemnásť rokov a robil som, čo som mohol, aby som skončil výtvarnú školu. Pred penziónom na Zlatom pobreží pomáhal akejsi blondínke nasadnúť do cadillacu. – Odkašlal si. – Ďalšia otázka.

– Vráťme sa k Dolly. Nie je mi celkom jasné, čo ste k nej cítili.

– Ani mne. Spočiatku som k nej cítil ľútosť. Myslel som, že sa z toho azda vyvinie opravdivý cit – je to môj dávny chlapčenský sen. – Na perách sa mu zjavil sebaironický úsmev. – Nestalo sa tak. Poznáte ľútosť, ktorá zmrazuje srdce? Je to dosť čudné, ale ani raz som sa s ňou nevyspal. Ale rád som ju maľoval. Tým prejavujem lásku k ľuďom. Ináč to už neviem.

– Myslel som, že to so ženami viete.

Začervenal sa.

– Už som sa vybúril. Mnohé si myslia, že to má nádych umeleckosti, keď sa vyspia s umelcom. Ale v živote mi záležalo len na jednej – a tento vzťah nevydržal. Bol som priveľmi pošpinený.

– Ako sa volala?

– Záleží na tom? Jej krstné meno bolo Anne.

– Anne Castlová.

Vrhol na mňa inteligentný, začudovaný pohľad.

– Kto vám o nej povedal?

– Ona sama. Asi pred dvoma-troma dňami som bol v Ajijicu. Hovorila o vás s hlbokou sympatiou.

– Nuž, – poznamenal, – pre zmenu je to čosi nové, povzbudzujúce. Ako sa má Anne?

– Mala by sa dobre, keby sa nemusela trápiť kvôli vám. Keď ste odišli s Harriet, zlomilo jej to srdce. Napíšte jej aspoň list.

Chvíľu sedel mlčky. Myslím, že v hlave si už zostavoval list. Súdiac podľa toho, aký bol zamračený a sústredený, list sa mu daril len ťažko.

– Keď bola pre vás Anne taká dôležitá, – pokračoval som, – prečo ste si začali s Harriet?

– Boli to už predchádzajúce záväzky.

Ešte vždy bol zahĺbený do seba.

– Tomu nerozumiem, Campion.

– Nezoznámil som sa s Harriet v Mexiku, ako ste si azda mysleli. Po prvý raz som sa s ňou stretol vo svojom dome v Luna Bay niekoľko týždňov predtým, ako som odcestoval do Mexika. Prišla pozrieť Dolly a dieťa. S Dolly sa priatelili oddávna. Ale v to popoludnie Dolly nebola doma – odišla s dieťaťom na pravidelnú mesačnú lekársku kontrolu. Harriet chvíľu stála pri mne, sledovala, ako maľujem. Aj ona amatérsky maľovala a veľmi ju zaujalo to, čo som robil. To dievča sa ľahko vzrušilo.

– A ďalej?

Campion pozrel na mňa rozpačite.

– Nevdojak som musel myslieť na to, čo by mohla pre mňa urobiť, keby som ju trochu povzbudil. Ako zvyčajne, bol som bez groša a ona podľa všetkého nebola. Myslel som, že by bolo príjemné mať mecenášku. Konečne by som si mohol prestať robiť starosti o účet za svetlo a mohol by som jednoducho pracovať. Kým sa Dolly vrátila s dieťaťom, dojednal som si s ňou schôdzku. V ten večer sme sa stretli a netrvalo dlho, trávili sme spolu noci. Nevedel som, do čoho som vliezol. Harriet sa správala, akoby predtým nemala do činenia s mužmi. Tak sa do mňa zamilovala, až ma to naplašilo. Prichádzala z Tahoe týždenne niekoľko ráz a len sme chodili z motelu do motelu. Mal som mať rozum a nejako sa vymotať zo situácie. Zhrýzal ma pocit, že sa to nedobre skončí.

Zhlboka sa nadýchol.

– Ako to myslíte: nedobre?

– To som nevedel. Ale ona bola seriózne dievča, až priveľmi seriózne, a strašne vášnivá. Nemal som ju vodiť za nos.

– Podozrievali ste, že otcom dieťaťa je Blackwell?

Váhal.

– Azda som to tušil, viac-menej podvedome. Raz, keď Harriet pestovala dieťa v náručí, povedala čosi. Nazvala ho svojím malým bračekom. Utkvelo mi to v hlave, hoci som nevedel, že to myslí doslovne.

– A Dolly vám to nepovedala?

– Nie. Kým žila, nenaliehal som na vysvetlení. V skutočnosti som nechcel vedieť, kto je otcom. Myslel som, že budem mať dieťa radšej, ak bude takouto poloanonymnou bytosťou. No vyšlo to tak, že som dieťa nevedel bohvieako milovať. Ani dieťa, ani nikoho iného. A všetko som zbabral tým, že som sa chcel dostať na obežnú dráhu s Harriet. Mal som zostať doma a starať sa o Dolly a o dieťa.

Hovoril ticho a marilo sa mi, že v jeho hlase cítim náznak mužného veku. Vstal a zaťatou pravou päsťou si buchol do roztvorenej ľavej dlane. Rozpačite si pomädlil ruky a prešiel k oknu.

– Noc, keď zavraždili Dolly, som strávil s Harriet, – povedal, obrátený ku mne chrbtom.

– Harriet bola tou ženou, s ktorou ste spali v moteli Travellers?

– To je pravda. Ale slovo „spať“ nie je práve výstižné. Pohádali sme sa a uprostred noci sa pobrala k Tahoe. Zostal som v izbe a opil som sa. Priniesla mi fľašu otcovej whisky.

Zdalo sa, akoby v podrobnostiach svojho poníženia nachádzal bolestnú hrdosť.

– Kvôli čomu ste sa pohádali?

– Kvôli svadbe. Chcela, aby som odišiel do Rena a dal sa tam rozviesť. Nebudem zapierať, že som bol v pokušení dať sa na to, ale keď malo dôjsť k činom, zistil som, že to nemôžem urobiť. Nemal som Harriet rád. Nemal som rád ani Dolly, ale uzavrel som s ňou dohodu a dal som chlapcovi svoje meno. Jednostaj som dúfal, že ak vydržím, naučím sa mať chlapca rád. Ale už bolo neskoro. Keď som natoľko vytriezvel, že som si mohol sadnúť do auta a pobrať sa domov, Dolly bola mŕtva, chlapca nebolo a v dome sa hemžili policajti.

– Prečo ste im nepovedali, kde ste strávili noc? Mali ste predsa stopercentné alibi.

– Nezdalo sa mi, že sa budem musieť k nemu uchýliť. Vypočuli ma a dovolili mi odísť. Len čo ma prepustili, spojil som sa s Harriet v Tahoe. Povedala, že za nijakých okolností nesmiem do veci zaťahovať ani ju, ani jej rodinu. Podľa všetkého chránila otca, hoci to výslovne nepovedala. Keď ma obvinili, vnukla mi myšlienku, aby som sa skryl, a strávil som dva zlé týždne v ich plážovom domci. Chcel som odísť do Mexika – preto mi Ralph požičal svoj krstný list – ale nemal som peniaze. Napokon mi Harriet dala peniaze na letenku. Povedala, že sa ku mne v Mexiku pripojí neskôr, že budeme predstierať, že sme sa predtým nepoznali, a že budeme pokračovať tam, kde sme prestali. Že môžeme zostať v Mexiku alebo odísť ďalej na juh, do Južnej Ameriky. –Obrátil sa od okna – svetlo mu otvorilo tvár. – Myslím, že v tom videla príležitosť ako ma navždy k sebe pripútať. A zasa som mal pokušenie pristúpiť na to. Som veľmi nerozhodný človek.

– Uvažujem nad Harrietinými pohnútkami. Spomenuli ste, že chránila otca. Vedela už vtedy, že on zavraždil Dolly?

– Nechápem, ako by to mohla vedieť. – Prstami si ohmatal doškrabanú tvár. – Pozrite, ako zareagovala, keď som jej vtedy v noci povedal o svojom podozrení.

– A kedy sa vo vás zrodilo toto podozrenie?

– Trvalo to určitý čas. Predtým než som odišiel z Luna Bay, spomenul toto meno Ralph Simpson. Minulé leto vídal Dolly s Blackwellom. Ralph si namýšľal, že je detektív, a veľmi sa zaujímal o kožený gombík, ktorý sa našiel na mieste zločinu. Gombík spomínali predo mnou aj policajti. Viete čosi o tom gombíku?

– Viac ako dosť.

Zhrnul som mu historku kabáta, prechádzajúceho z rúk do rúk.

– Tak teda Blackwell zabil Ralpha.

– Keď sa dnes ráno priznal k zločinu, priznal sa i k vražde Ralpha Simpsona.

– Chudák starý Ralph. – Campion sa schúlil v kresle a chvíľu sedel mlčky, zahľadený do prázdna. – Radšej sa nemal so mnou spriateliť. Som akýsi mravný bacilonosič.

– To si len namýšľate, – povedal som. – Ale rozprávali ste mi o podozrení voči Blackwellovi a o tom, ako vo vás narastalo.

Po ďalšej chvíli mlčania pokračoval:

– Myšlienku o Blackwellovi mi vnukol Ralph. Kúsok po kúsku, vďaka asociáciám, sa mi to začalo vybavovať, až som si napokon vytvoril komplexnú predstavu. Pozostávala z veľa vecí: Harrietin záujem o dieťa, to, ako sa podriekla o malom bračekovi, ak sa vôbec podriekla. A potom asi v tom čase, keď sa u nás ukázala Harriet, začala Dolly odkiaľsi dostávať peniaze. Nechápal som ani vzťah medzi Dolly a Harriet. Navonok bol dosť pekný, ale pod týmto povrchom sa tajilo hodne nepriateľstva.

– To by bolo dosť prirodzené, ak Dolly vedela, že spávate s Harriet.

– Nevedela to. Napokon, tento vzťah sa nijako nezmenil od prvého dňa, ako sa u nás v dome ukázala Harriet. Pozdravili sa ako sestry, ktoré sa navzájom nenávidia, ale nechcú si to priznať. Teraz viem, prečo to tak bolo: Harriet vedela o Dollinom pomere s otcom a Dolly vedela, že to Harriet vie.

– Ešte ste mi nepovedali, kedy ste to zistili.

– Komplexnú predstavu o všetkom som nadobudol raz v noci v Mexiku, už po Harrietinom príchode. Rozprávali sme sa v mojom ateliéri a ani neviem ako, na pretras sa dostala otázka chaty jej otca pri Tahoe. – Zvrtol hlavu nabok, akoby načúval akýsi vzdialený hlas. –Áno, už si spomínam. Zasa zaviedla reč na manželstvo, hoci po mne pátrali pre vraždu. Fantazírovala o tom, že by sme sa mali vrátiť do Štátov, kde by sme sa mohli usadiť v chate a šťastne si tam žiť. Keď opisovala chatu a okolie, takmer básnila. Čudné mi bolo, že to všetko som už počul.

– Od Harriet?

– Od Dolly. Dolly mi rozprávala historky o dobrotivej starej dáme, ktorá sa jej ujala, keď sa vlani v lete v State Line dostala do ťažkostí. Podrobne mi opísala dom tejto dobrotivej starej dámy – povalu z trámov, výhľad na jazero, rozmiestenie izieb. Naraz som pochopil, že je to Blackwellov dom a že Blackwell je tou dobrotivou starou dámou a asi aj otcom môjho… – prehltol slovo, – otcom Dollinho dieťaťa. Vtedy som Harriet nepovedal ani slovo, ale rozhodol som sa, že sa s ňou vrátim do Štátov. Chcel som si zistiť niečo viac o tej dobrotivej starej dáme. Nuž a zistil som.

31

Keď som na letisku v San Franciscu vystupoval z taxíka, zazrel som ženu, ktorú som odkiaľsi poznal: stála pred hlavnou letiskovou budovou. Mala oblečený kostým: sukňa bola trochu pridlhá na poslednú módu. Bola to Anne Castlová, bez náušníc, zato s elegantným klobúčikom.

Vzal som jej kufrík z ruky.

– Môžem vám pomôcť, slečna Castlová?

Pozrela mi do tváre. Tvár jej tak zastierali starosti, že sa zdalo, akoby mala zakalený zrak. Celo sa jej pomaly rozjasňovalo.

– Pán Archer! Chcela som ísť za vami a vy ste tu. Vari ste ma len nesledovali z Los Angeles?

– Zdá sa, že vy ste sledovali mňa. Nazdávam sa, že obaja sme sem prišli z toho istého dôvodu. Tým dôvodom je Bruce Campion alias Burke Damis.

Vážne prikývla.

– Včera z guadalajarského rádia som o tom počula krátku správu. Rozhodla som sa všetko nechať tak a prísť sem. Chcem mu pomôcť, i keď azda zabil svoju ženu. Musia byť poľahčujúce okolnosti.

Jej zdvihnuté oči boli pokojné a čisté. Pristihol som sa pri tom, že závidím Campionovi, a pomyslel som si, že ľahkovážni muži si nájdu ženy, čo sa vedia o nich takto oddane starať. Povedal som:

– Váš priateľ je nevinný. Jeho ženu zavraždil iný muž.

– Nie!

– Áno.

Oči sa jej naplnili slzami. Stála oslepená, usmievala sa.

– Musíme sa pozhovárať, Anne. Poďme niekam, kde si budeme môcť sadnúť.

– Ale chystám sa za ním, chcem ho vidieť.

– To môže počkať. Istý čas bude mať ešte robotu s políciou. Musí zodpovedať veľa otázok a dnes je prvý deň, čo má chuť hovoriť.

– Čo sa ho majú čo spytovať, keď je nevinný?

– Je dôležitým svedkom. A i sám musí všeličo vysvetliť.

– To, že prešiel hranicu s falošným menom?

– To tunajšiu políciu nezaujíma. To je vec ministerstva spravodlivosti. Dúfam, že sa to pred súd nedostane. Muž, ktorého neprávom obvinili z vraždy, má určité argumenty na svojej strane, to, čo ste nazvali poľahčujúcimi okolnosťami.

– Áno, – pridala sa. – Budeme bojovať. Dopustil sa ešte niečoho?

– Nespomínam si na nič, čo by sa dalo súdne stíhať. Ale prv než ho uvidíte, chcel by som vám ešte čo-to povedať. Dovoľte mi, aby som vás pozval na pohárik.

– Na pohárik radšej nie. Nespala som dobre a musím mať jasnú hlavu. Nemohli by sme si dať kávu?

Šli sme hore do reštaurácie a pri niekoľkých šálkach kávy som jej porozprával o celom prípade. Teraz, keď sa o prípade hovorilo, vyzeral logickejšie, ako keď sa skutočne odohrával. A keď sa príbeh odrážal v jej hlbokých očiach, v jej jemnej tvári, akoby sa menil z pojašenej melodrámy na tragédiu omylov, do ktorej sa chytili Campion a ostatní. Ale neočisťoval som ho. Myslel som si, že Anne si zasluhuje, aby vedela o ňom aj to najhoršie, vrátane sporadických záluskov na Harrietine peniaze a aj toho, že čiastočne mal na svedomí jej smrť.

Načiahla sa ponad stôl a rukou sa mi dotkla rukáva.

– Včera večer som videla Harriet.

Uprel som na ňu pohľad. Oči jej hľadeli priamo, bola v nich živá úprimnosť.

– Harriet nie je mŕtva. Jej otec asi klamal alebo mal halucinácie. Nemýlim sa, nezdalo sa mi to.

– Kde ste ju videli?

– Na letisku v Guadalajare, keď som si bola rezervovať letenku. Bolo to včera večer asi o pol desiatej. Na konci pultu, kde sa predávajú letenky, čakala na svoju batožinu. Počula som, ako zavolala, že kufor je azul – modrý, a spoznala som ju podľa hlasu. Zaiste práve priletela lietadlom z Los Angeles.

– Zhovárali ste sa s ňou?

– Pokúsila som sa. Nespoznala ma alebo sa tvárila, že ma nepozná. Naraz sa strmo zvrtla a vybehla na stanovište taxíkov. Nešla som za ňou.

– Prečo nie?

Obozretne odpovedala:

– Cítila som, že nemám právo sa jej natískať. A bola som aj trochu vyľakaná. Pohľad mala akýsi jasný, povznesený. Neviem, či ma budete dobre rozumieť, ale takýto pohľad som si všimla u ľudí, ktorí sa dostali kamsi za hranice skutočnosti.

32

Objavil som ju v pondelok popoludní v jednej dedine v Michoacane. Dedina mala aztécke meno, ktoré som zabudol, a kostol s aztéckymi soškami, vyrytými do niektorých jeho kamenných stĺpov. Vedľa kostola sa tiahla hrboľatá cesta z neotesaných kameňov, pripomínajúca koryto vyschnutého potoka.

Pri dverách kostola som stretol žobráčku, ktorá šla za mnou do chrámovej lode, a hoci som nerozumel tomu, čo mi rozpráva o prežitých utrpeniach, videl som na nej ich stopy. Keď som jej dal peniaze, tvár jej zvráskavela od úsmevu a zahrnula ma požehnaniami. Vyšla a nechala ma v kostole osamote s Harriet Blackwellovou.

Kľačala na kamennej dlažbe pri kazateľnici. Hlavu mala zahalenú do čierneho rebozo a bola taká nehybná ako obrazy svätcov na stenách.

Keď som vyslovil jej meno, pomaly sa zdvihla. Pery sa jej meravo pohybovali, ale slová z nich nevychádzali. Sál, ktorý jej zakrýval vlasy, zdôrazňoval jej zanovite vyčnievajúce lícne kosti.

– Pamätáte sa na mňa?

– Áno. – Jej tichý hlas znel v hlbine kostola ešte tichšie. – Ako ste sa dozvedeli?…

– Majiteľ hostinca mi povedal, že ste tu od rána.

Prudko kývla rukou.

– Nie to ma zaujíma. Ako ste sa dozvedeli, že som v. Mexiku?

– Videli vás… iní Američania.

– Neverím vám. Poslal vás otec, aby ste ma priviedli nazad, však? Sľúbil, že to neurobí. Ale nikdy nedodržal to, čo sľúbil, ani raz v živote.

– Tentoraz svoj sľub dodržal.

– Tak prečo ste sem za mnou prišli?

– Nedával som nijaké sľuby, ani vám, ani nikomu.

– Ale veď vy pracujete pre otca. Keď ma posadil do lietadla, povedal mi, že raz navždy odvolá chrtov, čo ma stopujú.

– Usiloval sa o to. Ale viac pre vás už urobiť nemôže. Váš otec je mŕtvy, Harriet. Zastrelil sa v piatok ráno.

– Klamete! Nemôže byť mŕtvy!

Od intenzity slov sa roztriasla. Zdvihla ruky, aby si zakryla tvár. V rukávoch som zazrel náplaste telovej farby, ktoré pridržiavali obväzy na zápästiach. V minulosti som už videl také obväzy u ľudí, ktorí sa pokúsili o samovraždu.

– Bol som tam, keď sa zastrelil. Pred smrťou sa priznal k vražde Ralpha Simpsona a Dolly. Povedal, že zabil aj vás. Prečo to asi váš otec urobil?

Pomedzi prsty sa jej zaligotali oči ani mokré kamienky.

– Nemám tušenie.

– Zato ja mám. Vedel, že tie dve vraždy ste spáchali vy. Pokúšal sa vziať za ne vinu na seba a zariadiť to tak, aby sme prestali po vás pátrať. Potom sa usmrtil. Myslím, že sa mu už veľmi nechcelo žiť, mal toho na svedomí dosť. Smrť Ronalda Jaimeta bola možno čosi menej než vražda, ale zato čosi viac ako nehoda. A musel vedieť, že jeho pomer s Dolly nepriamo viedol k tomu, že ste zavraždili ju a Ralpha Simpsona. Zostávalo mu iba čakať na proces proti vám a na koniec blackwellovského rodu – a to je perspektíva, ktorej musíte teraz hľadieť do tváre i vy.

Odtiahla si ruky z tváre. V očiach mala čudný zastretý pohľad, akoby zatiahnutý glazúrou.

– Nenávidím meno Blackwell. Chcela by som nosiť meno Smithová, Jonesová alebo Gomezová. Ako dobre by sa mi žilo!

– To by nezmenilo ani vás, ani fakty. To, čo ste urobili, sa vytrieť nedá.

– Nie. – Zúfalo pokrútila hlavou. – Niet pre mňa nádeje. Niet záruk, niet návratu, niet ničoho. Som tu od včasného rána, pokúšam sa nadviazať kontakt. Niet kontaktu.

– Ste príslušníčkou tejto cirkvi?

– Nepatrím k nijakej cirkvi. No myslela som, že tu nájdem pokoj. Ľudia, ktorí vychádzali včera z omše, sa zdali takí šťastní, takí šťastní a pokojní.

– Neutekajú pred iným životom.

– Nazývate životom to, čo som prežívala ja? – Skrivila tvár, akoby sa šla rozplakať, ale v očiach sa jej neobjavili slzy. – Urobila som, čo som mohla, aby som skoncovala s tým takzvaným životom. Prvý raz bola voda priveľmi studená. Druhý raz mi to nechcel dovoliť otec. Vtrhol do spálne a prekazil mi to. Obviazal mi zápästie a vyexpedoval ma sem. Povedal, že matka sa o mňa postará. Ale keď som prišla k nej domov do Ajijicu, ani len nevyšla, aby sa so mnou pozhovárala. Poslala k vrátkam Keitha, aby ma odbavil nejakým klamstvom. Chcel mi nahovoriť, že odišla a vzala so sebou peniaze.

– Keith Hatchen vám povedal pravdu. Rozprával som sa s ním a aj s vašou matkou. Odcestovala do Kalifornie, chcela vám pomôcť. Doteraz čaká v Los Angeles.

– Ste klamár. – Rozhorčenie sa jej zdvihlo v hrdle ani víchrica. – Všetci ste klamári, klamári a zradcovia. To Keith vám vyzradil, kde som, však?

– Povedal iba, že ste boli u nich v dome.

– Vidíte! – Ukázala na mňa prstom. – Všetci ma zradili, aj môj otec.

– Povedal som vám, že vás nezradil. Urobil, čo sa len dalo, aby vás kryl. Váš otec vás veľmi miloval, Harriet.

– Tak prečo ma zrádzal s Dolly Stonovou?

Pichla prstom do vzduchu ako prokurátor pri procese.

– Muži sa dajú niekedy uniesť. Nebolo to namierené proti vám.

– Nie?! Lenže ja to viem lepšie. Poštvala ho proti mne, keď sme obe boli ešte maličké. Ja som už nebola taká celkom malá, ale ona áno. Bola taká pekná – ako bábika. Raz jej kúpil bábiku, ktorá bola takmer toľká ako ona. Aby som sa neurazila, kúpil mi takú istú bábiku. Nechcela som ju. Na bábiky som už bola priveľká. Chcela som svojho otecka.

Hlas jej zaznel tenšie, ako detská fistula. V priestoroch starého staviska sa rozliehal ako nejaký starodávny hlas, predierajúci sa z krýpt minulosti.

– Porozprávajte mi o tých vraždách, Harriet.

– Nie som povinná.

– Ale chcete to. Keby ste nechceli, neboli by ste tu.

– Pokúšala som sa zdôveriť kňazovi. Ale neviem po španielsky tak dobre. A vy nie ste kňaz.

– Nie, som iba muž. Ale aj tak mi to môžete povedať. Prečo ste museli usmrtiť Dolly?

– Prinajmenšom ste pochopili, že som to musela urobiť. Najprv ma obrala o otca a potom o muža.

– Myslel som, že Bruce bol jej manželom.

Pokrútila hlavou.

– To nebolo manželstvo. Uvedomila som si, že to nie je manželstvo, len čo som ich uvidela pokope. Boli to jednoducho dvaja ľudia, ktorí žili vedľa seba, a každý hľadel inam. Bruce sa chcel z toho manželstva dostať. Sám mi to povedal, hneď v prvý deň.

– Prečo ste ta po prvý raz prišli?

– Prosil ma o to otec. Bál sa k nej priblížiť, ale povedal, že na mňa nebude nik poukazovať, ak ju navštívim a dám jej do daru peniaze. A potom, musela som si pozrieť dieťa. Svojho malého bračeka. Myslela som si, že keď ho uvidím, budem to prijímať… ináč. Keď sa mi otec so všetkým zdôveril, bola som načisto vykoľajená. – Zdvihla si päste k sluchám a zatriasla nimi, čo však nemalo platiť mne. Pokračovala: – A tam bol Bruce. Len čo som ho zazrela, zamilovala som sa doňho. Aj on ma miloval. Až neskôr sa zmenil.

– Prečo sa zmenil?

– To zavinila ona, jej lesť a taktizovanie. Jednej noci sa z ničoho nič postavil proti mne. Boli sme v moteli na druhej strane Zálivu, sedel tam, popíjal otcovu whisky a odrazu vyhlásil, že ju neopustí. Tvrdil, že uzavrel dohodu, ktorú nemôže porušiť. Tak som ju porušila ja namiesto neho. Vzala som ju do rúk a porušila.

Zrazila päste, akoby chcela zlomiť čosi neviditeľné. Potom jej ruky ochabnuto klesli k bokom, oči mala ospanlivé. Chvíľu som si myslel, že padne na zem, ale spamätala sa a pozrela na mňa s akousi roztrasenou námesačnou vyzývavosťou.

– Keď som ju zabila, vzala som si peniaze späť. Videla som predtým, kam si ich schovala, do matraca pod dieťa. Aby som sa dostala k peniazom, musela som ho odsunúť. Začalo plakať. Vzala som ho do náručia, aby som ho utíšila. Potom sa ma zmocnilo neodolateľné nutkanie vziať dieťa a utiecť s ním. Pustila som sa s ním po ceste, no odrazu som sa preľakla. Tma bola taká hustá, že som len horko-ťažko kráčala. No vedela som si predstaviť samu seba: hroznú ženu, ktorá kráča v tme a nesie dieťa. Bála som sa, aby sa mu niečo nestalo.

– Báli ste sa, že by ste mu mohli ublížiť vy?

Sklonila bradu k prsiam.

– Áno. Položila som ho do akéhosi auta, aby bolo v bezpečí. Vzdala som sa ho a mám z toho radosť. Aspoň môj braček je v poriadku.

Bola to otázka.

– Je v poriadku. Opatruje ho jeho stará matka. Pred niekoľkými dňami som v Citrus Junction dieťa videl.

– Aj ja som ho takmer videla, – povedala, – v tú noc, keď som zabila Ralpha Simpsona. Je to čudné, ako tieto veci človeka prenasledujú. Myslela som, že som mimo dosluchu, ale v tú noc som ho z domu Elizabeth Stonovej počula plakať. Chcela som zaklepať na dvere a navštíviť ho. Už som mala ruku na zvonci, keď som sa v duchu pozrela na seba zboku, na hroznú ženskú vonku v tme, vo vonkajšom priestore, s mŕtvym mužom v aute.

– Máte na mysli Ralpha Simpsona.

– Áno. V ten večer prišiel k nám domov, aby sa pozhováral s otcom. Spoznala som kabát, ktorý niesol, a zastavila som ho. Pristal na to, že si vyjdeme na prechádzku autom a prediskutujeme si situáciu. Povedala som, že v plážovom domci sa skrýva Bruce – chudák, nato poznamenal, že každý, kto je Bruceovým priateľom, je i jeho priateľom – a odviezla som ho ta, k pláži. Prebodla som ho sekáčom, ktorý pani Stonová darovala otcovi. – Zaťatou päsťou sa slabo buchla do pŕs. – Chcela som hodiť jeho telo do mora, ale rozmyslela som si to. Bála som sa, že by ho Bruce mohol nájsť ešte skôr, než ho dostanem do vody. Namiesto toho som hodila do mora kabát a odviezla som sa autom do Citrus Junction.

– Prečo ste zahrabali mŕtvolu v Isobelinom dome?

– Bolo to bezpečné miesto. Vedela som, že tam nik nie je. – Jej oči, celá jej tvár akoby slepo hmatkala po akomsi utajenom zmysle. – Takto to zostalo v rodine.

– Pokúšali ste sa zvaliť vinu na Isobel?

– Azda áno. Nie vždy viem, prečo robím to či ono, najmä v noci. Cítim nutkanie urobiť niečo a aj to urobím.

– Prečo ste v tú noc, keď ste zabili Dolly, mali na sebe otcov kabát?

– Náhodou bol v aute. Bolo chladno. – Zachvela sa pri tejto spomienke. – Nie je pravda, že som chcela, aby podozrenie padlo na neho. Milovala som svojho otca. Ale on ma nemal rád.

– Mal vás rád väčšmi ako život, Harriet.

Pokrútila hlavou a začala sa triasť ešte väčšmi. Chytil som ju rukou okolo pliec a vykročil som s ňou k dverám. Dvere sa otvorili a zaplnili sa červeným západom slnka. V dverách sa zjavila žobráčka, v tej žiare čierna ako žúžoľ.

– Čo bude teraz? – opýtala sa Harriet so sklonenou hlavou.

– To závisí od toho, či sa nebudete brániť proti návratu do Štátov. Ak nie, môžeme sa vrátiť spolu.

– Trebárs.

Keď sme prechádzali okolo, žobráčka natrčila dlaň. Zasa som jej dal peniaze. Zato Harriet som nemal čo ponúknuť. Vyšli sme do meniaceho sa svetla a pustili sme sa po ceste, ktorá vyzerala ani vyschnuté koryto riavy.

BIELO-PRUHOVANÉ POHREBNÉ AUTO 217

ROSS MACDONALD

BIELOPRUHOVANÉ

POHREBNÉ AUTO

LEW ARCHER

I. ZVÄZOK

Z ANGLICKÉHO ORIGINÁLU ROSS MACDONALD: THE ZEBRA-STRIPED HEARSE, KTORÝ VYŠIEL V NAKLADATEĽSTVE THE CRIME CLUB COLLINS, LONDÝN 1962, PRELOZIL DUŠAN SLOBODNÍK.

VYDAL SLOVENSKÝ SPISOVATEĽ, BRATISLAVA 1973. ZODPOVEDNÁ REDAKTORKA MAGDA BRANDOBUROVÁ. KORIGOVALA ZUZANA VESELÁ. TECHNICKÁ REDAKTORKA KVETA CHYTILÍKOVÁ. OBÁLKU A FRONTISPICE NAVRHOL ZOLTÁN SALAMON.

TEM. SKUP. 301/13. ČÍSLO PUBLIKÁCIE 1744. PRVÉ VYDANIE 45 000 VÝTLAČKOV. AH 30.90, VH 31.78. VYTLAČILI VÝCHODOSLOVENSKÉ TLAČIARNE, N. P., KOŠICE.

STRÁN 520. VÝMER SÚKK č. 1438/I-OR-72.

VIAZ. Kčs 35,– 13-72-017-73

Brož. Kčs 30.70 602/22/8.6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai