Cesta smrti

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Ross Macdonald

Cesta smrti

přeložil Richard Sysala

Vydalo nakladatelství BB art

Copyright © 1951 by Alfred A. Knopf. Inc.

All rights reserved

Z anglického originálu THE WAY SOME PEOPLE DIE

(First published in Warner Books, Inc.)

přeložil © Richard Sysala

Grafická úprava obálky © Robin Brichta

Sazba BB art studio

Jazyková korektura: Babyka, Praha

Tisk: CENTA s.r.o., Brno, Vídeňská 113

ISBN 80-7257-322-5

Věnováno Roddymu a Zelle

1

Dům stál na jedné z křižovatek v Santa Monice, kde se mísil hukot nedalekého moře s dopravním ruchem pobřežní dálnice. Lidé, kteří zde bydleli, kdysi museli být na svůj domov hrdí. Po několik posledních let však tato čtvrť ztrácí svou pýchu a důstojnost. Domy by mohly vyprávět příběhy, a nebude těžké je uhodnout. Z majestátních rodinných vil se stávaly mnohapokojové turistické hotýlky nebo pokoje určené pro podnájemníky. Dokonce i palmy lemující ulici zdály se mít nejlepší léta za sebou, pomalu ztrácely bohatství zelených listů.

Zaparkoval jsem před číslem, které jsem dostal, a vykoukl z okna, abych trochu obhlédl dům. Ze zrezavělé destičky, připevněné na jednom ze sloupků podpírajících stříšku verandy, vykukovaly číslice 1348. Nad ní visela tabulka s nápisem POKOJE K PRONÁJMU. Na verandě postávalo několik rákosových křesel a znuděně se tam protahovala opuštěná houpací síť. Balkón v druhém patře, zaplněný křesílky, obklopovalo dřevěné zábradlí, které vypadalo nebezpečně. V každém rohu třetího patra se tyčila gotická věžička s cimbuřím. Byly k smíchu. Nadto na mě vyvalovaly ve všech třech patrech své ospalé oči stažené vybledlé žaluzie.

Tady nebyly cítit peníze. Šel jsem však dovnitř, protože hlas ženy z telefonu se mi docela líbil.

Jakmile jsem zaklepal, otevřela uspěchaně dveře vysoká, asi padesátiletá žena s ustaranýma očima v dlouhém obličeji, oblečená v širokých černých krepových šatech. Detektiv v jejím životě byl určitě událostí. Šedé vlasy se jí elegantně kadeřily, voněly právě dokončeným účesem; nos, tváře i bradu pokrýval pudr. Slabě fosforeskující narůžovělé světlo z okénka nade dveřmi mrtvolně bíle zbarvovalo její pleť; už teď dávalo tušit, že se zde navěky zastavil čas.

Hlas měla hlubší, jemný, pečlivě vyslovovala. „Jsem paní Lawrencová. Vy jste pan Archer, že? Přijel jste rychle.“

„Mezi devátou a desátou nebývá na ulici tak rušno.“

„Pojďte dovnitř, prosím, hned vám přinesu šálek čaje. Právě si dělám takovou menší svačinku. Zjistila jsem, že když udělám všechnu svou práci, potřebuji mezi jídly něco k zakousnutí.“ Vešel jsem. Dveře za mnou lenivě zaklaply, mlčenlivou chladnou halu zaplňoval starobylý vzduch prosycený voskem. Podlaha byla pokrytá parketami, jejichž naleštěný vzor se leskl jako drahokamy. Obklopovalo mne šero. U schodů stál zašlý dubový věšák na klobouky s nablýskanými mosaznými držáky. V kontrastu s rušnou dopravou se mne zmocňoval zvláštní pocit. Vrátil jsem se v čase, nebo vůbec vystoupil mimo něj.

Dovedla mě kamsi dozadu k otevřeným dveřím. „Tohle je můj malý obývák, jestli dovolíte. Přijímací místnost jsem nechala hostům, ačkoli musím říct, že poslední dobou ji příliš nepoužívají. Samozřejmě, sezóna ještě nezačala. Mám teď jenom tři hosty, své tři obvyklé, a ještě jeden zamilovaný pár z Oregonu, novomanžele. Kdyby si tak Galley vzala takového muže… ale posaďte se, pane Archere.“

Popotáhla křeslo od masivního stolku uprostřed místnosti. Byl to opravdu malý pokoj, ale byl přeplněn tolika stolečky, křesílky, sedátky a knihovničkami, že jsem si připadal jako v bazaru s nábytkem. Po všech vodorovných plochách se povalovaly mušle, vázy, zarámované fotografie, samé tretky, jehelníčky a ubrousky. Můj dojem, že jsem se ocitl v minulosti, každou chvíli narůstal, ušaté křeslo mě sevřelo jako zaťatá pěst. Kdyby se stará paní vrátila do reálného světa, určitě by ji převálcoval.

Dost už! Stačí. Napadlo mě. „Ta dívka, Galley, je vaše dcera?“

Otázka ji rozrušila, udeřila jako jednovětá žaloba a následné odsouzení k trestu smrti. Pro starou paní přítomnost vůbec neexistovala. V její tváři se mísily zmatek a hanba. „Ano. Moje dcera Galatea, kvůli ní jsem vám volala…“ Oči jí bloudily po místnosti, až se zarazily na čajové konvici na stole. „Dovolíte, naliju vám trochu čaje, je ještě horký.“

Její rozpraskaná ruka s černými rýhami od špinavé práce rázně nalévala čaj. Život beru v pohodě, ale čaj chutnal jako přepálený tuk zašlých časů. Nedal se pít. Babička mi kdysi takový dělávala, také oblečena do černých pohřebních šatů, brr, podíval jsem se z okna, abych ji zaplašil. Viděl jsem až na santamonický přístav, za ním moře a nebe jako dvě poloviny modrého velikonočního vajíčka.

„Máte odtud pěkný výhled.“

Usmála se nad svým šálkem. „Ano. Dům jsem koupila kvůli němu. Ani bych neměla říkat koupila, protože je na hypotéku.“

Dopil jsem a položil bílý křehký šálek na bílý křehký talířek. „Dobře, paní Lawrencová, to bychom měli. Co se stalo s vaší dcerou?“

„Nevím,“ odpověděla. „Právě to mne tak znervózňuje. Jednoduše před několika měsíci zmizela.“

„Odsud?“

„Ne, odsud ne. Galley doma nežije několik posledních let, ale jezdívala sem na návštěvu aspoň jednou za měsíc. Pracovala v Pacific Pointu jako sestřička na speciálních případech. Vždycky jsem doufala, že se z Galley stane něco lepšího – můj manžel, doktor Lawrence, měl vlastní ordinaci a lidé si ho vážili – jenže ona chtěla být zdravotní sestrou a zdálo se, že je v práci šťastná…“

Opět se vzdálila současnosti do dalekých hlubin času.

„Kdy zmizela?“

„V prosinci, před Vánocemi.“

„Teď je polovina března, jsou to tedy tři měsíce.“

„Na Vánoce Galley přijížděla vždycky domů. Strojily jsme spolu stromeček. Minulý rok jsem byla poprvé sama. Dokonce i lístek přišel o den později.“ A bezvýrazné oči zmizely v slzách.

„Když píše lístky, nemluvil bych o zmizení. Mohu ten lístek vidět?“

„Samozřejmě.“ Vyndala z knihovny černý kožený svazek Swedenborga, otevřela ho a vytáhla čtvercovou obálku. Pro starou paní měla hodnotu milionového šeku. „Ale ona zmizela, pane Archere. Od prosince jsem ji neviděla. Žádný z jejích přátel ji neviděl.“

„Kolik je jí let?“

„Dvacet čtyři. Příští měsíc bude mít pětadvacetiny, devátého dubna. Jestli žije.“ Tvář zakryla dlaněmi, tiše plakala.

„Pravděpodobně se vám vrátí ještě mnohokrát,“ řekl jsem poněkud hloupě, „pětadvacetiletá zdravotní sestra se o sebe dokáže postarat.“

„Neznáte Galley,“ zazněl sklíčený hlas, „muži ji přitahovali. Nikdy si nedovedla představit, jak mohou být hnusní. Stále se mi zdává o smutečních hostinách, o všech mladých dívkách, které byly ukradeny a zničeny odporným chlapským plemenem.“ Široký zlatý prsten se jediný usmíval v bezbřehé zoufalé beznaději.

Prohlížel jsem lístek, drahý, zbytečně okázalý, ozdobený třpytící se slídou zasněžené dálavy. Uvnitř stálo:

·

Ačkoliv má loď již opustila přístav Brázdí moře života tak širé Každičké šťastné a veselé Vánoce Vzpomínám s láskou mé maminky milé

·

Podepsáno zeleným inkoustem, energickým písmem. S láskou Tvá Galley. Obálka byla odeslána 24. prosince ze San Franciska.

„Měla… má vaše dcera nějaké přátele v San Francisku?“

„Žádné neznám.“ Růžovým papírovým kapesníkem otírala klikaté cestičky slz. „Několik posledních let, co vyšla ze školy, neznám její přátele.“

„Mohla by teď být v San Francisku?“

„Jak to mám vědět? Opravdu, jak? Nikdo mi nic neřekne. Vůbec se u mě nestavila. Viděl ji pan Raisch – člověk, u kterého v Pacific Pointu bydlela. Měla tam malý zařízený pokoj, na konci prosince se odstěhovala a vzala si všechny věci. Byl s ní tehdy nějaký muž.“

„Jaký muž?“

„To pan Raisch neříkal. Ten muž prý vypadal tajemně a nepoctivě.“

„Je to fakt, nebo jen vaše domněnka?“

„Jen moje domněnka. Poslední dobou se jí nemohu zbavit. Nebudu vám vyprávět, jak se mi posledních pár týdnů žije. Šestkrát jsem jela autobusem do Pacific Pointu a vyptávala se sestřiček, které znají Galley. Nebyla v nemocnici od Vánoc, co dokončila svůj poslední případ… hm… muže jménem Speed. Ten neřád tam byl s kulkou v břiše. Policie ho chtěla pořádně proklepat, ale brzy odešel. Lidé si v nemocnici šeptali, že tenhle Speed je zločinec. Právě jeho se bojím. Už několik týdnů špatně spím.“ Namodralé kruhy po očima její smutné vyprávění jen potvrzovaly.

„Ve skutečnosti ale,“ pokouším se shrnout, „nemáte nic konkrétního, čeho byste se mohla obávat.“

„Má jediná dcera je pryč…“

„Dcery opouštějí domov od nepaměti. Vím, že tím trhají srdce svých matek, ovšem dokud jejich vlastní děti nevyrostou a neudělají jim totéž, neuvěří. Pravděpodobně utekla, aby si vzala muže, který tehdy u ní byl.“

„Pan Raisch si myslel totéž. Galley by mi však určitě dala vědět, kdyby se vdávala. Určitě. Kromě toho, procházela jsem kartotéky v Pacific Pointu a také v Los Angeles a nikde nic, žádný záznam o svatbě.“

„Tím nic nedokazujete. Za den doletíte do New Yorku i na Havaj.“ Vzal jsem si cigaretu z krabičky v náprsní kapse a automaticky se jí zeptal: „Mohu?“

Její tvář zkameněla, jako bych řekl něco sprostého. „Kuřte, jestli musíte, pane Archere. Já vím, že nikotin má i své oběti. Dr. Lawrence byl léta kuřák, než se konečně osvobodil. S boží pomocí.“

Vrátil jsem cigaretu do krabičky a chystal se k odchodu. Dokonce ani milionem dolarů by mě neuplatila. Navíc nemá v kapse pravděpodobně ani šesták.

A pokud jde o její dceru? Deset ku jedné, že se jednoduše rozhodla žít svým vlastním životem.

Loučím se trochu uhlazeněji: „Když o celé záležitosti přemýšlím, měla byste dceru hlásit na policii jako pohřešovanou. Podle mne se nemáte čeho bát, a jestli ano, tak policie vám pomůže víc než já. Byla by to jen ztráta peněz. Beru si padesát na den plus výdaje. Policie pracuje zdarma.“

Její odpověď mě překvapila: „Očekávala jsem, že vám budu hodně platit. A na policii jít nechci.“

„Pročpak ne? Ztracené dcery jsou jejich specialita. Mají vytvořenu pekelně dobrou celostátní síť informátorů.“

Na tváři se jí objevilo pevné rozhodnutí: „Jestli Galley žije v hříchu s nějakým mužem, pak to není věc nikoho jiného než moje.“

„Neděláte ukvapené závěry?“

„Řekla jsem vám, že neznáte Galley. Muži za ní běhali už na střední škole jako mouchy za medem. Ona je dobré děvče, pane Archere. I já jsem v mládí bývala pohledná dívka a znám nástrahy zlých lidí. Chci vědět, co se stalo s mojí dcerou.“

Postával jsem vedle stolu, zapálil si cigaretu a sirku položil na čajový talířek. Neřekla ani slovo. Chvíli se nedělo nic. Pak mi podala zarámovanou fotografii.

„Podívejte se na ni, pochopíte, co jsem vám říkala.“

Fotografie, hm. Nabízí mi krásu své dcery jako část splátky za mé služby. Stíny, marné šprýmy. Nebo se mi to zdálo. Prohlédl jsem si dívčí tvář, vášnivou, stejně jako její písmo. Dokonce i v bílém čepci ošetřovatelky a vysokém cudném límečku patřila k ženám, které jednou spatříte a už nikdy nezapomenete.

„Když skončila školu,“ ukázala na fotografii. „Před třemi lety, ale vypadá pořád stejně. Není krásná?“

Krásná je slabé slovo. S divokým úsměvem a černýma očima v krásné tváři musela ve své třídě vyčnívat jako jestřáb mezi kuřaty. „Jestli vám nevadí přijít o padesát dolarů,“ rozmyslel jsem si plán, „pojedu do Pacific Pointu a trochu se tam porozhlédnu. Uvidíme, co se dá dělat. Napište mi její poslední adresu a pár jmen z nemocnice.“

Obezřetně jako bažantí slepice vracející se do hnízda přistoupila k stařičkému šicímu stroji u okna, odklopila víko a vyndala z jeho útrob černou obnošenou peněženku. Rozevřela zašlou sponu, prohlédla obsah a zdráhavě napočítala pět desetidolarovek.

Odklepával jsem popel do prázdného čajového hrnku a přitom jsem si tiše probíral poslední rozhovor. Babička by bývala řekla, že v tom mají prsty peníze a tajemný cizinec. Pohlaví mužského či ženského. Placatý nebo šišatý. Podle toho, jak se díváte.

2

Mazal jsem si to skrz Long Beach do Pacific Pointu cestou přes Stolovou horu, která se dál stáčela na severozápad. Město se tam rozvalovalo v zálivu napůl uzavřené štíhlým výběžkem, podle kterého taky dostalo jméno, až po domy na hřebenech tonoucí v mlžném oparu. Ladně se rozprostíralo na mírném svahu, úhledně rozděleno podle společenských vrstev, jako kdyby sociolog odzkoušel své teorie v praxi. Turisté přebývali v hotelích a motelích podél nábřeží. Za nimi ležela deset bloků široká chudinská čtvrť oddělená železnicí od průmyslového centra města, typického starošpanělskými průčelími s cukrovou polevou oschlých dortů. Dále tam je síť padesáti pozemků, na kterých bydlí úředníci a obchodníčci. Za nimi, na mírném svahu, se majetní manažeři všeho druhu radují ze svých nádvoříček a narožněných pikniků. Ti nejbohatší si pod hřebeny vystavěli honosné letní rezidence. Pacific Point jim asi připomíná jejich rodné Juan-les-Pins.

Před dvěma lety tady v Pacific Pointu manželka jednoho klienta přebrala uspávací prášky. Takže jsem věděl, kde bych tak nemocnici měl hledat. Z dálnice vedla odbočka doleva přes prázdné odpolední ulice přímo k nemocniční budově. Stála tam na rozlehlé ploše, omítnuta žlučníkově žlutou barvou. Tenhle pohled mě vždy skličoval. Manželka klienta tehdy umřela, přitom se chtěl jenom rozvést.

Chtivý nějakého rozhovoru jsem se ocitl v čekárně rentgenového oddělení a narazil tam na boubelatou bytůstku v bílých nylonkách. Ramena jí prosvítala skrze látku, příjemně růžová, krátké blonďaté vlasy měla hladce sčísnuty. Jmenovala se Audrey Grahamová a neměla nejmenší náladu se se mnou bavit. Dobrá, řekl jsem jí pravdu, osvěžující změnu mého obvyklého postupu, jsem prostě detektiv hledající Galley Lawrencovou, protože se její máma o ni bojí.

„Neznala jsem Galley moc dobře,“ spustila. „Jistě, byly jsme ve stejné třídě v Los Angeles a taky z ní spolu vyšly. Jenže znáte některá děvčata, jak jsou introvertní. Já jsem spíš opak. Ráda potkávám lidi ve velké pohodě, víte, co tím myslím. Vy jste doopravdy detektiv? Ještě jsem nikdy nepotkala soukromého detektiva.“

„Eé, ano, introvertní typ. Paní Lawrencová mi říkala, že jste s Galley bydlela na pokoji…“

„Jenom chvilku, poslední rok. Náhodou se ke mně přistěhovala, ale za pár měsíců jsem si našla vlastní místečko. Moc nám to spolu nesvědčilo, víte, co tím myslím.“

„Ne zcela přesně.“

Posadila se na okraj nízkého stolku a pohupovala jednou zaoblenou nožkou. „No, myslím tím, že jsme spolu vycházely fajn, ale žily každá jinak. Pobíhala po světě, vracela se, kdy chtěla, i v noci. Já mám pravidelnou práci, stálého přítele, kdežto Galley dělala na případech jako bez ducha, ale jinak se vymykala vlastní kontrole, úplně šílela po chlapech. Myslím tím, že prostě neměla zkoušet přebrat chlapce, který už s někým chodí.“

Pomalu se začervenala, vědoma si, že prozradila něco nepatřičného. Kulaté oči v rdícím se obličeji zářily modří, studenou jako sníh. Jestli byla Audrey Grahamová nejlepší přítelkyní mé hledané černovlásky, pak Galley žádnou přítelkyni neměla.

„Kde jste s ní bydlela a kdy?“

„Srpen, září, tak nějak: v červenci jsme měly prázdniny. Bydlely jsme v Akátovém dvoře. V pokoji s jednou dvojpostelí, nešly odsunout.“ Byla znovu v rozpacích, tentokrát rudá až ke kořínkům slámových vlasů.

„Jaký druh mužů se jí líbil?“

„Všechny, víte, co tím myslím.“ Ten refrén mi už lezl na nervy. „Můj kluk studuje poddůstojnickou školu a myslíte si, že holka, která se tváří, že je něco víc, protože její táta je doktor, nebo to alespoň tvrdila, tak si myslíte, že si dává pozor s kým chodí? Samozřejmě měla nabrnknutých pár doktorů, ale byli to samí ženáči a žádného jsem nikdy neviděla. Taky chodila s chlapci z akademie, s právníkem, s chlápkem, který byl prý spisovatel nebo co, a dokonce s někým, kdo vypadal jako Mexikánec. Nebo snad Ital?“

„Pamatujete si jejich jména?“

„Většinou znám jenom křestní, a to ještě ne všech. Nechtěla bych vám vyjmenovávat doktory. Můj názor je: prostě se jí udělalo z tohodle města špatně a utekla s nějakým chlapem. Do Las Vegas nebo tam někam. Moc si o sobě myslela. Vyhodila klidně peníze za šaty, které si nemohla dovolit a pak půl měsíce ujídala z mého.“

Z haly k nám dolehly kroky a Audrey hbitě seskočila ze stolku. Do dveří nakoukl vysoký muž v bílém plášti. Na očích měl obrovské brýle.

„Audrey, ten pyelogram na stole bude hotov za pět minut.“ Přikročil ke mně. „Vy jste zítřejší baryový klystýr?“ Odpověděl jsem ne a on odešel.

„To buďte rád,“ usmála se dívka. „Teď už ale musím jít.“

„Máte ještě pět minut. Co vám říká nějaký Speed s kulkou v břichu? Galley ho ošetřovala.“

„Oh, Herman Speed. Dostal zánět pobřišnice, snad od olova anebo čeho, ale Galley s ním neodešla. V prosinci ležel na oddělení tři týdny, pak utekl z města. Jinak pořádal v aréně wrestling a v novinách psali, že byl zraněn kvůli nějaké válce gangů. Víc nevím, já to ani nečetla, říkal mi to jeden doktor.“

„S ním tedy neodešla?“

„Ne, zůstala ve městě. Jednu noc jsem ji viděla s tím Italem, jak se jenom jmenoval… Turpetine? Asi pracoval pro Speeda, párkrát ho na céčku navštívil. Tarantula nebo tak nějak.“

„To je druh pavouka.“

„Eeh ano, ale Galley není žádná moucha. Ať už šla s kýmkoli, měla zatraceně svoje důvody. Jedna věc se jí totiž musí přičíst k dobru – uměla si fajn žít. Ale co viděla na tom Italovi, fakt nevím. Ten typ, víte? Takoví na ženy neberou žádné ohledy.“

Z jejích poloúvah jsem se cítil už poněkud unaven, navíc se opakovala.

„Moc vám děkuji, slečno Grahamová,“ otázky byly vyčerpány.

„To nestojí za řeč. A jestli potřebujete vědět víc, končím v půl čtvrté.“

„Možná vás později vyhledám. A ještě poslední věc – vyprávěla jste totéž co mě, paní Lawrencové?“

„Ne, samozřejmě ne. Nemohla bych špinit jméno své kamarádky před její vlastní matkou. Nechtěla jsem říct, že by Galley měla opravdu špatnou pověst. Víte, co tím myslím.“

3

Do Akátového dvora se dalo od nemocnice dojít pěšky po ztichlé ulici přes školní pozemky. O přestávkách asi tak tichá nebyla. Ve dvoře postávalo na každé straně pět malých, štukou omítnutých domků. K zadním garážím vedla štěrková cesta. Dřevěné dveře prvního domku nesly nápisy Kanceláře a Všechny pokoje obsazeny. Před domkem v zahrádce rostly dva mohutné akáty obsypané žlutými květy.

Jakmile jsem vystoupil z auta, z jednoho ze stromů slétl drozd a zaútočil na mou hlavu. Zle jsem si ho přeměřil; on vystoupal až k telefonním drátům, kde usedl a začal se mi chechtat. Smích přicházel také od chlápka s červeným obličejem, který se válel pod jedním stromem v rozkládacím lehátku. Brzy ho však přešel, pravděpodobně astma. Zakašlal, začal se dusit a sípat. Lehátko zaskřípalo pod jeho váhou a tvář mu ještě více zčervenala. Pak sundal z hlavy špinavý slamák a blaženě si stíral kapesníkem holou rudou hlavu.

„Promiňte. Ti malí ďáblové útočí každou chvíli. Je to má vzdušná obrana. Myslím, že chtějí vaše vlasy, aby si postavili hnízdo. Sestřičky tím přivádějí k šílenství.“

Vstoupil jsem do stínu stromu. „Jste pan Raisch?“

„Tak zní mé jméno. Říkám jim, noste klobouky, ale ony ne. Tam, kde jsem vyrůstal, v Malém Egyptě, dámy bez klobouku neudělaly ani ránu, kdežto zdejší děvčata je dokonce vůbec nemají! Jdete za mnou? Volné pokoje nejsou.“ Ukázal palcem na dveře domku. „Navíc beru většinou jen děvčata z nemocnice a sem tam manželský pár.“

Vysvětlil jsem, že nejsem budoucí nájemník, a že to je všechno, co na sebe mohu prozradit.

„Tak si dovolím hádat,“ usmál se. „Můj dům nevypadá zvenku nic moc, ale sám vidíte, je absolutně v bezvadném stavu. Loni jsem ho přestavil svýma vlastníma rukama, položil nová linolea, instalatéra mám v malíčku. A cenu jsem nezvedl ani o měďák. Žádný zázrak, že mám plno. Co mi vlastně chcete? Koupit nic nepotřebuju.“

„Hledám Galley Lawrencovou. Pamatujete si ji?“

„Měl bych říci, že ano.“ Přimhouřil své modré oči a prohlížel si mě odshora dolů. „Nejsem tak starý ani seschlý, abych zapomínal na tak hezká děvčata. Dokonce i kdyby byla hrbatá a jednooká, nezapomenu. Asi už nemám žádnou naději – každých pár dní někdo přijde a vyptává se na Galley. Copak jí chcete?“

„Jenom si popovídat, chtěl snad někdo něco jiného?“

„No, její matka tu byla několikrát. Asi si myslela, kdovíco jsem s její hodnou dcerkou nedělal! Pcha! Jenom jsem ji ubytoval. Pak volali samí mladí kohoutci, prakticky mi na Nový rok odpojili telefon. Jste snad jeden z nich?“

„Ne.“ Já a mladý kohoutek, kdy to bylo…

„No, podívejte, jste z L.A., že?“ Jeho oči mne stále probodávaly. „Máte na autě značku L.A. Všichni ti chlápci byli z L.A. a tvrdili, že jsou ze společnosti na hrací automaty. Děláte pro ně?“

„Nedělám.“

„Nosíte pistoli. Nebo možná máte v podpaží pěkný nádor.“

Řekl jsem mu že hledám Galley, protože si mě najala její matka jako soukromého detektiva. „Vy byste normálně nosil pistoli, kdybyste prodával hrací automaty?“

„Tihle ji měli, takovou maličkou. Ukázali mi, co mají s sebou, asi aby mě zastrašili. Nevyprávěl jsem jim, že jsem prodával střelné zbraně v dobách, kdy byli ještě na houbách a poslal jsem je do háje. Chtěli ukázat, že jsou ostří hoši, tak jsem je v tom nechal.“

„Jste poctivej a drsnej chlap.“

Lichotka se mu zamlouvala, obličej znovu roztáhl k úsměvu. Pocítil potřebu se nějak víc vyjádřit. „Neměl bych to, co mám, kdybych jen seděl na zadku a čekal na pečené holuby. Ne, pane, byl jsem v každým ze čtyřiceti osmi států. Všude jsem se zapotil. Štěstí mě naposled opustilo na Floridě. Od té doby žiju tady.“

Opatrně jsem se uvelebil na plátěném sedátku. Nabídl jsem mu cigaretu.

Mávl jen rukou. „Nic pro mě. Astma a srdce. Ale klidně si zapalte. Ta stará ženská musí být opravdu hodně nervózní, když si najímá detektivy.“

Začínám si myslet, že má dokonce proč být nervózní. „Říkal jste, jak se vás chlapi od automatů pokoušeli zastrašit. Konkrétně?“

„Mysleli si, že bych mohl vědět, kde by Galley Lawrencová mohla být. Ona a ten její dacan, Talián nebo Španěl. Říkali, že se jmenuje Tarantine. Dál toho už moc nevím. Tarantine jim asi utekl s pěkným balíkem nebo s něčím hodně cenným. Ten malý se smál, vysoký – ať se prý starám sám o sebe. Právě v ten moment mi ukázal pistoli, malou černou automatiku. Nato já, že bych měl jít zavolat policii, a tak ji zase schoval.“

„Co byli zač?“

„Obchodníci s hracími automaty. Tak se představili. Označil bych oba za hrdlořezy, jejich obličeje si budu pamatovat ještě hodně dlouho. Ten s tou pistolí byl hubený jako sláma. Kdybyste se na něj díval z boku, nevrhal by snad žádný stín. Zepředu měl ramena k sobě přitisknutá na tři pěsti, sako na něm plandalo jako na strašákovi. Prostě vzezření trestance nebo souchotináře. Malé drobné oči a hulvátská mluva,“ rozhodil rukama. „Kdyby zahodil tu svou hračku, roztrhl bych ho vejpůl, i ve svém věku. Přitom jsem dost starý, abych dostal penzi, kdybych ji potřeboval.“

„Ale vy nepotřebujete.“

„Ne, pane. Ten druhý, šéf prvního,“ zdůraznil gestem, „doopravdický zločinec. Vešel do mé kanceláře, jako by mu patřila, a když zjistil, že mně poroučet nebude, zkoušel to přátelsky. Jako bych se kamarádil se štírem! Patřil k těm kovbojům z herny, co se tváří jako gentlemani, ale přitom to jsou podvodníci, zloději a vyděrači. Panamský klobouk, krémový dvouřadový oblek, kravata – samá ruční práce, voskově žluté střevíce, přihasil si to ke mně v dlouhé černé limuzíně, až jsem se lekl, že přicházejí pohřebáci…“

„Čekáte je snad?“

„Kdykoliv, synu,“ spustil svůj hurónský smích. „Ale dokud nedostanu pusu od pupíkatého Dandyho, nikam se nehnu,“ až se zaškytal. „Ten menší byl nebezpečný. Na tváři se mu již leckterý souboj podepsal, chlap všemi mastmi mazaný, z jeho pohledu mi běhal mráz po zádech. A způsob, jakým mluvil o tom Tarantinovi, moc šancí mladíkovi nedával.“

„Slůvko o Galley?“

Raisch pokrčil rameny. „Ne. Budou asi držet spolu, tedy najdou-li ji, pak i jeho.“

„O tom všem jste ale paní Lawrencové neříkal, že?“

„Ale ano. Dvakrát. Ta paní mi nebyla příjemná, ale měla právo to vědět. Takže jsem jí vyprávěl, jak se Galley odstěhovala, jak byl Tarantine při tom a že odjeli jeho automobilem. 30. prosince přesně. Byla pryč týden nebo deset dní a vrátila se. Prý jenom chtěla pryč. Jenže proč bych měl, do čerta, sušit její třicetidenní výpovědní lhůtu, když mi čekaj další zákazníci? Tak se sbalila a už jsem ji nikdy neviděl. Samozřejmě – adresu nenechala.“

„Jenže paní Lawrencová žádného Tarantina nezná.“

„Ani já jsem ho neznal, až od těch dvou gaunerů od automatů. Přišli předevčírem, v sobotu, a paní Lawrencová tady už nebyla týdny. Myslel jsem, že to vzdala.“

„Jak vidíte, nevzdala. A co dál?“

„Bohužel nic, leda tak kam asi odjeli. K tomu nepotřebuji bůhvíjaké pomůcky. Na Folsom nebo na San Quentin, jestli je ovšem ten dlouhý s krátkým dřív nechytí.“

„A Tarantine?“

„Ten patří mezi ty hezký, mladý Taliány s kudrnatými černými vlasy, které ženy chtějí vískat. Oblek z Hollywoodu, rychlé fáro, v hlavě svítící herny. Znáte ten typ. Asi jste předpokládal, že Galley by mohla mít lepší vkus.“

„Vzala si ho?“

„Jak to mám, k čertu, vědět? Už jsem viděl řádku pěkných mladých holek, co se daly dohromady s parchantama, a žily po celý zbytek života v bídě a utrpení. Věřím, že jí se to nestane.“

„Ještě mi popište Tarantinovo auto.“

„Dobrá. Předválečný packard, bronzově zbarvený, s bílým pruhem na bocích. Skočila na přední sedadlo a odjeli pryč. Jestli ji najdete, dejte mi vědět. Měl jsem to děvče rád.“

„Ale?“

„Pro její vitalitu. Mám rád dívky s osobností. Sám jsem jí dostal pořádnou porci, a když potkám někoho podobného, srdce mi radostí zaplesá.“

Poděkoval jsem, ale na chodníčku mě už zase pronásledoval jeho zvučný, optimistický hlas. „Ale osobnost se z vás nestane jen tak sama od sebe, když jsem se zkoumal, utápěl jsem se v depresích, démon mi našeptával, nejsi sám, někdo jiný tě přijde vystřídat, ale teď už se nebojím. Hezky si sedím a může přijít cokoli.“

Zavolal jsem zpátky: „A co vodíková bomba?“

„K čertu, budu sedět dál!“ triumfálně zakřičel. „I bombu jsem přelstil. Doktoři mi předpověděli, že mi srdce nevydrží víc jak dva roky.“

4

Cesta do Point Areny zabrala nejmíň půl hodiny, ačkoliv jsem měl jakous takous představu, kde leží. Nic moc místo uprostřed města, kousek od železniční tratě. Za ní se krčily hromady všelijak zalátaných a pospravených chatrčí, pravý ráj tuláků a vagabundů. Na jednom přístřešku se místo střechy blyštil ocelový plech připomínající svým leskem šupiny běličky. I muž, který ležel v zahrádce před chatkou, vypadal jako nějaké domácí zvíře. Prase.

Zvenku se aréna podobala spíš starému skladišti, nebýt pokladny u vchodu. Žlutá, špinavá tabule uvnitř zavřené budky světu oznamovala: wrestling, každé úterý, vstupné 0.80, rezervace 1.20, u ringu 1.50, děti 0.25. Dveře byly dokořán. Vešel jsem.

V chodbě byla taková tma, v porovnání s jasným sluncem, že bych určitě zabloudil, kdyby bylo kam. Jediné světlo přicházelo z okénka vysoko na levé zdi. Přinejmenším ta čtvercová díra pokrytá pletivem jako okénko sloužila. Natahoval jsem se na špičky, abych se tam podíval, ale v malé místnůstce kromě dvou normálních židlí, poškrábaného stolu s telefonem a mosazným, zřejmě dost cenným plivátkem nic jiného nestálo za řeč. Stěny byly počmárané telefonními čísly. Místo obrázků kalendář s nahotinkami, vedle několik všeobecně známých fotografií potomků evropské aristokracie, například Albert Trompington-Whist nebo Basher Baron Flores.

Kdosi mimo okénkový obzor tropil řádný rytmus, tak jdu dál. Konec chodby ústil do hlavní haly. Do poměrně malé haly pro maximálně tisíc stojících. Uprostřed provazový ring, ozařovaný skrz hustá mračna prachu líným, slizkým světlem.

Vznášel se tady těžký vzduch, ten samý, jaký mívají všechny zabedněné budovy, nasycený potem, lidským dechem, praženými oříšky, pivem, tabákem, parfémy Ben Hura či z indické myrty, vodou po holení, únavou. Budoucí doktor filozofie s dobrým nosem by tu napsal skvělou diplomovou práci, třeba s názvem „Rozbor plynného prostředí při zápasu lidských těl s přihlédnutím k pestré směsici davu.“

Tam-tý-tam, tam-tý-tam, tam-tý-tam, přistoupil jsem k dvoukřídlým dveřím s nápisem VÝCHOD a údery zněly silněji. Dveře se otevřely ven na cestu, kde černý chlapec trénoval údery s koženým pytlem. Z druhé strany prkenné ohrady, s bradou opřenou o ruce, ho sledovala starší černoška. Její velké tmavé oči zabíraly celý obličej, teď se chystaly zabrat i chlapce.

„Kdo to tady vede?“

Pokračoval levačkou v tlukotu, zády ke mně. Do pasu nahý, ve vyšisovaných khaki kalhotách a ubohých plátěnkách obnažujících půlku černých chodidel. Přeorientoval se na pravačku, aniž ustal v bubenickém rytmu. Leskl se potem.

Hádal jsem mu váhu tak středně těžkou, ale nevypadal na víc než osmnáct. Se svou výškou a masivní kostrou by mohl dorůst do obřích rozměrů.

Ženě asi zvědavost nedala, poněvadž po chvíli na něj zavolala: „Pán se tě na něco ptal, Simmie.“ Všichni páni byli bílí, všichni bílí byli páni.

Pomalu se narovnával. Napjaté svaly jeho prsou a břicha vystupovaly v detailním reliéfu, jak to známe u bronzových soch. Úzká, dlouhá hlava, zkosené čelo, malé oči, široký nos, silné rty. Hlasitě dýchal nosem. „Chcete mě?“

„Rád bych věděl, kdo to tady vede.“

„Jsem správce. Chcete něco?“

„Popovídat si s šéfem. Je tu někde?“

„Dnes ne. Pan Tarantine je mimo město.“

„A co Speed? Tady už není šéfem Herman Speed?“

„Byl, ale už není. Od začátku roku to tu spravuje pan Tarantine.“

„Co se stalo s Hermanem?“ Podiv v mém hlase zněl neupřímně. „Odešel?“

„Ano, pan Speed odešel.“ A utrum. Slovy neplýtval.

„Střelili ho,“ spustila žena. „Udělali mu díru do břicha. Je to k uzoufání, pan Speed byl dobrej velkej chlap.“

„Ty mlč, Violet,“ okřikl ji chlapec. „Nic o tom nevíš.“

„Mlč si sám,“ odpověděla pohotově.

„Kdo ho střelil?“ zeptal jsem se jí.

„Nikdo neví. Možná on jediný, ale policii to neřekl. On byl doopravdy mlčenlivej.“

„Řekl jsem ti, mlč!“ opakoval hoch. „Marníš pánův čas.“

„Kde je Tarantine?“

„Taky nikdo neví,“ řekla žena. Je pěkně upovídaná, tím líp. „Minulý týden odjel a od té doby ho nikdo neviděl. Vypadá to, jako když chce svalit všechnu práci na mladého Simmieho.“ Hrdelně se zasmála. „Jo, kdybyste mluvil s paní Tarantinovou, možná byste se dověděl víc. Bydlí v týhle ulici, pár bloků odsud.“

Chlapec tiše překročil ohradu, ale žena se stále nacházela mimo jeho dosah. „Zůstaň na své straně, Simmie, varuju tě. Jenom ti to uškodí.“

„Zkoušíš mě dostat do problémů, a už mě tam zkoušíš dostat celou dlouhou zimu. Proč nezmizíš pryč?“

Zatřásla pohrdavě těžkým tělem a odkvačila za roh budovy směrem k dlouhé ohnuté řadě pokrabatělých místnůstek velikých jako desetistopé náklaďáky ve frontě na maso. V okénkách se míhaly tváře. Po chvíli se v jednom z nich objevila i ona.

S chlapcem potom už byla řeč. Prolomil jsem jeho zdrženlivost velebením jeho muskulatury a zájmem o souboje, které už podstoupil. „Cítím se,“ říkal, „připravuju se na svůj profesionální debut. Pan Tarantine mě hodlá odzkoušet v jednom z nadcházejících týdnů v San Diegu.“ Pochválil jsem Tarantina jako dobrého přítele, čemuž Simmie pochvalně přikyvoval.

„Slyšel jsem, že se oženil s překrásnou ženou.“

„Pan Tarantine nemá žádnou manželku.“

„Myslel jsem, že Violet říkala něco o paní Tarantinové.“

„To jo, to je stará dáma. Violet nezná vůbec nic.“ Vyslal na její okno zlý pohled.

„Violet mluvila taky o nesnázích pana Tarantina.“

„Ale žádné nesnáze,“ přimlouval se chlapec. „Pan Tarantine je chytrý muž. Ten se nikdy nemůže dostat do nesnází.“

„Ale slyšel jsem o nesnázích s hracími automaty.“

„Kecy. On ne. To bylo minulý rok, když tu byl pan Speed. Jste policajt, pane?“ tvář mu ztvrdla.

„Otvírám si na jižní straně podnik. Chtěl bych tam jednu mašinu.“

„Koukněte se do telefonního seznamu, pane, automaty vyřizují ve Western Variety.“

Poděkoval jsem. S rachocením začal ihned. Tam-tý-tam, tam-tý-tam, tam-tý-tam. Za pár měsíců se z něj stane bojující stroj rozdávající rány hlava nehlava, pronajímaný tak za dvacet pětadvacet dolarů na souboj. Když bude fakt dobrej, mohl by si dopřát i fajnovější ženy než je Violet, baštit k snídani tlusté steaky a rozhazovat peníze. Pak dopadne velmi tvrdě na dlažbu, s promíchaným mozkem.

5

Nabral jsem benzin u pumpy blízko arény a poohlédl se v seznamu po jménu Tarantine. Natištěné tam bylo jen jedno: Sylvia Tarantinová, Sanedresova 1401. Zkoušel jsem zavolat. Nikdo to nezvedal.

Sanedresova ulice, na které jsem právě stál, se valí městem skrze černošskou, pak mexickou čtvrť, lemována zchátralými domky a přelidněnými chatrčemi, zpestřená o nálevny, zastavárny, herny či jídelny, občas i pofiderní svatostánek. Čím víc se přibližujete k horám, tím jsou domy prostornější a lépe udržované. Mají větší zahrady a děti po seškrábání nánosů špíny bývají bílé.

Hledaný dům stál na úpatí svahu. Jednopatrový, dřevěný, s plochou střechou, z velké části zakrytý změtí zanedbaných rododendronů – z biologie jsem míval jedničku – a cypřišů. Zasklené přední dveře vedly přímo do fádního obýváku. Zaklepal jsem. Žádná odpověď.

Pod nepromokavou plachtou vedle domku odpočívala zánovní závodní motorka. Šel jsem ji obhlédnout, když tu jsem si všiml ženy na vedlejší zahradě. Věšela prostěradla. Z pusy si vyndala kolíček.

„Hledáte někoho?“ zavolala.

„Paní Tarantinovou,“ a hned jsem se zeptal: „Bydlí tady?“

„Jistá věc, jenom teď není doma. Šla navštívit syna do nemocnice.“

„Nemocný?“

„Minulou noc byl přepadený v docích a zle ho tam zbili. Doktor myslel na frakturu lebky, ale třeba to nebude tak špatný.“ Odhrnula si prošedivělé vlasy z obličeje.

„Co tam, prosím vás, Tarantine v noci dělal?“

„Bydlí tam. Myslela jsem, že ho znáte.“

Přiznal jsem, že ne.

„No nic, ale když počkáte… neměl byste čekat dlouho. Návštěvní hodiny jsou do čtyř.“

„Zkusím nemocnici, díky.“ Hodinky ukazovaly čtvrt na čtyři.

Za pět minut čtyři jsem byl přesně tam, kde jsem začal. V nemocnici. Sestřička v informacích mě poslala do pokoje 204, nahoru po schodech a v hale doprava. Upozornila mě, že mám jen minutku.

Dveře do dvěstěčtyřky byly dokořán. Uvnitř stínila výhled na ležícího obrovská starší žena v červenočerných puntíkatých šatech. Právě argumentovala zvýšeným hlasem:

„Ne, nesmíš, Mario. Musíš ležet v posteli, dokud doktor nedovolí. Doktor ví nejlíp.“ Italský přízvuk byl znát.

Odpověděl jí bručivý mužský hlas, spíš nesouhlasné zašišlání: „K čertu s doktorem.“

„Proklínej svou starou matku, jestli chceš, ale zůstaň v posteli. Slib mi to.“

„Zůstanu v ní dneska, zítřek neslibuju.“

„Zítra uvidíme, co nám řekne doktor.“ Žena se naklonila nad ležícího a hlasitě, mlaskavě ho políbila. „Addio, figlio mio. Ci vediamo domani.“

„Arrivederci. Neměj strach, mami.“

Uhnul jsem stranou, když ze dveří vyšla (sotva se do nich vešla), a nápadně se zajímal o vyhlášky visící na stěně.

Kdyby byla ještě o šest palců širší, musela by dveřmi procházet bokem. Poměřila mne podezíravým pohledem a odkolébala své mohutné tělo pryč. Tlustí modří červi – křečové žíly se plížily pod jejími punčochami, zakusovaly se hloub a hloub.

Vešel jsem. Dvě postele. Na té vzdálenější u okna pochrupával chlapík s bílou bandáží kolem krku. Na bližší seděl muž, kterého jsem hledal. Spíš polehával, i přes zvednutý konec postele a dva polštáře pod hlavou. Tvář mu z velké části zakrývala helma z bílých obvazů. Viditelné partie obličeje připomínaly potlučený, zralý baklažán, přemrštěně modrý s nádechem zelenožluté, plus pár tmavých, čerstvých strupů. Někdo s láskou mrzačící lidi použil jeho obličej jako kopací míč.

Nateklé rty zašišlaly: „Co chcete?“

„Co se vám stalo?“ ptám se na oplátku.

„Klidně vám svůj příběh povím,“ pracně vyslovoval, „jednou si tak zatraceně dobře prohlížím v zrcadle svůj obličej. Nemám ho rád. Nesluší mi. Tak chmátnu po kladivu a dám se do práce. Ještě něco chcete slyšet?“

„Chytl jste se s partou od automatů, Tarantine?“

Na chvíli oněměl úžasem. Jeho tmavé oči v modrých důlcích ještě více potemněly.

„Vypadněte odsud,“ promnul si odřenými prsty strniště.

„Probudíte svého přítele.“

„Na to kašlu. Jestli pracujete pro tamty, tak jim můžete říct to samý. A jestli jste prašivej policajt, tak vypadněte taky.“

„Nejsem ničí gorila. Pracuju jako soukromý detektiv, ne policajt. Mám za úkol najít Galley Lawrencovou, protože se jí podle mínění její matky něco stalo.“

„Ukažte mi průkaz.“

Otevřel jsem náprsní tašku a představil se. „Odvážel jste ji pryč z jejího bytu ve městě. Je to pravda?“

„Já?“ upřímně se podivil.

„Jste řidičem bronzového sportovního packarda?“

„Já ne,“ vydechl. „Hledáte mého bratra. A nejste sám. Moje jméno je Mario. Jeho Joe.“

„Kde je Joe?“

„Přál bych si to vědět. Roztrh bych ho hajzla. Utekl a nechal mě…,“ věta zůstala nedokončena.

„Byla s ním Galley Lawrencová?“

„Asi ano. Spějí spolu. Chcete je najít, he?“

S další otázkou mi pomohl sám, jen co se úplně posadil (vypadal dokonce hůř). „Uzavřu s váma obchod, jo? Vím, kde bydlí v L.A. Vy mi dáte vědět, když je najdete. Berete?“

„Mám mu něco vyřídit?“

„Řeknu to Joeovi sám.“

„Beru, samozřejmě. Když ho najdu, budu vás informovat. Kde tedy?“

„Hotýlek Casa Loma. V jednom z těch pyšných kvartýrů vedle Sunset Hills.“

„A vy?“

„Na své lodi. Aztec Queen. Kotví dole v zátoce u ostatních jachet.“

„Kdo jde po vašem bratrovi?“

„Na to se mě neptejte.“ Lehl si zpátky do polštářů.

V tu ránu za mnou zaječel studený, neosobní hlas. „Návštěvní hodiny skončily. Jakpak se dnes cítíme, pane Tarantine?“

„Báječně,“ zahuhlal. „Vypadám už líp?“

„V bandážovaném oblečku velmi roztomile, pane Tarantine.“ Sestra zamířila k druhé posteli. „Co naše tonzilektomie?“

„Taky se cítí skvěle, ale myslí si, že umírá.“

„Zítra bude čilý jako rybička,“ použila obvyklou frázi a odešla.

Dostihl jsem ji až v hale: „Co se stalo Mariovi s obličejem? Nechtěl mi nic říct.“

Sestřička nakrčila dlouhý, vážný nos. „Neřekl to ani nám. Když sem včera v noci přišel, měla službu moje přítelkyně, která neví o nic víc. Byl v příšerném stavu, obličej samá krev a také slabý otřes. Řekl, že upadl na lodi, je však naprosto jasné, že mu někdo něco udělal. Samozřejmě, zavolali policii. Pověděl jim stejně prd. Mario je mlčenlivý člověk, že?“

„Velmi.“

„Vy jste jeho přítel?“

„Jenom známý.“

„Holky říkaly, že jde o problémy v gangu. Že pan Tarantine v nějakém byl a pohádal se s ostatními. Mohlo by na tom být něco pravdy?“

„Těžko. Nemocnice bývají plné klepů… Až jimi přetékají.“

6

Než mi přinesli oběd, šel jsem zavolat do bytu Josepha Tarantina. Nikdo. Steak v hollywoodském Mussově restaurantu uměli tak, jak ho mám rád, polosyrový, s houbami a spoustou osmažených plátků cibule. Navrch jsem si dovolil jedno pivo Black Horse. Pohoda. I kdyby se mi už nic nepodařilo, cítil bych se dobře. Po jídle se do mě vždy vlévá nová síla.

Vyrazil jsem z parkoviště, světla rozsvícená. Na ulicích se už hmatatelně válel šedý soumrak. Město se v něm rozplývalo, stále ještě mlhavě zřetelné. Obchody, divadla, úřady, všechno ztratilo své ostré obrysy; číhající noc jim propůjčila hrůznou velikost, pochmurnou vážnost. Dvouproudovka na rozdíl od ztichlých uliček hýří životem. Polovina jejích bludiček se řítila do moře, ta druhá se rozhodla zůstat suchá. Celé Los Angeles zastiňují svahy hor, tlumí intenzitu neonů, světla mění v plápolající třpytivé jiskřičky.

Hotýlek Casa Loma tiše odpočíval tam, kde měl. Čtyřpatrové bílé stavení, kde ve více než polovině oken žhnula veselá světélka, se sice nedalo nazvat fajnové, jak ho označil Mario Tarantine, nicméně ušlo. Na plácku za domem parkovala povětšinou nová auta, jenže pontiac 8 mezi nimi patřil mezi ta nejlevnější, která jsem kdy viděl.

Uvnitř žádný vrátný, aby mi posloužil, žádný recepční, žádný zřízenec. Přešel jsem krátký koberec k mosazným poštovním schránkám hned vedle vnitřních skleněných dveří. Joseph Tarantine se skvěl pod číslem 7 na štítku ručně napsaném zeleným inkoustem, evidentně rukou děvčete, jejíž „loď už opustila přístav a brázdí moře života tak širé.“ Většina jmen byla natištěna, ale pár i umělecky zpracováno, zvlášť u čísla 8 bylo překrásně vyryto – Keith Dalling. Stiskl jsem elektrický zvonek u jeho jména, a nedostal odpověď. Jak dnes jinak.

Číslo 12, paní Sooperová, byla hbitější. Nebo má u zvonku zařízenu čekací kancelář. Jakmile mi zabzučela, otevřel jsem dvoukřídlé dveře a strčil mezi ně krabičku sirek. Starý trik. Ještě ze schodů jsem ji překontroloval.

U dveří patnáct schránek, což jednoduchou úvahou znamená patnáct bytů, musím tedy do druhého patra. Ocitl jsem se v úzké chodbě, o kousek dál končící v útulné předsíni. Minutu jsem si prohlížel dveře číslo 7 s nulovým výsledkem. Mám dvě možnosti – buď přechytračit zámek nebo zmizet. Odnaproti přes místnost mé počínání zádumčivě sledovalo číslo 8. Vyndal jsem z náprsní kapsy oprýskaný šroubovák. Na prohlídku bytů si ho beru vždy. Číslo 7 zabezpečoval střelkový zámek typu Yale, jednoduchý, až trapný.

Tenhle byl úplně nejtrapnější – dveře se otevřely samy. Někdo tu už přede mnou vegetoval, neboť dveřní rám nesl stopy páčidla. Se šroubovákem opět v kapse, ale pistolí v ruce, jsem vešel do tmavé místnosti, osvětlené pouze pruhem světla z předsíně.

Pomalu jsem za sebou zavřel dveře a hledal na zdi vypínač. Dokonce i přes tmu z pokoje čišelo cosi zvláštního. Veliké okno naproti dveřím mdle ozařovalo rozmazané hrany nábytku. Opravdu nevyhlížely v pořádku. Rozsvítil jsem a viděl. Kromě bíle omítnutých zdí a stropu bylo všechno zařízení napadrť.

Plné hrsti čalounění, vykuchaného z křesel či divanu, se rozvalovaly po celé podlaze jako ušmudlaný sníh. Skleněnému konferenčnímu stolečku někdo odšrouboval nohy. Roztrhané reprodukce obrazů, vyrvané ze svých rámů, ukrývaly kovové součástky radiomagnetofonu. Dokonce strhli a rozkouskovali záclony a stínítka lamp.

Kuchyň vypadala hůř. Obsah všech zotvíraných konzerv a skleniček zapáchal nejen ze dřezu, ale i z hnoje na zemi. Ledničku absolutně zničili, umělci. Izolační materiál vytrhli ven, předtím ovšem nadělali z linolea obdélníky. Ve středu všeho toho chaosu, jako slunce naší soustavy, trčel na stole napolo snědený oběd, steak s brambory a chřestem. Nedoufal jsem, že by člověk mohl být někdy horší než přírodní katastrofa, cyklon, potopa, či zemětřesení dohromady. Tady ano.

Vešel jsem do ložnice. Matrace, pokrývky, peřiny v cárech, zničili dokonce i kostru postele. Výhled zastiňovala hromada pánských sak a dámských šatů, obsypaná útržky bílých uniforem. Prádelník byl samozřejmě vysypaný, ze zrcadla střepy. Stěží v tomto pokoji zůstalo něco v celku. Co je však zajímavé, nevšiml jsem si žádných osobních věcí; žádné dopisy, zápisníky, dokonce ani sirky. Našedlé kachní peří pokrývalo celý pokoj jako plíseň.

Do koupelny jsem se dostal z předsíňky mezi ložnicí a obývákem. Ve dveřích jsem šmátral po vypínači. Zmáčkl jsem ho, ale světlo nikde. Jen promluvil mužský hlas:

„Mířím na tebe a nemůžeš mě vidět. Zahoď zbraň.“

Zíral jsem do temné koupelny. Něco se tam blyštilo, jenže to vodovodní kohoutek umí také. Žádný pohyb. Hlučně jsem upustil revolver.

„Seš můj hoch,“ spokojeně zabručel hlas. „Zádama ke zdi a ruce nahoru.“

Poslechl jsem. Z temné místnosti se vynořila vysoká postava v černém širokém klobouku. Byl hubený jako smrt. Měl vystouplé lícní kosti, namodralé úzké rty. Pohaslé oči (a také hlaveň) sledovaly každý můj pohyb.

„Tak spusť.“ Odhalil žluté zuby.

„Rád bych se vás na něco zeptal…“

„Seš tu abys odpovídal.“ Pistole souhlasně přikývla.

„Joe si mě sem zavolal pro něco k pití, a když jsem zaklepal, dveře se samy otevřely. Kde je vlastně Joe?“

„No tak, chlapče, zkus to znovu. Joe si nikoho pro pití nevolal. Joe je pryč tři dny. A ty bys nevlezl do přítelova bytu s vystrčenou bouchačkou.“ Kopnutím poslal pistoli k mým nohám. „Nešahej na ni.“

„V pořádku,“ nasazuji upřímný mladický tón. „Tarantine mi utekl. Dluží mi peníze.“

V kalných očích mu kmitla vlnka zájmu. „To je lepší. Jaký peníze?“

„Dělám v Pacific Pointu manažera jednomu mladýmu zápasníkovi. Tarantine si ho koupil na šest zápasů a ještě nezaplatil.“

„Snažíš se, he? A uděláš líp, když půjdeš se mnou.“

Do země stínů, pomyslel jsem si, na druhou stranu řeky. „Kam půjdem, do márnice?“ Propadlé skráně, bílý papírový nos, černý klobouk, temná noc – nikdy bych nevěřil, že se takhle mladý potkám se smrťákem.

„Buď zticha, jestli chceš dojít po vlastních. Můžu si tě taky odnýst.“

Rychle se sehnul, shrábl mou pistoli a strčil si ji do náprsní kapsy.

Neměl jsem naději zbavit se ho.

Přinutil mě projít obývákem. „Dokonalá inventura,“ neodpustil jsem si poznámku, „moh byste zkusit práci v přistěhovaleckém oddělení.“

„Už jsem ji viděl vozkoušenou i na lidech,“ odvětil suše, „na lidech, který moc mluvili.“ A vrazil mi hlaveň do ledvin.

Dolů jsme ta dvě patra sjeli výtahem, na krok od sebe jako siamská dvojčata, přešli jsme pustou vstupní halu a zmizeli ve tmě. Domy dorostly do svých obvyklých nočních rozměrů, světýlka ztratila svou vlídnost. Asi sto metrů od Casa Lomy parkovala limuzína. Její řidič už muže za mým zadkem očekával.

7

Člověk za volantem, typický hrdlořez, s hnisající opuchlinou na krku mi věnoval pohled hloupého turovitého tvora. Když jsme nasedli, rozsvítil světla. Zelenožluté zbarvení skel napovídalo cosi o neprůstřelnosti.

„Dowser?“ zachrochtal řidič.

„Uháds.“

Dlouhá černá limuzína se majestátně, přitom čile rozjela. Můj společník s pistolí na kolenou seděl v jednom rohu zadního sedadla, já v druhém a přitom jsem si zavzpomínal na válku, na našeho brigádního generála, pod kterým jsem sloužil v Colónu. Měl zvláštního koníčka, lovil na otevřeném moři žraloky, bez vybavení, jenom s potápěčskou maskou a nožem. Párkrát jsem řídil jeho motorový člun. Tehdy nikdo z nás nechápal, proč to dělá. Když skoro přišel o život a já ho vytáhl z vody, zeptal jsem se. Říkal, že se tím zdokonaluje, aby mohl lépe obchodovat. Na generála byl až příliš úzkostlivý.

Dovezli mě na placatý vršek mezi Santa Monicou a Pacific Pallisades. Úzká soukromá silnice odbočovala z dálnice doleva a vinula se po příkrém svahu. Před zelenými železnými vraty řidič několikrát zahoukal. Na odpověď se automaticky rozsvítila na telefonních sloupech umístěná oblouková světla a ozářila dům, respektive rozsáhlý ranč barvy nepálených cihel, který navzdory taškové střeše vypadal jako betonové opevnění. Muž ze strážního domku s brokovnicí na ramenou jen potvrdil můj dojem. Ozbrojená patrola. Chlap otevřel bránu. Zamával na nás.

Po příjezdové cestě jsme přijeli až před hlavní vchod, vybavený kukátkem velikosti poštovní schránky a mosazným klepadlem ve tvaru dvou rozverně dovádějících koní. Otevřel kudrnatý muž v obnošených číšnických šatech, s černým motýlkem pod bradou.

Kudrnatý kráčel vpředu, bledá tvář se vlekla za mnou. Vstupní hala byla polepena červeno-černo-zlatě pruhovanými tapetami. Jejich tvůrce se zřejmě řádně vydováděl, inspirován karnevalem v blázinci. Za druhými dveřmi mne udeřila prostornost vysokostropé místnosti. Vešel jsem jen já se svým stínem.

„Před Dowserem si dej bacha na slova,“ upozornil mě spolu s pistolí v pravé ledvině.

Stál tam muž v půlnočně modrém obleku, opíral se rukama o pětadvacet stop vysoký bar zabírající téměř celou šířku místnosti a vyhlížel do obrovského zrcadla v starobylém, zlatem zdobeném dubovém rámu. Nechal nás čekat. Pak se pomalu otočil, velmi pomalu, stylem imperátora, jehož jediný pohyb palce rozhodne, zda budu žít nebo zemřu. Stojí za to vyjmenovat vybavení (děj se odehrává v r. 1950 – pozn. překl.): televizor, pradědečkovy kyvadlové hodiny, stříbrné automaty, kulečníkový stůl, světélkující juke-box, nalevo řada francouzských oken, za nimi bazének a v bazénku měsíček, jednoduše vše, co gentleman potřebuje, aby pobavil své přátele, má-li nějaké. Viděl jsem se: ve sportovním, bez klobouku, bos s pistolníkem za zády, jehož šéf ke mně právě po naleštěné podlaze zlehka našlapoval. I ta vycpaná kančí hlava se mi pošklebovala.

„Potíže, Blaney?“

„Sebral jsem ho v Tarantinově bytě,“ vyprávěla s respektem bledá tvář, „tvrdí, že mu Joe dluží peníze.“

„Jemu i jiným. Co je na něm tak pěkného, že jsi ho sem přivedl?“

„Dělám jen, co jste mi řekl, pane Dowsere. Ať se tam ukáže kdokoli.“

„Dobře.“ Dowser mlaskl.

Přeměřovali jsme se navzájem. Byl o hlavu menší než já, v ramenou asi tak stejně široký, což pokračovalo po celém těle, až na ještě širší boky. Ve svém dvouřadovém obleku připomínal tvárnici. Hlavu tvořila krychlička porostlá velmi krátce střiženým žlutým trávníkem. Čtyřicátník, který se zkouší vžít do třiceti, a musím říct, že úspěšně. Měl svěží, mladickou barvu kůže, snad jediným nedostatkovým zbožím byly oči, mokré, hnědé a vypouklé, jako by je někdo namočil do bahna a nechal oschnout.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Neměl jsem co ztratit a řekl mu pravdu.

„Mně tvrdil něco jinýho,“ komentoval Blaney. „Prej dělá manažera zápasníků v Pacific Pointu.“

„Ono se špatně konverzuje před nataženým kohoutkem.“

„Upovídaný,“ pronesl Dowser. „Jste z Pacific Pointu?“ Zavdal si doušek z cínového džbánku, který držel v pravé ruce. Tekutina vypadala na podmáslí. Asi proto byl v obličeji bílý jako stěna. „Prohlédl bych si vaše doklady.“

Vytáhl jsem náprsní tašku ze žraločí kůže, vyndal všechny peníze, abych ho co nejvíce urazil, a loudavě mu ji podal. Vyvaloval do průkazu své špinavé, hnědé bulvy, tiše pohyboval rty. Postřehl jsem, že jedno ucho se mu stáčí dovnitř jako znetvořená hořká houba.

„Nechcete, abych vám to přečetl, pane Dowser?“

Jeho kůže potemněla, ale udržel se. Zachoval si důstojnost, vědom si své důležitosti páva mezi krocany. Přesto mu zůstal nabubřelý výraz, vyrůstající na shnilých základech.

„Takže vy hledáte Joe Tarantina? Pro koho pracujete, Archere? Nebo jedete na vlastní pěst?“ Neočekávaně po mě mrštil doklady. Pohyby měl rychlé a trénované.

Zachytil jsem je, bankovky zastrčil zpátky a všechno schoval v náprsní kapse. „Pracuji pro jistou paní Lawrencovou. Zdá se mi, že její dcera cestuje s Joem. Bojí se o ni.“

Dowser se zasmál, aniž ukázal zuby. „Proč by se o ni měla bát? Joe je sladký miláček. Každý má rád Joea.“

„Mám rád Joea,“ přitakal Blaney. „Mám rád Joea,“ opakoval číšník. Dowser udělal vtip, tak všichni posluhové nelenili s jeho rozmnožením.

„A copak s ní uděláte, až ji najdete?“

„Přivezu ji domů k matce.“

„To bude legrace.“

„O jakou dívku jde?“ vmísil se ženský hlas.

Vůbec jsem ji nepostřehl. Hlas přibarvený nehranou stopou násilí (měj se na pozoru, hochu!) patřil obrazu ženy stojící ve dveřích po mé pravici, ve skvostném zrcadle připomínala pravou řeckou bohyni. Vešla do místnosti, na sobě bílý, hedvábný komplet, pohybovala boky a vlnila se, vlasy i tvář naprosto bezbarvé, že by mohla být albín. Kromě těch modrých očí.

Ledové mě přehlížela: „O jakou dívku, Danny?“

„Starej se sama o sebe.“

Vmísil jsem se: „Galley Lawrencová. Znáte ji?“

„Ty drž hubu.“

Děvče u kulečníkového stolu zaujmulo postoj modelky. „Jistě, že ji znám.“ Dutý skřípající hlas neladil s krásnými rty, jako paví zaječení s pávem samým. „Slyšela jsem, že byla v Palm Springs. Jak to že jsme ještě nikdy nejeli do Palm Springs, Danny?“

Tiše k ní přistoupil, promluvil mnohem jemněji než předtím: „Jakpak to, Ireno. Ty jsi slyšela o Galley Lawrencové, he?“

„Sandra v Beach klubu říkala, že ji viděla minulou noc v Palm Springs.“

„Kde?“

„U nějakýho baru, neřekla mi kde,“ pohodila hlavou.

„S kým?“ Prsty jeho pravé paže se neustále otevíraly a zavíraly.

„S Joem ne. Vím, že ho hledáš, tak jsem se jí zeptala. S nějakým jiným mužem, prý vypadal jako herec. Sandra říkala, že byl rozkošný.“

„Rozkošný, he? Ty jsi rozkošná. Proč jsi mi to neřekla, Ireno?“ Náhle zvedl ruku a pevně sevřel Ireninu bradu.

Srazila mu ruku dolů. „Nešahej na mě, ty opice. Starám se sama o sebe, jak jsi mi doporučil.“

Dowserovy prsty pokračovaly v otevíracích manévrech. „To musíš bučet před tímhle hlupákem?“

„Je rozkošný,“ písklavě zakňučela a sklouzla na mě pohledem. „Danny nemůže moc dobře vyjít s lidmi, protože si myslí, že sám rozkošný není.“

„Ale…,“ začínal jsem se trochu nudit.

Vyvalené bulvy přelétly od ní ke mně a zpět k dívce. Popadl ji za zápěstí, škubl rukou s cínovým džbánkem a vychrstl jí podmáslí do obličeje.

„Jak chceš,“ stírala si bílé kousky z brady. „Koupíš mi nové šaty, dvoje nové šaty. Ještě dnes mě vezmeš k Cirovi.“

„Vezmu tě do přístavu,“ mluvil pomalu, „a nechám tě hodit do moře.“

Nečinně přihlížel, jak sesmekla nohy ze stolu a odklapala pryč na pozlacených, lehkých střevících s vysokými podpatky. Dowser se zmenšil, zestárl, přestal být tak hezký.

„Líp, když si sedneme,“ přerušil ticho Blaney, „takhle to je vždycky.“ Číšník odešel. Já a Blaney jsme se rozvalili u baru, jedna stolička a jedna pistole mezi námi. Mlčel, tak jsem si pročítal etikety lahví urovnaných na poličkách. Dowser měl všechno, i daziger goldwasser či předválečnou green river.

Za deset minut se vrátil Dowser převlečený. Bohatší o červeň na ústech.

„Pěkně vypadá ta vaše holka,“ snažím se ho popíchnout.

Cítil se však příliš dobře, než abych s ním hnul. „Mám pro vás návrh, Archere.“ Dokonce mi položil ruku na rameno. „Obchodní návrh.“

Stoupl jsem si a tím jeho ruku setřásl. „Máte velmi osobité obchodní jednání.“

„Zapomeňte na to.“ Jako bych se mu byl omluvil. „Schovej tu bouchačku, Blaney. Pracujete pro starou lady Lawrencovou. Dobrá, pracujte místo toho pro mne. Co vy na to?“

„Stloukat podmáslí?“

Poznámku přešel beze slov. „Pokračujte v tom co děláte. Chcete kontaktovat Galley Lawrencovou. Jeďte do Palm Springs a spojte se s ní. Zaplatím vám za ni tisíc a pět papírů za Joea.“

„Proč?“

„Mám ji moc rád. Chtěl bych je pozvat na dýchánek u mé televize.“

„Proč si je nenajdete sám?“

„Nejsou na mém území. Nerad se mimo něj pohybuju. Tedy přijímáte, nemám pravdu?“

„Když to říkáte vy, pak ano,“ jednoduchá odpověď.

„Taková stará obchodní solidarita, přiveďte mi Joea a já vám obratem vysázím pět táců.“ Ukázal mi tlustý balíček bankovek sepnutých zlatou svorkou ve tvaru dolaru.

„Joea živého nebo mrtvého?“

„Živého, pokud se vám ho podaří načapat. Když mrtvého, obchod platí dál. Co může být férovější?“ Pohodil hlavou k Blaneymu: „Máš u sebe bouchačku našeho přítele?“

„Jo.“ Blaney se při odpovědi postavil.

„O.K., dej mu ji venku.“ Dowser se otočil s úsměvem na tváři a tak trochu psím pohledem: „Žádnej špatnej pocit, starej brachu. Každý občas někoho hledá, to je moje filozofie. Nemá chybu.“

„Jen kdyby náhodou někdo hledal vás – obvykle si beru zálohu,“ procedil jsem mazaně, i když Dowserovy peníze nepotřebuju, musel jsem si o ně říct. Koloběh peněz – dáš, dostaneš, žádáš, odmítneš – je základním Dowserovým komunikačním prostředkem. Provázejí ho hrozby, rány, strach, bolest. Jednoduché.

Zavrčel a podal mi stodolarovku. Peníze zčásti přebírají náturu svých majitelů. Tyhle se v ruce kroutily jako klubko tlustých zelených rajčatových červů.

8

Kolem desáté jsem dorazil do Palm Springs a obcházel jeden bar za druhým. Staří nebo mladí, tlustí či hubení, všichni barmani vrhali jen soucitné úsměvy. Prohlíželi si mě, fotografii, pak zase mě. Pěkná šelmička, eh, tady jsem ji však neviděl. Copak, kamaráde, utekla ti žena? Kdyby tu včera byla, pamatoval bych si ji. Ta by mohla být tvou dcerou, že jo? Nejlaskavější byla poznámka na závěr.

Za pití jsem utratil 6 dolarů, ale nechával jsem ho nedotčené nebo alespoň nedopité, než jsem konečně mohl zvolat heuréka na odlehlém místě zvaném Lariat. Útulná krabička obložená sukovitým dřevem, na stěnách hovězí a skopové trofeje, sem tam muflon.

Židličky a sedátka potažená sedlovou kůží. Na jedné stěně se skvěla barevně retušovaná zvětšenina Palm Springs z dob kolonializace západu, což ovšem nebylo v těchto místech tak dávno, pokud si pamatuji. Dva mladí běženci z Los Angeles hráli vzadu kulečník. Přihlížel jim mladý barman v ozdobné kovbojské košili s širokým páskem z hovězí kůže, ale jakmile jsem usedl, přispěchal k baru.

Poprosil jsem o skotskou se sodou a ukázal mu fotografii s krátkým slovním doprovodem. Podíval se na mě, pak na fotku, znovu na mě, tentokrát bez soucitného úsměvu. Temné, obrovské oči odrážely svědomitou povahu svého pána, který si srdečně přál pomoci.

„Ano, znám tu tvář,“ pronesl spokojeně, „byla tady minulou noc. Včera to tu vřelo, nebudete tomu věřit. Jenže po víkendech, zvlášť v pondělí, pravý opak.“

„Jak se jmenuje?“ Pod skotským opojením žaludek odmítal rozumně sloužit.

„Jméno jsem bohužel nepochytil. Neseděli u baru, ale támhle za těmi květináči vedle kulečníku. Jenom jsem jim nosil pití. Pili daiquiri.“

„Kdo ji doprovázel?“

„Nějaký muž,“ odpověděl opatrně.

„Znáte ho?“

„Neřekl bych, že ho znám. Několikrát tady byl a zase odešel.“

„Možná si vzpomenete.“

„Možná. Myslím že ano. Asi mi to teď vypadlo z paměti.“ Zapálil si cigaretu a začal se tvářit nevyzpytatelně.

Na stole ležela moje desetidolarovka. Přisunul jsem ji blíž k němu. „Popište mi ho.“

Šili s ním všichni čerti, přitom chtivě pokukoval po bankovce.

„Nevím o co se jedná, pane. Ale jde-li o rozvod nebo něco podobného, nerad bych si pouštěl pusu na špacír.“

„Jestli do toho přijde rozvod, pak jsem Křemílek; a Vochomůrka čeká venku.“ Vysvětlil jsem mu, že se jedná o případ marnotratného děvčete. Ale se jmény Dowser a Tarantine hezky narostl.

Barman byl stále v rozpacích. Na černém skle ležela bankovka tak sama a opuštěná. „Popřemýšlím,“ vymáčkl ze sebe bolestně. „Myslím, že si kvůli vám na to jméno vzpomenu.“

Náhle nenuceně přešel na druhý konec baru a zvedl sluchátko telefonu. Nakláněl se, roztahoval ramena, všelijak se kroutil, že jsem neměl šanci vidět ani náznak čísla, které vytočil. Trvalo dlouho, než ožil druhý konec drátu, a když konečně, mluvil tlumeně až šeptem.

Čile se vrátil. „Ještě něco k pití, pane?“ Zvedl mou prázdnou sklenici.

Mrkl jsem na náramkové hodinky, ukazovaly půlnoc: „Ano.“

Položil na bar vedle peněz druhou sklenici. „Stejný drink, pane?“

„Eh, ano.“

„Mohl byste si vzít peníze?“

„Ty jsou pro vás. Takový vedlejší příjem.“

„Nepřijímám.“ Ale čekal až vytáhnu dolar za novou whisky.

Podal jsem mu ho. „Jak se má váš přítel?“

„Myslíte mou přítelkyni?“ vystřelil radostně, „přijde sem, až budu zavírat.“

„A kdy zavíráte?“

„Ve dvě.“

„Ještě tady chvíli posedím.“

Viditelně mu spadl kámen ze srdce. Vyprášil utěrku a začal otírat vysoké skleničky broukaje si Červenou řeku. Přemístil jsem se dozadu ke kulečníkům. Mou duši pohltilo slastné očekávání, jak blízko jsem byl od Galley.

Krátce po dvanácté vešli dva malí (ramenatí) chlapíci, ve směšných kovbojských kloboucích. Hned nahlas vyžadovali speciální pití, brzy se ale zaměstnali rozborem nedávných pracovních úspěchů. Nezajímali mne.

Muž, který přišel po pár minutách, ano. Vysoký, elegantní, ve světlém flanelovém obleku a šedobílém klobouku. Řečtí sochaři modelovali své bohy podle tváří, jakou měl i on. Prohodil s barmanem letmý pozdrav a zamířil ke mně. Tlouštíci u baru ho dlouhou chvíli očumovali, a pak znovu spustili hlasitý ryk.

S lahví piva přisedl k mému stolku. „Mohu? Už vás odněkud znám, že?“ pronášel krásným, sametově měkkým hlasem.

„Nepamatuji se. Ale prosím, posaďte se.“

Sundal klobouk, a přitom obnažil vlnité, kudrnaté vlasy, ladící s dlouhými, tmavými řasami. Všechno bylo tak perfektní, až se mi dělalo trochu špatně. Uvelebil se do protějšího koženého křesílka.

„Ovšem, když o vás přemýšlím, možná ano.“ Jak začít? „Z filmu?“

„Ne, pokud jste nebyl přítomen zkouškám před kamerou. Nikdy jsem jimi neprošel.“

„Proč?“

„Neprovádějí je ženy. A muži mě nemají rádi. Dokonce ani teplouši, protože o ně nejevím zájem. Vy mě také nemáte rád, nebo ano?“

„Moc ne. Moje heslo zní: hezký jsi tak, jak hezkým se děláš. Je v tom snad ukrytý důvod, proč bych vás měl mít rád?“

Namáhavě polkl. Oči mu nervózně zatěkaly. „Pravděpodobně pracujete pro Dowsera?“

„Mohl bych, ale nepracuji. Ať je Dowser kdokoli.“

Vyčkával, jestli ještě něco řeknu. Strnule se zakláněl a tím na saku odkrýval tmavé, vlhké skvrny v podpaží.

„Vypadáte k smrti vyděšeně,“ sdělil jsem mu své pocity.

Pokusil se o úsměv, ovšem se stejným efektem jako jedno zařízení, o kterém jsem kdysi četl, že z šílenců vyrábí šťastné lidi. Museli jste si do koutků úst strčit dva háčky a pomocí kličky je pomalu zvednout. Člověk s výrazem usmívajícího pak prý zákonitě sám přecházel do stavu blaženosti. Přinejmenším šlo aspoň o zajímavou teorii.

„O.K.,“ přiznal kamenně, „bojím se.“

„Nechcete se mi svěřit? Dnes jsem jedno velké pomocné ucho.“

„To nebude nutné,“ opět s trpkým, znásilněným úsměvem. „Můžete mi vysvětlit, jak jste přišel k té fotografii, pane, pane…“

„Archer, Lew Archer.“

„Já se jmenuji Keith Dalling.“

„Jsem soukromý detektiv. Najala mě paní Lawrencová, abych našel její dceru Galley.“ Poslední věta mě právě přestala bavit. Bohapusté tlachání, které zní příliš jednoduše a otřepaně, než aby bylo pravdivé, zvlášť v palmspringské atmosféře.

„Proč?“

„Mateřská starostlivost. Neslyšela o ní už řadu měsíců. Nic, čeho byste se měl obávat vy, pane Dalling.“

„Tím si nejsem jist.“ Na čele mu vyrazily krupičky potu, které vzápětí setřel rukávem saka. „Jeden přítel z L.A. mi dal vědět, že Galley hledá i Dowser. To mě přivádí do problémů…“

„Kdo je Dowser?“

„Musel jste už o něm slyšet.“ Pozorně si mě prohlížel. „Dowser patří mezi lidi, kterým není dobré stát v cestě.“

Když jednou Dalling začal, nebyl k udržení. Vypadal sice veliký a silný, ale jen vypadal. Pro přepínání nebyl stavěn. Měl špatné nervy. Podle všeho celou předešlou noc nespal a tenhle druh chlápků potřebuje spát minimálně svých 8 hodin.

„Včera v noci – co se stalo?“

„Povím vám to od začátku.“ Vytáhl dřevěnou fajfku a nacpal si ji, jak tvrdil, anglickým tabákem. Předvedl tak perfektní umělecký výstup se vším všudy, že jsem ho začal mít rád, skoro jako kdyby byl výplodem mé fantazie. „Vlastním malý pozemek s domkem. Joe Tarantine mi nabídl, že si ho pronajme. Přišel s tím ke mně předminulý týden. Jeho nabídka byla lákavá, tak jsem ji přijal.“

„Znáte se dlouho?“

„Je to můj soused. Bydlíme přes předsíňku v Casa Lomě.“

Vzpomněl jsem si na krásně vyrytý štítek s Dallingovým jménem. „Joe věděl, že v něm nehodlám bydlet. Jenom mi řekl, že na chvilku by teď on a jeho žena chtěli vypadnout, dokud nepoleví husté ovzduší.“

„Galley se tedy za něj vdala.“

„Pokud vím, ano. Žijí spolu jako manželé už od začátku roku. Říkali, že se vzali v Las Vegas.“

„Kde vlastně Joe pracuje?“

Sirkou si zapálil dýmku a vybafl oblak hustého kouře. „Do včerejška jsem to nevěděl, než mi můj přítel zavolal. Tarantine je zloděj nebo něco podobného. Hlídal v Pacific Pointu Dowserovy pohledávky. Dowser má na pobřeží obšancováno na tucet měst, od Long Beach až sem a dál na jih. Ale to na tom není nejhorší. Tarantine něco Dowserovi ukradl a zmizel. Určitě si to plánoval dopředu, protože teď používá můj dům jako úkryt. Divil jsem se, proč mě prosil, abych to nikomu neříkal. Teď už vím.“

„Kde přišel váš přítel k těm informacím?“

„Nemám ponětí. Dělá v rádiu takové ty kriminální příběhy založené na policejních záznamech. Asi klepy policie.“

„Jenže co Tarantine Dowserovi ukradl, neslyšel.“

„Peníze. Snad. Má jich plné ruce. Pronajmu mu dům ve vší nevinnosti a on ze mě udělá komplice.“ Upil piva, které pomalu ve sklenici větralo.

Pokynul jsem barmanovi, ale Dalling odmítl. „Rád bych si zachoval čistou hlavu.“

„Když se obáváte Dowsera, proč za ním nezajdete a nepopovídáte si s ním?“

„Netroufám si. Mimo to, kdybych mluvil s Dowserem, musel bych se bát Tarantina.“

„Ne na dlouho.“

„Tím si nemůžu být jistý. Včera jsem zavolal Galley, paní Tarantinové, aby se se mnou sešla. Vůbec si neuvědomovala, co se děje. Když jsem jí vyprávěl o jejím manželovi, byla šokovaná. Říkala, že je tam prakticky ve vězení. Minulou noc vyklouzla z bytu, když Joe spal, a bůh ví, co jí udělal, když se vrátila.“

„Máte ji rád?“

„Upřímně, mám. Je půvabná, ale zamíchala se s odpornou bandou.“ Ne všechna jeho úzkostlivost byla tedy zaměřena na něho.

„Rád bych se s ní setkal,“ mnul jsem mezi prsty párátko. „Ještě jsem neměl tu příležitost.“

Náhle vstal. „Doufal jsem, že to řeknete. Mám sice odvahu, myslím, normální odvahu, ale nejsem schopen vyjednávat se zločinci, to ne.“

Tohle šlo Keithovi od srdce.

9

Moje auto bylo zaparkované o šest bloků dál, když jsem začínal obchůzku. Dallingovo stálo před barem. Kdyby se mě zeptal, jaké auto bych k němu tipoval, vybral bych si červený nebo žlutý kabriolet, chrysler, buick nebo oldsmobil. Měl žlutého buicka s červenými koženými sedačkami.

Než jsme opustili město (párkrát nás zastavil semafor), vyzvídal jsem, kde pracuje. Dělal už řadu věcí, znovu rozjel své všeobjímající vyprávění – když byl malý, v pěveckých sborech, přes fotografování u uměleckých agentur, dělal třeba i prodejce jachet či navigátora během války u PBY, na což byl hrdý. Po válce se oženil s bohatou ženou. Dlouho spolu nevydrželi. Nedávno hrál ještě v rádiu, odkud ho ale vyhodili, protože moc pil. Dalling mluvil upřímně, jenže jeho upřímnost se časem nafukovala a nadouvala tak, že se nemohla líbit žádnému člověku. Zvlášť když probíral téma, jak se dobře cítí být sám sebou.

Vjeli jsme na dálnici. Dalling přidal na 80 mil/hod. Soustředil se plně na řízení a tím přerušil náš jednostranný rozhovor. Po chvíli jsem se ho zeptal, kam až jedeme. „Při téhle rychlosti budeme za chvíli v Mexiku.“

Vesele zachrchňal. Určitě jsem už takové zachrchňání slyšel někde v rádiu. V reálném světě lidé přece nechrchňají. „Už je to jenom pár mil odsud, městečko nazýváme Oáza. Sice se pravé oáze zatím nepodobá, ale země se rychle zaplňuje, takže oázou určitě bude,“ chvalořečil.

Projížděli jsme vyprahlou tundrou, šedozelenou vegetací s vysokými kaktusy. Zamyslel jsem se: „Zdejší krajina vypadá jako mořská hladina. Já mořskou hladinu miluju, ale radši pravou, vodní. Je živější.“

„To je legrační, co říkáte. Jednou začas totiž Kalifornský záliv dosahuje až sem.“

Sjeli jsme z dálnice do temné pouště. Krájeli jsme noční kilometry, když tu v dálce po pravé straně zazářilo město. Připomnělo mi mládí, plnou ruku svítivých kamínků. Několik světel se blyštilo přímo před námi, ztracených v nekonečné nebeské dálavě. Dalling zašeptal: „Jsme tu.“

Oáza je bludištěm štěrkových ulic, budících dojem města, ale prázdných, jak kapsa žebráka, prakticky na každém rohu světlo a spousta roztroušených domků. Připomínalo mi seřazovací tábor jednotek ve vzdáleném západním Pacifiku, odkud vojáci odcházeli za krvavější potravou.

„Co je to, město duchů?“ neodpustil jsem si rýpnutí.

„Vypadá tak, ale ve skutečnosti, věřte, je pravým opakem. Čeká na své zrození. Jsem tady už od začátku, roste mílovými kroky, jen se podívejte, všechno je úplně nové.“ Nevypadal však zrovna dvakrát šťastně ze svých pozemkových investic.

Po pár ostrých zatáčkách, kdy gumy na štěrku skřípěly a hvízdaly, se zdálo, že jsem ztratil orientaci, ale kdeže, stále jsem viděl nejvyšší kopec horizontu, předtím přesně před námi, teď trochu napravo.

„Ten bílý dům je můj.“

Stál tam jen jeden, vypadal jako krabice od bot, s dobře viditelnými okapy a přistavěnou bachratou garáží. Za dvěma okny v průčelí se svítilo, přes spuštěné žaluzie však pronikal jen mdlý třpyt.

„Myslím, že zastavíme a půjdeme na návštěvu.“ Buick se ještě chvíli coural až za další křižovatku, kde konečně u krajnice ztichl.

„No, víte,“ těžce ze sebe vysoukal Keith. „Tarantine mě zná, ale vás ne. Bylo by strategičtější, kdybyste šel dovnitř sám. Já tady samozřejmě zůstanu. Nechám běžet motor.“ Hlas, nálada i okolí pochmurné.

Jestli má Dalling normální dávku kuráže, pak už ji musel vyplýtvat v Lariatu při setkání se mnou. Trochu jsem s ním soucítil. „Tak to uděláme, Dallingu.“

„Mimo to,“ hluboký mužný tón byl fuč, „hledáte Galley Lawrencovou nebo ne? Dělám co mohu, abych vám pomohl pane. A kdyby se Joseph Tarantine dozvěděl, že jsem ho vyzradil, víte, jak bych skončil.“

Měl pravdu, v určitém smyslu. Kdybych měl v tu chvíli alespoň stejný rozum, zůstal bych v autě a na milém Keithovi zapracoval. Vymysleli bychom něco lepšího. Dva zmůžou víc než jeden. Základní a jistou věcí byl jeho strach. Obcházel ho jako morová nákaza čtrnácté století. Ale Dallingův strach, či moje reakce na jeho strach, ze mě udělala zbytečně riskujícího šílence. Svůj podíl na tom měla i whisky, kterou jsem za celý den do sebe naládoval, bez jejího omamného žáru bych reagoval jinak. Dokonce bych možná zachránil i život. Život více lidem.

Vyhověl jsem s úsměvem: „Nemějte strach. Nebo nebudete ani tak hezký, ani populární.“

Neviditelné háčky opět zaúřadovaly v jeho koutcích. „Velice oceňuji váš přístup.“ Vypnul světla. „Chtěl bych…,“ větu vzdal a pohodlněji usedl, připraven čekat.

Od dob války na Tichomořských ostrovech nade mnou nikdy v nebesích nesvítilo tolik hvězd. Vůkol klidné a mírumilovné ulice. Přesto jsem v týlu cítil ostré bodání. Čím jsem byl blíž bílému domu, tím ostřejší. Pevně jsem svíral pistoli, přesunutou z pouzdra pod ramenem do pravé kapsy a čerpal jsem z ní svou duševní sílu.

Obcházel jsem dokola dům. Žádný plot, stál si jen tak sám od sebe na holé zemi. Dveře zamčené, také ty garážové vzadu, na všech oknech stažené rolety. Na zadní štěrkové cestě se matně leskl bronzový packard. Prohlédl jsem ho, jestli v něm někdo nesedí, a znovu jsem tiše našlapoval k průčelí.

Za předními okny stále svítilo světlo, bohužel, žaluzie perfektně seděly, nic skrz ně nebylo vidět. Bezpečí se pohybovalo na míle daleko. Vystoupil jsem na nízkou betonovou verandu a zahájil útok na dveře. Zaklepáním. Velmi tichým, jenže já je cítil jako rány kladivem do kolejnice.

Z druhé strany pokoje zašustily rychlé, lehké kroky, nad hlavou mi zaplálo světlo. Kdosi nadzdvihl ve spodu okna proužek rolety, okoukl mne blyštivou zorničkou a proužek zase spustil. Zaklepal jsem podruhé.

Šramocení. Zámek cvakl. Dveře se pomalu otevřely, jen do šíře mosazného řetězu. Mezera mi skýtala pohled na čtyřpalcový segment ženského obličeje. Také na ústí revolveru.

„Jděte pryč,“ zasyčela žena.

„Šel bych, kdybych věděl kam,“ nejobligátnější příběh, co jsem ze sebe mohl vymáčknout, „na hlavní se mi porouchalo auto, a ještě ke všemu jsem ztratil cestu.“

„Ach,“ její tvář se trochu uklidnila, ale pistole ze své pozornosti neslevila, „kam jedete?“

„Indio.“

„Jste na špatné silnici.“

„To už tuším. Doufám, že máte zbraň zajištěnou.“

„Jestli vás znervózňuje, můžete jít pryč.“ Ale má domýšlivost mi našeptávala, že je mou přítomností potěšena. Mou či kohokoli jiného.

„Pozoruju, že v nehostinném kraji se lidé stávají nepohostinní. Jste svobodná?“

„Ne. Proč?“

„Hrajete si s ní. Bylo by lépe, kdybyste zavolala manžela, když mi sama nemůžete pomoc. Určitě má někde mapu.“

„Pšš. Tiše, nebo ho probudíte.“ Přirozená věta, pronesená příliš naléhavě.

Udivilo mne, že Tarantine spí, ale neměl jsem nejmenší zájem ho rušit. Potichu jsem poprosil: „Proč neschováte tu zbraň? Jsem pro ženy naprosto neškodný.“

K mému podivu sklonila hlaveň. Potom odjistila řetěz a otevřela dveře.

„Pojďte dál, prosím vás, potichu. Podívám se po mapě.“

Nemohl jsem to pochopit. Ještě před několika lety by mi mladické kouzlo snad dokázalo spoluvytvářet menší zázraky, ale dnes? „Proč tak náhlý obrat? Ne že to nebylo příjemné…“

„Nevypadáte zrovna jako lupič. Pojďte dál, jestli chcete.“

Poprvé jsem jí dobře viděl obličej. Byla děvčetem z obrázku, který jsem nosil při sobě, o pár let starší, o nic méně působivá. Rovný nos, stažené rty, kulatá brada, vše stejné, jen smělost ještě zvyšovaly krátké černé vlasy přičíslé k hlavě. Pistole svíraná levačkou doplňovala kostým z gangsterských filmů, modrou sukni a bílou blůzu.

Míjel jsem Galley ve dveřích, prudce jsem hmátl po zbrani a vykroutil ji z její ruky. V úzké předsíňce ustoupila, kam nejdál mohla až zády narazila na zeď.

„Vraťte mi ji!“

„Nejdřív si promluvíme.“

„Není o čem mluvit. Odejděte odsud.“ Stále však šeptala.

Strčil jsem si její pistoli do levé kapsy, abych vyvážil tu v pravé. Z místnosti mě ovíval sotva patrný chladný vzduch klimatizace, za mnou svítila noční obloha; tiše jsem zavřel dveře. „Proč se nevrátíte ke své matce, Galley? Joe nebude žít dlouho, a vy také ne, pokud tady budete dál trčet.“

„Kdo jste? Odkud znáte moje jméno?“ blýskla tmavým jantarem svých očí.

„Jmenuji se Archer. Vaše matka si mě najala, abych vás našel. Bojí se o vás. Má proč.“

„Jste lhář. Moje máma Joea nezná. Nikdy by vás sem neposlala.“

„Dala mi vaši maturitní fotografii, mám ji s sebou.“

„Ukradl jste ji.“

„Hloupost. Snažíte se nepřiznat svůj omyl, Galley.“

Rozpoznala frázi. Napřímila se, na vysokých podpatcích byla stejně vysoká jako já. „Prosím vás, jděte pryč. Jestli vás poslala matka, řekněte jí, že jsem v pořádku. Řekněte jí cokoliv.“

„Měla byste jít se mnou.“

„Buďte tiše,“ zašeptala.

Z nitra domu se ozval nezřetelný šouravý zvuk. Za zdí si někdo obouval boty.

„Prosím,“ téměř zafňukala. „Probudil jste Joea. Jestli vás tu najde, zabije mě.“

Otevřel jsem dveře. „Pojďte se mnou. Dalling čeká v autě.“

„Nemohu. Neodvážím se.“ Rychle dýchala, ostré hroty ňader se jí pod blůzou roztomile pohybovaly nahoru a dolů.

„Budete v pořádku?“

„Jestli hned odejdete, budu.“ Přistoupila ke mně a tlačila mě ven.

Za venkovními dveřmi se mihl stín. Galley vykřikla: „Pozor!“

Ale varování přišlo pozdě. Byl jsem asi hodně snadným cílem pro ránu pytlem písku zezadu do hlavy.

10

Mozek mi začal pracovat, aniž jsem byl plně při vědomí. Pokoušela se mě Galley zachránit nebo mě Tarantinovi naservírovala rovnou na smeč? Tak jako tak, byla se mnou snadná práce. Styděl jsem se otevřít oči. Ležel jsem v temnotě na něčem tvrdém, bušivá bolest v lebce ne a ne přestat. Mé nosní dírky atakovala těžká vůně parfému zn. Chlapče tebe dostanu. Začal jsem být zvědavý, kde se probudím.

Kožešinka či peříčko mě slabě polechtalo. Na uchu. Mrštil jsem po něm rukou, lechtátko doprovodil slabý ženský výkřik. Převalil jsem se a posadil. Skrz záchvěvy, které rušily můj zrak jako vlny horka převalujícího se po silnici, uviděl jsem na hvězdném pozadí ženu.

„Vyděsil jste mne,“ řekla příjemným hlasem. „Děkujte bohu, že jste přišel k sobě. Kdo jste, pane?“

„Neotravujte s otázkama, he?“ Moje hlava se cítila jako starý, unavený baseballový míč po tříhodinovém utkání. Nadhazovač – znamení, pálkař chvíli zcepení, míč se směje zpovzdálí, zlá pálka ho odpálí. Natáhl jsem dopředu ruku a namáhavě vstal, přitom jsem její pomocnou dlaň ponechal opominutou. Nadutec až za hrob. Sáhl jsem po revolveru, byl pryč, náprsní taška také.

„Jenom jsem se vás zeptala, kdo jste,“ žalovala zraněným tónem. „Co se vám stalo?“

„Praštili mě.“ Opřený o zeď zkoušel jsem ustálit její tetelící se obrysy. Podařilo se: přede mnou stála žena širokých boků, v černých šatech, kolem krku se jí choulila mrtvá liška s ohonem-visatcem.

„Praštili?“ rozpačitě opakovala.

„Pytlem s pískem. Přímo do hlavy.“ Hlas milého Lewa Archera zněl odporně dokonce i mně, jeho nejbližšímu příteli Archerovi II. Byl suchý, tenký a plačtivý.

„Bože dobrotivý, neměla bych zavolat policii?“

„Ne. Pojďme odsud.“

„Do nemocnice? Nepotřebujete pomoc, něco obvázat nebo tak? Nebyl tady zloděj?“

Krk mi začal zezadu tuhnout. „Zapomeňte na to. Jednoduše jděte pryč a zapomeňte na to.“

„Ať jste kdokoli, nejste moc příjemný,“ teď promluvila jako rozmazlený, stěží dvacetiletý maminčin mazánek, „mám sto chutí vás tu nechat, ať si děláte, co chcete.“

„Pokouším se probudit, počkejte chvíli. Jak jste se sem dostala?“ Na silnici nestálo žádné auto.

„Jela jsem kolem a viděla vás, jak tu ležíte, ale nechtěla jsem se s autem vracet. Jak vidím, měla jsem. Parkuju o kousek dál. Teď můžu jen litovat, že mé auto nestojí před domem.“

Nemyslela to tak, jak říkala. Ať je to zhýčkané dítě nebo ne, líbila se mi, hlavně pěkný, teplý hlas, jakým se mluvilo před válkou na středozápadě.

„Nechtěl jsem být hrubý.“

„Všechno je v pořádku. Dovedu si představit, že se necítíte vůbec dobře, chudáčku,“ začala mě konejšit.

Přešel jsem ke dveřím. Ke dveřím dovnitř, do obýváku, protože venkovní byly otevřené. Chvíli jsem kroutil a škubal knoflíkem od dveří, ale žádný výsledek.

„Nikdo neodpovídá,“ vysvětlila mi žena měkce, „klepala jsem, když jste byl v bezvědomí. Ztratil jste klíče?“

Ha, myslí si, že tu bydlím a já ji v tom nechám. „Už se cítím skvěle,“ lhal jsem, „půjdu dovnitř zadním vchodem. Dobrou noc a díky.“

„Vám také,“ ale odcházela velmi neochotně, pomalu.

Zanechal jsem postávání na verandě a šel dozadu. Packard byl pryč. Všechna okna černá. Zadní dveře samozřejmě zavřené, ale z půlky skleněné – měly smůlu. Neváhal jsem ani na okamžik, zul botu a roztříštil sklo. Pak je otevřel vnitřním, otáčecím knoflíkem. Vešel jsem do kuchyně. Byl jsem si naprosto jist, že tu Tarantine není; nenechal by mě válet se na prahu svého domu.

Doufal jsem, že ta starostlivá žena už odešla, rozsvítil jsem v kuchyni světlo. Bylo tu, co hrdlo ráčí: myčka nádobí, drtič odpadků, řada elektrických hejbátek a kejklátek, dokonce v rohu místnosti vedle lednice mraznička. Obě ovšem mnoho jídla neskýtaly: mléko, máslo, šunku, hlávku salátu; v mrazničce nebylo vůbec nic, jako by tady Tarantinovi trávili jen víkendové líbánky.

Z pomenší tmavé jídelny vedly dveře do obýváku, kde jsem rychle rozsvítil stolní lampu. Vydávala pergamenově žluté světlo, kterým ozářila nejen dvě křesla a pohovku, vyrobenou ze stejného, příjemně naducaného materiálu, ale také bílou dubovou skříňku s vestavěným rádiem, levný frýzový koberec nahnědlé barvy a malý cihlový krb. Pokoj se podobal statisícům jiných pokojů (určitě je někde vyrábějí na pásu a rozesílají je poštou). Nejenže nechápu člověka dobrovolně tu uvězněného, ale nic mě s ním ani nepojí, vyjma snad Daily Racing Form zmuchlaných na křesle. Fuj! Dokonce i popelníky byly prázdné.

Ložnice zívala rovnocennou anonymitou. Dvě postele, na jedné se spalo, koupené v obchoďáku s ležákovou slevou, toaletní stoleček a skříň s hromadou dočista prázdných zásuvek. Kaňka na nočním stolečku se zdála být jedinou stopou po Galley. Tarantine tu nenechal naprosto nic, nepočítaje ovšem moji bouli na hlavě.

Když jsem se opět vrátil do obýváku, od dveří zašustilo jemné zaklepání. Otevřel jsem je: „Co si přejete?“

„Nic. Jen se ptám, jestli jste si opravdu jistý, že se cítíte skvěle a něco nepotřebujete?“

Trochu to se samaritánstvím přeháněla. Rozsvítil jsem verandové světlo a podíval se jí zhluboka do tváře, která mohla patřit jen lidem dobrým a poctivým (přehnaně dobrým a poctivým), s hezkými plnými rty a modří v očích, trochu zašmudlanou nedávným smutkem. Vypadala jako rázná žena směle se stavící jakýmkoli neočekávaným těžkostem. Vlasy, příliš červené, než aby byly přírodní, měla pečlivě upraveny. A zubící se liška pocházela až od polárního kruhu; to jí ale stejně nepomohlo, leda k větší drahotě.

„Co mě pořád hledáte? Mám snad ukoptěný nos?“

Mohla se po právu obořit, místo toho se usmála. S dokonalým úsměvem, nakrčeným nosíkem mluvila ve stylu dvacátých let: „Víte, nestává se mi každý den, že klopýtnu o muže v bezvědomí.“

„Jo,“ na víc jsem se nezmohl, „lehnu si na zem a vy o mne klopýtnete ještě jednou. Půjdete pak pryč?“

„Nepůjdu,“ našpulila působivě horní ret. „Chtěla bych si s vámi popovídat. Jak se jmenujete?“

„Archer.“

„Potom tady doopravdy nebydlíte. Patří to tu panu Dallingovi. Včera jsem se o tom informovala.“

Na muže s impozantní tváří jsem dočista zapomněl. Protlačil jsem se kolem ní ven na verandu. Silnice byla pustá tam i na druhé straně. Dalling odjel na vyučenou do světa.

Kráčela za mnou a tvořila překážející, mnoharozměrný stín. „Neodpověděl jste na moji otázku,“ pronesla se stopou podezření.

„Bydlím u něj v podnájmu.“

„Jaké je jeho křestní jméno?“ Křížová palba otázek mi vždycky připomíná školu, nemohl jsem si pomoct.

„Keith.“

„Asi tu opravdu bydlíte, pane Archere. Promiňte.“

Když jsme stáli na neposečeném trávníku, nebe prořízl dlouhý blesk a v odpověď se odněkud objevila dvě světla. Blížila se. Přízračný automobil. Minul nás, aniž ubral na divokosti. Má přepracovaná žláza zafinišovala posledním kubíkem adrenalinu. Jestli se Tarantine vrátil a hodlá usilovat o mé zdraví, poděkuji mu, ale nehodlám být dál přítomen.

„Lepší bude, když půjdete domů,“ navrhl jsem. „Kde bydlíte?“

„Ve zdejším hotelu. S manželem.“

„Dostanu se odsud do Palm Springs?“

„Jsou před ním taxíky. Ráda vás tam hodím.“

„Beru. Budu za minutku.“

Prošel jsem pokoje, pozhasínal všechna světla a pozavíral dveře, pak jsem se k ní připojil před domem. Její auto, nový cadillac, byl zaparkovaný u krajnice, několik stovek yardů od nás. Na otevření použila klíč. Druhá věc, která mě zarazila, byla, že auto bylo čumákem obráceno k domu.

„Vysvětlete mi tohle,“ optal jsem se, když startovala. „Projela jste kolem domu, viděla jste mě tam ležet. Tak auto ve tmě otočíte, dvě stě yardů od domu, zamknete ho a jdete na průzkum. Bylo to tak?“

Uvelebila se za volantem, motor nechala běžet. Odpověděla mi další otázkou, zdánlivě odbíhající od tématu: „Znáte mého manžela, pane Archere?“

Udivila mne. „Vašeho manžela?“

„Henryho Fellowse. Plukovníka Henryho Fellowse.“

„Ne, neznám.“

Přidala plyn, který hnul těžkým automobilem po skřípajícím štěrku kupředu. „Já ho vlastně také ještě moc neznám. Vzali jsme se teprve nedávno.“ A po chvilce doplnila: „Tak nějak vzato, jsme na svatební cestě.“

„Proč tedy nejedete domů a nepokračujete ve sbližování? Svatební cestu vám nikdo nevrátí.“

„Kdyby tam tak byl. Jela jsem ho hledat, pane Archere. Jste si opravdu jistý, že ho neznáte?“

„Podívejte, rozpomněl bych se na několik tisíc lidí. Mezi nimi i na tucet plukovníků, ale Henryho Fellowse neznám.“

„Takže to nemohl být Henry, kdo vás udeřil a nechal v bezvědomí?“

Procitl jsem zpátky do reality, ať se vzala odkudkoli. Veliké auto valící se pouští osvícenou záplavami hvězd mohlo představovat vesmírnou loď, která právě dosedá na Měsíc. „Jak vás to napadlo?“

„Jenom nad tím uvažuji.“

„Viděla jste ho tam?“

„Ne, neviděla,“ hlas se jí neklidně chvěl. „Byla to pitomost. Neměla jsem to vůbec říkat nahlas.“

„Mohu se zeptat, jak vypadá?“

Otálela, pak se však přece odhodlala a s klidem vyprávěla: „Dobře stavěný muž, čtyřicet let, vysoký, silný. Vždycky jsem chtěla velkého muže, vidíte asi proč. Henry vypadá výborně, má hnědé vlnité vlasy, na skráních už stříbrné.“ Nakonec dodala zvýšeným tónem. „Velmi atraktivní pro ženy.“

Snažil jsem se vybavit si postavu, která mě praštila, ale marně. Příležitost vrátit se a pořádně si ji prohlédnout byla nulová. Dokonce ani stínem na verandě jsem si nebyl moc jistý.

„Zahlédl jsem z útočníka jen stín, ale váš popis se s ním moc neshoduje; přesto se zeptám, neexistuje nějaký důvod, proč to byl Henry?“

„Ne. Neměla jsem s tím začínat.“

„Jak se píše vaše příjmení?“

Nadiktovala mi ho po písmenkách. „Jsem Marjorie Fellowsová. A jestli si myslí, že bude takhle dál vyvádět a nechávat mě samotnou, dokonce na naší svatební cestě, tak to dlouho Marjorií Fellowsovou nebudu!“ Její srdce se bezmocně zmítalo mezi láskou k Henrymu a zároveň zlostí vůči té samé vzpurné osobě. Doprovázely to třpytivé drahokámky na řasách.

Litoval jsem tu velkou, citlivou Marjorii, která si jistě nezasloužila trávit svou nejsladší cestu uprostřed liduprázdných ulic města duchů. Brzy bude svítat, kvitoval jsem blaženě.

„Kde jste se seznámila s plukovníkem Fellowsem?“

„V Renu,“ zmobilizovala svou hrdost a zvýšeným hlasem ukončila rozhovor: „Nechci s vámi nic probírat. Prosím zapomeňte, co jsem říkala.“

Na dalším rohu prudce trhla volantem, kola se s lomozem zaryla do kamínků. V dáli před námi vyrůstala osvětlená osada, stále se zvětšovala v mnoha rozličných domků a domečků a ten největší, do kterého ulice přímo ústila, nesl nad vchodem modrý neonový nápis Hotel Oáza. Marjorie zapíchla vůz na volné místo mezi dvě další auta, zhasla motor i světla. Společně jsme vystoupili a směřovali podél auta ke vchodu, když tu se z podpalubí vynořil muž, rozběhl se k nám a křičel: „Marjorie! Kde jsi byla?“

Vysoký, mohutný, rozčilený obr přistoupil k bledé ženě, neschopné odpovědět: „Kde jsi byla?“

„Naštěstí pro mě se vaše manželka rozhodla pro půlnoční vyjížďku a odvezla mě od mého porouchaného křápu z pouště zpět do civilizace,“ prolomil jsem ticho svou rutinní výřečností jako za mladých let.

„Jaks to mohla udělat, Marjorie?“ nevěřícně ji objal rukou kolem ramen, ale ona ucukla.

Co kdybych mu jednu přišil? Velký byl dost, aby ji vydržel, s nosem jako beranidlo. Byla by dobrou satisfakcí, na druhou stranu by ale vůbec nepomohla Marjorii. Henry by jí mé extempore celý zbytek společného života vyčítal; vypadal na takového člověka.

„Proč bych si sama nemohla vyrazit na projížďku?“ rozčilila se. „O co ti jde? Jdeš si pryč a na mě kašleš.“

„To není férové, miláčku. Kdybys nepřišla domů, utrápil bych se.“

„A trápil by ses doopravdy, Henry?“

„Víš, že ano. Nemohu přece celou noc nechat svoje milované děvčátko jen tak se toulat po poušti,“ probodával mne očima, jako bych jeho nevěstu unesl a nechtěl ji vrátit.

Marjorie už vypadala klidně. Poděkoval jsem, řekl dobrou noc, ona mi na oplátku zamávala rukou, kterou pak majetnicky vrazila Henrymu pod paži.

11

Skoro osm odtikávaly unavené hodinky, když mě přivítal orchestr klaxonů ranního města. Pocit, že havaruji, mi nedovolil řídit rychleji, v mé hlavě se převalovaly útržky minulé noci s velkým otazníkem, s tím největším kolem Keitha Dallinga. Elegantně mě vyprovodil na velmi prapodivné místo a stejně elegantně zmizel. Dlužím drahému Keithovi příležitost k vysvětlení. Jeho žlutý buick odpočíval na parkovišti za Casa Lomou, tak jsem své auto zapíchl vedle jeho a vylezl. Prázdný buick byl zamčený.

Do Dallingova bytu by šlo jít i zadem, po dřevěném schodišti vedoucím z parkoviště do každého poschodí, respektive na dlouhé, kryté pavlače přes celou zadní část budovy. Kdyby tady měl Dalling dveře, byly by až vpravo vzadu; nelenil jsem tedy a vyrazil. Dolů právě scházel mlíkař s velkým košem plným cinkajících prázdných lahví. Držel ho oběma rukama, už z dálky halekal: „Brý ráno, brzo vzůru, eh?“ S úsměvem na tváři obcházel doplnit mléčné zásoby.

Vyšplhal jsem po schodech do druhého patra a na konci pavlače našel dveře, označené černou osmičkou, nastříkanou přes šablonu. Dallingova rezidence byla tak na palec otevřená, když jsem zaklepal, otevřela se ještě více. V ten moment za zdí vlevo zazvonil budík, kdosi ho zamáčkl a brumlavo-šoupavě se odvlekl dál do nitra bytu. Ale u Dallinga ticho, ani klepání, ani sousedův budík spáče neprobudily.

Přede mnou se rozprostírala hladová kuchyň svobodného mládence, mírně expresionistická. Spousta špíny kolem, v plně napuštěném dřezu se zdvihala vratká pagoda neumytého nádobí, která ovšem neznamenala vůbec nic proti svinčíku na rozkládacím stole u stěny. Zvlášť odporně působila nedopitá láhev zkysaného mléka. Nemluvě o linoleu pokrytém zeminou, o dlouhých vrávorajících frontách prázdných lahví od whisky, v pintách i půlpintách, označujících častou nesolventnost majitele. Nic než smutný monument žízně.

Zamířil jsem do otevřených dveří obýváku, těsně kolem zaschlého stříkance s vůní bourbonu; pod botami mi zachřoustaly střepy hnědého skla.

Obývák tonul v šeru, stačilo ale zatáhnout za šňůrku a žaluzie vpustily ranní sluníčko dovnitř. Porozhlédl jsem se. Útulný pokojíček. U okna stál předválečný poškrábaný radiogramofon, vedle něj halda desek. Nepříliš hluboký, ve zdi zabudovaný krb, který v sobě skrýval plynový radiátor, zbytečně už chráněný mosaznou mříží. Nad krbem visely mnohokrát kopírované Van Goghovy Slunečnice, zasazené do bambusového rámu, a na krbové římse se povalovaly staré výtisky Daily Variety či Hollywood Reporter, několik levných brožurek Thorne Smitha, Erskine Caldwella, také básně Markusse Slima a Stroj marnotratnosti od Richarda Jesse. Nejkrásnější kniha ze všech, Portugalské sonety, vázaná v zelené ozdobné kůži, měla uvnitř na prvním volném listu vepsáno drobným, úhledným rukopisem: „Věz, nejdražší můj, že nic není cennějšího než láska, Jane.“

Nápadnou částí nábytku bylo nepochybně lůžko sklopné ke stěně, spočívající nyní na všech čtyřech. Abyste se dostali dál, do malé předsíňky, museli jste postel zvednout, což jsem udělal, ale pomocí loktů místo prstů. Krev jsem totiž cítil dřív, než jsem ji skutečně spatřil.

Za dveřmi se rozlévala ode zdi ke zdi její temná kaluž, potažená povlakem, na okrajích už tuhnoucí. Uprostřed ní spal navždy Dalling, v přirozené poloze na zádech. Jeho voskový profil ozařovalo světlo z otevřené koupelny. Při prvním pohledu jsem si nevšiml otvoru, kterým tělu unikla životadárná kapalina. O krok blíž byla ale rána na straně krku dobře zřetelná, vinul se od ní tmavý pramínek třísnící límeček i šaty. Dallingovo oblečení se od našeho setkání v Palm Springs nezměnilo. Šaty dělají člověka, z Dallinga dělaly boha. Jakýkoli hrobník by byl na jeho mrtvolu pyšný.

Z náprsní kapsy saka mu napůl vykukoval svazek obálek plus nějaké papíry. Začal jsem tedy nacvičovat piruetu na jedné noze, opřený loktem o zeď, pokusil jsem se mu papíry vytáhnout. Podařilo se. Ano, vím, dopustil jsem se přestupku, jenže z papíru stejně zřídkakdy sejmou použitelné otisky, tak co?

Rychle jsem u okna pročítal dokumenty. Autoprodejci na Třetí ulici měli v úmyslu zpět zabavit auto, jestli Dalling nezaplatí měsíc zpožděnou splátku 165 dolarů 50 centů. Ručně psaná poznámka v záhlaví dopisu z jakési talentové agentury vysvětlovala, že boj je tvrdý, ale televize nabízí daleko větší spektrum možností, jak se uplatnit. Oznámení, až hrozba, jestli nebude úvěr poskytnutý zdejší bankou splacen do náhradního termínu, zahájí proti němu investiční společnost obvyklý postup s dohrou u soudu. Na Dallingův nezaplacený účet si stěžoval i beverlyhillský krejčí.

Rozhlížel jsem se po pistoli. Neležela nikde v kaluži, ani vně, pod nehybným tělem soudě podle jeho pozice také těžko. Poslední vůli Keitha Dallinga sepsal někdo jiný.

Mezi papíry se skrýval jenom jeden osobní dopis, ke všemu sepsaný na kancelářském průklepáku s natištěnou firmou stanice Radio Hollywood. Úhledně, drobné písmo zdobilo krátký vzkaz:

·

Drahý Keithe, vím, že bude obtížné, abys za těchto okolností uvěřil, ale byla jsem opravdu ráda, když jsi mi dal vědět, zvlášť za těchto okolností, opravdu jsem byla. Vždycky budu ráda, když o tobě uslyším, ať se jedná o cokoli. Ale věř jednomu, nebylo by dobré ani pro tebe, ani pro mě obnovovat náš vztah, jak jsi navrhoval. Co bylo bylo, ačkoli na tebe často myslím a nepřeji ti nic zlého. Přikládám šek na sto dolarů, věřím, že ti pomůže překonat tvé současné potíže.

Tvá Jane

·

Nad vytištěnými telefonními čísly hollywoodského radia bylo připsáno Janino celé jméno: Jane Starr-Hammondová. Razítko datovalo odeslání kamsi na začátek března.

Její jméno jsem našel i v červeném koženém adresáři, poslední neprozkoumanou věcí z Dallingovy náprsní kapsy. Obsahoval nepřeberné množství jmen, devět z deseti ženských, a stejně tolik telefonních čísel. Ovšem dvě z nich, kvapem napsaná na posledním listu, se mě dotkla nejvíc: paní Lawrencová, Lew Archer. Vytrhl jsem celou stránku a vrátil knížečku, účtenky i dopisy tam, kam patřily.

Dalling své nepřeberné množství telefonních čísel už nikdy nepoužije, ani neutratí stodolarovou půjčku. Nebude bdít, naplněn zoufalstvím, se svou věrnou družkou, skomírající lahví whisky. Nikdo mu nezašle knížku básní, s láskou, s drobným úhledným věnováním. Hm, ano. I tak se cesty ubírají.

Na parkovišti právě nasedali do svých vozů dva muži, ale nevěnovali mi nijak zvláštní pozornost. Nastartoval jsem. Vedle stále smutně koukal žlutý buick. Však si na něj už ve Třetí ulici brousí zuby.

12

Z bufetu na jednom bulváru jsem vytočil číslo Jane Starr-Hammondové. Kdybych ji dostihl dřív, než někdo objeví tělo a navštíví ji policie, možná bych se leccos nového dozvěděl. Jinak nic. Na druhém konci drátu děvče s černošskou rytmickou melodičností hned vychrlilo, že jestli slečna Hammondová už opustila studio, pak by měla být celé ráno ve své kanceláři. A tam také půjdu, ovšem snídaně neuškodí. Objednal jsem si šunku s vajíčky. Jedno se rozlilo po talíři a připomnělo mi tím miniaturní kaluž žluté krve. Při jídlo jsem s chutí usrkával černou kávu.

Volných míst v centru Hollywoodu bývá velmi poskrovnu, stejně jako kardinálových ctností. Ale přece jsem jedno našel, blízko Cahuengy, a vyšlápl si zpátky ke studiu, které zabíralo druhé a třetí patro budovy vzhledu měsíčního kamene. Modře uniformovaný Obsluha výtahu mě po dotazu na kancelář slečny Hammondové vyšoupl ve druhém patře a poslal chodbou rovnou za nosem. Našel jsem ji, respektive dveře se skleněnou tabulkou Jane Starr-Hammondová, PRIVATE, v rozpacích jsem zaklepal a čekal a čekal… až rozpaky přešly.

„Dále,“ zahučel zpoza dveří chladný hlas, „není zamčeno!“

Vkročil jsem do dobře prosvětlené, vzdušné kanceláře a zavřel za sebou dveře. Protější stěnu zabíralo obrovité okno do studia. Před ním, u lakovaného mahagonového stolu, pracovala mladá žena, křehká a svěží jako narcisky vedle jejího levého lokte. Byla zářící a upravená v námořnicky modrých šatech i námořnicky modrém plochém kloboučku. Vypadala, jako by byla vyrobena z nerez oceli, umělých kaučuků a anilinových barev, poháněna chromovaným strojkem tikajícím uvnitř porcelánových ňader. V klopě měla gardénii.

Opravovala cosi tužkou ve strojopisu na stole. Všimla si, jak zadumaně prohlížím její klobouk, proto poodkryla v nacvičeném úsměvu své bílé rovné zoubky a rychle šeptla: „Nevšímejte si létajících talířů.“ Přestala psát, narovnala se. „Dnes ráno musím udělat interview s beruškou. Upřímně řečeno, fakt jsem si myslela, že jste to vy,“ vysvětlila mi s úsměvem.

„Obvykle mě v hmyzí říší přirovnávají ke chrobákovi.“

„Potom jste určitě její manžel!“ To se už smála nahlas. Ano, byla krásná, kdyby ale měla nos maličko kulatější a oči o pár stupňů vřelejší, patřila by mezi velmi krásné. Nějak jsem si nedokázal představit, že právě ona vepsala věnování do Portugalských sonetů.

Představil jsem se: „Jmenuji se Archer. Jste slečna Hammondová?“

„Udivujete mne a přivádíte do úzkých, pane Archere. Má silueta byla minulý měsíc na přebalu Radio Mirror.“ Rád bych věděl, jestli se takhle skromně prodává každý den.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se. „Mám jenom chvilku.“

„Hledám ženu jménem Galley Lawrencová. Je vdaná za Josepha Tarantina. Znáte ji?“

Po tváři jí přeběhl stín. Nebo se mi to jenom zdálo? Její ztuhlý pohled mým směrem mi připomněl, že jsem se víc jak čtyřiadvacet hodin neholil ani nemyl. „Galley Lawrencová. To jméno jsem už asi slyšela. Vy jste detektiv?“

Přiznal jsem, že ano.

„Měl byste se holit častěji, odpuzujete lidi. Mohu vědět v čem je paní Tarantinová namočená?“

„Já se ji jenom pokouším najít. V čem normálně bývá namočená?“

„A já ji na oplátku zase moc neznám. Bydlí v tom samém domě jako můj přítel. Hmm. Viděla jsem ji jednou nebo dvakrát, to je všechno.“

„Za jakých okolností?“

„Za normálních okolností. Jednou odpoledne si zašla do bytu mého přítele na koktejl. Nemilovala jsem ji zrovna, jestli to chcete vědět. Její přitažlivost je pravým opakem sexu. Její předností patrně bude přímé sexuální vyžití. Kdybych byla jedovatá, tvrdila bych cosi o bezostyšnosti.“

„Znáte jejího manžela?“

„Byl tam samozřejmě taky. Nemám ráda ani jednoho.“ Děvče se dostalo viditelně do varu. „Byl hladký, ulízaný, úskočný jako kocour, víte, co chci říct? Dost dobře se k sobě hodili. Keith – můj přítel, nemá o Tarantinovi nejlepší mínění, prý je gangster nebo tak, jestli zrovna tohle chcete vědět.“ Vytáhla si ze stříbrné dózičky cigaretu. Přelomila ji svými karmínově nalakovanými nehty přesně v polovině.

„Můžete mi říct, co hledáte, pane Archere?“

To bych taky rád věděl. „Jenom informaci. Jmenuje se váš přítel Keith Dalling?“

„Ano. Ee, vy jste mluvil s Keithem… panem Dallingem?“ Mezi rty vložila novou cigaretu, zlomenou cigaretu zahodila.

Naklonil jsem se nad stůl a připálil jí zapalovačem. „Rád bych. Nezvedal telefon.“

Lačně potáhla. „Co vlastně Tarantinová dělá? Pokud vůbec něco umí. Nazvala bych ji sprostou divoškou.“

„Její manžel se zřejmě dopustil krádeže.“

„Koho okradl?“

„Nemohu prozradit.“

„A vy se chcete zeptat Keitha?“

„Ano.“

„Není do toho zapletený, že ne?“ Ať Dallinga miluje dodnes nebo jde o příběh ukončený, viditelně se znepokojila.

„Může být. Jestli má něco s paní Tarantinovou.“

„Ach, nemá.“ Pomalu se blížila k hranicím upřímné otevřenosti, ale postrkoval jsem ji dopředu příliš rychle. V mžiku odplula zpět do svého opevněného nitra: „Jsou pouze známí, sousedé v jednom patře.“

„Říkala jste, že jsou přátelé.“

„Já určitě ne, protože nejsou.“ Strojek tikal opět na svém místě, řízení měla pod kontrolou. „Obávám se, pane Archere, že jsme to přetáhli. Dobré ráno a hodně štěstí.“ Zamáčkla cigaretu do stříbrného popelníku spolu s vydechnutím načechraného obláčku dýmu z nosních dírek.

„Na něco jsem málem zapomněl,“ tuto větu jsem měl přichystanou, až budu odcházet, „nepracuje tady náhodou jeden Dallingův přítel, myslím, že uvádí kriminální příběhy, které vyčetl kdesi v policejních análech?“

„To si zjistěte u pana Dallinga. Nemá snad nějaké potíže?“ Ačkoli znovu nabyla svého klidu a vyrovnanosti, v hlase byla cítit nervozita.

„Doufám, že ne.“

„Samozřejmě. Kdyby měl, stejně byste mi to neřekl. Asi jste myslel Joshuu Severna. Pan Dalling pro něho pracoval. Nebývá ve studiu, svoje pořady dělá sám, a kancelář má v tomhle poschodí. Někdy v ní dokonce je.“

„Děkuju vám, slečno Hammondová.“

„Nestálo za řeč, pane Archere.“

V přízemí vedle hlavních dveří stála telefonní budka. Musím zavolat na policii. Venku u rozkládacího stolku s novinami postával muž, oslepený námrazou na brýlích. Policejnímu seržantovi jsem vypověděl, že se obávám o svého přítele Keitha Dallinga, který žije v Casa Lomě č. 8, protože neotevřel na moje klepání. Přitom měl být určitě doma…

„A jaké je vaše jméno, pane?“ skočil mi ostře do řeči.

Úmyslně jsem nepochopil jeho otázku: „Keith Dalling. Bydlí v Casa Lomě.“

Z drátu se ozývalo bručivé ticho, zakončené dvojím cvaknutím, které pravděpodobně znamená, že tělo již nalezli a teď pátrají, odkud volám.

Zavěsil jsem. Výtahem jsem vyjel zpět do druhého patra a vyhledal Severnovu kancelář kdesi ve spleti zadních chodeb. Dveře byly trochu pootevřené. Hluboký mužský hlas si za nimi cosi nepřetržitě mumlal, ovšem jakmile jsem zaklepal, pozval mě dál.

Místnost lze popsat jedním slovem: pracovna. Dva stoly totálně obložené stohy papírů, dva přecpané koše, černá tabule na zdi. V tuto chvíli odhadovala kurzy půltuctů kandidátů pro zimní derby. Chlapík ve středních letech odložil na stůl vypnutý diktafon a vzepjal se ze svého otáčecího křesla.

„Pan Severn?“

„Přesně tak. Lze číst i na dveřích,“ pravil vesele se spokojeným úšklebkem v kulaté tváři. Šedé vlasy mu trčely vzhůru jako ocelové piliny svedené zlomyslným magnetem.

„Jmenuji se Archer,“ odvyprávěl jsem úvod.

„Počkejte! Ne snad Lew Archer?“ Vstal, podal mi krátkou masivní ruku. „Rád vás poznávám, Archere. Posaďte se.“

I já jsem pronesl pozdravnou frázi, posadil se do křesla přistrkaného vedle jeho stolu, a přidal k lepšímu, že jsem opravdu nevěřil, jak je mé jméno oblíbené u vyšších vrstev rádiových společností.

Zakřenil se. Většina jeho tváře, no, uši i brada se o trošku víc nafoukla. Vypadal jako napěchovaný míček snažící se růst a růst, ale obal to nedovolil. „Je to zpropadeně legrační věc, Archere. Čas o času mě to chytá. Asi mě napůl přesvědčili ti mimosmysloví chlapci, ti parapsychologové. O někom takhle přemýšlím, neviděl ani neslyšel jsem o něm třeba dva roky a šup! Po čtyřiadvaceti hodinách ho potkám na ulici nebo mi rovnou přimašíruje do kanceláře. Zrovna jako vy.“ Pohlédl na jachtařský chronometr na svém zápěstí.

„Vám to trvalo šestatřicet hodin.“

„Vždycky jsem byl pomalý. Takže jste tedy o mně přemýšlel v devět třicet v sobotu večer. Proč?“

„Z Palm Springs mi zrovna volal jeden přítel. Potřeboval jméno dobrého soukromého detektiva, takového, který pracuje sám. Dal jsem mu vaše. Mám v Santa Tereze maličký plážový domek, no a sousedka, Miranda Sampsonová, vás minulý rok vychvalovala až do nebes. Nezlobíte se?“

„Miranda je pěkná holka,“ zavzpomínal jsem, „co to bylo za člověka, co vám volal v sobotu večer?“

„Keith Dalling. Nepřipletl se vám už náhodou do cesty?“

Rychle jsem se vzpamatoval. „Jo, připletl. Telefonoval mi, ale ještě jsem ho neviděl.“

„Legrační, vypadal, jako když spěchal. Na jakou práci vás vlastně chtěl?“

„Poprosil mě o diskrétnost. Navíc mám jisté pochybnosti. To je důvod, proč jsem tady.“

„K čertu s mým mimosmyslovým vnímáním. Dalling se vám o mně zmínil, eh?“ Vytáhl z bedničky na stole dlouhé černé havana, zuby uštípl jeho konec. „Je libo doutníček?“

„Díky, po ránu ne. Dalling se o vás nejen zmínil, také mi povyprávěl něco z vašich historek o chlápkovi jménem Dowser.“

„O tom zločinci?“ Podvědomě začal dál ožužlávat nezapálený doutník. „Dowserovo jméno mezi námi nikdy nepadlo.“

„Žádné informace o Dowserovi jste mu tedy nepodal?“

„O Dowserovi nevím nic. Slyšel jsem, že kšeftuje s drogami, jenže o drogách se v tyhle dny mluví všude. Vyslovit jsem mohl leda tak jenom jeho jméno. O jakých hezoučkých věcech vás Keith ještě zpravil?“

„Filmový materiál B-třídy,“ problém zněl jak z Joshuy ještě něco dostat. „Je snad Dalling patologickým lhářem?“

„Ne pokud je střízlivý. Měl jste zřejmě příležitost slyšet jeho vykládačky, když byl namol. Je prosáklý alkoholem. Těžko říct, kde se teď pohybuje.“ Severn vytáhl doutník s mokrým rozdrceným koncem a znechuceně zamemoroval: „Jen doufám, že se náš drahý Keith nezamotal do nějaký bandy ludráků. Varoval jsem ho před jednou ženou, s kterou se stýkal…“

„Před Galley Tarantinovou?“

Pozvedl obočí. „Taky se dostala na přetřes? Povídal vám Dalling, co je zač její manžel? Tarantina moc neznám, ale u policie má jeho jméno dost zkažený zvuk. Říkal jsem Keithovi, ať ji radši ze svého seznamu vyškrtne, nebo brzo skončí s nožem v zádech.“ Odmlčel se. „Takže vítr vane z téhle strany, eh?“

„Možná. Moc toho neřekl. Kdybyste mi dal pár informací o jeho zázemí, mohl byste mi tím pomoci.“ Zkoušel jsem mluvit co možná nejskromněji. Severn se však podíval zostra.

Velmi zostra. Jeho modré oči pod hustým obočím zářily jako vybroušené diamanty. „Pracujete pro Keitha nebo proti němu? Nejste zrovna moc komunikativní typ.“

„Pro něho a na sto procent.“ Což byla pravda. Jsem malá pomocná síla těch, kteří prohrávají. Šplháme. Musíme. Na dně hromady se kupí jen mrtvoly.

„Dobře, věřím ve vaši poctivost. Díky velkýmu plusu od Mirandy. Keitha jsem měl rád už od malička, chápejte, znám ho, když byl ještě takhle mrňavý. Před válkou dělával posádku na mé lodi. Star se jmenovala, vyhráli jsme dokonce jednou pohár, v Santa Monice to bylo. Nevyhodil bych ho, kdyby mě nepřinutili. Jo, jo, sponzoři zatápí, i když nemusí.“

„On pro vás pracoval?“

„Pracoval na spoustě pořadů. Dobrej herec. Problém byl, že si nedokázal odpustit tu svou flašku kořalky, chodil sem tam nadrátovaný, až se dostal na černou listinu. Byl jsem poslední, kdo ho u rádia držel nad vodou, hrál mého detektiva-poručíka asi dva roky. Obtížná role. Jenže se tolikrát přebreptával, že jsem trávil celé nekonečné hodiny stříháním pásku. Jednou odešel uprostřed natáčení. Musel jsem vyběhnout na ulici a sebrat tam jiného herce. Vyhodil jsem ho, i když mi to rvalo srdce. Šili s ním tenkrát všichni čerti. Chtěl se oženit a začal stavět barák. Myslím, že dům už ztratil. Vím, že svou dívku ztratil určitě.“

„Jane Hammondovou?“

„Jo, trochu Jane lituju. Asi víte, že tady dělá. Nešťastnou láskou ke Keithovi se trápilo mnoho žen a pravděpodobně ženy jsou příčinou jeho pití. Ale Jane je jiná. Byl v jejím životě jedinou velkou láskou; ona je zase příliš úspěšná, než aby se k němu hodila. Odešel od ní právě v době, když jsem ho vyrazil. Dost jsem se bál, že se Jane zblázní, ačkoli na sobě nedávala nic znát.“

„Kdy se to odehrálo?“

„Kolem nového roku. Vyhodil jsem ho den po Vánocích.“ Udělal kyselý obličej. Neurvale se zahryzl do doutníku. „Hezkej čas, co? Brzy potom si začal s Tarantinovou ženou. Párkrát jsem je zahlídl v nočních podnicích. Faktem ale zůstává, že ho mám rád, a když můžu, tak mu nějakým tím šestákem přilepším.“ Pohlédl na diktafon zdvořile, ale netrpělivě. „Stačí? Povídání o Keithovi by mi zabralo celý den.“

Vstal jsem a poděkoval. Doprovodil mě ke dveřím, masivní, rychle se pohybující obrněnec. „Pěkně jsem se odvázal, o Dallingovi rozhodně. Řeknete mi někdy, co to mělo všechno znamenat?“

„To vám bude muset říct sám Dalling.“

Pokrčil lehce rameny, jako by chybějící informace nebyly pro něho důležité. „Okay, Archere.“

„Pozdravujte ode mne Mirandu.“

„Už ji nikdy neuvidím. Odstěhovala se na Havaj. Tak nashle.“

Abych se dostal k výtahu, musel jsem minout dveře Jane Hammondové. Byly dokořán. Jane stále seděla za svým stolem, pěstěná a upravená, s telefonním sluchátkem v levé ruce. Pravá ruka svírající pravé ňadro zatínala karmínové nehty do měkkého masa. Temné, hluboké oči mě upřeně sledovaly, nedávaly však najevo, že rozpoznávají, kdo jsem.

Policie našla její jméno v červeném koženém adresáři.

13

Kráčel jsem po Pizza bulváru rozhodnut, že zajedu zpět do Santa Moniky za paní Lawrencovou. Únava se mi usadila za krkem jako opičák. Při řízení jsem musel mhouřit oči, protože duhové dopolední město zraňovalo oči i city. Mé podvědomí rozvádělo teorie důsledků. Přinejhorším si například můžu za menší peníz u Lawrencové ustlat z dosahu všetečných, policajtských otázek, přinejlepším by zase stará lady mohla vědět něco nového o své dceři.

Paní Lawrencová však splácala mé teorie dohromady. Před jejím domem u chodníku parkoval bronzový packard. Pohled na něj účinkoval jako benzedrin. Schody na verandu jsem vzal jedním skokem a do zvonku u dveří jsem se opřel celou svou vahou. Otevřela mi ihned:

„Pane Archere! Zkoušela jsem se k vám dovolat.“

„Je tady Galley?“

„Byla tu. Proto jsem k vám volala. Kde jste byl?“

„Příliš daleko. Rád bych vešel, jestli dovolíte.“

„Promiňte. Jsem tak strašně rozčilená, že nevím, co dělám.“ Vypadala opravdu rozrušeně, s pocuchanými šedými vlasy, ještě včera ráno tak pečlivě sčesanými. Poslední den se jí v obličeji zapsal hlubokými vráskami.

Stále velmi zdvořilá ustoupila, abych mohl vejít, vedla mne halou do svého skladiště starého nábytku. „Vypadáte docela vyčerpaný, pane Archere. Mohu vám nalít šálek čaje?“

„Ne, díky. Kde je Galley?“ Přerušil jsem ji.

„Nevím, odešla. V deset hodin si pro ni přišel nějaký muž. Právě když jsem jí připravovala snídani; opékala jsem slaninu do křupava, tak jak ji má vždycky ráda. A ona s ním odešla a nic neřekla.“ Zkroušeně se posadila do houpacího křesla, stojícího ve dveřích. Dlaněmi stiskla pevně kolena.

„Mohl to být její manžel? Viděla jste ho?“

„Její manžel?“ zeptala se utrápeně a pomateně zároveň. Příliš mnoho bolesti v příliš krátkém čase. „Jste si jistý, že je provdaná?“

„S velkou pravděpodobností za muže jménem Tarantine. Zdá se, že vám o tom nic nevyprávěla.“

„Prakticky jsme neměly možnost. Přišla domů včera pozdě v noci… Nevím jak vám poděkovat, pane Archere, za to, co jste pro mě udělal…“

„Galley se tedy o mně zmínila.“

„Ach ano. Jen co jste ji našel, jela rovnou domů. Přijela opravdu pozdě, byla moc unavená. Ráno jsem ji nechala spát. Tak jsem byla šťastná, že mám zase svou holčičku doma v posteli. Teď je znovu pryč.“ Vyrovnávala se se skutečností, smutně posmrkávala.

„Ten muž,“ popíchl jsem ji k pozornosti, „viděla jste toho muže, se kterým odešla?“

„Samozřejmě. Otevírala jsem mu. Nemám takové lidi ráda. Byl velmi hubený, chodící mrtvola. Když jsem si ho tak prohlížela, připadalo mi, že má tuberkulózu. Galley by si nikdy někoho takového nevzala.“ Její výraz vyjadřoval pochybnosti.

„Však on také jejím manželem není. Ohrožoval vás nebo ji?“

„Proboha, ne. Jednoduše se zeptal po Galley, velmi tiše. Ona přišla ke dveřím, minutu si spolu povídali, bohužel, neslyšela jsem o čem. Galley vyšla ven a zavřela dveře. Když se vrátila, vzala si jen kabát a odešla.“

„Bez jediného slova?“

„Řekla sbohem. A také, že se brzo vrátí. Zkusila jsem ji přemluvit, aby nejdřív snědla snídani, ale příliš spěchala.“

„Nebyla vystrašená?“

„Nevím. Nikdy jsem svou dceru vystrašenou neviděla. Je to velmi odvážné děvče, pane Archere, vždycky byla. Její otec i já jsme ji učili stavět se světu statečně.“

Nakláněl jsem se a přenášel část své váhy na úzký stoleček. Vzhlédla ke mně s rostoucí nelibostí.

„Něco v nepořádku?“

„Prosím, posaďte se na židli, pane Archere. Tento stoleček patřil mezi manželovy nejdražší.“

„Promiňte,“ usedl jsem.

Její mysl, přecpaná zašlými časy, zabloudila do současnosti: „Několikrát jste naznačil, že Galley je v nebezpečí.“

„Tu myšlenku jsem pochytil od vás.“

„Vy nevěříte, že se vrátí brzy, jak slíbila, že, pane Archere? Stalo se snad mému děvčátku něco zlého?“ Jednou pěstí vytrvale bušila do kostnatého kolena.

„Nevím. Zbývá vám jediné: sedět a čekat.“

„A co vy? Dám vám všechno, co mám. Jen aby se Galley nic nestalo…“

„K mým povinnostem patří pracovat do úmoru. U vašeho případu zůstanu.“

„Jste dobrý člověk.“ Pěst se uklidnila.

„Těžko.“ Žila ve světě, kde lidé dělali to i ono a podle toho se rozdělovali na dobré a zlé. V mém světě kulis, intrik a falše lidé hráli divadlo z jediného důvodu: museli. Podal jsem jí navštívenku ze svého světa: „Včera večer mě manžel vaší dcery složil k zemi pytlem písku. Nechal mě ležet napospas osudu. Mám sto chutí takové věci oplácet.“

„Pane na nebesích! Koho si to Galley vzala?“

„Rozhodně nikoho dobrého.“

Snad by mohly být naše světy stejné, záleží na tom, z jakého pohledu se díváte. Rozhodně věci, které byste dělali v mém světě, činí vás dobrým nebo zlým v jejím.

„Pravděpodobně vás dnes navštíví policie.“

„Policie? Galley a policie?“ Zajela prsty do vlasů, zvedla dva šedé pocuchané prameny.

„Budou se vás ptát jen na pár otázek. Řekněte jim pravdu. Řekněte jim, že jsem vám poradil, abyste řekla pravdu,“ přešel jsem ke dveřím.

„Kam jdete?“

„Myslím, že vím, kde je Galley. Odjela autem?“

„Ano, velkým černým autem. S vlastním řidičem.“

„Přivedu ji zpátky, jestli to zvládnu.“

Provedla mě šedou halou, ale u vstupních dveří mě zadržela. „Něco vám musím říct.“

„O Galley? Jestli ne, tak si to raději nechte.“

Hrubá, zdrsnělá ruka mne chňapla za rukáv. „Ano, o Galley. Nebyla jsem docela upřímná, pane Archere. Teď, když jste říkal, že přijde policie…“

„Není se čeho obávat. Budou si jen ověřovat některé údaje.“

„V neděli večer tu už jeden policista byl,“ šeptala. „Varoval mě, abych to nikomu neprozradila, dokonce ani vám.“

„Jakpak jsem se dostal do hovoru? Pracuju pro vás teprve od pondělka.“

„Poručík Dahl naléhal, abych vás najala. Pracuje jako detektiv ve Vice Squadu, jak říkal, moc krásný mladý muž. Říkal, že Galley žije se zločincem, kterého hodlají zatknout. Také zná Galley, jaká je nevinná, hodná dívka, rozhodně jí nechce uškodit. Dal mi vaše jméno a telefonní číslo, řekl, že jste čestný, diskrétní muž, ale dokonce ani vám se nemám o našem hovoru zmiňovat,“ hryzla se do rtu. „Je pro mne těžké zklamat jeho důvěru.“

„Kdy vás navštívil?“

„V neděli večer, po půlnoci. Vytáhl mě z postele.“

„Jak vypadal?“

„Byl v civilu… neuvěřitelně krásný muž.“

„Vysoký, vlnité načervenalé vlasy, profil filmové hvězdy, měkký hlas z éteru?“

„Vy znáte poručíka Dahla?“

„Velmi málo. Naše přátelství už nemá naději se rozvinout.“

14

První dojem: na nebi plálo slunce barvy hořícího sudu benzínu. Druhý dojem: přede mnou hrůzný kopec. Zatáčky jsem vykroutil na dvojku a zastavil před zelenou železnou bránou. Stráž vypochodovala ze svého úkrytu, samozřejmě s nabitým kvérem.

„Jak jde lov?“ zeptal jsem se.

S buldočím ksichtem – zformovaným do výrazu sežeru všechny narušitele – vyštěkl: „Hleďte si svého. Tady je soukromý pozemek.“

„Dowser mě očekává. Jsem Archer.“

„Zůstaňte v autě, já to překontroluju.“ Vrátil se do strážního domku, odkud vedly telefonní dráty přímo do hlavní budovy. Jakmile vyšel ven, brána se otevřela. „Můžete zaparkovat tady u té zdi?“

Vystoupil jsem. Přejel mě rukama shora dolů, na chvíli zaváhal u prázdného revolverového pouzdra pod paží. „Kde je pistole?“

„Ztratil jsem ji.“

„Problémy?“

„Problémy.“

Ve dveřích mě přivítal Blaney, stále s naraženým širokým kloboukem. „Nečekal jsem vás zpátky.“

Hm. Pohlédl jsem do houbově bílého obličeje a skleněných očí. Obojí neříkalo nic. Jestli Blaney zastřelil Dallinga, udělal to bez postranního úmyslu.

„Nemohu odolat vaší okouzlující pohostinnosti. Kde je šéf?“

„Obědvá na nádvoří. Máte jít dál.“

U tepaného kovového stolu seděl Dowser. Vpravo od něj se leskl stříbřitý bazének. Dowser měl mokré krátké vlasy a byl zabalen do bílého froté županu. Seděl, poulil oči a jedl. Připomínal mi sysla, maskovaného za člověka.

Ještě chvíli v jídle pokračoval, snad aby mi připomněl svou důležitost na tom světě. Vložil mezi zuby kousky kraba a hrášek, po vysilující proceduře si olízl prsty. Blaney postával opodál, pozoroval ho jako řádně závistivý duch. Rozhlédl jsem se kolem: vlnící se oválný bazén se ještě na Dowserovu koupel upomínal, okolo nádvoří květiny a všechny ty fajn věci, kvůli kterým se Dowser štval, vzít před nosem, aniž bych byl potrestán stětím či olovem.

Odstrčil roznimraný krabí salát. Zapálil si. „Můžeš odejít, Blaney.“ Hubený muž se ztratil z dohledu.

„Obdržel jste mou speciální zásilku?“ optal jsem se.

„Jakže? Posaďte se, jestli chcete.“

Usedl jsem proti němu obkročmo na secesní židli. „Vehnal jsem to děvče přímo do vašich sítí. Tarantine byl na mě moc rychlý, jinak byste ho tam měl taky.“

„Vy že jste ji tam vehnal? Našli jsme si ji sami. Ráno volala nějaká ženská, že je u staré paní Lawrencové. V tom telefonu, to jste nebyl vy. Nebo se snad umíte převtělovat?“

„Nemám na to postavu,“ tentokrát jsem moc vtipný nebyl.

„Tak kde jste k tomu přišel?“

„Našel jsem ji pro vás v Palm Springs. Bude vás to stát tisíc.“

„A jak já tomu rozumím, přišla sama. Platí něco za něco. Z ručky do ručky. Rozumíte?“

„Máte ji snad, ne? A neměli byste, kdybych ji neposlal domů za matkou. Přemluvil jsem ji k tomu.“

„To není podstatné.“

„A co je podstatné?“

„Moc toho nenamluví,“ příjemně se netvářil. Změnil téma: „Viděl jste Tarantina?“

„Neviděl. Jen mě zezadu uhodil. Galley se ho sice pokoušela zastavit, aspoň si myslím, jenže mě stejně uhodil. Řekl bych, že ona v tom s ním nejede. Ať jde o cokoliv.“

Nechutně se zasmál: „Rád byste věděl, o co jde, že jo?“

„Když už jsem dostal natlučeno, zajímám se jaksi o důvody.“

„Řeknu vám ten důvod. Tarantine má něco mýho, možná uhádnete co. Hodlám to dostat zpátky. A ta holka nám vypráví, že nic neví.“

„Jak ta věc vypadá?“

„Na tom nezáleží. Rozhodně si ji s sebou nenosí. Až ho dostanu, bude zpívat. Zaručuju.“

„Hérák,“ uklouzlo mi pod strništěm. Jestli mě slyšel, nedal nic najevo.

„Pracujete pro mě, Archere?“

„Za slovíčko ani kuře nehrabe.“

„Nabízím pět tisíc za Tarantina.“

„Nabídl jste mi i jeden za Galley. Jste plný nabídek.“ Pozorně jsem sledoval jeho obličej, protože kdo ví, kam až mohu v tomhle směru zajít.

„Buďte rozumný,“ domlouval mi, „kdybyste ji sem přivedl, vysázím vám peníze hned ve dveřích, ale nestalo se tak. Blaney musel vstát a jít pro ni sám. Nemohu si dovolit rozhazovat peníze jen tak z dobré vůle, mám tyhle dny výdaje až hříšně veliké…“ Meditoval velmi rozvláčně. „Dostávám celkově peněz, nad jejichž směšným množstvím by vám pukalo srdce, navíc na mých daních z příjmu se pasou právníci, abych prý dobře vycházel s chlupatejma…“ Hlas se mu chvěl bezprávím. „Nezmiňuju se ani o politicích,“ přidal. „Bohem zatracení politici mě vysávají do morku kostí…“

„Pět set, ať srovnáme rozdíl.“

„Pět set dolarů za nic?“ smlouval, snažil se dojednat výhodný kšeft.

„Minulou noc šlo o tisíc. Jenže to jste neměl tu holku.“

„Je na nic. Mlčí jako ryba, nechce říct, kde je Tarantine.“

„Necháte mě s ní promluvit?“ Konečně jsem ze sebe dostal větu, o kterou usiluji od začátku.

„Zpovídat se bude mně. Zabere to chvilku,“ utáhl si páskem ochablé břicho. Vstal od stolu. Něco ženského se promítalo do jeho gestikulace, ačkoli se mu na rukávech rýsovaly mohutné svaly.

Vstoje vypadal menší. Nohy prostě svou délkou nevyhovovaly. Zůstal jsem sedět. Dowser by se určitě hýbal rychleji, kdyby jen nahlédl do myšlenek v mé hlavě. O tom, jak obří kopyta drtí jeho nožky v sandálech na kostní moučku.

„Chvilku,“ opakoval jsem. „Dostanete z ní snad tu věc, kterou Tarantine potřeboval tak nutně ukrýt v Mexiku, nebo kam vlastně šel? Nedostanete. Tak co?“

„Nechám si Tarantina poslat v balíčku,“ vycenil zuby psím úšklebkem. „Jediné co potřebuju: vědět, kde je.“

„A co když to Galley neví?“

„Ví. Vzpomene si. Člověk by takový kus jako je ona neopustil. Joe ne. Miloval její tělo.“

„Mluvíte-li o těle, co všechno jste jí už udělali?“

„Nic strašného,“ zakroužil širokými rameny. „Blaney ji jen trochu poškádlil. Jdu se nachystat, abych ji poškádlil sám.“ Udeřil se do břicha, opatrně samozřejmě.

„Přál bych si s ní popovídat,“ nedal jsem se odbýt.

„Proč ten nekonečný zájem, chlape?“

„Tarantine mě srazil k zemi.“

„A navíc jste nespadl na hromadu peněz, chudáčku malá.“

„Nechme toho. Mám ale jiný nápad. Galley si myslí, že stojím na její straně. Dalo by se toho využít. Když mi trochu pocucháte vlasy a strčíte vedle ní, bude přesvědčená, že mi může důvěřovat. Předpokládám, že jste ji strčili do nějaké díry.“

„Chcete pro mě špiclovat. Nevěšíte mi bulíky na nos?“

„Nazývejte to tak. Když se mi ale povede z ní něco vytáhnout, dostanu svých pět stovek.“

Sáhl do hluboké kapsy své poslední róby a vytáhl ze svazku bankovek sepnutých zlatou sponou jednu jedinou, zato hodnotnou. „Zde jsou vaše peníze,“ hodil ji na stůl.

Proti své vůli jsem ji sebral, omlouval se přitom sám sobě. Vím, že jediná věc, jak přinutit Dowsera, aby mi věřil, je přijímat jeho špinavé oběživo. Třikrát přeloženou bankovku jsem tedy zasunul, odděleně od ostatních, do kapsičky na hodinky. Slibuju, při nejbližší příležitosti ji vsadím na dostizích.

„Mohl by to být dobrý nápad. Popovídáte si se slečinkou dřív, než si ji vezmeme do parády my. Budu k ní velice milý. Ostatně vy také, co?“ oplzle přitom koulel očima.

„Je kousek k pomilování,“ přitakal jsem.

„Dobře. Už žádné další nápady. Vezmu vás tam, kde je. Vy s ní proberete otázky, které jsme tu nakousli. Tak. Uvnitř je mikrofon a taky sklo, průhledné jen z jedné strany. Používám ho při hovorech s politickou scénou. Občas mě navštěvují a znáte je, politiky. Hlídám si své ego.“

Takhle jednají jen prašivci, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem nic neřekl.

15

Po sluncem prozářeném nádvoří působila pološerá místnost jako ze tří čtvrtin pozřené sousto černé dračí obludy, které uprostřed rozpáral úzký proužek světla z nepřesně zatemněného okna a dělil tím vnitřnosti na dvě poloviny. Pravá část do sebe nasoukala toaletní stolek a velké, temným červeným saténem potažené čalouněné křeslo. Pozoroval jsem svou pomuchlanost v zrcadle nad stolkem, nebylo proč se přetvařovat, zdrchaný pohled. Bum! Těžké dveře se zabouchly, v zámku zarachotil klíč.

Ptáte se, co spolykala levá část místnosti? Za prvé spousty židlí. Také širokou postel s nebesy z červeného hedvábí. Místo nočního stolku stál vedle postele servírovací stolek. Na posteli se choulila Galley Lawrencová, poslední žijící zástupce ztělesněné tichosti a nehybnosti. Jen jantarové duhovky očí prozrazovaly život. Našpulila rty do kolečka, vystrčila špičku jazýčku:

„Jaké neočekávané potěšení! Nevěděla jsem, že dostanu partnera. Přeji příjemný sen.“ Svůj hluboký, sytý hlas uměla dobře přizpůsobovat okolnostem, stopa ironie byla zřejmá.

„Jste velice pozorná. Děkuji.“ Přešel jsem k oknu, bylo křídlové, precizní, zástrčkami zavřené nahoře i dole, ale zvenku.

„Odsud ho neotevřete,“ začala mi radit, „dokonce ani když ho rozbijete, čekají vás příliš silné zdi, abyste odsud utekl. Dowser si hraje s pistolníky, ostatní rozmazlení hošíci s cínovými vojáčky. Myslí si, že je Napoleon Bonaparte, a stejně jako on se mstí na lidech za svou anatomickou nedokonalost. Nedotkla bych se ho ani desetimetrovou tyčí.“ Mluvila tiše, ale jasně, očividně se kochala zvukem svého hlasu. Doufal jsem v Dowserovu zvědavost, že slyšel všechno od začátku, a líně se porozhlížel, kde by mohla být štěnice.

Snad v likérce. Takový kufírek, skříňka s víny a likéry. Šel jsem si ji prohlédnout, na obličej mi dopadl tenký srpek světla. Galley vzdychla únavou. „Vy jste Archer! Jak jste se sem dostal?“

„Museli bychom se vrátit tak 37 let zpátky…“ Sledovala mne rozzářeným obličejem.

„Pár měsíců předtím, než jsem se narodil, k smrti vylekal mou matku vysoký cizinec s pytlem písku. Děsivý pocit projel snaživým dětským mozečkem. Od té doby, kdykoli mi ho někdo ukáže, padnu k zemi a strašlivě se rozčilím.“

„Hluboce se mne tím dotýkáte. Jak víte, že šlo o pytel písku?“

„Už mě s ním jednou přetáhli,“ usedl jsem na polštář a nahmatal prsty bolavé, horoucí místo za krkem.

„Lituji toho. Chtěla jsem vás varovat nebo ho zastavit, ale Joe byl příliš rychlý. Vyklouzl zadním vchodem jen v ponožkách a na verandě byl v mžiku. Jste velmi šťastný muž, že vás nezastřelil.“ Přišoupla se ke mně po kolenou, nemotorně, ale s určitým půvabem a elegancí. „Ukažte mi bolístku,“ zakroutila boky.

Sklonil jsem hlavu. Studené prsty se jemnými doteky pohybovaly po opuchlině. „Otřes mozku určitě ne. Vůbec to nevypadá špatně.“ Prsty sjely z mé šíje.

Nastavila přede mě svůj pohublý obličej. Plné červené rty rozdělovala úzká čárka, černé oči snily svůj věčný, melancholický sen. Škoda nepřečesaných vlasů. Pod očima měla kruhy z probdělé noci, na skráni temnou modřinu. Po mnoho let jsem nespatřil tak planoucí ženu.

„Díky, sestřičko.“

„Opravdu není za co,“ její dravčí tvář se sklonila a políbila mne na ústa. Na okamžik její ňadra prudce vyrazila proti mým ramenům, potom se stáhla zpět na druhý konec postele.

V žilách se mi začala vařit krev. Galley zůstala klidná a chladná, jako by udělala věc, kterou poskytuje všem pacientům.

„Kam měl Joe namířeno?“

„Ještě jste mi neřekl, jak jste se sem dostal… nemáte hřeben?“

Podal jsem jí svůj. Dokázal divy! Vlasy šuměly, jemně praskaly, protékaly mezi prsty jako černý vodopád. Rozhlédl jsem se po pokoji, kde by Dowser mohl mít své špionážní okno. Asi u keramických kamen v rohu vedle dveří, podél kterých se od stropu až k zemi táhly dva černé pruhy skla.

„Vy byste neměl být Dowserův cínový vojáček, nebo snad jste?“ Stále se pročesávala, při každém pohybu ruky se jí pod blůzkou nadzdvihávaly rozverné hroty bujných kůzlátek.

„Jedna z těch pijavic? To bych tady asi neseděl. Už jsem vám říkal, že mě najala vaše matka.“

„Ach ano, pomocník maminky. Viděl jste ji?“

„Asi před hodinou. Přestaňte se už česat, ruší mě to.“

Milou tvář potáhl široký úšklebek. „Chudáčku, vzrušuju vás?“

„Výborná myšlenka, ne?“

„A jo?“ Mrštěný hřeben by mě uhodil do zubů, kdybych je nepřikryl dlaní.

„Že dá, cokoli má, abych vás přivedl domů.“

„Opravdu?“ poprvé promluvila i vypadala smrtelně vážně. „Přesně tak si to přála?“

„Přesně tak. Slíbil jsem, že udělám, co budu moci.“

„Takže jste sem přišel a nechal se zamknout. Trvalo vám to míň než hodinu. Jste rychlý, Archere.“

Nasadil jsem nazlobený tón, pravda, napůl bylo proč: „Kdybych měl pistoli, nikdy by se nic takového nepřihodilo. Váš manžel mi ji včera sebral.“

„Moji vzal taky,“ povídá ona.

„Kam šel?“

„Teď už ho nechytíte.“

„Takže víte, kde je?“

„Můžu jen hádat. Sám mi nic neřekl. Nikdy mi nic neříkal.“

„Nedělejte si ze mě srandu.“

„Nedělala bych, ani kdybych mohla,“ rozhodila rukama. „Je to pravda. Když jsem s ním odcházela do Las Vegas, kde jsme se v Gretna Green vzali, věděla jsem o něm, že pořádá zápasy ve wrestlingu. Nic víc. Předtím prý vybíral peníze za hrací automaty, což ovšem vyhlíží stejně nevinně, jak jistě sám uznáte. On sám nic neprozradil.“

„Kde jste se s ním potkala poprvé?“

„Ve službě, myslím, že byste to tak nazval. Ošetřovala jsem jakéhosi Speeda. Býval Joeovým šéfem. Joe ho v nemocnici párkrát navštívil, moc dobře vypadal, prostě jsem se zamilovala.“ Opřela se o vypolštářkované čelo postele, s patami pod zadečkem. Zpod modré sukně vybíhající stehna připomínala úpatí velehor tonoucích v nebesích.

„Tenhle Speed,“ vyzvídal jsem, „co se mu stalo?“

„Pravděpodobně to víte. Nebo jste nebyl zvědavý, čemuž se divím.“ Masitá úpatí jejího těla se ještě více sesula, moje nervová zakončení zaznamenala seismické zachvění. „Pan Speed byl zraněn kulkou do břicha.“

„Tak jste si vzala Joea. Se vší pravděpodobností ho provrtal právě on.“ Naslepo jsem vypálil a čekal na odezvu.

Oči se jí rozšířily, pod jantarovým povrchem černé, bezedné. „Ach ne, Joe a Herman Speed byli vždy dobrými přáteli. Když Joe přebíral jeho místo, Speed mu radil, jak v tom chodit…“

„V čem chodit?“

„No v hracích automatech a kontraktech na wrestling a dalších různých věcech.“

„Ovšem všechny pod Dowserovým patronátem.“

„Asi ano. Jenže já netušila, co vlastně Joe provádí. První týden mě sebou vzal do L.A. Nebyli jsme spolu moc zadobře. Joe používal všelijaké lsti, aby dostával lidi tam, kam chtěl. Proto jsem si taky koupila pistoli. Trochu jsem ho tím zchladila, myslím ve vztazích ke mně, ale já se o něj bála dál. Věděl to. Snad i využíval. Manželská důvěra je hezká věc. Někdy neklape…“

„Ale vy přece víte, k čemu ho Dowser potřeboval?“

„Mám mlhavou představu: frnkl Dowserovi před nosem s něčím hodně drahým. Dowser ho nikdy nechytí.“ Mrkla se na hodinky na svém útlém zápěstí. „Teď už je asi v Mexiku. Za sedmero horami a sedmero řekami.“

„Takže jel do Mexika…“

„Tak mi to připadá. Už ho v životě neuvidím,“ řekla trpce.

Děvče mělo na krajíčku. „No, život vám tím snad nezničí…“

Napřímila se. S nabíhajícím hněvem ve tváři vykřikla: „Podívejte se, co je zač. Vezme si mě, nabulíkuje mi přitom kdoví co, pak prý že pojedeme na výlet a teď mě nechá zkysnout na ocet. Nechal mě těmhle Dowserům a jeho špinavým, shnilým otrapům! Zabedněným zbabělcům.“

„Řekněte mi, kam zmizel včera v noci?“

„Proč to chcete vědět?“

„Zajímá mě to. Chápete snad, že když ho sem přivedu, zbavím vás tím Dowsera i jeho bandy.“

„Chápu, ale abyste toho byl také schopen. Minulou noc se vám moc nedařilo.“

Na to nebyla odpověď. „Vyprávějte mi něco o včerejší noci, rád bych si ji v paměti urovnal. Potkal jsem v baru vašeho přítele Dallinga; podle všeho mě hledal. Pak mě odvezl do Oázy…“

„Dalling není můj přítel.“

„V pořádku, ačkoli on vás má rád,“ dával jsem pozor na slova. „Bál se o vás.“

„Keith se bojí všeho. Co dál?“

„Zaparkoval kousek od vašeho domu. Zůstal v autě. A zatímco já jsem se vybavoval s vámi, Joe tiše vyklouzl z domu a složil mě. Teď jste na řadě vy, prosím.“

„Vás složit?“

„Pokračovat, co se dělo potom. Viděl Dallingovo auto?“

„Ano. Šel za ním, ale Keith byl pryč. Když se vzteky bez sebe vrátil, nařídil, že mizíme a ať si zabalím. Během patnácti minut jsme odcházeli. Vy jste stále ležel v bezvědomí, to vám zřejmě zachránilo život. Přinutil mě řídit do Los Angeles, ačkoli jsem nechtěla. Podezírala jsem ho, že jde po Keithovi, protože vyzradil náš úkryt. Nechtěla jsem Keithovi ublížit… mohla bych si to vyčítat… Keith byl můj kamarád, ne přítel.

Byl slepý blázen, že se vrátil do Casa Lomy. Znal Joea, věděl, jaký je. Snažila jsem se Joea přesvědčit, aby nikam nechodil, že ho uvidí Dowserovi muži, ale umlčel mě. Venku stál Keithův buick. Já jsem musela zůstat v autě. Šel nahoru po zadních schodech.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem třetí.“

„Dostali jste se tam zatraceně rychle.“

„Jo, jela jsem devadesát, devadesát pět. Doufala jsem, že už brzo všechno skončí. Ale nic takového.“ Promnula si prsty levý spánek, oči jí pohasly. „Za pár minut se Joe vrátil. Tvrdil, že Keith není doma. Musela jsem ho zavézt do Pacific Pointu, kde poblíž přístavu, u jachet, vystoupil. Od té doby jsem o něm neslyšela. Vystoupil, aniž cokoli řekl, dokonce ani sbohem.“ Usmála se. „Bylo by od něho hezké říct mi sbohem.“

„Proč jste tohle nevyložila taky Dowserovi? Pustil by vás.“

„Řeknu vám proč: Dowser nechal svoje gorily, aby na mě vztáhly pracky. Proto.“

Čekám už jen na klíč v zámku. Čím víc jsem se díval na její hrdé tělo i hrdou tvář, tím víc jsem ji měl rád, a čím víc jsem ji měl rád, tím víc jsem se cítil jako hlupák.

Musel jsem si připomenout ležící mrtvolu muže. Není všechno růžové na našem nejlepším z nejlepších světů, ale něco pravdy v lásce, válce a vraždění by bylo. Položil jsem hlavu na loket; loket zas na polštář. Než se mi zavřela víčka a mou mysl zahalil spánek, kdesi venku mohutným rachotem zaburácel motor silného vozu.

16

Prudké světlo mě šimralo na tváři. Probouzel jsem se. Široký, jasný pás se mezitím přemístil příčně přes mé tělo, jako šerpa ze žlutého saténu, patřičně jihoamericky přizdobená. Barvami hrála ale jen pokrývka, kterou mne Galley přikryla.

Podařilo se mi posadit. Ospale mžourala na druhém konci postele. „Byl jste pro svět nepoužitelný skoro dvě hodiny. Nepříliš lichotivé, že? Mimoto chrápete.“

„Promiňte. Minulou noc jsem nestihl usnout.“

„Nevadí, fakticky ne. Můj táta chrupal stejně jako vy. Opravdický mužský. Umřel, když mi bylo osm.“

„A to si pamatujete, jak znělo jeho chrápání?“

„Mám vynikající paměť.“ Protáhla se. „Tak co vy, myslíte, že nás odsud někdy pustí?“

„Rozebírám stejný problém,“ odhodil jsem pokrývku a vstal. „Dík, že jste mě zabalila.“

„Profesionální deformace. Nic si z toho nedělejte. Ovšem to mi připomíná, že budu muset do práce. Milý Joe mi kromě šatů nic jiného neodkázal.“

Uvědomil jsem si stav věcí z domečku v Casa Lomě, ale nechal si to pro sebe. „Nevzdáváte se náhodou až zbytečně rychle?“

„Nevrátí se,“ řekla suše. „Jestli ano, nepřežije. A dokonce, i kdyby přežil, nechci ho zpátky. Ne potom, co mi řekl včera v noci.“

Hledám příhodnou otázku.

„Podruhé do stejné řeky nevstoupíš,“ zamyslela se.

Seskočila z postele, lehce našlapujíc přešla na druhý konec pokoje. Botičky na vysokých podpatcích odpočívaly vedle toaletního stolku. Před zrcadlem si odhrnula vlasy. Zkoumala na spánku oválnou modřinu.

„Bože dobrý. Už to tady nemohu vystát. Myslím, že něco rozbiju,“ prudce se otočila.

„Jen do toho!“

Na stolečku postával (už se i obával nejhoršího) skleněný rozprašovač plný namodralé vodičky. Galley ho popadla a mrštila jím proti dveřím. Parfém se rozstříkl, následován skleněnými střípky.

„Vyrobila jste nám tady městečko skleníkových vůní. Hotový nevěstinec.“

„Ale cítím se lépe. Proč vy něco nerozbijete?“

„Trhá mi srdce ničit věci. Radši se obujte, nebo si pořežete chodidla.“

Opatrně stála nejprve na jedné, potom na druhé. Vplula do úzkých střevíčků. Její nohy byly překrásné.

„Joe taky rád rozbíjel?“

Stála čelem ke mně, s rukama v bocích. „Skvělá trefa. Joe uměl být hrubý, jak sám víte.“

„Vyprávějte. Rád bych víc…“

Ale přede dveřmi zazněly kroky, klíč zarachotil v zámku. Sám velký Dowser v béžových kalhotech a čokoládovém kabátku.

Ukázal na mě: „Ven. Chci si s vámi promluvit.“

„A co bude se mnou?“ ptala se Galley.

„Uklidni se. Můžeš jít domů. Jenom se nepokoušej někam zmizet, chci tě mít na očích.“ Pokynul Blaneymu stojícímu za ním. „Vem ji domů.“

Blaney vypadal zklamaně. Galley ještě stačila říct: „Hodně štěstí, Archere,“ než ji Blaney odtáhl pryč.

Následoval jsem Dowsera do veliké místnosti s barem. Mladý kudrnatý Ir si tam cvičně šťouchal kulečník, jakmile však vešel šéf, napřímil se a tágem místo pušky mu vzdával hold.

„Sullivane, mám pro tebe práci,“ oslovil mladíka Dowser, „pojedeš do Ensenady a spojíš se s Torresem. Telefonoval jsem mu, takže ví, že přijdeš. Budeš tam s Torresem trčet, dokud se neukáže Joe.“

„Joe je v Ensenadě?“

„Je naděje, že se tam objeví. Zmizela Aztec Queen, zřejmě ji vzal on. Vezmi si lincolna a šlápni na to, jo?“ Okamžitě vyrazil ven, ale ve dveřích se zasekl a urovnával si černého motýlka: „Co budu s Joem dělat?“

„Vyřiď mu mé nejsrdečnější pozdravy. Zbytek ti vysvětlí Torres.“

Zdálo se, že Dowser má ve svých rukou větší moc, než je jeden člověk chopen unést a na bedrech více odpovědnosti, než by mohl zvládnout. Ale vždy byl perfektní hostitel: „Něco k pití?“

„Ne na lačný žaludek.“

„Tedy k jídlu?“

„Většina věznic se stará o prostřený stůl pro své zákazníky.“

Zraněným pohledem mi poznámku vyčetl a zaklepal na zem držadlem opuštěného tága. „Nejste mým vězněm, brachu, jste mým hostem. Můžete odejít kdykoli chcete.“

„A co takhle teď?“

„Zas tak spěchat nemusíte,“ zabušil silněji. „Kde, k čertu, všichni jste!? Platím vám dvakrát tolik a vy mě tady necháváte na suchu. Hej! Fentone!“

„Měl byste spíš používat zvonek.“

Jako na rozkaz se kulhavým během zjevil starý muž: „Odpočíval jsem dole, pane Dowsere. Přál jste si něco?“

O spánku vypovídaly ještě zalepené oči.

„Přineste Archerovi něco k jídlu. Dva šunkové sendviče. Mně podmáslí. Rychle.“ Jako motýl křídly zatřepotal hubenými pažemi.

„Je můj majordomus,“ pokračoval Dowser s uspokojením, „je to Angličan. Kdysi pracoval pro Bel-Air. Měl byste… ne, musíte slyšet, jak mluví. Něco nám řekne, až se vrátí. Co slovo, to perla. Prodávat je tak za dolar.“

„Obávám se, že už budu muset jít.“

„Počkejte chvíli, příteli. Měl bych pro vás tisíceré využití. S tím děvčetem jste odvedl perfektní práci. Ten bastard vzal roha na lodi svého bratra, osobně jsem si to v Pointu překontroloval.“

„Proč jste mě tam tedy nechal zamčeného?“

„Ale chlapče, prokázal jsem vám přátelskou službičku. Nepovídejte, že jste si neužil?“ Naklonil se nad zelené plátno a zkušeně postrčil kouli do vzdáleného rohu. „Co takhle kulečník? Dolar za bod. Můžete mě sedřít dohola.“

Zneklidněl jsem. Čím je Dowser přátelštější, tím hůř se vedle něj cítím; na druhou stranu jsem ho nechtěl urazit. Rád bych měl do jeho domu volně přístupnou cestu, i když cosi v hlavě, tam, kde to bolí, mě dostatečně varovalo. Proto jsem mu zalichotil, že pravděpodobně si se mnou bude pohrávat jako kočka s myší, protože jsem tágo nedržel v ruce léta. Přesto jsem si jedno ve stojánku u baru vybral.

Marné naděje. Dowser zazářil sérií brilantních šťouchů a během deseti minut mě obral o třicet dolarů.

„Víte,“ ponořil se do vzpomínek, potíraje křídou špičku tága, „když jsem byl v partě, žil jsem tři roky jen kulečníkem a snem stát se novým Willie Hoppem. Pak jsem prokoukl a šel bojovat. V boji vyděláš peníze daleko rychleji. No, něco už jsem prožil,“ zakončil světácky, přičemž se dotkl od křídy modrými prsty ušního lalůčku. „Ještě jednu?“

„Ne, díky. Musím už mazat.“

V tu chvíli donesl dovnitř majordomus, nyní už v černém a učesán, vonící křupavé sendviče. „Přejete si jíst u baru, pane?“

„Jo, Fentone, řekněte tady Archerovi nějaké desetislabičné slovo.“

Starý muž pronesl s kamennou tváří: „Protineantaneologismus. Prosím, pane,“ servíroval na bar. „To je jeden z Gladstoneových výmyslů, aspoň myslím.“

„Tak co?“ otočil se Dowser na mě. „Tenhle Gladstone patřil mezi největší anglický páprdy. Byl ministrem něčeho…“

„Byl předsedou vlády, pane.“

„Jo, předsedou vlády, to je ono. Můžete jít, Fentone.“

Dowsera uchvátil nápad, že se se mnou o podmáslí rozdělí; podle něho je prý velmi dobré na trávení. Popíjeli jsme ho z chladných kovových džbánků. Podmáslí jaksi navodilo veselejší ovzduší. Začal mi tvrdit, jaký jsem nejfajnovější člověk a jak má takové lidi rád. Chtěl mi v lecčems pomoci. Samozřejmě mi nabídl práci – čtyři stovky týdně a opět balíček bankovek spatřil denní světlo. Jenže já radši pracuju na vlastní pěst.

„Sám si přece dvacet tisíc za rok nevyděláte.“

„Přežívám v pohodě. Kromě toho, mám budoucnost.“

Dotkl jsem se háklivého místa. „Co tím myslíte?“ Vyvalil na mě oči.

„Dlouho se svým kšeftováním nevydržíte. A budete-li mít štěstí, vydržíte tak dlouho jako zápasník, dokud neinkasuje k.o. úder…“

„Všechny obchody provádím legálně,“ promluvil značně nahlas. „Jistě, kdysi jsem manipuloval s dostihovými sázkami. Jenže to už je dávno uzavřené a pryč. Těžko už někdy poruším zákon. Já ne!“

„Dokonce ani hrdelní zákon?“ vypálil jsem netrpělivě, což se mi ovšem nemuselo vyplatit.

Moje slova ale jen pohladila jeho samolibost. „Dokonce jsem nebyl nikdy z ničeho obviněn.“

„Kolik lidí jste ztratil v posledních pěti letech?“

„Jak to mám, k čertu, vědět? Lidi se u mě střídají rychle. Říkám tomu přirozená vlastnost obchodování. Sám sebe od přímého styku ovšem chráním, stejně tak i přátele.“ Sesul zadek ze židličky a jal se promenádovat po místnosti. „Něco vám řeknu, Archere, hodlám dlouho žít. Pocházím z dlouhověké rodiny, věřte tomu nebo ne, můj děd ještě žije, je mu přes devadesát. Udržuju se v dobré kondici a s přispěním toho nahoře bych tu rád byl do sta. Co vy na to?“ Jemně se pěstí klepnul do břicha.

Dowser se jednoduše bojí smrti. Dovedu si představit, proč nemohl žít někde sám a opuštěný. Neodpověděl jsem mu.

„Rád bych tu byl do sta let,“ opakoval, jako člověk, mluvící ze spánku.

Vzadu zavrzaly dveře, v hale se objevil Blaney.

„Vzals ji domů?“ vyzvídal Dowser.

„Vysadil jsem ji na rohu. Před jejich domem stálo policejní auto.“

„Policajti? Co jí můžou chtít policajti?“

„Někdo dnes ráno zabil muže jménem Dalling,“ vmísil jsem se a pozoroval jednoho i druhého.

Keithovo jméno pro Dowsera očividně neznamenalo vůbec nic: „Kdo to je?“

„Přítel. Policajti se jí budou ptát na spoustu věcí.“ Zase děláš vtípky, viď?

„Slečna udělá líp, když bude mlčet,“ pronesl klidným hlasem. „Co se mu stalo?“

„Nevím. Sbohem.“

„Hoďte mi vzkaz, kdyby něco.“ Podal mi kartičku s číslem.

Teď, když byl Blaney zpátky, ztratil o mě Dowser zájem. Bez doprovodu jsem došel ke dveřím a dostal se ven. Ale nervy se mi zcela uklidnily až po pár mílích na dálnici.

17

Určité soukromé otázky pro Galley Lawrencovou bych jistě vyštrachal, policie se k ní však dostala první. Uznávám policejní prioritu. Pelášil jsem tedy po dálnici skrz Santa Moniku do Pacific Pointu.

Po čtvrté hodině jsem už míjel informační tabuli v pointské nemocnici a zamířil přímo po schodech do pokoje 204. Postel Maria Tarantina zela prázdnotou. Na druhé ležel malý chlapec, který si četl komiksy.

Překontroloval jsem pro jistotu číslo pokoje. Co naplat, musel jsem dolů mezi sestřičky. Pronikavé oko jedné z nich si mne zpoza tabulek a grafů důkladně změřilo: „Je po návštěvních hodinách. Nemůžeme dobře vést nemocnici, když návštěvníci nedodržují předpisy.“

„Máte absolutní pravdu,“ souhlasil jsem. „Pan Tarantine už odešel domů?“

„Pan kdo?“

„Tarantine, dvěstěčtyřka. Kde je?“

Strohý, přísný obličej vyjadřoval ztělesněnou nelibost. „Ano, odešel domů. Navzdory lékařským doporučením, navzdory svému zdraví, včera v noci si oblékl šaty a odešel z nemocnice. Předpokládám, že jste jeho přítel.“

„Známý.“

„Řekněte mu tedy, že jestli se mu obnovilo zranění, ať si to rozmyslí a přijde zpátky. Nemůžeme dobře vést nemocnici, když s námi pacienti nechtějí spolupracovat.“ Z jejího vosího bzučení mi šla hlava kolem ještě dobrých pět minut.

Dojel jsem do dvou třetin Sanedresovy ulice a zastavil před domkem paní Tarantinové. Sluneční paprsky pozdního odpoledne vykreslovaly skrz změť rostlinstva na posečeném trávníku zlatý filigránový vzorek. Zaťukal jsem na skleněnou tabuli dveří. „Dále,“ vyzval mě mužský hlas.

Vstoupil jsem přímo do malého, sešeřelého obývacího pokoje, v kterém vzduch voněl kořením, nově vydrhnutou podlahou a shnilými květinami. Na bílé stěně naproti dveřím visel křiklavý obraz čtyřstěžňového škuneru v plné parádě. Také nad polopobouranou římsou krbu kdosi ozdobil holou stěnu černým dřevěným křížem s pozlaceným Ježíškem.

Před vyhaslým krbem seděl Mario Tarantine, nohy na časem omšelé pohovce, za obandážovanou hlavou bílý polštář. „Zase vy?“ bylo všechno, na co se zmohl.

„Zase já. Zkoušel jsem nejdříve nemocnici. Jste už v pořádku?“

„Teď, když dostávám slušné jídlo, cítím se tak. Víte, čím se mě snažili krmit v nemocnici? Kuřecí vývar, saláty, sýry…“ Jeho napuchlá ústa vyplivovala slova, jako by dané ingredience rovnou ochutnával. „Jak je možné získat zpátky sílu sýrovou dietou? Poslal jsem mámu k řezníkovi, aby koupila ten největší steak, co sežene.“ Bolestivě se usmál, ukazujíc přitom poničené přední zuby. „Co potřebujete?“

„Stále hledám vašeho bratra. Dal se na cestování. A vaše loď je pryč, což ovšem víte…“

„Aztec Queen?“ Naklonil se, až pod jeho váhou stará sesle skřípavě zanaříkala. „Je pryč?“

„Zřejmě v Mexiku. Podle toho, kam chtěl Joe.“

„Kristovy rány!“ Mariovy temné oči náhle s šíleným výrazem těkaly po pokoji. Upřel pohled na pozlacený krucifix, zavřel oči, vstal a přistoupil ke mně. „Jak dlouho je loď pryč? Jak víte, že ji vzal Joe?“

„Mluvil jsem s Galley. Brzy ráno ho vysadila blízko přístaviště. Tak ve čtyři nebo v pět. Má Joe klíče od kajuty?“

„Ten bastard má moje klíče. Jste tu autem? Vemte mě tam.“

„Jen v případě, že se opravdu cítíte dobře.“

„Cítím se moc dobře. Počkejte, obuju se.“ V ponožkách odťapkal do vedlejšího pokoje, v mžiku se vrátil v botech a kožené bundě. „Jdeme.“

Postřehl, že si prohlížím obrázek škuneru. Nešlo o litografii, jak jsem si ze začátku myslel, loď byla namalovaná přímo na zeď, s nakresleným černým rámem. Oslnivé barvy obraz nevylepšovaly, spíš naopak, nepřirozené slunce se odráželo v nepřirozeně klidné vodě. Také malířova ruka se nezdála být příliš jistá. Ale naklánějící se loď vypadala, že skutečně pluje. Aspoň něco.

„Jak se vám líbí náš obrázek?“ optal se Mario ve dveřích. „Kreslil ho Joe jako malé dítě. Chtěl být umělcem. Bohužel se však z něj stal všeho schopný ničema.“

Malba měla opravdu podpis, pečlivě vytažený na okraji: Joseph Tarantine, 1934. Měla také název, pravděpodobně opsaný z kalendáře: Až zbohatnu, popluji v širé kraje.

Jeli jsme širokou, palmami obklopenou silnicí, klikatící se podél mořského pobřeží až k dokům. Zaparkovali jsme u mohutného vlnolamu vedle oprýskané lodi se skoro nečitelným nápisem Star, smutně odpočívající navždy na svém přívěsu. Živý pobřežní vítr nás zasypával jemným pískem, ale Mario si ničeho nevšímal. Zamířil kolem závětrné strany vlnolamu ke svému přístavnímu místečku.

Bylo opuštěné. Co zbývalo Mariovi jiného, než zasténat: „Je pryč. Vzal mou loď!“

Podle hlasu brzy natáhne moldánky.

Loď i Joeovy stopy v písku mířily k šedé budce označené Správce přístavu. Dveře byly zamčené, uvnitř, co se dalo spatřit oknem, znuděně zívala pustá prázdnota.

K betonovému přístavišťátku právě přirážel značně rachotící motorový člun. Seděl v něm starý muž.

„Kde je šéf?“ zahalekal na něho Mario.

Mužovu odpověď odvál vítr. Seběhli jsme k němu po svažujícím se pobřeží, muž stále lelkoval v kolébající se lodi. „Kde je správce Schrieber?“

„Odjel pryč ve strážním člunu,“ dozvěděli jsme se. „Obdrželi zprávu z jedné z tuňákových lodí ze San Pedra.“ S námahou zvedl záďový motor a položil ho na pevninu. „Nějaká loď v Sanctuary uvízla na útesech. Vypadá to, že ztroskotala. Co se stalo s vaší tváří, kamaráde?“

„Nevšímejte si toho,“ Mariova dlaň spočinula na mužově rameni. „Pamatujete si jméno té lodi?“

Starý muž se odtáhl. „Zbytečně se nevzrušujte, příteli. Nechte to plavat. Rybáři se tak blízko, aby její jméno mohli přečíst, nedostali.“ Zvědavě hýkl: „Postrádáte loď?“

„Uhádl jste.“

„Je to prý sportovní loď s aluminiovými vahadly.“

Mario se ke mně naléhavě otočil: „Vemte mě do Sanctuary, musím tam.“ Ne moc hezké modročerné pohmožděniny kolem očí hrozně kontrastovaly se smrtelně bledým obličejem.

„Nebylo by opravdu lepší nechat to plavat?“

„Když se moje loď rozbila na útesech? Jestli mě tam nedovezete, pojedu na motorce.“

„Odvezu vás,“ snažil jsem se uklidnit situaci. „Jak je to daleko?“

„Něco pod deset mil. Pojeďme.“

„To je vaše loď?“ Mužova otázka nás pronásledovala jako rackův křik; zanikla nezodpovězena.

Mario si zlostně prohlížel své holé klouby, zachmuřený na mnoho týdnů dopředu, já taky mlčky, brázdili jsme za absolutního ticha pobřežní silnici do Sanctuary. Se svou bandážovanou helmou a poopravenými latinskými rysy mi připomínal zraněného gladiátora z jedné staré učebnice. Doufal jsem, že neomdlí.

„Kdo vás takhle zřídil, Mario?“ zeptal jsem se po chvíli.

Uběhlo hodně vody, než odpověděl. Když spustil, přetékal neskrývaným vztekem: „Byli tři. Dva mě drželi, dokud třetí měl sílu mlátit. Kdo jsou, je moje věc. Sám se o ně postarám, o všechny tři.“

Vrazil ruku do kapsy bundy a vytáhl lesklý předmět. Jedním okem jsem ho pozoroval, jak si na čtyři prsty nasadil tyč se čtyřmi otvory, pevně stiskl páskou omotanou rukojeť a mlaskavě udeřil ozbrojenou pravou pěstí do levé dlaně. „Sám se o ně postarám,“ zavrčel si pro sebe.

„Schovejte to, takhle si chránit pěsti se vůbec neslučuje se zákonem, rozumíte? Kde jste k tomu přišel?“

„Pcha! Schovejte tuhle hračku jednou před zákazníkem a máte z podniku chatrč. Býval jsem ve městě barmanem,“ políbil krutou ocelovou hranu a vrátil ji zpět do kapsy. „Říkal jsem si, nech si ji, ještě se ti šikne. Čas zahálení vypršel.“

„Dostanete se s tím do průšvihu. Proč vás zmlátili?“

„Zavinil to ten všivák Joe,“ řekl, „stavil se v pátek večer, a tím na mě všechno shodil. Oni si mysleli, že v tom jedu s ním. Dokonce mě ani nevaroval. Přišli uprostřed noci na palubu, vytáhli mě z postele, prostě tři jsem nemohl zvládnout.“

„Stalo se to té noci, kdy jste se s Joem vrátili z Ensenady?“

Podezíravě si mě prohlédl: „Co je v Ensenadě? Ve čtvrtek i v pátek jsme s Joem rybařili poblíž Cataliny, přes noc jsme kotvili u ostrova.“

„Braly ryby?“

„Ani ťuk, spíš teda nic pořádného. Co se stalo v Ensenadě?“

„Zaslechl jsem, že Dowser strká prsty i do Mexika. Vaše loajalita vůči němu musí být teď značně narušená, zvlášť poté, co vám sáhl na obličej.“

„Neznám žádného Dowsera,“ odpověděl nepřesvědčivě. „Nejste vy z finanční správy?“

„Ne. Říkal jsem vám, pracuju jako soukromý detektiv.“

„To je váš pohled na věc. Když jste mluvil s Galley, musel jste ji také najít. Kde?“

„U vašeho bratra, jenže ten mě včera v noci poslal k zemi. Mám z toho špatné sny.“ Ve skutečnosti mi však v hlavě vězel jiný člověk, nehybně ležící v kaluži krve.

„Půjčím vám svůj boxer, až s nimi skončím,“ povzdechl, „příští odbočkou sjeďte dolů k pobřeží.“

Spíš než cestu připomínaly vyježděné bahnité koleje válečnou stezku obrněnců, přesto jsme po nesčetných zatáčkách šťastně dorazili ke strmému srázu, pod nímž hučelo moře. Podél srázu vyrůstal hájek eukalyptů s hladkými kmeny barvy obnaženého masa. Stromy se větrem kývaly, radíce se o zítřejším počasí splétaly koruny dohromady. Mezi stromy se rýsovaly červené stoly pro piknikáře, vystavěné všem možným nepohodám. Mario seběhl po pěšině na okraj srázu, já hned za ním. Mohli jsme si skrze stromy prohlížet divoce se meloucí vodu, rtuťovitě stříbřitou. Asi půl míle od pobřeží se kolébal strážní člun, čelem na sever, zádí k Pacific Pointu.

Pěšina končila v dřevěných pokroucených zátarasech, za nimiž sráz padal kolmo dolů. Padal dolů až k útesům, kamennému přístavišti, ukončovateli životů vysokých vln.

Mario se naklonil přes okraj. V místech, kde se sráz skvěl nejbělejší vodní tříští, ležela na vyčnívajících černých čedičových skalách napolo překocená loď. Vlna za vlnou narážela do trupu, zaplavovala v pěnivých vírech bělostnou palubu, se skřípěním kymácela lodí, jež odhalovala své rány. Vahadla sebou plácala jako křídla zraněného ptáka. Trup sténal. Mario sténal. Loď totálně odepsaná už brouzdá medovinou v lodním ráji.

Mario kolébal tělem v souladu s lodí. Neptal jsem se ho, jestli je jeho. Při každé zničující vlně zaúpěl a měl obličej vlhčí než pěnící oceánské masy.

„Zajímalo by mě, co se stalo Joeovi,“ přerušuji ticho.

„Ten bastard zničil mou loď. Doufám, že se utopil.“

Po obzoru přeletěl kormorán, připomínající hříšnou černou duši spějící do pekla. Mario i já jsme si uvědomili totéž…

18

Když se pobřežní hlídka vracela do přístavu, čekali jsme na ni už přes půl hodiny. Šedý trup s nárazníky podél paluby zlehka přirazil k molu. Vyskočili z něj na břeh dva muži. Jeden byl opálený mladý poručík v pracovní uniformě, očividně velitel člunu, druhý, oblečený v zašlém vojenském stejnokroji, s šedým plnovousem a mořem vybledlýma, bezbarvýma očima, patřil ke staré, stále vydržované námořnické gardě.

„Aztec Queen je na skaliskách v Sanctuary,“ řekl starší Mariovi.

„Vím. Právě jsme se vrátili.“

„Žádné naděje na záchranu,“ vmísil se strážní poručík. „I kdybychom se dostali dost blízko, nemělo by to cenu. Je rozbitá.“

„To vím.“

„Pojďme dovnitř,“ objal správce přístavu Maria kolem ramen, „je tu studený vítr.“

Šli jsme do kanceláře na vlnolamu, lépe řečeno do plechové budky vedle první kotvící lodi. Na vraku nikoho neviděli. Dokonce ani kapitán rybářské lodi, který Aztec Queen spatřil první, neohlásil nikoho na palubě. Otázka tedy zněla: jak se mohla dostat loď z jachtového přístaviště devět mil podél pobřeží?

V oficiální debatě nebyl Mario upřímný. Řekl, že nemá potuchy. Ale díval se na mě, jako by čekal, že se připojím do hovoru.

„Je to vaše loď, nebo ne?“ zeptal se správce.

„Jistěže je moje. Koupil jsem ji v Rassi z druhé ruky. Loni v lednu.“

„Je pojištěná?“ zeptal se poručík.

Poklepával rukou. „Pojistné jsem si nemohl dovolit.“

„To je zlé. Na co jste jí používal?“

„Na rybaření, s přestávkami. Poslední dobou moc ne. Vy to víte, pane,“ otočil se k Schreiberovi, jenž se opíral židlí o zeď, respektive o námořní mapu pobřeží. Tam, kde měl hlavu před chvílí, zůstal mastný kulatý flek.

„Vraťme se zpátky k věci,“ vysoukal ze sebe líně, „loď se sama od sebe z kotviště neodpoutala a ve skalách sama taky nepřistála. Někdo musel být na palubě.“

„To ví každý,“ zavrtěl se na židli Mario. Jestli mají přijít na pořad jakékoli informace, on je nehodlal podat.

„Dobrá, zatím ho označme za Bludného Holanďana. Ten stroj byl přece zamčený, ne?“

„Jo. Můj bratr měl klíče. Můj bratr Joe.“

„Proč jste to neřekl? Teď už jsme dál. Když jsem sem přišel ráno do služby, vaše loď už byla pryč. Z toho mi vyplynulo, že jste si ji vzal vy.“

„Byl jsem doma v posteli,“ odpovídá Mario, „po nehodě.“

„Ano, vidím, vypadá to ale, že váš bratr přičuchl k horšímu průšvihu. Svolil jste, aby si loď půjčil?“

„Nepotřeboval svolení, loď byla z části jeho.“

„Loď, jejíž současná hodnota má nevalnou cenu,“ prozradil nám duchaplnou myšlenku, „tak kolem dvou měďáků. Jste si jistý, že loď vzal váš bratr?“

„Jak bych si mohl být jistý?! Ležel jsem doma v posteli.“

„Dnes ráno tady Joe byl,“ vložil jsem se do hovoru, „jeho žena ho sem přivezla. Zrovna svítalo.“

„Říkal, že si vyjede lodí?“ byl zvědavý poručík.

„Neříkal nic, pokud vím.“

„A kde je teď jeho žena?“

„Zůstala v Santa Monice u své matky, paní Lawrencové.“

Schreiber si poznamenal jméno. „Uděláme lépe, když se s ní setkáme. Podle všeho se jí manžel ztratil na moři.“

Poručík se postavil. Pošoupl si do čela čepici: „Zavolám šerifovi. Musíme po Joeovi zahájit pátrání.“ Přes okno pozoroval červený pás zapadajícího slunce, pýřícího se ohnivou nezměrností. „Je už dost pozdě, loď do odlivu vyprostit nestihneme.“

„Radši to zkusme. Určitá možnost, že uvízl v kabině, existuje.“ Schreiber se natočil k Mariovi: „Měl váš bratr srdeční potíže nebo něco podobného?“

„Joe na lodi není,“ odpověděl Mario dutě.

„Jak to víte?“

„Mám takový pocit.“

Schreiber pokrčil mohutnými rameny. „Raději jděte domů, mladíku, hupky šupky pod peřinu. Nevím, jaké máte pocity, ale vypadáte hrozně.“

Vrátili jsme se k mému autu a zamířili do města. Vznešeně rozprostíralo své terasovité vrstvy, slabě zářilo pod umírajícím sluncem. Pár blikajících světýlek jako brzké hvězdičky nás vábilo do svých měkkých náručí. Dívali jsme se už na bílé budovy skrz růžové skleničky? Město působilo poklidně, kromě brumlajícího a šumícího moře. Vlny pomalu odťukávaly životní blues.

Konečně se vzdálím hukotu moře, těšil jsem se. Marně. Mario nechtěl domů.

Zastavil mě před barem na písečné pláži, že by si dal něco k pití. Já snesu nejvýš jednu sklenku. Vlny stále omývaly pobřeží, dunivě a naříkavě jako znavené srdce. Konečně zrezlé dveře ukončily mé trápení. Buch!

Jakmile starý tlustý číšník spatřil Maria, přiběhl a začal si s ním potřásat rukou, přičemž hlasitě bědoval nad jeho potlučeným obličejem. Usadil nás do kóje vzadu v místnosti, zapálil na stole červenou svíčku, na jejímž stojánku spočívalo už tolik nánosů zaschlého vosku, až připomínal sedlou krev. Nepřestával jsem myslet na Dallinga ležícího ve vlastním jezírku. Teď by mohl být v márnici nebo pod svíčkou na pitevním stole, s motýlkovým řezem na svém torzu. Zvláštní věc, jak daleko v čase i prostoru odpočíval Dalling, jak daleko od svých problémů.

Číšník už skončil oprašování stolu lehce zašpiněným ubrouskem.

„Přejete si něco k jídlu, gentlemani? Nebo nejdříve drink?“

Objednal jsem si steak a láhev piva, Mario dvojitou whisky. Bez sody.

„Nechcete něco k jídlu? Zabijete se tím.“

„Dnes máme vynikající minestru, Mario,“ řekl číšník.

„Chuť si schovávám na doma,“ odpověděl zabandážovaný, „máma mě čeká s večeří.“

„Chceš mámě zatelefonovat?“

„Ne, ne, nechci s ní mluvit.“

Číšník odešel nahlásit objednávku.

„Co bych jí asi vyprávěl?“ ptal se sám sebe Mario. „Ztratil jsem loď, to k mýmu neštěstí stačí. Matka nikdy nechtěla, abych si ji koupil. Byl jsem zatracený blázen, nechat si od Joea do toho kecat. Vybral jsem všechny svoje peníze a co mám teď? Nic. Přitom jsem mohl koupit půlku tohodle baru. Víte to? Sloužil jsem tu. Moc dobře jsem vycházel s lidmi. I támhle se starým brachem Georgem. George půjde brzo do důchodu a já mohl být vrchním do konce života. Místo toho jsem tam, kde jsem.“

Začal zabředávat do monotónních říkánek těžce ukřivděných lidí, blábolil, jako by už měl objednanou whisky v žaludku. Tuplovanou. George přinesl naše drinky. Utěšoval Maria. Místnost byla skoro slavnostněji vyzdobena než královnina komnata, žárovky nad barem, visící v několika řadách, na mě vyvalovaly pestrobarevná kukadla, také jelení hlavy a vycpaný mečoun, fotografie starých baseballových týmů, neskutečná pohoří zvěčnělá na obrazech, německé pivní džbánky. Z pahýlu nad kuchyňskými dveřmi útočil na vycpanou pumu vycpaný orel, jeho jasný skleněný zrak metal blesky na kolemsedící. Sbírka by potřebovala doplnit už jen o jedno: vycpaného vycpavače.

„Loď k mýmu neštěstí stačí,“ šeptal Mario zkroušeně, „co bych mámě asi říkal o Joeovi. Byl vždycky její miláček. Stála by klidně na hlavě, kdyby si to přál. Když jsme byli malí kluci, držela nás zkrátka, bála se hlavně o starýho, často býval pryč. Ulevilo se nám, až když umřel…“

„V kanceláři jste mluvil o pocitech, že Joe určitě není na palubě. Jak jste se k nim dopracoval?“

Hodil do sebe velkého panáka a zaťukal sklenkou na dřevo o další. „Joe je mazanej. Nikdy ho nemůžou chytit. Kradl v obchodech ještě na základní škole. Nikdy ho nechytili. Je šikovnější než já. Jen jednou jsem zkusil něco vzít. Předvedli mě před komisi pro mladistvé. Matka říkala, že jsem zostudil celou rodinu. Já, ne Joe.“

Číšník donesl Mariovi druhou whisky a zároveň mi dělal chutě, že steak bude brzy hotový, pěkně šťavnatý.

„Kromě toho,“ pokračoval Mario, „ten bastard plave jako ryba, dělal na pláži plavčíka. Vůbec dělal hodně věcí, většinu z nich prašivě.“ Odpočinul si. „Kde by Joe mohl být? Rozhodně ne na Queen, na dně moře taky ne. Vzal roha a teď to za něj slíznou ostatní.“

„Jak by mohl utéct z moře?“

„Vyklidil mou Queen a nechal ji osudu, jestli chcete znát pravdu. Určitě. Vrazil do ní pět, ale já patnáct stovek. Jemu je to jedno, vydělává velký prachy! Ten bastard ji ukradl a zničil a ještě ze sebe dělá chudinku utopence. Asi si dal dostaveníčko s chlápkem, který má výletní jachtu v Ensenadě –,“ ticho jako když utne. Mario si mě opět nedůvěřivě prohlížel.

„Torres?“ nadhazuji nenuceně, jak umím.

Rozvážně vyprázdnil druhou sklenku. Potom zadumaně usrkával sklenici vody a promluvil: „Nevím nic o žádném Torresovi. Dával jsem si jen dohromady jedna a jedna, jak by se asi dostal z lodi.“

„Proč by podstupoval všechna ta rizika?“

„Prohlídněte si můj obličej a domyslete si to. Takhle mě zřídili, protože jsem jeho bratr, což je jediný důvod, který měli. Co by takhle udělali jemu?“ Výmluvně si rukou přejel po hrdle.

Steak přišel vhod; spláchl jsem ho řádným lokem piva. Mario si dal třetí dvojitou. Příznaky rozjařenosti na něm už byly znát, rozhodl jsem se tedy, že mu další nedovolím. Nebylo to potřeba.

Hosté přicházeli, po jednom, po dvou, většina se shromažďovala u baru, kde seděla v řadě jako slípky na bidýlku. Pokoušel jsem se kvůli placení upoutat pozornost číšníka, když dveře otevřel ramenatý člověk. Rozhlédl se po místnosti. Připomínal rančera v sobotním vycházkovém oblečku. Pak zaměřil Mariovu omotanou hlavu a zamířil k nám.

„A hrome!“ zavrtěl se Mario. „Šerif.“

Veliký muž položil tlapu na nervózní rameno. „Myslel jsem, že vás tu najdu. Jak se vede vašemu bratrovi? Poposedněte si kousek, eh?“

Mario se neochotně přesunul do kouta. „Má se stejně dobře jako já. Joe mi o svých plánech nevykládá.“

Šerif vedle něho těžce dosedl, Mario se odtáhl ještě dál, jako by kontakt se zákonem byl nakažlivý.

„Máte prý s Joem nějaké problémy?“

„Problémy? Jaké problémy?“

„Podívejte se do zrcadla, možná vám to osvěží paměť.“

„Joea jsem neviděl od páteční noci.“

„Páteční noci, eh? A tvář vám rozorali před ní nebo po ní?“

Mario se dotkl rukou brady. „Kruci, to nebyl Joe!“

„Kdo tedy?“

„Můj přítel. Taková přátelská potyčka.“

„Máte hezké přátele,“ sarkastickým úsměvem prohloubil své vrásky šerif. „A co Joe?“

„Říkám vám, od páteční noci o něm nic nevím. Vrátil jsem se z rybaření, Joe pak odjel do L.A. Bydlí v L.A. se svou ženou.“

„Jestli ovšem nešel ke dnu a nežije tam s mořskou pannou šťastně až dodnes. Co jsem slyšel je, že v pátek zmizel z dohledu a od té doby se nikde neukázal.“

„Byl tu dnes ráno,“ slyšel jsem svůj hlas. „Jeho žena ho sem vzala.“

„Ee, ano, myslel jsem do dnešního rána. Mluvil jsem s jeho ženou, cítí se dobře. Ale nikoho dalšího neviděla.“

„Koho dalšího?“

„To je právě otázka,“ cvakl čelistmi. Otočil svůj rudý obličej na Maria: „Byl jste dnes ráno na palubě vaší lodi?“

Mario byl zaražený, zmatený. Z jeho slov zavanula whisky: „Ležel jsem doma v posteli. Moje máma mi dosvědčí, že jsem byl doma v posteli.“

„Ano, popovídal jsem si s ní telefonem. Nevstává prý před sedmou. Vaše loď zmizela kolem čtvrté.“

„Jak to můžete vědět?“

„Od Tricka Curleye, loví humry, právě se vracel z ostrova. Znáte ho?“

„Tak nějak trochu.“

„Vstával dost brzo ráno a viděl malý skif, jak opouští Aztec Queen. Ostatně ten skif je stále uvázaný v přístavu. Trick tvrdil, že když míjel jeho loď, byli v něm dva lidé.“

„Joe?“

„Nemohl určit nikoho, byla tma. Zdravil je, nikdo mu ale neodpověděl. Slyšel je nastupovat do loďky a opustit Queen hned na konci vlnolamu.“ Náhle se otočil k Mariovi: „Proč jste mu neodpověděl?“ zaskřípal.

„Já? Odpovědět komu?“

„Trickovi, když jste pluli kolem.“

„Ježíšmarjá!“ vyděšená tvář vypadala děsivě. „Byl jsem doma v posteli. Do devíti. Máma mi udělala snídani do postele, zeptejte se jí.“

„Ptal jsem se. Nic by vám ovšem nebránilo uprostřed noci se vypařit a přijít sem.“

„Proč bych dělal takovou pitomost?“ dlaněmi vzhůru výmluvně pročeřil vzduch.

„Mezi vámi a Joem vřela zlá krev,“ dramatizoval šerif, „to je všeobecně známá věc. Minulý týden jste přímo v tomhle baru vyhrožoval, že ho zabijete, před celou plejádou svědků. Jak jste tvrdil, dostojíte povinnosti, prokážete tím službu národu. Jestli jste ho zabil, byla to pro vás ta největší služba národu, jakou jste kdy vykonal, Tarantine.“

„Byl jsem tehdy opilý, když jsem to říkal,“ ospravedlňoval se kňouravě Mario, „fakt nevím, šerife, co se mu stalo, fakt ne, ach, můj bože. Vzal moji loď, ztroskotal s ní a vy teď obviňujete mě. Kde je spravedlnost, ptám se, kde je spravedlnost?“

„Uf, držte hubu.“

„Okay, zatkněte mě!“ vykřikl Mario. „Jsem nemocný, tak jen do toho. Zatkněte mě.“

„Uklidněte se, Tarantine.“ Šerif těžkopádně vstal vytvářeje obrovitý stín na protější zdi od země až ke stropu. „Zatím nemáme žádné corpus delicti. Jakmile ho najdeme, přijdeme si pro vás. Nikam neodjíždějte.“

„Nehnu se z místa.“

Ochablé Mariovo tělo se zhroutilo do rohu místnosti. Jediným příznakem života bylo třepotání plamenu svíčky v černých středech vlhkých očí. Vyčkal jsem, až se šerif ztratí z dohledu, a domanévroval Maria k mému vozu.

19

Jeli jsme směr – Mariova postel v Sanedresově ulici. Během celé cesty nepřestával drmolit nesrozumitelnou hatmatilkou angličtiny, bracero španělštiny, ponejvíc však italštiny.

Už z dálky jsem před vchodem do arény zpozoroval početný hlouček, složený ze skupinek po dvou, čtyřech i šesti lidech. Mezi jejich tvářemi nechyběly tlusté obličeje skalních fanoušků, vždy se skoro dokouřeným doutníkem, tváře indiánů pod chuligánsky sestříhanými vlasy, tváře zkušených starých prostitutek i mladých děvčat. Mezi všemi se nedala přehlédnout ani černá zkosená hlava Simmieho, který ve dveřích trhal lístky.

Mario pevně sevřel oběma rukama mé pravé předloktí. Zakřičel: „Stát!“

Prudce jsem zatočil ke krajnici, brzdy zaskřípěly. „Znám i jemnější způsoby zastavení,“ poznamenal jsem.

Byl už napůl z auta venku, proto mě neslyšel. Svižně přeběhl silnici. Když se namáčkl do davu, tváře se po něm otáčely. Divoce tam vtrhl jako vlk mezi stádo ovcí, jeho ruka, ozbrojená železem, vyletěla z kapsy. Ve vzduchu visel otazník. A problémy.

Mohl jsem odjet pryč, vždyť Mario není moje dítě. Jenže i lehký úder do hlavy ho mohl snadno zabít. Hledal jsem nějaké příhodné místo na zaparkování, ale nenašel. Obě strany ulice byly vydlážděny auty. Co se dalo dělat. Vrátil jsem se a vystoupal boční alejí. Mezitím se všechny tváře přeskupily. Ústa byla otevřená. Oči mířily ke dveřím, kde zmizeli Simmie a Mario.

Vystartoval jsem z auta k nejbližší zdi, právě když se rozletěly zadní dveře arény. První sprintoval Simmie ve žluté košili, vypadl ze dveří se skloněnou hlavou a třemi skoky překonal silnici. V závěsu za ním Mario, kulhavě, ale až nepříčetně rychle, s nataženou útočící paží. Simmie měl akorát přes ohradu zaháknutou nohu, když ho smrtící nástroj dostihl. Hrůza mu podbarvila bělma. Kovová pěst dopadla na Simmieho tvář. Černý chlapec se groteskně pomalu skácel na štěrk.

Popadl jsem zezadu Maria. Bránil se tomu, zasypával mi stehno ranami, zanedlouho však znehybněl. Zesílil jsem stisk.

„Uklidni se, chlapče.“

„Zabiju ho!“ chraptivě zařval mezi prudkými výdechy. „Pusťte mě!“

„Uklidněte se, Mario, zabijete tím především sám sebe.“ Simmie se zvedl na kolena. Krev mu stékala z roztrženého obočí, rychle potřísnila polovinu košile. Vstal. Opřel se o plot.

„Pan Blaney vás za tohle zastřelí, pane Tarantine,“ odplivl na štěrk.

Mario hlasitě zaštkal. Beze slov. Napjal železné svaly a uvolnil se ze sevření, odhodil mě jako vymačkaný citron. Znovu zdvihl pěsti, na to ovšem Simmie už nečekal. Přešvihl se přes ohradu, na kterou jsem Maria přitlačil a jeho ocelovou zbraň mu strhl. Snažil se sice šátrat mi nohou v rozkroku, ale dupl jsem mu na nárt druhé nohy tak silně, že se zhroutil a oběma rukama držel poraněnou nohu.

Černá žena ze včerejšího odpoledne vystoupila zpoza stavení na druhé straně ohrady. Byla první z řady černých mužů i žen, stojících před svými boudami, kteří nás bez hlesu pozorovali. Někteří muži drželi v ruce pušky, jiní vidle. Simmie poodstoupil.

„Tak sem pojďte a zkuste to,“ zvolal.

„Jo,“ řekl muž vedle něho. „Přelezte ohradu, proč ji nepřelezete?“ Žena se s bědováním dotkla zkrvavené chlapcovy tváře. Otočil jsem se; za námi se kupil dav nic nechápajících tváří.

Jeden z tlustých rozteklých obličejů zahýkal: „Chlapík, Tarantine! Bravo. Běž a doraz toho černýho bastarda. Jen do toho!“ Vlastník tváře zůstal stát v druhé řadě přihlížejících.

Postavil jsem Maria na nohy a táhl ho pryč.

„Snad ho ten špinavý negr neuhodil,“ řekl soucitně ženský hlas.

„Je opilý, složil se sám.“

Do vozu jsem vlezl první a Maria jsem naskládal vedle sebe.

„Jednoho jsem dostal,“ liboval si Mario, když jsme opatrně projížděli davem. „Ježíši! Viděl jste ho krvácet? Dostanu je všechny.“

„Spíš jste sám sebe dostal na listinu smrti.“ Nevěnoval mi pozornost.

Jedno ze svěžích děvčat nás pronásledovalo po chodníku, zaháklo se do okénka na Mariově straně: „Počkejte!“

Zastavil jsem. Pěkné děvče se zlatými krátce střiženými vlasy dovnitř naléhavě cpalo svůj červený svetr, pod nímž sebou šilo mladé ostré poprsí: „Kde je Joe, Mario? Strašně mi schází.“

„Běž pryč. Nech mě,“ snažil se ji vystrčit ven.

„Prosím, Mario,“ úzkostlivě našpulila zářivě rudé rty. „Pusť mě dovnitř, pustíš?“

„Řek jsem zmizni,“ udeřil ji hřbetem otevřené dlaně. Chytla se za ni oběma rukama.

„Slyšela jsem, žes ztratil svou loď. Můžu ti o tom říct něco, co vím jenom já, nejsladší Mario…“

„Lžeš,“ vytrhl ruku a vytáhl okénko. „Jeďme odsud, cítím se mizerně.“

Vzal jsem ho domů. Když vystupoval, zavrávoral a padl na kolena na kraj chodníku.

Pomohl jsem mu do dveří. „Bude lepší, když zavoláte doktora. Podívá se vám na hlavu, můžete s ní něco mít.“

„K čertu s doktorem,“ mlel ztuhlými ústy. „Potřebuju si jen odpočinout, to je všechno.“

Dveře otevřela jeho matka. „Mario, kde jsi byl, co jsi udělal?“ Tenký pištivý hlas přímo umíral pod návalem hrůzy.

„Nic,“ odpověděl. „Nic, čeho by ses měla bát, mami. Jenom malou procházku na čerstvým vzduchu, to je všechno.“

20

Vrátil jsem se do arény. Po Simmiem ani vidu ani slechu. Chlápek v pokladně mi lístek prodal, v půli přetrhl a pokynul, abych šel dovnitř. Hlouček lidí už zmizel, kromě několika malých chlapců, zevlujících kolem, bezpochyby toužících vklouznout do arény zadarmo. Sledovali mě vyvalenými tmavými kukadly, plnými němé závisti, až se zdálo, že uvnitř dnes bojuje Hector s Achillem.

V ringu tepal zápas plnými doušky. Tisíc nebo ještě víc lidí přihlíželo lítému boji mezi dobrým a zlým. Dobro tentokrát představoval mladý Ital s ptačím hrudníčkem, jemuž prsa i záda pokrýval černý plášť hustých vlasů. Říši zla zastupoval starší Rus s kulatou pleškou, jakou nosívá církevní představenstvo, ovšem kompenzací mu bylo bohaté zrzavé vousisko, trčící z brady do všech stran. Druhou věcí, která mu přisoudila kartu zla, bylo velké převislé břicho připomínající kapku jen taktak upadnout.

Vylezl jsem na své sedadlo, tři řady od ringu, a minutu dvě sledoval dunění boje. Vousáč uchopil mezi palec a ukazovák pravé ruky chomáč vlasů a delikátně jím škubnul, jako kdyby tahal za liány v očekávání, co z nich asi spadne. Ptačí hruď zavyla bolestí i zoufalstvím, přitom úpěnlivě koulela očima po soudci. Ten, malý kulatý mužík v propocené košili, několikrát Vousáče pokáral za špatné zacházení s kolegou. Vousáč pohrdavě probíral svou zrzavou spleť. Dav bouřil vztekem.

K rohu, kde Ptačí hruď vsedě zakoušela těžká muka, se kolébavě blížil jeho protivník. Bum! Lehce loktem udeřil mladého hrdinu do ramene. Ptačí hruď klesla do kolen, zuboženě sebou zaplápolala jako v průvanu. Zlý ho sepnutými pěstmi klepnul do prsou. Potom arogantně přehlížel dav.

„Zabij ho, Gino!“ křičela čísi babička vedle mě, „vstaň a zabij toho špinavého ruského zbabělce!“ Myslela to úplně a dočista vážně. Podobná hesla vyluzovala celá hala.

Podpořen jejich jásotem se Gino statečně pokoušel vstát. Vousáč udeřil znovu, rychle a divoce. Ginovi se však podařilo ráně vyhnout. Publikum ječelo radostí. Samí šílenci. „Rozsekej ho na kusy! Gino! Gino!“ Zlý se nahrbil a odtáhl pryč. Všichni býci jsou zbabělci.

Jakmile dobrý triumfoval, mohl jsem si dovolit odvrátit od ringu zrak. Najít děvče se zářícími vlasy bylo velice snadné. Seděla přes ring naproti mně v první řadě. Ten chlápek, co ji tam oblézal, nemohl mít víc jak čtyřicet. Vypadal všelijak v letním klobouku s červenomodrožlutou stuhou. Na klopu si přidělal jakýsi odznáček. Děvče mu sedělo na klíně, vypočítavě přejíždělo prsty nahoru a dolů po jeho rameni, hrálo si s knoflíky od vesty, tahalo za kravatu. V obličeji byl červený, viditelně prostopášný, asi někde popil. Nechal ji dělat svou práci.

V ringu právě vousáč polehával na všech čtyřech. Gino chtěl po soudci, aby ho přinutil vstát a bojovat, soudce tedy uchopil zlého Rusa za vous a postavil ho na nohy. Ginův bleskový smrtící útok začal okamžitě. Vyskočil a prokartáčoval zrzavá vousiska špičkou zápasnické boty; nato se mohutný chlap, který pocítil přinejhorším jen lehký vánek, s rachotem zřítil na záda. Ztělesnění dobra mu přistálo rovnou za krkem. Na zpečetění triumfu sešláplo patou chlupatý hrudník. Samozřejmě s citem. Zlý se válel tak dlouho, dokud ho soudce neodpočítal a nevyhlásil Dobrého za vítěze. Hala bouřila. Vousatý otevřel oči, vstal, diskutoval o výsledku, značně živě, byl ale umlčen.

„Ach, ten špinavý podvodník,“ rozčilovala se stará dáma. „Vyhoďte ho ven!“

Zlatovlasé děvče i muž v klobouku zamířili k východu. Počkal jsem, až je budu mít z dohledu, a vyrazil za nimi. Zbytek lidí se zatím podporoval ve vzájemném morálním vítězství, smáli se a štěbetali, v postranních stáncích od chlapců v bílých čepicích kupovali oříšky, pivo, kolu… Dobrý se zlým ruku v ruce opustili arénu.

Když jsem vyšel ven, dvojice mláděte s tatíkem stála vedle pokladny. Pokladník jim přivolával telefonem taxi. Slečna se držela svého kunčafta jako lišejník kamene. Její tvář zračila nevolnost prostoupenou zoufalstvím. Obraz dovršovala otylá ruka objímající útloučký pas.

Když už taxi přijelo, čekal jsem v autě s nahozeným motorem, sto stop od arény. Taxi se zdrželo naložením pasažérů a rozjelo se do ulic. Sledovat je v osvětleném večerním městě bylo snadné, šest bloků rovně kolem mexikánských náleven, u stopky doleva na hlavní silnici, pak rovnou k pobřeží. Znovu jsem jel podél oceánu. Achich ouvej, vlny, samé vlny. Taxi zastavilo, vyplivlo je, zmizelo.

Cílem určení se stal maličký motel mezi veterinou a kolotočem. Modrý neónový nápis nad vchodem široko daleko do tmy vyzařoval jméno Motel Malý záliv. Když jsem přišel blíž, dívčina tvář upřeně pozorovala náprsní tašku v mužově ruce.

Přirazil jsem k druhé straně silnice; za chodníkem zpoza trpasličích palem si stýskal a chruněl oceán jako opilec ve dveřích. Ve stejném směru jsem si odplivl a zamířil do motelu, ostře řezanému stavení s řadou jednopokojových bytů, ústících zezadu do prosklené hlavní chodby. Pod budovou zívala otevřená parkovací plocha, většinou prázdná. Za okamžik jsem spatřil komický pár, jak stoupal po vnitřních schodech. Rozsvítili jen co vešli. Po chvíli stejné schody vyšlápl kluk v tričku. Tiše, závodním tempem pokračoval k jejich dveřím. Přidal jsem do kroku.

Za mnou se ozval rachot, gumy, něco cvaklo. Zvolnil jsem, i když šlo jen o dodávku přivážející veterině živý materiál. Sedl jsem si do stínu na lavičku a pozoroval svit okna. Ani na minutku nezhasli. Kluk v tričku se mnou sdílel zájem o naprosto stejný pár. Bleskurychle se přibližoval k zavřeným dveřím. Když jich dosáhl, přitiskl se ke zdi, strnule klidný vlk na číhané. Nespouštěl jsem ho z očí. Vypadal, že čeká na signál k útoku, který přišel právě… teď! Za dveřmi vypískl ženský hlásek.

Kluk odemkl dveře a vešel dovnitř. Oběhl jsem dům, právě když dveře zavíral. Rozhodl jsem se k činu.

Zezadu budovy byly druhé schody; nahoře se rozšiřovaly, podobné jako celá chodba do slunečné terasy. Přeskočil jsem mrňavý živý plot, vyšplhal po nich, jako stín se přenesl přes chodbu a stejně jako chlapec jsem se přitiskl ke zdi. Zevnitř ke mně doléhaly hlasy, respektive zatím jen jeden, ostrý, intenzivní: „Jak je možné, že je vaší ženou? Jste registrován v Oregonu a ona žije tady. Myslím, že ji poznávám, teď už ji poznávám určitě.“

K odpovědi se zmohl mužský hlas, utopený v úzkosti, ovládaný strachem: „Vzali jsme se teprve dneska, právě dneska.“

Mladík vyštěkl opovržlivě: „Vsadím se, že nezná ani vaše jméno.“

„Ne,“ přiznalo se děvče, „co budete dělat?“

„Tos mu neměla říkat!“ Muže zachvátila hysterie, doposud držená na uzdě. „Nemělas mě sem hned napoprvé vodit. Já to tušil. Dyť jsi říkala, že je to tu bezpečný, že seš dohodnutá s vedením.“

„Asi špatně dohodnutá,“ odtušila otráveně.

„To tedy určitě špatně. Teď se podívej, v jaký jsem kaši. Kolik ti vlastně je?“

„Patnáct, brzo šestnáct.“

„Bože.“ Slovo vylétlo ven spolu s proudem vzduchu, jako kdyby byl naražen do břicha beranidlem. Podřepl jsem ke klíčové dírce, jestli aspoň kousíček zahlédnu, klíč ji však nekompromisně ucpával.

„Tím hůř,“ řekl hoch mravně. Příliš mravně na nočního vrátného v pobřežním hotýlku. „Neplnoletost přitěžuje vašemu provinění. Pohlavní zneužití neplnoleté, hm.“

Muž začal bezbarvě vyprávět: „Mám doma dceru starou jako je ona. Co jsem to chtěl jen provést?“

Mravokárný hlas pokračoval: „Příliš pozdě litujete, pane. Řeknu vám, co musím udělat. Musím zavolat policii.“

„Ne! Policii ne! Ona nechce, abyste je volal, že ne? Že nechceš? Dám jí peníze, nebude vypovídat. Že nebudeš?“

„Přinutili mě,“ říkala mrzutě, „vy také.“

„Tohle není hodinový hotel,“ probral se chlapec, „pán mi říkal, že když se tu něco podobného přihodí, mám zavolat policii. Já jsem vás sem přece nezval.“

„Ale ona! Je to její chyba! Jsem v tomhle městě cizinec, synu. Neuvědomil jsem si to. Přijel jsem sem z Portlandu na výroční schůzi. Neuvědomil jsem si to…“

„Teď si to ale uvědomujete. Kdyby se tu provozovaly takovéhle věci, sebrali by nám licenci. Kdyby se o tom dozvěděl můj šéf, vyhodí mě z práce. A nejsem váš syn.“

„Nemáte proč být nepříjemný,“ nevrle zabručel tatík v odpověď, „možná, že jediné, co potřebujete, je jednu do nosu.“

„Zkuste to, vy starý kozle. Jen začněte první.“

Do všeho pronikavě zaječel ženský hlas: „Řekněte mu něco. Přece se do toho nenecháte zatáhnout. Zažaluje vás za útok a půjdete do basy.“

„Omlouvám se,“ promluvil starší muž.

„Měl byste se dost hodně omlouvat.“

Děvče se mechanicky rozvzlykalo: „Nemůžete sakra nic dělat, pane?“

„Mohl bych si popovídat s vaším nadřízeným. Opravdu by nebylo dobré, kdybyste volal policii.“

„Je mimo město,“ řekl mladík, „a kromě toho, umím se rozhodovat sám.“

Muž ze sebe váhavě vysoukal: „Kolik vyděláte za týden?“

„Čtyřicet? Proč?“

„Zaplatím vám. Na dnešek zapomeneme. Nemám ale u sebe moc v hotovosti…“

„Měl jste tam dvacky,“ řeklo děvče. Přestala vzlykat tak náhle jako i začala. „Viděla jsem je.“

„Ty sklapni!“ osočil ji mládenec. „Nemohu brát úplatky, pane. To snad nemyslíte vážně.“

„Mám tady v hotovosti kolem pětaosmdesáti. Můžou být vaše.“

Chlapec se dutě zasmál. „Za zneužití neplnoleté? To by bylo levné, ne? Pracovních příležitostí je tu pomálu.“

„Ještě mám stodolarový cestovní šek,“ mužův hlas se vyjasnil. „Dám vám sto padesát. Musím si nechat na hotel a na cestu.“

„Přijímám,“ mladík nehnul ani brvou, „nedělám to sice rád, ale přijímám.“

„Díky bohu.“

„Pojďte se mnou do recepce, pane. Je tam psací náčiní.“

„Jé, díky, pane,“ rozkřikla se dívka šťastně. „Jistojistě jste mi zachránil život.“

„Táhni někam, ty špinavá kurvičko,“ obdařil ji zlostně.

„Ticho!“ rozkázal mladík. „Ticho. Pojďte odsud.“

Přeběhl jsem terasu a pozoroval je za rohem druhého konce chodby, než kde sestupovali po schodech. Nejprve kluk v tričku, živě si pohupoval pažemi, za ním se šoural starší muž s kloboukem v ruce.

Zaklepal jsem na dveře.

„Kdopak je to?“ zašeptala dívka.

Zaklepal jsem znovu.

„To jsi ty Ronnie?“

Proč neodpovědět ano. „Ano.“ Její bosé nohy přecupitaly pokoj a dveře se otevřely: „Byl snadnej…,“ spustila příval, dlaň jej ale ihned zastavila. Při pohledu na mě už vyslovila jen: „Co?“

Snažila se zabouchnout dveře, jenže jsem ji přetlačil a jako liška podšitá vklouzl dovnitř. Ustoupila o pár kroků dozadu. Dlaň zároveň zpola zakrývala rozmazanou červenou rtěnku. Ovšem jen do té doby, než si uvědomila, že je do půl pasu nahá. Přemístila ruce na svá mladá ňadérka. Přikrýt šla snadno. Ramínka měla drobounká jako kuřátko. Část levé ruky zdobilo podebrané poďobání od injekčních jehel.

„Báječný podvod, sestřičko. Nemyslíš, že bys mohla se svým tělem zacházet i lépe?“

Odtáhla co nejdál, jak mohla, až k neupravené posteli v rohu místnosti. Zdi i strop kdosi natřel barvou k pozvracení zelenou; místnost připomínala veřejnou šatnu, vybavenou jednou postelí, jednou židlí, jedním toaletním stolkem s oloupaným lakem. Do pokrývky se už pustili moli. Šlo spíš o kotec pro spárkované králíky, o celu, kde osamělí lidé mohou přežít jen s hřejivou litrovou lahví. Děvče se zdálo být pro tento pokoj příliš dobré, ačkoliv jsem věděl, že nebylo.

Sebrala z podlahy svetr a přetahovala ho přes hlavu: „A copak byste mi poradil?“ Lhostejně na mě zamrkaly červené oči bradavek. „Jděte pryč, nebo zavolám recepčního.“

„Proč ne. Rád bych si s ním popovídal.“

Oči se jí rozšířily: „Vy jste policista.“ Něco osobitého z nich přece jen vyzařovalo.

„Soukromý detektiv,“ upřesnil jsem, „už se vám udělalo lépe?“

„Odejděte z tohohle pokoje a nechte mě na pokoji, pak mi teprve bude líp.“

Místo toho jsem k ní přistoupil, k její vnitřním chladem svírané bílé tváři. Zíral jsem skrz dívčiny zvláštní oči, neměly střed, jen velký černý kruh až do jejího nitra, zmrzlé, ledové prázdnoty. Začala se celá chvět, skrčila ramínka a usedla na kraj postele, kde pevně oběma rukama objala útlá, k sobě přitisknutá lýtka. Přes tvář jí přeběhl stín, temný stín smrti. Připomínala malinkou ženu ve zlaté paruce.

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptal jsem se.

„Tři dny. Asi se zblázním,“ začala překotně štěbetat. Stejnou vehemencí skousla předními zuby dolní ret.

„Není to nic moc, co?“

„Hmm…“

„Je mi tě líto.“

„Přitahuje mě ta spousta prachů. Taky už jsem tři noci nespala.“

„Od té doby co zmizel Tarantine?“

Postavila se, stěží potlačujíc zimu: „Vy víte, kde je Joe? Můžete mi to říct? Mám hodně peněz, zaplatím vám…“

„V tom já nejedu, děvče. Jak se vlastně jmenuješ?“

„Ruth. Víte, kde je? Pracujete pro něho?“

„Já ne. A co se Joea týká, měla bys na něj brzy zapomenout.“

„Nemůžu. Umřu.“ Možná měla pravdu.

„Jak dlouho tohle děláte?“

„Od poslední šťáry. Ronnie mě narazil.“

„Jak často?“

„Nejdřív jednou týdně, pak dvakrát. Poslední dva měsíce každý den.“

„Za kolik?“

„To já nevím. Prachy berou oni, mně dávají padesát dolarů za den.“

„Proto jste začali z turistů mačkat peníze?“

„To je holt život,“ pozvedla těžké olověné oči. „Jak to že toho o mně tolik víte?“

„Ale nevím nic. Jen jednu věc, měla bys zajít k doktorovi.“

„Na co? Pošlou mě do federální nemocnice a tam určitě umřu.“

„Dostanou tě z toho.“

„Jak to víte? Zažil jste to snad?“

„Ne.“

„Pak nevíte o čem mluvíte. Obrátí vás to naruby. Včera v noci jsem byla na pláži, brouzdala se ve vodě. Každá vlna, která přinášela písek, mnou cloumala jako zemětřesení, jako nacházející konec světa. Lehla jsem si na záda a dívala se nahoru, ale nebe neexistovalo. Jen černočerná tma a žluté puntíky. Cítila jsem, jak pode mnou pláž ujíždí a já sklouzávám do sebe, do svého nitra, jako bych byla prázdná, dutá, vyhloubená.“ Dotkla se břicha. „Je legrační, že ještě žiju. Jako bych včera umřela.“

Lehla si s rukama pod hlavou na zmačkanou postel, zírala na strop. Její malé bábovičky se uložily ke spánku, svetr je ukryl a zanechal místo nich malinké zdvihnuté vrcholky. Ústa i bradu modelovalo přílišné napětí, na skráních pod zlatým příkrovem se jí třpytil pot. A ten k zblití zelený strop zůstával jejím jediným nebem. „Budu tím muset znovu procházet, až budu doopravdy umírat.“

„Ty ještě nemůžeš umřít, Ruth,“ to je můj názor, i když hloupě podaný. Cítil jsem se jako ďábel, zpovídající u pekelných bran mrtvou nebohou dívku.

„Cos dělala včera na pláži?“

„Nic,“ znělo skrze vzpomínky na dřívější šťastnější život: „Procházeli jsme se s tátou po pláži. Předtím než odešel. Měli jsme psa, malýho zlatýho kokršpaněla, vždycky se honil za ptáky, a taky jsme na pláži obědvali, pálili ohníčky, s tátou byla švanda. Sbíral pro mě lasturky, měli jsme doopravdickou sbírku,“ podepřela se na loktech a pozvedla své řídké mladé obočí. „To by mě zajímalo, kde jsou, kam se moje lastury poděly.“

„Co se stalo s tvým otcem?“

„Odešel, máma ho opustila. Vedl tady ve městě fotografické studio. Pak dostal práci radioreportéra na lodi a někde se toulá po světě, v Indii nebo Japonsku. Posílá mi po babičce peníze,“ řekla zádumčivě, „a taky píše dopisy.“

„Takže žiješ u své babičky, ano?“

Znovu si lehla na záda. „Víceméně. Ona dělá číšnici v motorestu u dálnice. Přes noc není doma a ve dne spí. Včera v noci dům najednou kolem mě ožil, začal dýchat, strašně jsem se bála být tak opuštěná. Myslela jsem, že když se projdu po pláži, udělá se mi líp. Vždycky se mi udělá líp, když se poddám oceánu. Tentokrát to nepomohlo, venku mi bylo ještě hůř. Povídala jsem vám o hvězdách, které mě unášely do hluboké prázdnoty. Když jsem se probrala, právě nějaký muž vystupoval z vln, asi jsem se pomátla nebo se mi to zdálo. Byl přesně takový, o jakým jsme mluvili minulý rok v angličtině, bájný mořský muž. Asi se mi všechno zdálo.“

„Pověz mi o něm něco. Kdes ho viděla?“

„Na Makrelový pláži, tam, jak je hodně ohnišť. Taky jsme si tam dělali ohníčky,“ mávla jednou rukou přibližně na jih, „asi míli po silnici. Schovala jsem se tam za jeden přístřešek, foukalo to studeně,“ zachvěla se při té vzpomínce. „Prázdnota byla pryč a já už nikam nepadala. Myslela jsem, že nejhorší mám za sebou. Dokonce už jsem rozpoznávala věci na vodě, v denním světle se cítím vždycky líp. Ten hubený muž si stoupl na dno a brodil se ke břehu. Strašně mě vyděsil, protože mě posedla šílená myšlenka, že je z moře a přišel si pro mě. Venku byla ještě pěkná tma, tak jsem ležela a ani nedutala. Vůbec si mě nevšiml. Přešel ohniště a zapadl mezi křoví. Myslím, že tam měl zaparkovaný auto, slyšela jsem totiž startovat motor. Vlastně opravdický byl dost. Myslíte, že byl fakt opravdický?“

„Jistě, byl to normální člověk. Neměl na hlavě obvazy?“

„Ne, určitě ne. Mario to nebyl. Ronnie mi vyprávěl, že Mariova loď ztroskotala, tak by to mohlo nějak spolu souviset, ten muž s tou lodí…“

„Vidělas loď?“

„Ne. Možná slyšela, nevím. Uši mi rval mořský hukot, zněl jako parní stroj, cítila jsem se hluchá, ne, neslyšela jsem nic.“ Stejně jako většina narkomanů patřila mezi chronické hypochondry, navrch mezi talentované, kteří umí své neduhy barvitě vylíčit.

Zeptal jsem se: „Jak vypadal?“

„Nebylo moc světla. Neviděla jsem mu do tváře. Byl jak ho pánbů stvořil, nebo ještě líp – měl na sobě světlý koupací oblek. A kolem krku něco měl, něco omotanýho, možná oblečení.“

„Byl to někdo, koho znáš?“

„Nemyslím si…“

„Ani Joe Tarantine?“

„To nemohl být Joe. Doufám, přeju si… Joea bych poznala, nahého nebo ne.“

„Přece jen je tvým dodavatelem, beru to.“

„Nemám žádnýho dodavatele,“ řekla stropu. „Už tři dny, který pro mě trvají tři roky. Co byste dělal na mým místě, pane? Ronnie je malá nula, ale vysávat mě dokáže. Je mi ze všeho blbě. Co byste dělal vy?“

„Šel k doktorovi a nechal bych se u nich zavřít.“

„To nemůžu, říkala jsem vám. Nemůžu. Vy jste z L.A., nejste snad? Poradíte mi, kam můžu v L.A. jít, kde tam budu dělat? Za poslední tři noci jsem dostala dvě stě dolarů.“

Vzpomněl jsem si na Dowsera. Miluje blondýnky. Pro ni však bude líp, když si to tu vytrpí do konce, než jít k takovému chlapovi, dokonce i kdyby měl Dowser pro ni zboží. „Ne, nevím.“

„Ronnie zná jednoho chlápka v San Francisku. Ronnie dřív dělal pro Speeda, předtím než chudáka starýho postřelili. Bylo to dobrý, kdybych šla do San Franciska? Čekám na Joea, až si pro mě přijde. Ale on se nevrátí. Myslíte, že se vůbec nikdy nevrátí?“

„Joe je mrtvý nebo daleko za hranicema. Nevrátí se.“

„Toho jsem se bála. K čertu s ním i s nekonečným čekáním. Jedu do Friska.“ Náhle se posadila a začala se pročesávat.

„Kdo je ten muž, o kterém mluvil Ronnie?“

„Jméno neznám, nepoužívají jména. Vím, že si říká Moskyt. Minulý rok dodával Speedovi zboží. Teď to dělá ve Frisku.“ Sklonila se, aby si nazula boty.

„Frisko je velký město.“

„Vím, kam mám jít, Ronnie…,“ zakryla si rukou ústa s grácií nepozorné školačky. „Moc jsem mluvila, že jo? Vždycky hodně mluvím před lidma, který jsou na mě milí. A vy jste milej až moc, mám tušení, že jste fakt polda.“

„Býval jsem,“ řekl jsem s úsměvem. Nezkazím jí přece radost.

Vypadala doopravdy o hodně líp teď, když se rozhodla pro cestování. Pod kůží jí kolovala živější krev, oči dostaly ztracenou špetku odhodlání. Přesto vypadala natolik stará, že by mohla být svou vlastní matkou.

21

Dveře se rozletěly bez varování, tak jak se otvírají všechny dveře v mém životě. Přišel Ronnie. Dobře stavěný mládenec, devatenáct dvacet let, uvnitř jistě ostrý hoch, i když od pohledu spíš roztomilý, přívětivý studentík než prachmizerně prohnaný podvodník. Hlavu mu obrůstalo košaté černé houští, černé řasy, černé obočí. Ruce vyčuhující z trička měl svalnaté a hezky opálené, jenže na chválení nebyl čas. V pravačce držel železnou tyč.

Spatřil jsem ho v okamžiku, kdy se s ní rozmachoval po mé hlavě. Výborný nástroj na ránu do palice. Bum! Poskočil jsem a vrazil do něj dřív, než mohl uhodit podruhé. Děvče za mnou ani nedutalo. Prsty jsem mu stiskl bojovné zápěstí, vykroutil jsem mu tyč a zahodil ji do rohu místnosti. Zarachotila. Pak jsem ho odstrčil a lupnul mu jednu levačkou, abych připoutal jeho pozornost. Když se tak stalo, plnou vahou jsem se mu opřel pravou rukou do žaludku. Cucácká rána, nepopírám, jenže k andělíčkům mu pomohla dokonale. Chlapče, to byla jen jedna jediná za zlo, který jsi už v životě napáchal.

Padl obličejem k zemi, začal lapat po dechu. Děvče se k němu hned sklonilo a hladilo ho téměř s mateřskou láskou. Dával jí heroin, žlutou horečku a bílou smrt, proto ten nepředstíraný strach.

Ronnieho paralyzovaná bránice opět naskočila, natáhl několik hlubokých doušků vzduchu. Díval jsem se, jak si sedá a litoval, že jsem nedal větší ránu.

Dívčina bledá tvář vykřikla: „Vy vole!“

„Počkej venku, Ruth. Chci si s Ronniem popovídat.“

„Kdo jste,“ vydechl mladík, „co se děje?“

„Říká, že je soukromý detektiv,“ dívka ho objímala kolem ramen, jednou rukou mu jemně poplácala bok.

Odstrčil ji. Nejistě vstal. „Co si myslíte, že vám budu všechno vykládat?“ pronesl vyšším hlasem, než bych očekával; jako by ho moje rána katapultovala zpátky do puberty.

„Sedni si,“ blýskl jsem očima po židli, stojící přímo pod světlem. „Jenom pár informací.“

„To jste na špatný adrese,“ řekl, ale posadil se. Ve tváři mu pocukávaly nervy, ne že bych rýpal – takhle nějak na sebe pomrkávají nevázaní pánové.

Dost ale legrácek. „Zavři za sebou dveře,“ poručil jsem holce.

„Zůstanu. Nehodlám dopustit, abyste ho ještě víc poranil.“

Chlapcova tvář se zkřivila náhlým návalem vzteku: „Vypadni odsud, krucinál. Klidně se rozkrájej na nudličky, ale hlavně odsud vypadni.“ Přenášel na ni své ponížení.

„Jestli si to přeješ, Ronnie,“ odpověděla suše a šouravě se vyvlekla z místnosti.

„Byl jsi Speedův zásobovač,“ vysvětlil jsem tím, o co půjde.

Zlost opět ovládla jeho tvář. Podlý krysí výraz dotvářely neuvěřitelně malé uši, připláclé k lebce. „Ruth si pustila hubu na špacír, he? Je fakt dost legrační, ta moje Ruth. Asi jí budu muset domluvit.“

„Nech ji klidně běžet. Vím o tom daleko víc, než si vůbec umíš představit.“

Jeho mdlé oči hbitě přelétly svůj železný nástroj, nečinně odpočívající v rohu, a stejně svižně se vrátily zpět. Vyhledal v paměti nevinný chlapecký výraz. Ihned ho nasadil: „Nemůžu tu jen tak vysedávat, drahý pane. Mám dole práci.“

„Uvažuju, že tě tam tak snadný prachy nečekají.“

Dal si tu námahu, aby mi ukázal své pokřivené zuby: „Možná, že jsem hlupák, pane, ale nemám na vás ani v nejmenším náladu.“

„Nikdo se taky nepře. Jenže podle mě je sto padesát babek dost pěkná hromádka peněz na to, aby sis se mnou mohl pět minut pokecat.“

Škubl tváří, přitom znovu mrkl. Patřil mezi ty nejméně okouzlující mladé muže, s jakými jsem kdy mluvil. „To mi nikdy nedokážete, nepřinutíte ho svědčit,“ ušklíbl se.

„Hlavně si nic nenamlouvej. Zítra ráno se probudí a bude šílet k nevydržení. Najdu ho snadno.“

„Ten starej páprda si o to říkal, jo? He, to jo,“ úsměv ho neopouštěl.

„Jedinej, kdo si o to říká, seš ty, chlapče. Tohle turistický město není na tvoje hry zrovna moc zvědavý.“

„Dobře. Chcete práskače, máte ho mít,“ usmál se a mrkl.

„Nic takovýho nepotřebuju. Jenom pár informací.“

„A jakejch informací? Nemám žádný na skladě.“

„Herman Speed. Chci vědět, co se stalo Hermanu Speedovi a proč.“

Bez pohnutí dával jasně najevo známky rozrušení, nervózně si prohrábl rozcuchané černé vlasy. „Jste státní agent, pane? Z Federálu?“

„Uklidni se. Ty nejsi ten, po kom jdu. Ačkoli – mohu tě jistému násilí vystavit, když budu muset.“

„Kdybych jako nemluvil, myslíte?“

„Začínám být netrpělivý.“

„Nevím, co konkrétně chcete, abych řekl. Já…“

„Pracovals pro Speeda, teď už nepracuješ. Proč?“

„Speed je mimo hru.“

„Tak pro koho teď děláš?“

„Pro sebe. Tarantine mě nemá rád.“

„Tomu nerozumím,“ zamračil jsem se, „máš dobrý vzhled, mozek, osobnost. Co by mohl Tarantine chtít víc?“

Má slova podrbala jeho ješitnost, a chlapec udělal malou chybičku. Ale jenom maličkou: „Pracoval jsem pro Speeda, proto mě Tarantine neměl rád.“

„Vždyť pro něho dělal taky.“

„Jo, ale podtrhl ho. Když společnost začala prosperovat, skočil na druhej břeh. Viděl, že lidi na vlastní noze jako byl Speed nemůžou vydržet bojovat proti všem.“

„Takže Tarantine do Speeda namačkal zásobník a přešel ke společnosti.“

„Ne přesně. Na to byl Tarantine moc fikanej. Možná na Speeda jen ukázal prstem. Slyšel jsem to.“

„Jak se to přesně přihodilo?“

„Nebyl jsem tam, takže hážu do placu jen to, co jsem zaslechl,“ zase se všelijak vykrucoval, aniž hnul brvou. Pod řasami se cukající zorničky zdály velmi úzké, vpadlé hluboko do lební báně. Orosené čelo pozvolna produkovalo transparentní kapičky potu. „Neměl bych takhle mluvit, pane, může mě to odkrouhnout. Jak mám vědět, že vám můžu věřit?“

„Musíš si v sobě vypěstovat naději.“

„Jako svědka mě stejně nebudete moci použít, všechno jsem jen slyšel.“

„Povídej.“

„Zkusím to, jak nejlíp umím, pane. Speed jel tu noc z Tijuany. Vezl s sebou pár balíčků bílýho prášku, vozil je v kolech. Měl tam takový kapsičky uvnitř trubek. Tarantine jel s ním a řekl bych, že dal echo svejm chlápkům. Přepadli ho na dálnici kousek od Delmaru a silnici zablokovali starým náklaďákem. Speed se bránil, proto ho střelili, a odjeli s jeho autem. Prostě ho tam nechali umřít. Tarantine ho odvezl do nemocnice, byl se Speedem jedna ruka. Zachránil ho, to si myslí sám Speed. Když se pak dostal z nemocnice, opustil město. Nevydržel by čelit všem přestřelkám, skoro válce; byl gentleman.“

„Hm, hm. Kde je gentleman teď?“

„Nevím. Vypařil se, to je všechno. Pronajmul Tarantinovi arénu a fouknul.“

„Popiš mi našeho gentlemana, Ronnie.“

„Speeda? Vostrej sekáč. Nosil obleky za dvě stě doláčů zakázkový košile a kravaty s vlastním monogramem. Velkej nebojácnej chlap, ale vostrej. Mluvil jako absolvent univerzity, skutečná třída.“

„Měl taky tvář?“

„Jo, vypadal dobře. Myslím, jak byl starej. Vlasy měl všechny, světle hnědý. Malý fešácký knírek,“ přejížděl si prstem přes horní ret. „Měl hezký rysy, až na nos. Tam, kde si ho kdysi přerazil, mu zůstal hrbolek.“

„Kolik mu je?“

„Tak nějak normálně, čtyřicet. Asi jako vy, možná trošku starší. Speed ještě nedostal vaši navštívenku, že ne, pane?“ Pokoušel se tvářit vážně i prosebně dohromady.

Připomínal teď ze všeho nejvíc štěně, u kterého se nemusíte obávat kousnutí. Nebyl bych schopen ještě jednou ho uhodit, protože byl najednou mladší, měkčí, příliš snadná kořist. Kdybych ho doopravdy zranil, vynahradil by si to bezpochyby na někom mnohem bezbrannějším, například na Ruth. Bude jistě pokračovat v načaté cestě jednoduchých výdělků, nebo vymyslí obdobně rafinovaný plán na jiné vrstvy návštěvníků. V každém případě neskončí, dokud navždycky nezakotví ve Folsomské věznici, márnici, nebo v tom domečku na kopečku s dřevěnou ohrádkou a láskyplně plujícím měsícem. Takových jako on byly tisíce, kluci, kteří ztratili svou budoucnost, své rodiče i sami sebe v povrchních sázkách života, ve zchátralých čtvrtích přímořských měst; kluci, kteří mají místo střev rychlé bouráky a místo mozku komiksovou knížku; kteří se narodili příliš pozdě pro jednu válku a příliš brzy pro druhou.

Řekl: „Co teď, pane? Pověděl jsem vám pravdu, jak ji znám já.“ Škubl tváří a já si uvědomil, že tupě zírám do jeho prázdných černých očí.

„Doufám, že ji máš. Ale ještě jsme neskončili. Jak převážel zboží Tarantine?“

„O tom fakt nic nevím,“ znovu si neklidně prohrábl černé krátké vlasy.

„Promiň, zapomněl jsem. Ty jsi ctihodný občan. Nemáš jako Tarantine plný náklaďák darebáků.“

„On a jeho bratr si koupili loď,“ soukal ze sebe. „Ta loď dneska ztroskotala. Jak bych mohl vědět zrovna já, na co ji používali? Párkrát byli na rybářských vyjížďkách, možná až v Mexiku. Právě odtamtud Speed přivážel drogy od jednoho chlápka v Mexico City, kterej je vyráběl z opia.“ Naklonil se ke mně, aniž by opustil bezpečí své židle. „Pane, nechte mě už jít dolů, pověděl jsem vám všechno, co vím. Co říkáte?“

„Nepřežeň to s tou horlivostí, mohla by ti uškodit, Ronnie. Je ještě jeden tvůj přítel, který mě zajímá. Kde bych tak mohl narazit na Moskyta, kdybych ho náhodou nutně potřeboval?“

„Moskyta?“

„Teď prodává v San Francisku, jak říkala Ruth.“

„Neznám žádnýho Moskyta,“ pronesl bez uzardění, „jenom ty s křídly, co mi po houfech sajou krev.“

Zašermoval jsem mu s tajným sebevědomím pěstí před očima. Ó, jak dokážu být silný na vystrašená mrňata.

Přejížděl černým pohledem po útočící hrozbě. „Pane, slibte mi, že nikde nepoužijete moje jméno. Rozhodně by nikdo z nich mé vyprávění náležitě neocenil. Psal mi, že bych tam mohl tohle léto dostat práci…“

„Nedávám žádné sliby, Ronnie. Jenom začínám být znovu nervózní.“

„Chcete vědět, kde ho najdete? Rozumím vám dobře?“

„Jo, přesně tak.“

„Spojil jsem se s ním přes pianistu z jednoho sklepního baru, sakra, jmenovalo se to tam Brloh. Když zahnete z náměstí Unie doprava, ve směru na L.A., najdete ho snadno.“

„Jak je to dlouho?“

„Před měsícem. Byl jsem ve Frisku celý víkend. Předtím mi ale brnkli. To město mi padne jako ulitý, je to fakt něco jinýho než tahle díra s jedním koněm a polomrtvým psem…“

„Jo. Přímo s Moskytem jsi mluvil?“

„Jistě, teď je tam velký eso a je to můj kámoš. Znám ho ze školy.“ Ronniemu narostla křídla. Zná přece Moskyta, ne?

„Jak se jmenuje doopravdy?“

„Neřeknete mu to, pane, že ne? Gilbert Moreno.“

„A ten muzikant?“

„Jeho jméno neznám. Najdete ho v Brlohu, hraje tam na piano každou noc. Je bílej jako sádra, nemůžete si ho nevšimnout.“

„Ví Moskyt, kde je Speed?“

„Říkal, že Speed se o Vánocích pokoušel dostat za hranice. Pak šel do Rena, myslím, že říkal Reno. Můžu už jít, pane?“

Na zadní mozkové mřížce se mi počal nejasně rýsovat obraz. Abstraktní obraz, slabě červeně vytažený trojúhelník, s krátkou základnou mezi Palm Springs a Pacific Pointem a vrcholem v San Francisku. Další, ještě víc zamlžený trojúhelník měl podstavu stejnou, ale vrchol někde v Renu. Když jsem se je pokusil sloučit do jednoho obrázku, představy se s grácií volné páry rozplynuly.

Řekl jsem: „Dobře, běž.“

Vyšli jsme ven. Děvče už zmizelo. Oddechl jsem si. Cítil jsem za ni větší odpovědnost, než bych chtěl.

22

Osvětlené hodiny na věžičce krajské správně soudní budovy odtikávaly něco kolem pěti minut po jedenácté. Nemohl jsem jim uvěřit – dávno jsem měl za to, že je po půlnoci. Jazyk, potažený pachutí dlouhého pokaženého večera, stále dokola přemílal nekonečný katechismus zločinu, nepřeberné množství nezodpovězených otázek, znovu a znovu, jako když si pouštíte jednu a tutéž desku. Časem začne praskat, skřípat, chručet… Co? Krev. Kde? Tam. Kdy? Předtím. Proč? Kdo ví. Kdo? On. Oni. Ona. Ono. My. Obzvlášť my.

Zaparkoval jsem před vězeňským křídlem soudní budovy. Okna druhého a třetího patra přizdobovala svářečská práce. Hoši od soudnictví se tak snažili vzbudit u svých milovaných zlodějů, násilníků a prostitutek jistý smysl pro estetiku. Nevím, s jakým úspěchem. První patro nepochybně osidlovaly šerifské kanceláře, ve kterých se jako v jediných v budově pod hodinami svítilo.

Protože vysoké černé dubové dveře byly dokořán, vstoupil jsem. Za pultem, který rozděloval vstupní místnost na dvě poloviny, si obézní mladý muž s někým žvatlal po telefonu. „Ne,“ odporoval, „šéf tady není, a rozhodně vám nemůžu dát jeho číslo domů. Stejně tam asi nebude. Všechno je v pořádku, hlavně se nezlobte, ale nemůžu pro vás nic udělat. Ano, ano, ráno dám šéfovi vědět.“

S úlevou vydechl: „Cvok.“ Položil sluchátko. „Volá každý druhý den. Myslí si, že zachytává nepřátelské rádiové vlny. Její nervový systém bombardují propagandou, cizími agenty se to tam jen hemží. Příště jí řeknu, aby si tu svou bednu dala do pořádku a chytala normální zprávy.“

Opustil stůl. Líně se sunul k přepážce. „Co pro vás mohu udělat, pane?“ přívětivě zašuměl po způsobu nárožního zelináře, nabízejícího výběr mezi okurkou a salátem.

„Nemám asi doufat, že by tu byl šéf?“

„Ne. Mohu vám něčím posloužit?“

„Jeden z šerifů pracuje na případu zmizení Joea Tarantina.“

„Jeden z šerifů, sakra. Tři nebo čtyři na tom pracují,“ utopil své oči v slzách smíchu.

„Potřeboval bych si s jedním z nich promluvit.“

„Mají hodně práce. Vy jste novinář?“

Ukázal jsem mu legitimaci. „Jeden, se kterým jsem mluvil, nosí kovbojský klobouk. Nebo ho snad nosí všichni!“

„Tak to je Callahan. Je právě u paní Tarantinové,“ pokynul palcem ke dveřím za sebou. „Přejete si počkat?“

„Které Tarantinové, manželky nebo matky?“

„Té mladší. Já být Tarantinem, rozhodně bych od takového balíčku dobrůtek neutekl.“ Chtivost v jeho očích pomalu prostupovala celý obličej.

Nezbývalo mi, než svou nechuť vůči němu spolknout. „To je oficiální náhled? Možná že jste zaslechl nějaké interní informace, jak Tarantine zmizel po vodě nebo na něho čekala ruská ponorka…“

„Možná,“ ovíval si rukou tvář. „Vy byste se s tou starou dámou k sobě šikli – ona tvrdí, že každý druhý mluví s ruským přízvukem – faktem je, že jsme nevydali žádné oficiální stanovisko a do té doby, než dokončíme vyšetřování, žádné nevydáme.“

„Už jste prozkoumali Aztec Queen?“

„Jo, leží rozbitá na útesech. Nikdo v kajutě. Co vlastně hledáte, jestli se můžu zeptat, pane…?“

„Archer. Nesu Callahanovi pár informací.“

„Každou chvíli by tu měl být, už je u ní skoro hodinu.“ Vrhl k zadním dveřím závistivé pohledy. Odvlekl se zpět ke svému stolu a rozvalil se v židli.

Konečně jsem měl čas na cigaretu, dneska prakticky první. Posadil jsem se na tvrdou lavici u zdi. Buch! Minutová ručička elektrických hodin nad hlavním vchodem nervózně poskakovala po maličkých kousíčcích, osudově se blížila k půl dvanácté. Muž ve službě ospale zíral do obrázkového časopisu.

Dveřní klika zašramotila, ve vchodu stanul Callahan. Velký klobouk držel v ruce, vystavoval tím svou sluncem připálenou hlavu na odiv světu. Nevlídnost sama. Nemotorně ustoupil, aby mohla projít Galley, usmíval se přitom, jako by ji celou vlastnil.

Abych řekl, vypadala elegantně i stejně upraveně jako dnes odpoledne. Měla na sobě padnoucí hnědé šaty, hnědé sáčko a tmavý klobouček, její vdovský smutek ale rozhodně popírala lipově zelená blůza. Jenom namodralé půlkruhy pod očima dávaly tušit, čím vším musela projít.

Stoupl jsem si a Galley zkameněla v pohybu, jednu nohu nad zemí: „Á, pan Archer! Že na vás natrefím teď a tady jsem rozhodně nečekala.“ Došlápla a zároveň mi podala ruku. Dokonce i přes koženou rukavici byl cítit chlad.

„Zato já naše shledání očekával. Jestli vám nebude vadit chvilička čekání, rád bych si s Callahanem popovídal.“

„Samozřejmě, prosím.“

Usedla na lavici, Callahan se jí hned několikrát omluvil za krátké zdržení. Nuceně se usmála.

Rozložitý muž si nasadil klobouk. „O co půjde, kámoši? Mám dojem, že jste byl s Mariem dole u vlnolamu. Jste jeho přítel?“

„Soukromý detektiv, hledám Joea Tarantina. Mé jméno je Archer.“

„Pro ni?“ pozvedl hlavu ke Galley.

„Pro její matku,“ došel jsem až k němu na druhý konec pultu. „Dnes jsem zpovídal jedno děvče, které ráno vidělo něco, co by vás mohlo zajímat. Ležela za úsvitu na Makrelové pláži v jednom přístřešku proti větru. Myslela si, že viděla…“

„Tedy myslela?“ Zmatek, možná i pobavení, zvrásnil kůži kolem vybledlých očí.

„Myslela, že u pobřeží plaval muž s rancem okolo krku, pravděpodobně to byly šaty, protože na sobě nic neměl. Viděla ho přeběhnout pláž, pak slyšela vzadu za stromy naskočit motor auta.“

„Tak takhle nám tedy dopadl Tarantine,“ protahoval slova na nejdelší možnou míru.

„Podle ní to nebyl Joe, ani Mario ne. Zná je oba.“

„Co je to za slečnu? Kde je?“

„Potkal jsem ji na wrestlingu. Zkusil jsem ji sem přivést, ale utekla mi.“

„Jak vypadala?“

„Blonďatá a hubená.“

„Krucinál, polovina holek ve městě je dneska blonďatejch. V kolik ho přesně viděla?“

„Krátce před úsvitem, byla ještě dost tma, aby rozeznala víc.“

„Neměla snad halucinace?“ zabručel. „Mladé holky, které se válejí po pláži, si často rády vymýšlejí.“

„Nemyslím.“ Ale něco na tom bylo. Existovali jistě lepší svědci než Ruth, zhruba tak sto padesát milionů jich bude.

Obrátil se na Galley, přitom opět smekl klóbrc. Dokonce změnil i hlas, jako by měl pro každé pohlaví oddělený šuplík gest a výrazů. „Ach, paní Tarantinová. Kolik bylo hodin, když jste odvážela manžela na pobřeží?“

Vstala a s precizním našlapováním připlula ladně do našich vod: „Bohužel, přesný čas vám neřeknu. Asi tak ve čtyři ráno.“

„Před úsvitem, že?“

„Minimálně hodinu před úsvitem. Ani když jsem se dostala do Santa Moniky, nebylo ještě pořádně světlo.“

„Podle očekávání. Smyčka se pomalu zatahuje.“

„Je to důležité?“

Odpověděl s vážnou tváří: „Všechno je důležité v případu vraždy.“

„Vy si myslíte, že Joea zabili?“ otázal jsem se.

„Tarantina? O něm nikdo nemluvil. Ráno začneme s pročesáváním okolí.“

„Ale zmínil jste se o vraždě.“

„Tarantine je pro vraždu hledaný,“ pokyvoval hlavou, „všechny body svědčí proti němu. Neslyšel jste o Dallingovi? O jeho smrti?“

Mrkl jsem na Galley. Zřetelně pohnula hlavou ve své jinak absolutní duševní nepřítomnosti. „Ach ten,“ přikývl jsem.

„Jsem strašlivě unavená. Ráda bych poprosila pana Archera, jestli by mě neodvezl domů.“

„S radostí,“ konstatoval jsem.

23

Na schodech soudní budovy uchopila moji paži, stiskla ji silně, ne však nepříjemně. „Jsem šťastná, že jste se ukázal, Archere. Už jsem hodiny a hodiny odpovídala na zvídavé policejní otázky; cítím se úplně mimo obraz. Vy jste něco pořádného, čeho se dá přidržet.“

„Pořádného ano. Vážím devadesát kilo.“

„Ale! Vy víte, jak to myslím. Všechny ty úřednické tváře, br, všechny jsou jako masky smrti, kdežto vy máte tvář normálního člověka z masa a kostí.“

„Z masa, kostí a jiných hezkých ingrediencí,“ přitakal jsem. „Býval jsem policistou. A myslím, že vy se pohybujete po tenkém ledu.“

Stisk nehtů zesílil: „Po tenkém ledu?“

„Slyšela jste dobře. Nemohu totiž pochopit, proč vás policajti někde nezamknou jako veledůležitého svědka.“

„Proč by mě měli strkat do vězení? Jsem naprosto nevinná.“

„Možná že jste. Aspoň si to myslíte. Jste taky dost chytrá, než abyste se do toho nechala od Tarantina zatáhnout. Jenže jste prostě nemohla žít s ním víc jak dva měsíce a nevědět, do čeho všeho strká prsty.“

Pustila mi ruku. Váhala. Otevřel jsem dveře na její straně. „Nastupte si, paní Tarantinová. Přála jste si, abych vás odvezl domů. Kde máte vlastně svoje auto?“

„Netroufla jsem si dnes večer řídit. Mám za sebou strašný den a ještě vy mě teď vyslýcháte,“ hlas se jí zlomil. Jestli schválně nebo ne, nedovedl jsem posoudit.

„Nastupte si. Rád si poslechnu historku, kterou jste poldům vyprávěla.“

„Nemáte žádné právo se mnou takhle mluvit. Nemohou přece přinutit ženu, aby žalovala na svého manžela.“ Ale do vozu nastoupila.

„Mohou, když je spolupachatelem.“ Zabouchl jsem dveře jako rázný puntík za větou.

Odsedla si na nejvzdálenější konec sedačky. „Dokud mi to Callahan neřekl, ani jsem nevěděla, že hledají Joea pro vraždu. Nemají ale žádné jiné odůvodnění, než že našli v Keithově bytě jeho otisky prstů,“ pípala tenkým hlasem.

„Jak se to všechno seběhlo, musíte nejlíp vědět vy,“ přesunul jsem pozornost na vozovku. „Jakmile vám řekli, že byl Dalling zastřelený, zapomněla jste na vaši návštěvu u něj dneska ráno.“

„Ne naši. Joeovu. Mimoto, úplně jsem to vypustila, řekla jsem šerifovi, že jsme jeli rovnou do Pacific Pointu.“

„A pak že nevíte, co jsem myslel chůzí po tenkém ledu.“

„Nemohu jim přece nic takového říct,“ zašeptala, „zavřeli by ho na samotku, jen co by ho našli.“

Zabrzdil jsem před jasně žhnoucí červenou, podjel viadukt a zamířil na dálnici. „Odpoledne jste byla silně anti-Tarantineová. Copak vás přeměnilo na loajální manželku?“

„Svůj sarkasmus si můžete schovat, Archere,“ její duch opět pohasínal. „Joe není moc příjemný člověk, je ale úplně neschopný kohokoli zabít. Kromě toho jsem za něj pořád vdaná.“

„To přece vím. Ale tato okolnost mu nebránila v prodávání heroinu.“

„A k tomu jste přišel jak?“

„Dost složitě. Pointou však je, že ne od vás.“

„Vím to jen pár týdnů. Nenávidím je. Nemohla jsem odejít. Všude vládl strach. Dělá mě snad tohle zločincem?“

„Strach z čeho, Galley? Joe by přece neublížil ani mouše, tak nějak jste mi ho popsala.“

„Nezabil Keitha,“ křičela. „Jsem si jistá, že ho nezabil. Neměl žádný důvod.“

„Nechme toho, víte, že měl. Jen si to nepřipustíte, protože se bojíte do případu zamotat. Jako by šlo o váš krk.“

„Tak jaký měl důvod?“

„Odpoledne jste mi ho sama poskytla – Joe je slepý blázen. Jen kvůli tomu, že mě Dalling přivedl k jeho úkrytu v Oáze, byl schopen nezvratitelné věci uvést do skutečnosti.“

„Keith nebyl ve svém bytě. Neozval se výstřel. Neslyšela jsem vůbec nic.“

„Ani nikdo jiný, ale přece jeden musel být. Chcete další motivy? Proč ne. Joe musel vědět o románku mezi vámi a Dallingem. Cvrlikali si o něm i vrabci na střeše,“ trochu jsem to přehnal, já vím.

„Jste lhář!“

„V čem – ve faktech nebo ve veřejném mínění?“

„Ve všem. Keith byl jenom můj přítel, jen přítel, rozumíte? Kdo si myslíte, že jsem?“

„Žena, která nenávidí svého manžela. Nazývejme věci platonicky, jestli chcete. Joe zase nebyl žádný hnidopíšek.“ Uchýlil jsem se k výpadu: „Nepopřete, že Dalling byl do vás hotový blázen.“

„Ale samozřejmě, že popřu. Nedopřála jsem mu sebemenší naději.“

„Tu ale Keith nepotřeboval. Byl zasněný romantik. Zemřel by pro vás a pravděpodobně tak i učinil. Do případu mě zatáhl on, jak víte.“

„Myslela jsem, že moje matka…“

„Keith ji přesvědčoval a přesvědčoval, až ji přesvědčil. Najala mě na jeho pokyn. Navštívil ji v neděli v noci.“

„To vám řekla máma?“

„Ano. A je to pravda.“

„Neznala Keitha.“

„Poznala ho v neděli.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Celé dějství se rozběhlo, když jsem ho potkal v Palm Springs. Na Keithovo přání, protože naši schůzku nepochybně zinscenoval. Bál se mi říct na rovinu, o co všechno běží, hlavně kvůli Joeovi a Dowserovi, cítil se mezi nimi tak nějak přilepen, a ne a ne se hnout z místa. Hodně se vnucoval, v dobrém slova smyslu, eh, prostě chtěl mě k vám odvézt. Chápu, jak pro muže citlivého jako Keith muselo být těžké odhodlat se k takovému činu. To opravdu něco znamenalo.“

„Ano, něco znamenalo.“ Myslím, že při výdechu ještě dodala: „Ubohý blázen.“ Pak mlčela.

Jeli jsme po otevřené dálnici směrem k Long Beach. Cestu nám zpříjemňoval silný vítr, ubral jsem tedy raději na plynu pro bezpečnější pocit z jízdy. Občas jsem letmo zahlédl bílé čepičky moře, nezkrotně zuřivé pod rozbouřeným nebem. Rozverný vítr vymetával zákoutí strmých břehů, často se propadal v neočekávané záchvaty hřbitovního ticha. V jedné zóně živelného mlčení jsem zaslechl vedle předení motoru Galley tiše plakat.

Světla Long Beach snad rozhněvala samotné bohy na nebi. Vítr se zdvihl, ustal, zdvihl, ženský pláč však pokračoval neustále, ať venku zuřila psota, ať tam byl rajský klid. Lehce se ke mně přitulila a položila mi hlavu na rameno. Začal jsem tedy řídit levačkou, jen abych ji proboha nerušil.

„Milovala jste ho, Galley?“

„Nevím, byl na mě tak sladký…,“ vzdychla, zkroušená zármutkem; horkým dechem ovívala můj krk. „Když jsem ho potkala, bylo už moc pozdě. Vdala jsem se za Joea, Keith si chtěl vzít nějakou jinou ženu. Přebrala jsem jí ho, ale nemohlo nám to spolu vyjít. Keith nepatřil mezi opravdové muže, teda když nepočítám dny, kdy byl namazaný. Pak se nechoval ani jako člověk.“

„Teď už skončil.“

„Všechno skončilo,“ řekla. „Všechno, co stojí i leží. Kéž bych měla při cestě z Oázy havárii. Existovaly by dál ztracené konce? Sebereš sílu, abys s někým žil, a stejně to dopadne, jak to dopadne. Existovaly by?“

„Žádáte mě o radu jako školačka, která chce bezbolestně utéci před písemkou.“

„Nevěřím, že je možné najít bezbolestné cesty. Snad. Utekla jsem na chvíli, když jsme se s Joem vzali. Bylo mi na zvracení z nemocničních řádů, sester, které chtěly to, tu zas ono. Stále něco. Čekala jsem, až se stane zázrak. Joe vypadal na něco takového. Nebyl.“

„Jak jste se sblížili?“

„To jsem vám přece dnes odpoledne vyprávěla. Odpoledne, které se zdá být vzdáleno několik let, že Archere?“

„Jen mi to vyprávějte znovu.“

„Jsou věci, o kterých spíš nemluvím. Jestli na tom ale trváte, ošetřovala jsem pana Speeda víc jak dva týdny. Joe ho skoro každý den chodil navštěvovat. Vedl mu arénu.“

„Kdo ho střelil?“

„Jeden z Dowserových lidí, myslím, že Blaney. Neodvážila jsem se o tom vůbec zmínit, mohli nás poslouchat.“

„To vám řekl Speed?“

„Ne. Neřekl mi nic. Když ho v nemocnici vyslýchala policie, tvrdil všem, že se zranil sám nešťastnou náhodou. Bál se, že ho dodělají, až promluví. Popovídali jsme si o něm až po svatbě s Joem. Sice jsem mu slíbila, že radši vypustím duši, než bych něco prozradila, teď se ale všechny sliby Joeovi škrtají. Je pryč a nejeví o mě sebemenší zájem.“

„Pryč kde? Určitě něco naznačil.“

„Vím jen, co jsem vám řekla,“ zahřívala mi dál krk, „podle mě si vzal loď.“

„Aztec Queen se moc daleko nedostala.“

„Cestu měl naplánovanou, znám ho. Na moři mohla čekat jiná loď.“

„Jeho bratr rozhlašoval podobné úvahy.“

„Mario? Mario to musí vědět ze všech nejlíp. Joe měl nějaké přátele v Ensenadě…“

„Lámu si hlavu s tímhle: Joe má jisté obchodní kontakty, které ale ve skutečnosti patří Dowserovi. Jestli je Joe opravdu tak inteligentní, jak o sobě nechává rozhlašovat, měl by utíkat na úplně jinou stranu… potkal ho někdo ráno v přístavišti?“

„Nikoho jsem neviděla, pane Archere, nene, nikoho. Ale jak jsem vás slyšela vyprávět o tom muži na pláži, Joe to být mohl, ale také nemusel. K čemu se přiklánělo to děvče?“

„Že mohl. Podle mě ale ne.“

„Kdo tedy?“

„Nemám ponětí.“

„A co se stalo Joeovi, podle vaší verze?“

„Ví bůh. Být jím, zmizím v Los Angeles nebo San Francisku. Možná odletím do Clevelandu, třeba až do New Yorku. Nebo si už den hraju s krabama na mořským dně.“

„Poslední možnost je nesmyslná.“

„Galley, co převážel?“

„Samozřejmě, manželce se nesvěřil. Můžeme hádat heroin. Jel v něm už dlouho.“

„Bral ho i sám?“

„Joe ne. Viděla jsem pár jeho zákazníků – to je taky důvod, proč ho nenávidím. I jeho prachy, které na heroinu vydělal.“

„Zmizel s Dowserovou zásilkou, mám pravdu?“

„Patrně ano. Netroufla jsem se ho zeptat.“

„Za kolik?“

„Nevím,“ přitiskla se víc tělem. „Prosím, přestaňte se ptát jako policajt. Už dál nemůžu.“

Kolem Long Beach se stále, i v noci, držel hustý provoz. Soustředil jsem se víc na řízení. Po obou stranách silnice trčely k nebi ropné vrtné věže, seřazené v šicích po předměstské nehostinné krajině jako krutí železní vojáci připravení k boji. Měl jsem pocit, že projíždím snovou krajinou; sen prostupoval každou částečkou života. Tep těla. Dech snu. Nemohl jsem si zaboha vzpomenout, o čem… proč… Galley si položila klobouček na kolena, zavřela oči, snad se i jí zdál sen.

„Probuďte se,“ ťukl jsem ji do kolena, „jste doma.“

24

Byly skoro dvě v noci, když jsem se dostal do svého hnízdečka. Bydlím v pětipokojovém bungalovu mezi Los Angeles a Hollywoodem. Ve vilové čtvrti ani pro zazobance, ani pro nejchudší. Dům ruku v ruce s hypotékou zůstávají posledními mementy mého jediného manželství. Od rozvodu jsem nikdy nechodil domů dřív, než se spánek stal neodbytným vtíravým společníkem. Vtíravý byl právě teď. Několik posledních pár mil černočernou tmou jsem řídil po paměti, napůl spící, napůl bdící. Vědomí už pomalu nestíhalo otevírat slepená víčka, když jsem najel na známou příjezdovou cestu, osvítil světlomety bílé dveře od garáže a tím zakončil svou strastiplnou cestu, retrospektivně vzato odnikud nikam.

Nechal jsem běžet motor a vyskočil otevřít garážové dveře. V tu samou chvíli, bok po boku, vykročili ze stínu verandy dva muži. Počkal jsem na ně v úzké uličce mezi domem a otevřeným autem, což mi sice zabraňovalo ve výhledu, ale mohl jsem se líně opírat. Byli vysocí, mladí, v černém saku a černém klobouku.

V polosvětle odraženém od garážových dveří vypadaly jejich rozložité plece a hranaté tváře téměř identicky. Párek dokonalých dvojčat, usuzoval jsem, z losangeleské policie. Ano, Dalling mě pronásledoval celý den. Teď mě konečně chytil.

„Archer?“ zeptal se jeden z nich, „pan Lew Archer?“

„Dostali jste mě. Říkal si ptáček jelibáček,“ vybalil jsem z fleku básničku O dvou ptáčcích a podezřelém váčku, „má-li ptáček moudivláček, hloupý háček na něm váček?“

„Jsem seržant Fern,“ povídá první. „To je seržant Tolliver.“

„Hlásí-li se Tollifero, není důvod chytat péro.“

Druhý policista zaprotestoval: „Není na vaše natvrdlé vtipy trochu pozdě, pane Archere?“

„Zatraceně pozdě. Nemůžete počkat do rána, co?“

„Poručík Gary přikázal přivést vás kdykoli. Chce si s vámi ihned promluvit.“

„O Dallingově smrti?“

Seržanti v civilu na sebe významně pohlédli, jako bych řekl něco nepatřičného. „Poručík Gary vám jisté rád případné otázky vysvětlí.“

„Pak není východiska, jak se vás zbavit,“ zhasl jsem světla a přibouchl dveře. „Tak jsem.“

Služební auto čekalo za rohem. Poručík Gary ve svém ajnclíku Oddělení vražd.

Místnost měl zařízenu hrůzostrašným ocelovým nábytkem: kartotékou, stolem s přihrádkami na korespondenci, ledničkou v rohu. Na zdi visel plán města, otevřené okno odhalovalo neutěšený výhled na protější budovu bez oken, bez duše, bez života.

Gary, osvícený jasným zářivkovým světlem, vstal od svého stolu. Ve čtyřiceti byl předčasně bělovlasý, s porostem v pozoru na všechny strany. Měl ramena ragbyového záložníka, ale žádnou svalovinu ve tvářích. Ostražité bystré oči, úzký zvědavý nos, pohyblivé rty.

„Lew Archer, eh?“ uvítal mě, ne nepříjemně. Tři knoflíčky od košile byly rozepnuté. Napůl volná kravata nakřivo. Jak s ní trhl, tak ji nechal. „Okay, Ferne, dík.“

Seržant, který mě doprovodil až sem, za sebou nehlučně zavřel skleněné dveře. Gary se opět zvesela posadil a bloudil po mně očima. Za ním, na zelené tabuli, se šklebilo několik známých lotrů a neznámých lotříků, všichni na fotografiích a všichni celostátně hledáni. Soucítil jsem s těmi černobílými pobledlými tvářemi.

„Že si vždycky vzpomenete na mě, poručíku.“

„Vždycky na vás. Prozkoumal jsem vaše spisy. Zatraceně úspěšnej ve své práci ve vašem městě, co? Nemůžu říct, že byste se někdy pro nás zrovna přetrhl, ale nikdy jste nefixloval, a to něco znamená. Mimo to, mluvil jsem o vás s Coltonem z vrchního velení. Je na vaší straně, stoprocentně.“

„Za války jsem pod ním sloužil u rozvědky. Co tedy na mě šijete, poručíku? Nevytáhl jste mě přece, abyste se rozplýval nad mou minulostí.“

„Ne. Zmínil jsem se o ní, protože nebýt jí, seděl byste už pod zámkem.“

Chvíli mi trvalo, než jsem danou informaci strávil. Mezitím by už Cary svou nervózní pusou stačil sežvýkat celý oběd.

Rozhodl se usmívat: „Když jinak nedáte, pozval jsem vás jen na přátelskou návštěvu. Kouzelný čas. Útulné místo, že?“

Zúžil zorničky, nejvíc teď připomínaly ústí hlavně obklopené ocelově modrou září kanónu. „Zatykač je vystaven,“ povídal měkce, „kdybych se ho rozhodl uskutečnit, přestal byste přemýšlet, jak legrační událost vás teď potkala.“

„Za co? Že jsem si odplivl na chodník?“

Ani náznak odpovědi, jen příkrá otázka.

„Copak jste celý den dělal?“

„Jedl. Pracoval. Pil. Smál se.“

Odpověděl si sám: „Hledal Joea Tarantina. Povězte mi proč?“

„Mám klienta.“

„Jmenujte ho.“

„Moje paměť na jména je velmi mizerná.“ Ta ironie se mi jednou vymstí.

Zasunul se do křesla, tentokrát zkoumal ocelovou kartotéku. Asi chtěl vyluštit rébus odmocniny z minus jedné. „Mám pro vás pár otázek, Archere. Doufám, že tohle nebude vaše typická odpověď.“

„Vidím, že už je znáte předem.“

„Ksakru, vraťte se zpátky na zem. Uberte plyn, člověče.“

„Obávám se, že když na mě máváte zatykačem, stávám se nervózním.“

„Zapomeňte na něj, vymyslel jsem si ho.“ Vzdor všem předpokladům připadal mi jako férový chlap. „Sedněte si a začněte vysvětlovat, proč proboha poslíčkujete pro Dowsera.“

„Co máte proti Dowserovi?“ posadil jsem se do jednoho z křesel před jeho stolem. „Dowser je solidní občan. Vlastní bazén a soukromý bar. Hostí ve svém kouzelném ranči politiky. Vydržuje si dokonce majordoma a jednu pěknou blondýnku!“

„To neberu, Archere,“ vypadal zklamaně. „Pracujete pro něj?“

„Proč ne. Musí velmi dobře vycházet se zákonem, jinak by brzy zkrachoval. Zajímalo by mě, kolik policajtů má na své výplatní listině. Já jsem jenom expolda a musím makat, abych se uživil!“

Gary zavřel oči. Na okamžik jeho dlouhý šedý obličej připomínal mrtvolu. „O Dowserových výplatách mi radši ani nevyprávějte. Vím o nich. Také vím, proč jste v Long Beach od policie odešel. Neshodl jste se se Samem Scheiderem, který vás pak přinutil odejít.“

Colton toho namluvil až dost, co se dá dělat. „Když toho tedy o Dowserovi tolik víte, běžte, seberte ho a strčte do Alcatrazu, kam patří. Nevylévejte si své pracovní frustrace zrovna na mně.“

„To není moje oddělení,“ opět sežvýkl ret. „Hoši seberou tak dva tři jeho dealery za měsíc, na víc nemají. Tarantine byl jedna z jeho pravaček, víte to?“

„Byl. A už nebude.“

„Kde je teď?“

„Nikdo neví.“

„Našli jsme jeho otisky v Dallingově bytě.“ Náhle změnil předmět zájmu: „Copak jste tam dnes ráno dělal vy?“

Zkoušel jsem věc přejít mlčením a neukázat, jak nepříjemně mě překvapil.

Pokračoval: „Řidič od Berwickových mlíkáren nám odpoledne podal váš popis. Taky vašeho auta. Takže vy nebo vaše dvojče jste se kolem osmé ráno pohybovali po Casa Lomě.“ Opřel se. Vyčkával mé reakce.

Prokoukl jsem ho snadno. Jeho otázky kolem Dowsera sloužily jako zahřívací kolo. Právě si určitě znovu vzpomněl na zatykač.

Veškeré další tajnůstkaření postrádalo smysl. „V osm patřil Dalling už pár hodin mezi mrtvé. Pitva vám dokáže má slova, jestli tak už neudělala.“

„Přiznáváte, že jste tam byl? Přiznáváte, že Dalling byl už mrtev?“

„Byl jsem tam. Byl mrtev.“

„Nenahlásil jste to. Museli jsme počkat, dokud se krev neprosákla stropem a někdo ve spodním bytě si toho fleku konečně všiml. To od vás není hezké, Archere, dokonce ani legální. Takové věci mohou přitížit vaší licenci.“ Naklonil se přes stůl a nepřímo mi navrhl změnu povolání, za což jsem mu poděkoval. „Ovšem problémy s licencí jsou vaše nejmenší trápení, věřte mi.“

„Pokračujte.“

„Zamířil jste si to do Casa Lomy přímo za pár náhodnými svědky, jako například Severnem a Hammondovou. Bůh ví, co jste tím chtěl dokázat. Pro vás nejpříjemnější interpretace zní: jsem agilní, zvědavý chlapeček a budu si hrát na detektiva. Úplně jste nás vypustil ze hry, na vlastní pěst jste se pustil do vyšetřování vraždy. Asi jste poslední dobou přečetl zbytečně moc bondovek.“

„Stalo se. Jaká je ta nejnepříjemnější?“

„Je možné, že se tím kryjete,“ vypálil bezmyšlenkovitě. „Nalezli jsme pistoli. Pátrací četa ji vylovila z kanálu parkoviště Casa Lomy.“

Gary otevřel stůl a položil před sebe černou automatickou osmatřicítku: „Poznáváte ji?“

Jistěže jsem ji poznal, byla to má vlastní zbraň.

„Měl byste,“ pokračoval, „je registrována pod vaším jménem. Naši balističtí experti si s ní před pár hodinami zastříleli. Podle jejich názoru a výsledku testu ze srovnávacího mikroskopu, tato zbraň vyslala střelu, která provrtala Dallingův krk. Konkrétně roztrhla krční žílu a uvízla uvnitř. Dalling vykrvácel k smrti. Jak se vám to líbí, Archere?“

„Moc ne. Jen mluvte dál. A nezapomeňte mě upozornit, že všechno co řeknu, může být použito proti mně.“

„Tak vás tedy upozorňuju. Nemáte potřebu se k něčemu vyjádřit?“

„Jsem velmi chytrý,“ utíral jsem si nos, „a velmi nevyzpytatelný. Dallinga jsem poprvé potkal včera v noci. V mžiku jsem se rozhodl, že je příliš hezký, než abych ho nechal žít. Příhodný objekt pro dokonalý zločin. Tak se i stalo. Zastřelil jsem ho pistolí, kterou snadno identifikujete jako moji a opatrně jsem ji položil do nejbližšího kanálu, kde o ni zakopne i ten nejhloupější policajt. O čtyři nebo pět hodin později jsem se vrátil na místo činu, jak to obvykle vrazi dělají, abych se mohl obdivovat svému dílu. Samozřejmě se ještě nechávám ze všech stran ofotit mlíkařem. Chtěl jsem si prostě co nejvíce přitížit…“

„Což se vám povedlo,“ Gary použil dlouhá léta pěstěný tón nadřazeného. „Jde jistě o velkou legraci, mně ale do smíchu není.“

„Pane, vy jste mě nepochopil, ten příběh je postavený úplně na hlavu.“

Znovu mě přerušil: „Choval jste se jako zatracený blázen. A vy to víte. Pravděpodobně by formální žaloba mohla…“

„Prd by mohla. Právě jsem se vám snažil vysvětlit tu nejlegračnější věc. Jak jsem zastřelil Dallinga ze vzdálenosti sto dvaceti mil. Osmatřicítkou, která normálně netrefí z padesáti stop ani vrata od stodoly.“

„Přerůst v žalobu za vraždu,“ pokračoval chladnokrevně. „Mohl bych být velice nepříjemný, když si vzpomenu na vaši chybu s neohlášením mrtvoly. Dejme tomu, že nechci být. Beru v potaz Coltonův úsudek, který nechce, abych byl ošklivý. Ale vy mě k tomu nutíte, protože stále žvaníte jako cirkusový šašek na vrcholu svého nejužvaněnějšího čísla.“ Sežvýkl ret. „Co vaše alibi?“

Dorazil mě. Estráda je u konce. „V době, kdy došlo k Dallingově vraždě, byl jsem asi patnáct dvacet mil na druhou stranu od Palm Springs s jednou ženou jménem Marjorie Fellowsová. Pročpak za ní nezajdete? Přebývá v tamním hotelu.“

„Hm. Kolik bylo?“

„Tak tři ráno.“

„Když víte, že Dalling byl zastřelen ve tři, pak víte víc než my. Doktor prohlásil čtvrtou ranní, plus minus hodina.“ Rozhodil rukama, aby tím podtrhl svou objektivitu. „Blíž určit, kdy byl přesně zasažen, neumíme. Prostě neumíme. Podle krve je jasné, že ještě chvíli žil, i když zřejmě v bezvědomí. Tady vidíte, jak důležitou roli přisuzujeme všelijakým možným alibi. Pokud ovšem nemáte jiné, lepší informace.“ Poznámku prošpikoval ironií.

Řekl jsem, že mám.

„Chcete sepsat výpověď?“

Přitakal jsem.

„Fajn,“ stiskl knoflík u mluvítka. Požádal o stenografa. Náš rozhovor byl zcela jistě od začátku do konce nahráván, což mě skličovalo, protože mé vystoupení čišelo ubohostí. To zas bude ostudy před Petrem Coltonem. Zfušoval jsem, co jsem mohl. Jako totální amatér. Najdu Dallingovo tělo, všelijak spekuluju nad tím, co všechno se nedozvím, když se dostanu k Hammondové a Severnovi dřív než policie. Omyl! Gary na mě vytáhl zatykač kvůli mé speciální vlastnosti motat se kolem horké kaše, ale zadarmo kváknout ani nápad. Estráda skončila stejně jako Dalling, James Bond si uvařil příliš mastnou polívku, než aby mu chutnala.

Gary své křeslo ochotně poskytl mladému stenografovi.

„Přejete si věc rozpitvávat?“ zeptal jsem se.

„Do nejmenších detailů.“

Tedy od začátku. K případu mě přivedla Dallingova návštěva u staré paní Lawrencové. Noc postupně umírala, krvácela z mnoha ran, slovo za slovem. Pilný stenografista zaplňoval svůj notýsek hromadami hieroglyfů, zatímco Cary se producíroval po místnosti a občas položil všetečnou otázku. Když mi Tarantine ukradl zbraň, přerušil mě dotazem:

„Paní Tarantinová vám to dosvědčí?“

„Už to udělala.“

„Ale ne nám.“ Ze stolu shrábl strojopis a zběžně v něm zalistoval. „O vaší zbrani ani řádky. Mimochodem, zapomněl jste nahlásit krádež.“

„Zvedněte sluchátko a zeptejte se jí.“

Opustil místnost. Stenografista si zapálil. Tak jsme po sobě pokukovali, dokud se Gary nevrátil.

„Poslal jsem pro ni auto. Ani neprotestovala. Zvláštní. Jste přátelé?“

„Zatím ano, doufám, za pár minut ale už nebudem, neboť trpí záhadnou, staromódní představou, že žena drží při svém manželovi.“

„Kdežto manžel se může na ženu klidně vykašlat. Hm. Jaký obrázek jste si o milé paní Tarantinové udělal vy?“

„Myslím, že udělala největší chybu, když si vzala takovýho gaunera. Měla spousty jiných nabídek.“

„Jo,“ suše mlaskl, „chci vědět jestli se bude pokoušet ho krýt.“

„Bude. Zřejmě.“ Odvyprávěl jsem její podání ranní návštěvy Dallingova bytu.

Garymu to udělalo čáru přes rozpočet. Právě tak vypadal. „V jejích výpovědích se vyskytují jisté nesrovnalosti,“ opět projížděl strojopis. „Podle toho, co říkala odpoledne, jeli přes Palm Springs kaňonem přímo do Long Beach. Otázka je, kdy mluvila pravdu.“

„Pravdu říkala mně, když ještě nevěděla, že je Dalling mrtvý. Lehce pak ve svém příběhu změnila několik vět, aby tím chránila svého manžela.“

„Kdy to bylo?“

„Dnes po poledni – včera po poledni,“ hodinky neúprosně odtikávaly čtvrtou ranní.

„Ale vy jste v tu dobu o Dallingově smrti věděl, že?“

„Ale neřekl.“

„Proč? Mohla ho snad zabít sama a pak všechno shodit na manžela?“

„Když zvážím všechny možnosti, byla by šílená, kdyby to udělala. Dallinga napůl milovala…“

„A druhou půlkou?“

„Něco jako mateřský cit. Nemohla ho brát vážně, byl silný alkoholik, to za prvé…“

„Jo. O tom všem jste spolu polemizovali, nebo jde pouze o vaše výplody?“

„Těmi bych vás neobtěžoval.“

„Dobře. Doděláme vaši výpověď, eh?“ začal ode zdi ke zdi křižovat místnost.

Slavnostně jsme ji zakončili v pět hodin. Chudák stenograf dostal nařízení přepsat své zápisky jak nejrychleji to bude možné.

„Mluvme na rovinu,“ Gary se na mě obrátil, „dost toho svědčí proti Tarantinovi. Proč by to dělal?“

„Zeptejte se paní Tarantinové.“

„Právě se chystám.“

„Směl bych být přítomný…?“

„Uh – uh. Dobrou noc.“

Doprovodil mě na chodbu, kde se připojil i seržant Tolliver.

„Vždycky se potkáme jen na policejní stanici,“ řekl jsem.

„Dobré místo jako každé jiné.“ Vypadal vyčerpaně, přesto v sobě sebral tolik energie, aby mě vyprovodil s úsměvem.

25

Ráno po prvním mrknutí do nového dne jsem se nehorázně vyděsil. Na polštář mi jakýsi šprýmař položil rampouch. Studil a roztával. Kdepak jsi, hochu? Pod polštářem ne. Ani mezi pokrývkami. Nebyl vedle postele, nebyl za postelí. Nakláněl jsem se pod postel, když jsem si uvědomil, jaké rajské zimní sny se mi zdají.

Bylo přes poledne. Alespoň podle budíku. Za okny startoval s úděsným lomozem náklaďák, což mi poťouchle připomnělo, že svět může nakrásně existovat i beze mě. Co se dá dělat? Nejdřív jsem se důkladně osprchoval horkou vodou, nakonec krátce studenou. Tlak vody se nepříjemně zařezával do bolístky vzadu na hlavě. Oholil jsem se, vyčistil si zuby a cítil se neodolatelně a kouzelně, přestože má tvář vypadala pořád stejně, pokud jsem mohl odhadnout. Byl jsem totiž tak úžasný, že oči nestíhaly objektivně snímat. Lidi se dokážou perfektně přizpůsobit. Zvlášť tomu příjemnějšímu.

V kuchyni, jasně ozářené zlatým sluncem, jsem nelenil, nachystal vodu na kafíčko, osmažil slaninu, na ni jsem prsknul čtyři vejce a jako zákusek půl tuctu topinek z postaršího chleba, přesto výtečných. Po jídle, uvelebený v koutku s cigaretou a černou kávou mi konečně bylo dopřáno ničeho se ani netknout, nezavadit o sebemenší myšlenku…

Ticho a klid jsou nenahraditelné. I druhý šálek byl provázen slastí nad absencí dialogů, všiml jsem si ale, jak levá noha začala zlehka ve staccatu podupávat a naopak, pravý palec ruky jí o stůl sekundoval. Pod okny projel autobus s pláčem, že do něj nechci nastoupit. Žluté blýskavé linoleum mě pomalu začínalo nudit. Třetí šálek v ústech naprosto zhořkl.

Zašel jsem si do haly k telefonu a vytočil spojovatelskou službu. Mám ji předplacenou vždy na rok dopředu, sakriš, budu už muset letos zaplatit. V pondělí a také v úterý volala jakási Carolina Standishová. Ne, číslo nenechala. Prý zavolá ještě jednou. V úterý odpoledne jistý poručík Gary vás velmi, velmi nutně sháněl. A potom ještě pan Colton z armádního velitelství.

Jediný telefon ze dneška (středa) byl z Palm Springs. Marjorie Fellowsová si přála, abych jí zavolal do Oázy.

„Kolik bylo přesně?“

„Tak před dvěma hodinami. Paní Fellowsová volala v deset třicet.“

Poděkoval jsem tomu studenému ženskému hlasu a vyžádal si meziměstský hovor. Spojili mě rovnou s Marjorií.

„Tady Archer. Chtěla jste se mnou mluvit, jestli se nemýlím.“

„Chtěla, hodně naléhavě. Tolik věcí se stalo, ani nevím odkud začít…,“ přihlásila se ubitým, popleteným hlasem.

„Dejte mi příklad.“

„Co jste říkal?“

„Dejte mi příklad věcí, které se staly.“

„Tolik jich je. Policie… strašně moc. Nerada bych mluvila přes telefon, znáte ústředny.“ Bojovala s nepřátelstvím vůči hypotetickému spojovateli, pilně odposlouchávajícímu náš hovor. „Je možné, abyste ke mně přijel?“

„A proč ne vy ke mně?“

„Nemohu. Nemám auto. Kromě toho jsem úplně vedle. Strašně na vás spoléhám. Neznám tady v jižní Kalifornii už vůbec nikoho jiného.“ Skrz její středozápadní přízvuk se prolínalo plačtivé pofňukávání: „Jste přece soukromý detektiv, jak říkal poručík Gary?“

„To ano. Kde máte auto?“

„Henry… Henry si ho půjčil.“

„Za půl hodiny sem můžete přiletět letadlem z Palm Springs.“

„Ne, nemůžu nikam letět. Jsem na dně, copak to nechápete? Potřebuji vaši pomoc, pane Archere.“

„Hm, no…“

„Mohu vás pozvat na oběd tady v hotelu, v Oáze?“

Přitakal jsem, když si tedy přeje obědvat tak pozdě. Navlíkl jsem na sebe boty a sako. A nabil revolver.

Cestou přes Palm Springs jsem dorazil do Oázy v půl třetí. Za dne dobře vychutnáte jízdu v detailně propracované síti silnic, které toužebně očekávají rozmach novým měst a městeček. Nedostavěnou Oázu zastiňoval příkrý kamenný svah, jehož červené veliké balvany z dálky připomínaly zprohýbaný koberec. Za svahem se pak rozprostíraly nekonečné roviny, až do míst, kde vznikala duha, kde začínal svět. Scenerii seshora, z nevídaně čistého modravého nebe, ozařoval jasný sluneční kotouč, utápějící sebe i nás ve vlastním sebevražedném horku.

Bíle omítnuté budovy hotelu Oáza ze široka daleka oslňovaly, bylo nemožné je minout. Za hlavním barákem, u kterého končila příjezdová cesta, postávalo asi dvacet hotelových chatek. Jinak cestičky a zavlažované trávníky působily ale nemožně uměle (představte si perský koberec rozložený na vyprahlé poušti). Auto jsem zapíchl u zdi vedle krytého verandovitého průčelí a zamířil jsem dovnitř. Svěží chladný vzduch neladil jen s mým upoceným pachem. To doplňoval světlý nábytek ze dřeva a kůže, obklopený pískovou pestrobarevnou látkou s indiánskými motivy. Rozhodně zajímavá a neobvyklá kombinace pro ty z nás, kteří mají dostatek financí i vkusu.

Muž v recepci mě již očekával. Ihned mě oslovil a nasměroval k Filipinovi, bíle oblečenému sluhovi. Pochodoval jsem za jeho naškrobeným krokem po betonové cestičce v poměrně rozlehlých prostorách mezi domečky, kde se opékalo pár polonahých těl, mužských i ženských. Osamělí ztroskotanci z Hollywoodu, Chicaga či New Yorku. Samozřejmě se jich značné množství pohybovalo i kolem lesknoucího se jezírka. Sladké nicnedělání v dolarovém provedení.

Můj průvodce Filipino mě dovedl až na verandu jedné z těch menších chatek, diskrétně zaklepal na skleněné dveře, a když ven vykoukla hlava Marjorie Fellowsové, pronesl: „Pan Archer“ a ztratil se.

V šatech zdůrazňujících její ramena a boky vypadala štědřejší než život sám. „Ach, jsem tak ráda, že jste mohl přijít, doopravdy jsem.“ Podržela mi dveře a natáhla ruku. Velikou, vlhkou, studenou.

Zadrmolil jsem příslušné poděkování, jako bych se byl omlouval, načež mě zavedla do obýváčku a posadila do křesla.

„S jídlem vás mám v hrsti,“ řekla bez úsměvu. „Ve zdejší kuchyni totiž zavírají ve tři, takže jsem objednala smažená vajíčka s malými rozkošnými párečky, co tady dělají. Vám objednám to samé: smažená vajíčka podle Bercyho.“

„Zní to velmi rozkošně,“ potvrdil jsem.

„Asi byste se chtěl něčeho napít. Kvůli mně jste musel jet v takovém horku. Dlužím vám pořádně vychlazený drink.“ Poletovala kolem mého křesla. Nebyla sice na poletování stavěná, přesto poletovala.

„Spokojil bych se s lahví piva,“ navrhl jsem.

Lehkým poskakováním se přesunula k telefonu, a tím se na chvíli domek roztřásl v základech. Se sluchátkem u ucha na mě zavolala: „Mají dovezené Leowenbraunské, Henry ho aspoň má rád. Světlé nebo černé?“

„Radši černé,“ porozhlédl jsem se po pokoji. Po Henrym, po nějakých známkách jeho zdejšího působení ani památky.

Opět mne začala obletovat. Musel jsem se zeptat: „Kdepak je váš manžel?“

Nemotorně rozhodila rukama, její tvář polil zvláštní meditativní výraz. Našpulila ústa. Jednoduše řečeno, tento druh žen byl vynalezen pro pohodlí mužů; bez mužů ztrácely význam. Marjorie byla bez muže.

Přál jsem si, abych mohl svou příkrou otázku stáhnout zpět a zamaskovat ji do úhlednějšího balení.

Pochopila výraz v mé tváři. Odpověděla prakticky současně s otázkou: „A je to venku, bez bolesti. Proto jsem s vámi chtěla mluvit, pane Archere, právě proto. Jen jsem se nemohla odhodlat. Jsem bláznivý snílek, víte? Žiju si sama ve svém vlastním světě, dokud mě z něj někdo nevytáhne. Právě tak, jak jste to udělal teď vy.“

Dopadla na křiklavě vzorovanou pohovku, která se pod ní sice zhoupla a zapraštěla, ale nezabránila jí odhalit nohy až ke kolenům, kupodivu velice krásné nohy se štíhlými kotníky.

„Ten špinavý bastard se sebral a opustil mě,“ řekla hlubokým, pronikavým hlasem, vzápětí se však dostavil udivený výraz: „Přísahám, v životě jsem nikomu nenadávala.“

„Jen spílejte a proklínejte. Uleví se vám.“

„Ale ne, nemohu,“ zčervenala až po uši. „Nazvala jsem ho špinavým bastardem, protože věřím, že jím je.“

„Nejlepší bude, když se trochu vrátíme a začneme od začátku, co vy na to?“

„Nerada o tom mluvím, dokonce ani vzpomínat nechci. Ale musím. Všechno špatně, chovala jsem se jako zatracený blázen. Po celou dobu jsem mu poskytovala výhodu…“

„Kde jste se zdrchli?“

„Zdrchli?“

„Jak se vlastně přihodilo, že jste ho někde někdy potkala?“

„Ach,“ nadechla se Marjorie, „setkali jsme se na jednom výletním ranči poblíž Rena, v době, když jsem se rozváděla. Všechno bylo tak romantické, Henry jezdil perfektně na koni, tak zajímavě mluvil. Dostávala jsem se s ním z předchozího zklamání.“

„Zklamání?“

„Myslím George. Vzala jsem si ho před šestnácti lety. Celou dobu jsem se nudila, dost možná, že jsme se nudili navzájem. 10. června by to bylo sedmnáct let. Nikdy jsme si spolu nikam nevyšli ani nic společného neudělali. Jediné, co George chtěl, bylo po práci zajít do Country clubu. Taky se chtěl dožít osmdesátky. Víc ani ťuk. Já jsem chtěla odejít dál na západ, jenže George mě nevzal dál než do Minneapolisu a to jenom proto, že mu tam nabídli místo od jeho firmy Simplex Ball Co. Dělá jim pokladníka.“ Linula se z ní hrdost, zášť i nostalgie. Nostalgie vítězila. „Odejít od George bylo bláznovství, neskutečné bláznovství. Dobře, odešla jsem. A teď na oplátku ode mě odešel Henry. Mé druhé manželství trvalo šestnáct dní.“ Rozdíl byl příliš velký, než aby vydržela příval slz.

„Henry od vás odešel?“

„Ano,“ slabika trhaně přešla ve vzlyk. „Dnes ráno, s autem, penězi, se vším.“

„Po hádce?“

„Žádná nebyla.“ Plukovník byl v tom případě zloděj. „Brzy ráno volala policie z Los Angeles, Henry se jim ohlásil, jenomže chtěli mě. Slyšel všechno, co říkám. Začal si balit dřív, než jsem položila sluchátko. Když jsem se ptala, co se děje, neřekl ani slovo, jen že musí do práce, zaplatil účet a odjel pryč.“

„Ve vašem autě?“

„Zaplatila jsem ho já, registrováno je na Henryho. V tomhle byl umíněný a kromě toho jsme ho koupili na naši svatební cestu. A já jsem vůbec neprotestovala, bylo mi líp, že jemu je líp,“ sevřela své mohutné, krásně tvarované poprsí, útěchu jí však nepřineslo.

„Co ty peníze, paní Fellowsová?“

„Ano,“ pokusila se o slabý, ten nejslabší náznak úsměvu, stále se slzami.

„George mi nechal velmi slušné zaopatření, většinu z toho jsem už stačila rozházet. Říkám vám, že jsem blázen.“

„Pro kolik si vás tedy Henry vzal?“

„Pro třicet tisíc dolarů.“ Nezměrnost číslic ji zřejmě konsternovala. Nevědomky si přitáhla krokodýlí kabelku, přitiskla ji ke svému břichu. „Rozplýval se, jakou má šanci skvěle zainvestovat pro nás oba do penzionu v Hollywoodu. Teď zmizel jako pára nad hrncem.“

Rozhovor přerušilo jemné ťukání na dveře. Marjorie rychle otevřela. Postarší číšník nám začal jídlo servírovat ze servírovacího stolku na stůl. Marjorie opustila pokoj, aby se po chvíli vrátila s usměvavým obličejem a štědrým spropitným. Při nejmenším jí Henry nevzal všechno, co měla, ať v otázce finanční či čehokoli jiného.

Jedla vyloženě s chutí. Inu, německé pivo jsem mohl vychválit do nebes, nad Bercyho smaženými vajíčky jsem chválou také nešetřil. Dokud jsme si však nezapálili cigarety, mlčel jsem a spřádal otázky.

„Co jste to ráno říkala policii? Viditelně jste tím Henryho poplašila.“

„To si myslíte? Poručík Cary po mně chtěl, abych za ním hned přijela, že potřebuje něco vysvětlit. Jen se vyptával, hlavně na dům pana Dallinga, co jsem tam dělala, jestli jsem vás tam našla v bezvědomí. Samozřejmě jsem řekla ano… no a také kolik bylo hodin, že prý potom se mnou sepíše svědectví. Nakonec mi řekl o Dallingově smrti. Není to strašné?“

„Je. Ptal se vás poručík, co jste v tom domě dělala, když jste mě našla?“

„Ano.“

„No a co jste mu řekla?“

„To samé, co vám,“ vážně přivřela oči. Odklepla popel. „Projela jsem kolem a viděla vás tam ležet.“

„Myslím, že je na čase vyklopit pravdu.“

Sotva zřetelně se usmála, asi jako navlhlá prskavka: „Jak jsem mu mohla říct pravdu? Henry stál přímo vedle mě, všechno by slyšel. Nezmohla jsem se ani na slůvko podezření, že on…“

„Tedy měla jste podezření. Pokračujte.“

„Podezření hned ze začátku, ale nepřipouštěla jsem si je. Cítila jsem se s ním tak dobře, nešlo se jednoduše jen držet faktů. Věděla jsem, že nemá moc peněz, on věděl, že já mám. Taky jsem věděla, jak bláznivé je tak brzy se znovu vdávat. Tak moc jsem věřila, že mě miluje kvůli mému já, že jsem zavřela oči a přímo do toho vlítla. Nikdy bych mu třicet tisíc nedala, kdybych sama nechtěla. Jsem hloupá, ale ne zas tak hloupá, pane Archere.“

„Pochybuji, že byste byla hloupá,“ vmísil jsem se poznámkou do monologu, „že jste víc citově založená než jiný lidi. Toť vše. Pravděpodobně jste udělala chybu rozvodem, jenomže plno žen dělá chybu stejnou. Respektive dělají chybu, že se nerozvedou.“

„Jste cynik, pane Archere, že? Ale to, co jste řekl, je absolutní pravda. Jsem citově založená. Až příliš. Jsem citlivý blázen a vy se teď dotýkáte mé nejslabší stránky. Jenom mé bláznivé city mě přinutily dát mu peníze. Věřila jsem Henrymu, protože jsem chtěla svůj sen žít jen o malinko déle. Už je pryč.“

„Kdy jste mu je dala?“

„Minulé úterý, druhý den, co jsme sem přijeli ze Santa Barbary, z Biltmoru. Ten týden v Biltmoru bych nazvala naším týdnem, perfektní idylkou. Henry mě tam učil jak správně plavat… Vůbec, Henry je vynikající atlet, což je jedna z věcí, která mě vždycky uchvacovala. Miluji muže, kteří jsou schopní. Henry vyprávěl, jak dřív, ještě než se zranil, býval armádním šampiónem v boxu.“ Konečně si uvědomila, že se nad Henrym rozplývá. Rázně zasáhla, opět svým pronikavým, nepříliš líbivým tónem: „Myslím, že to byla lež, jako všechno ostatní.“

„A jeho zranění?“ otázal jsem se.

„Válečné zranění. Ve válce byl plukovníkem, dokud ho kvůli zranění nevyřadili ze služby. Žil z invalidního důchodu.“

„Ukázal vám někdy výplatní pásku?“

„Ne, ale tady v tom nelhal. Jeho zranění jsem viděla.“

„Kde byl zraněn?“

„V Německu. Sloužil pod generálem Pattonem.“

„Ne zeměpisně. Fyzicky.“

„Oh,“ začervenala se. „Má na břiše hodně ošklivou jizvu. I po těch letech stále není zahojená.“

„To je špatný.“

„Jak jsme byli v Santa Barbaře, vypověděl mi celý svůj životní příběh. Pak jsem ale začala mít pochybnosti, hlavně kvůli jednomu číšníkovi z Biltmoru, který ho znal. Oslovil ho úplně jiným jménem, určitě znal Henryho z jiného hotelu. Kdoví odkud. Henry byl vyveden z míry. Jak mi pak vysvětloval, byla to jeho přezdívka, já si ale myslím, že číšníci nikdy neoslovují své hosty přezdívkami.“

„No a jak zní to jméno?“

„Je zvláštní, že si ho nepamatuji, možná si vzpomenu. Tehdy jsem začala mít opravdové podezření. Když jsme se dostali sem, do Oázy, odcházel pryč, do práce říkal, ale nikdy ne přesně kam. V neděli večer jsme se kvůli tomu pohádali, chtěl zas sám někam odejít, ale já mu nechtěla dát klíčky od auta, tak si vzal taxi,“ učinila dramatickou pauzu. „Když se taxi vrátilo před hotel, zaklepala jsem řidičovi na okénko a zeptala se, kam mi Henryho odvezl. Pověděl mi, že do Dallingova domu. Počkala jsem si na něj, neřekl mi ale vůbec nic ani proč tam jel, ani co tam dělal. To samé se událo v pondělí večer. Odjel a já čekala, až jsem si vzala auto a jela se za ním do toho domu podívat.“

„Místo toho jste našla mě.“

„Místo toho jsem našla vás,“ usmála se.

„Poručíku Garymu jste tedy neřekla vlastně nic.“

„Nemohla jsem, Henry stál vedle mě.“

„Chcete před Garym svou výpověď změnit?“

„Měla bych?“

„Rozhodně.“

„Nevím.“ Odsunula se od stolu i s židlí a párkrát se prošla po indiánsky zdobeném koberečku, pohupovala přitom měkkými kulaťoučkými boky. „Nevím, jestli mám nebo nemám. Možná opravdu odjel na obchodní cestu a zítra se vrátí. Henry je zvláštní, tichý člověk.“

„Zítra se vrátí?“

„Něco takového řekl. Myslíte, že bych mu měla ještě věřit? Bylo by hrozné, kdybych zavolala policii a on se doopravdy vrátil.“ Dívala se ke dveřím pohledem plným výčitek, jako by před ní stál Henry a huboval ji za její neloajální myšlenky. „Co mám dělat, pane Archere?“

„A co byste chtěla dělat, dostat Henryho zpátky?“

„Ne, to ne, dokonce i kdyby přišel sám. Už bych mu nevěřila, bojím se ho. Nejde jen o to, že mě podvedl. Mohla bych mu sice odpustit, kdyby přišel a dokázal mi, že mě miluje, že se polepší. Jenže se nemohu ubránit pocitu, že je zamíchaný do té hrozné vraždy. Způsobila jeho neočekávaný odchod. Tady vidíte – nevím, kdo je a co je zač.“ Posadila se na kraj gauče, vysílená a nepřítomná.

„Měl bych nápad, jak vám osvěžit vzpomínky. Neoslovil ho náhodou ten číšník pane Speede?“

„Speed! Tak to bylo,“ vystřelila ze sebe. „Věděla jsem, že si vzpomenu, nebo… Jak jste to uhodl? Vy ho znáte?“

„Podle jména,“ přiznal jsem. „Má dost špatný zvuk. A samozřejmě, žádné zranění během války, nýbrž teď na podzim při přestřelce mezi gangy.“

„Já to věděla!“ vykřikla. Nevěřícně kroutila hlavou, proudy obarvených třpytivých vlasů jí zakrývaly tváře. „Chci se vrátit zpátky do Toleda, kde jsou jenom hodní lidé. Kalifornie je prokleté místo. Spadla jsem mezi zloděje, tím začíná i končí všechno, co jsem tady dokázala. Mezi zloděje a vrahy a podvodníky! Chci zpátky k Georgeovi!“

„Máte velmi slibné plány do budoucna.“

„Ale George mi nikdy nepromine. Byla bych po zbytek života všem k smíchu. Jak bych mu vysvětlila, kam se podělo třicet tisíc? Vlastně skoro čtyřicet, když připočítám auto a všechno, co jsem utratila.“ Hnětla kabelku v sepjatých dlaních.

„Jistá možnost, jak je získat zpátky, existuje. Nevěřím, že byste neměla vůbec žádné ponětí, kam by se Henry mohl zašít.“

„Neřekl mi nic. Prostě odešel. Teď vím, že už ho nikdy neuvidím. A kdyby, vyškrábu mu oči.“ Její oči zpoza rozpuštěných vlasů planuly bolestí. Nevěděl jsem, zda mám plakat nebo se smát.

Za oknem dokolečka tancoval rozprašovací systém, prýštil jiskřivé plaménky vody: „Žádné dopisy, telefonáty, telegramy, návštěvy?“

Pauza pokračovala, dokud jsem se nenabažil tancující vody.

„Včera měl přímý telefon ze San Franciska. Sluchátko jsem sice zvedla já, ale pak mě vyhnal do ložnice a zavřel za mnou dveře. Může to něco znamenat?“

„Snad,“ stoupl jsem si. „Zkusíme to odjinud. Z toho telefonátu jste neslyšela vůbec nic, žádná jména?“

„Ne.“

„Ale jste si jista, že byl ze San Franciska.“

„Ano. Spojovatelka to říkala,“ odhrnula si vlasy z tváře. Vypadala náhle krásnější a vyrovnanější, zároveň tím ve svých očích poodhalila ledové střípky tvrdosti, které jsem dříve nepostřehl.

„Měl bych vás upozornit, paní Fellowsová…“

„Baronová,“ prohlásila rozhodně. „Nikdy jsem jeho ve skutečnosti nebyla.“

„Tedy paní Baronová, uděláte nejlépe, když celý svůj příběh vypovíte policii.“

„Nemohu. Roztroubili by to ve všech novinách. Jak bych se pak mohla vrátit domů?“

„Kdybych vám vrátil vaše peníze, nebo část peněz, účtoval bych si patnáct procent. Ze třiceti tisíc to dělá čtyři a půl.“

„Souhlasím.“

„Kromě toho vám budu účtovat své výdaje, nic jiného. Obvykle beru ještě denní plat. Ten případ je ale mimořádný.“

„Mimořádný?“

„Mám své vlastní důvody, proč bych si rád popovídal s Henrym. Jestli ho najdu, udělám, co uznám za nejvhodnější, nic však neslibuju. Sliby jsou chyby.“

26

Byla půlnoc. Právě jsem zaparkoval kousek od náměstí Unie a vyšlápl si na svažující se uličce dolů k temnému dlážděnému prostranství, kde opuštěnost ruku v ruce s mlhavým, studeným dechem moře čekala na osamělého chodce, který neúmyslně zabloudí do zdejšího ráje duchů. Několika k sobě se tulícím chichotavým párům ale zjevně přítomnost lezavého strachu nevadila.

Spousta zářivých neónových nápisů rušila smutné spící město, napočítal jsem mezi nimi asi dvanáct barů, z nichž jeden, s pomerančovým nápisem Brloh, pomrkával v přilehlé uličce, kde jsem stál. Vešel jsem. Dole, pod rozviklanými špinavými schody, šlo skrz skleněné dveře obhlédnout rozlehlou čtvercovou místnost s kulatými rohy a stropem tak nízkým, až bylo cítit nezměrnou tíhu velkoměsta. Vzadu vlevo kdosi se smyslem pro podivnou krásu vytvořil obloukový bar, se zaprášenými lahvemi na policích. Kolem stěn stály v řadách dlouhé lavice s dlouhými stoly. Na jediném čistším místě uprostřed hrál unavený muž ve smokingu na velmi unavené piano. Všechen nábytek, včetně piana, kdosi řádně naemailoval na křiklavě oranžovou. Po zdech se producírovaly plejády obrázků nahotinek pokrytých špínou, ale s oranžovými vlasy. Vzal jsem za kliku.

Několik zákazníků se tu přece jen vyskytovalo. Mladý pár, noblesně oblečený, se zdál být naprosto mimo svou dobu. Dvojice osamělých mořských vlků u baru. Několik dalších mužů polehávalo a všelijak se podpíralo jako krejčovské figuríny; vesměs všichni snili o něčem úžasném, začít nový život, v nádherné zemi, pod jiným jménem. Společnost zpestřovalo pět nebo šest hýřilek, podle vzhledu v dost pokročilém stadiu, které seděly kolem pianisty a čas od času některá předvedla své vystoupení k dané písni. Právě povstala melírovaná blondýna (z Londýna) v zelených šatech se schválně roztřepaným lemem sukně. Začala zpívat pisklavým sopránem operetní árii. Výsledek působil jako pouťová taškařice.

Pianista by mohl být s přehledem zaměněn s mrtvolou, kdyby jen na chvíli přestal přebíhat prsty po trpící klávesnici. Průměrně se strefoval do správných not tak na 33,3 procenta, což bylo až dost, uvážíme-li, že byl jako nacucaná houba. Posadil jsem se ke stolu blízko piana a pozoroval ho, dokud ke mně nenatočil svůj bledý obličej se smutnýma očima. Připomínaly chodbičky červíků v povadlém, shnilém jablíčku.

Objednal jsem si u zakaboněné číšnice v oranžové zástěře pivo. Když mi rozměňovala dolar, vydřela dlouhý, útrpný úsměv z hlubin jejího bezedného zoufalství a prohodila: „Zizi je zas v sedmým nebi. Místo aby mu ucpali hubu, když je takhle divokej, tak ho ještě podporujou.“

„I já bych mu rád koupil panáka.“

„Zizi nepije,“ pravila. „Myslím – se zákazníkem.“

„Řekněte mu, až přestane, že bych si s ním rád promluvil. Jestli teda může přestat.“

Zkoušel jsem se tvářit zvrhle jako samo peklo, možná se ledy pohnou rychleji, než očekávám. Pivečko se mi samo nabízelo, ale nechal jsem ho větrat, dokud Zizi neodtloukl posledních půl tuctu žádostí. Půlnoc a růže, přála si děvčata. Měsíční svit a Modrý samet. Písně, odnášející tíživou atmosféru podzemí města do krásnějších časů, skvostnějších míst. Jeden z námořníků se rázem rozhodl, opustil bar a navezl se do blondýny v zeleném, se kterou po chvíli chvástavě odkormidloval pryč. Barmanova tvář zpoza pultu za nimi zírala jako mrtvý bílý měsíc. Šťastnější dny přicházejí znovu a znovu k nám, lásku mou nechť vždy provázejí… pokusila se zazpívat jedna z přítomných žen, náhle ale propukla v pláč, zatímco druhé ji utěšovaly. Pianista zplodil hutnou disharmonii, sklopil víko klávesnice a dalšího hraní se prostě vzdal. Krásně jsem teď mohl naslouchat řeči opilcově za mnou u zdi, který monotónním hlasem, ve všech podrobných detailech vysvětloval prázdné protější židli, kterou oslovoval má maminko, proč se stal nehodným hajzlíkem a pošpinil tím jméno své rodiny.

Ozval se cizí hlas, chatrný a chraptivý, balancující na pomezí mužsko-ženského rejstříku, šustil jako navlhlé mrtvé listí na větrné ulici. Zizi oznamoval přestávku: „Promiňte mi, lidi, moje šichta je u konce, ale vrátím se vám hned, jak hodiny odbijí první noční. To zase bude legrace.“ Odstrčil mikrofon. Nejistě vstal.

Číšnice, ihned gestikulující skrze hejno děvčat, ukazovala mým směrem. Něco Zizimu šeptala. Vydal se k mému stolu, vysoký, středně starý, kdysi příjemný člověk, což jsem usuzoval podle jeho způsobů. Jednu ruku opřel o stůl, naklonil se v prapodivně vachrlaté poloze, lhostejně svěsil čelist a skrze nehezké zuby procedil:

„Chtěl jste se mnou mluvit, příteli? Jmenuji se Zizi. Líbí se vám moje hraní?“

„Nemám hudební sluch.“

„Pak máte štěstí,“ usmál se jedovatě, odhaloval přitom dásně nad průsvitnými řezáky.

„Nejde o muziku.“

„A o co?“ naklonil blíž své křehké, napůl zhroucené tělo.

Ztišil jsem hlas a zatáhl ho za rukáv smokingu. Doufal jsem, že gesto vyznělo prosebně. „Potřebuju si šlehnout, strašně moc,“ škemral jsem, „pomalu vylejzám z kůže.“

Povytáhl husté obočí blíž k řídkým vlasům. „Proč jste přišel za mnou?“

„Poslal mě sem Ronnie z Pacific Pointu. Říkal, že znáte Moskyta.“

Pomalu se narovnal, kolébal se přitom jako vrba. Zůstal na mě civět. Pohled jsem mu opětoval. „Pro rány boží, Zizi, pomozte mi.“

„Neznám vás.“

„Tady jsou moje papíry,“ položil jsem vedle jeho ruky dvacku. „Musím to mít. Kde můžu najít Moskyta?“

Přejel po ní rukou s odřenými zakrvavělými nehty. „Dobře, příteli. Bydlí v hotelu Grandview. Je to za rohem, blok za obchoďákem. Tam se na něj zeptej.“ Sevřel dlaň a zastrčil bankovku do kapsy. „Pamatuj, nemám nejmenší ponětí, proč ho chceš vidět. Měj se.“

„Děkuju vám,“ rozrušeně jsem vstával.

„Sladký sny, příteli.“

Hotel Grandview byla čtyřposchoďová budova ze špinavých cihel, zapasovaná ze všech stran mezi vyšší stavby. Nad vchodem svítil nápis POKOJ S KOUPELNOU $ 1.50. Zatlačil jsem na těžké dveře, jejichž mosazné kování vypadalo, že prošlo zemětřesením, a dostal se do vstupní haly, dlouhé, úzké místnosti, slabě osvětlené dvěma starodávnými lampami, každá na jedné straně. Pod jedním ze světel hráli dvě ženy a tři muži u nízkého stolku poker. Pěkná sebranka. Obě ženy měly buldočí obličej, na sobě kabáty sešité z kůží dávno vyhaslých zvířat. Postarší tlusťoši se jistě pod kloboukem honosili pleší. Třetí muž byl mladý a bez klobouku. Žvýkal sirku.

Přešel jsem k osvětlenému stolu právě když prostovlasý mladík vyskočil a zeptal se: „Přejete si pokoj?“ Očividně jen za někoho zaskakoval, ale role se zhostil dokonale. Obličej úzký a bez krve se jízlivě poškleboval.

„Jdu za Moskytem.“

„Zná vás?“

„Ještě ne.“

„Někdo vás poslal?“

„Zizi.“

„Počkejte chvíli,“ naklonil se přes stůl. Přitáhl si starý telefon, který napojil do ještě starší přepojovací telefonní desky. Do mluvítka žblebtal jemně a potichu a nespouštěl mě z očí, naslouchátko přidržoval těsně u ucha. Pak zavěsil, odpojil drát. „Říkal, že můžete jít nahoru.“

„Do jakého pokoje?“

Šklebil se dál mému ignorantství. „307. Použijte výtah, jestli chcete.“ Tiše přešel po rozložené kaučukové rohoži, stejně tak nehlučně se připojil do hry.

Rozhrkaná kabina výtahu se mnou dýchavičně vyšplhala tři patra. Vystoupil jsem do zatuchlé chodby. Podél stěn jako kdyby stály očíslované tmavě hnědé rakve, vzdáleně připomínající dveře, topící se v červené záři protipožárních žárovek zapuštěných v pravidelných intervalech ve stropě. Třistasedmička ležela napůl cesty vlevo. Dveře byly na škvírku otevřeny, vycházel z nich jasný pruh žlutého světla, ubíhající přes ošoupaný koberec a dál nahoru po protější zdi.

Kdosi světlo na chvíli zastínil a vyčkával na druhé straně dveří. Zvedl jsem ruku, abych zaklepal, v tu ránu se dveře prudce rozletěly. Ve veřejích stanul středně vysoký mladý muž.

Stínil obzvlášť svou hustou černou čupřinou, která ho dělala o mnoho vyšším. „Á, náš malý Ziziho přítel, jen pojď dál,“ vítal mě zastřeným nosovým hlasem.

S jednou rukou v bok a druhou na klice přinutil mě protáhnout se těsně kolem něj. Nevypadal tvrdě, spíše rozechvěle a měkce jako žena. Gumovými pohyby zavřel dveře. Přistoupil blíž, čímž vydával na odiv zelenou jemně tkanou košili, temně zelené kalhoty a nejtřpytivější zelenožlutou kravatu, co jsem kdy viděl, sepnutou širokou zlatou sponou.

I druhou ruku založil do pasu. Naklonil hlavu na stranu, hlavu s malým, špičatým obličejem, obrostlým vysokou kartáčovanou hřívou. „Nosíte bouchačku, tatíku?“

„Používám ji při své práci,“ popleskal jsem si po ztěžklém místě pod sakem.

„A kdepak pracujete tatíčku?“

„Odrovnávání všeho druhu. Potřebujete mý vysvědčení?“

„Jako žes nezkusil vodprásknout svýho fotra?“ zasmál se absurdnosti své myšlenky, které jsem ani já nerozuměl. Měl drobné zuby, hezké jako první zoubky u dětí. „Odkud jste?“

„Pacific Point.“

„Nikdy jsem vás v Pointu neviděl.“

„Pracuju po celý dýlce pobřeží,“ řekl jsem netrpělivě, „když chcete znát můj životopis, pošlete mi dotazník.“

„V pořádku, uklidni se, rád obchoduju s lidma, který znám, to je normálka, ne? Používáš jehlu nebo čichání?“

„Jehlu,“ vybral jsem si. Správně?

Přešel pokoj ke skříni plné šuplíků, otevřel ten nejvrchnější. Moskyt penězi rozhodně neoplýval, pokoj zůstal takový, jak ho jeho pán našel: holé jednobarevné stěny, vrzající železná pelest, přes jediné okno smutně visely pochroumané zelené žaluzie. V koberci byla vydřená cesta od postele do koupelny, což mi připomnělo veselé mravence, kteří také pochodují stále dokola po stejných cestičkách. Pokoj jako stovky tisíc jiných.

Postavil na almaru petrolejku. Zapálil ji stříbrným zapalovačem, v jeho ruce se zaleskla snad i nová injekční jehla. „Chceš čtyřicítku nebo pětašedesátku?“ zeptal se přes rameno.

„Za pětašedesát. Máš vysoký ceny.“

„Fakticky? Nejdřív mi ukaž prachy, tatíku.“

Ukázal jsem je.

„Přines je sem.“

Míchal ve lžíci žluto-bílý prášek. Odpočítal jsem pětašedesát dolarů.

Za dveřmi koupelny začala téct voda, z těch samých míst kdosi zakašlal. „Kdo tam je?“ zeptal jsem se. Asi půjde do tuhého.

„Příteli, neměj hned vítr. Líp bude, když si sundáš kabát, nebo si vezmeš do stehna?“

„Chci vědět, kdo tam je. Mám strach, neuvolním se.“

„Jenom jedno děvče,“ konejšil hlasem. „Od ní žádné nebezpečí nehrozí. Tak a teď si sundej kabát a jako hodný chlapec si sem lehni.“

Ponořil jehlu do roztoku, natáhl celý objem, zároveň se ke mně otáčel. Pěstí jsem mu ji vyrazil z rukou.

Moskytovu tvář polil nepopsatelný odstín červené, rozklepalo se mu pod bradou vole, do otevřené zásuvky hmátl dříve, než jsem ho stačil zpacifikovat. Před nosem mi zasvištělo ostří vystřelováku. „Ty špinavej hnusnej smrade, neodvažuj se na mě šáhnout.“ Zády se opřel o zeď, nakrčil se. Šermoval nožem, jehož oboustranné ostří vrhalo po stěnách odlesky. „Rozřežu tě na kousky, jestli se mě jenom dotkneš.“

Vytáhl jsem z kapsy saka svůj milovaný revolver: „Zahoď to, Moskyte!“

Nejistými malými černými očky přelétl ostří své zbraně, mířící špičkou stále do mých prsou. Sekl jsem po něm pistolí a zasáhl ho ústím hlavně do nataženého zápěstí. Nůž dopadl na zem. Šlápl jsem na něj. Moskyt se mi vrhl na tvář. V tu chvíli už bylo neodkladné, abych ho praštil; tak jsem ho praštil – krátkým pravým hákem pod ucho. Svezl se na zem jako hadrový panák.

Stříkačku jsem s křupotem rozdrtil patou o koberec, sehnul se pro nůž a zavřený ho uložil do kapsy. Moskyt byl vyřízený, jen rychlé chraptivé dýchání prozrazovalo, že žije. Hlavu měl opřenou o zeď; poodtáhl jsem ho, aby se neudusil. Připomínal mi sochu povalenou na zem, bílá oční víčka, kudrnaté vlasy, mrtvo, klid.

Za mnou cvakly dveře koupelny. Rychle jsem se napřímil a otočil. Spatřil jsem černočernou tmu a z ní se vynořivší se Ruth. Kráčela jako náměsíčník, v pyžamovém kabátku pro ni příliš velkém a žlutých nylonkách s červeným prošíváním.

„Ahoj, ahoj, ahoj,“ linulo se jí z hladké pobledlé tváře. „Ahoj, ahoj.“ Bez strachu či zvědavosti si prohlížela pistoli v mé ruce: „Nestřílej, kovboji, vzdávám se.“ Na známku kapitulace zvedla ruce, které ale zase ochable spustila dolů. „Absolutně se vzdávám.“ Stála. Kolébala se.

Zandal jsem zbraň a chytl ji za loket. Žádná reakce. Konečně se mi podařilo identifikovat její tvář – tvář zmařených nadějí. V životě jsem už takovou viděl, u muže, který byl zraněn kulkou do břicha. Smrtelně.

„Pusť mě, parchante,“ zurčela bez nenávisti, odtáhla se a plavně pokračovala až k posteli, kde se posadila. Dosud si Moskyta nevšimla, ačkoli ležel prakticky u jejích nohou. Až teď. Rýpla do jeho nohy špičkou červeného pantofle.

„Copak se stalo tomuhle malýmu protivovi?“

„Upadl a zranil se. Je to špatný.“

„Je to špatný,“ zahrála si na ozvěnu. „Je špatný, že není mrtvý. Dýchá. Podívej, bil mě.“ Odhalila rámě, ze kterého svítily rudé otisky zubů. „Ale zranit mě nemohl. Byl na míle daleko. Na tisíce mil daleko. Na stovky tisíc mil…,“ žvatlala.

„Kdes byla, Ruth?“ přerušil jsem ji.

„Na mém ostrově, na ostrově kam chci odejít. Je bílý a maličký v hlubokém temném oceánu.“

„Sama?“

„Sama,“ usmála se. „Zavřela jsem dveře a zamkla všechny zámky, zandala závoru a zatáhla všechny řetízky a posadila se do křesla. Nikdo se mě nemohl dotýkat. Nikdo. Seděla jsem a poslouchala příboj na pláži. Nikdy bych nikomu neotevřela, jenom svýmu tátovi a táta přišel a šli jsme spolu sbírat lastury. Našli jsme ty nejkrásnější, růžový, červený a taky ty největší. Schovala jsem si je doma, v mý tajný komůrce. Nikdo neví, kde je mám, jenom já to vím,“ hlas se jí vytrácel do nekonečných dálav. Koleny podepřela bradu, zavřela oči a nechávala se unášet vzdáleným oceánem, houpala se na vlnách slabounce do všech stran.

Moskytovo dýchání pomalu přecházelo do normálu klidných, pomalých výdechů. Oči měl stále zavřené. Zašel jsem do koupelny pro sklenici vody. Po zemi se tu povalovaly rozházené Ruthiny svršky. Polil jsem vodou Moskytův obličej. Zamrkal a vyprskl. Otevřel oči.

„Hopla,“ posadil jsem ho. Hlava mu sice visela na stranu, ale byl při vědomí. Čišela z něj zášť. „Vocuď se nedostaneš, tatíku,“ zašeptal.

Bez známky vzrušení jsem se natočil k děvčeti: „Vidělas Speeda?“

„Speeda?“ opakovala zdáli, jako šumící lastura klidná a uzavřená.

Moskyt bojoval se svými necitlivými údy: „Nic mu neříkej, je to zloděj.“ To mi připomnělo, že jsem tu vlastně kvůli němu.

Vytáhl jsem ho oběma rukama za kravatu i límec a opřel chudáka o zeď. Jistě se bál, že upadne.

„Tak mi tedy povíš ty, kde je Speed.“

Zakroutil mokrou hlavou. Podíval se na mě přimhouřenýma očima: „Nikdy jsem o žádným Speedovi neslyšel,“ slabým hláskem zakvíkal. „Shoď ze mě ty hnusný pracky,“ opět syslí vypísknutí. Celý zrudl, zřejmě od sípavého zachrchlání v krku.

„Není kudy utýct,“ o ždibec jsem uvolnil stisk. „Chci Speeda.“

Zkusil mi plivnout do tváře, ale nepodařilo se, bělavá slina mu stékala po bradě. Budeme muset přitáhnout, hochu. Opatrně samozřejmě. Myslím, že už zdálky vítal smrt, jako odporný přerostlý hmyz.

Sotva znatelně sebou zamrskal: „Pusť mě, člověče.“

Dobrá, máš svou svobodu mít. Dopadl na všechny čtyři, chrchlal, třásl hlavou ze strany na stranu jako jelen v říji.

„Kde je Speed?“

„Nevím,“ schoulil se mi u nohou.

„Poslouchej mě, Moskyte. Nemám tě rád. Ty nemáš rád svou práci. Tak se mi teď hezky omluv a vyklop, co víš, nebo dostaneš výprask, jaký jsi ještě nezažil. Pak zavolám policajty, aby si tě pěkně zabalili do svých peřinek. Věř, že se hodně dlouho nevrátíš.“

Zaměřil mě skrz své vrabčí hnízdo: „Na žebráka máš dost velkohubý kecy.“

„Fajn. Právě jsem ti představil tvou budoucnost, když mě neodvedeš ke Speedovi.“ Dal jsem mu osahat svůj policejní odznak. Speciální pro soukromé detektivy.

„Myslím, žes vyhrál,“ řekl do ošoupaného koberce. Pomalu se začal stavět na nohy.

Držel jsem ho na mušce, dokud se česal a oblékal do zeleného tvídového kabátu. Zhasl petrolejku.

Ruth stále vsedě balancovala na okraji postele, tedy jsem ji lehce postrčil, když jsme vycházeli ven. Bokem se skácela na přikrývky. Ležela tak, jak dopadla, s koleny u brady, snad čekala, že se probudí na jiné planetě statisíce světelných mil odsud, kde bude jen a jen sbírat své milované lastury…

Moskyt zamkl dveře. Sebral jsem mu klíče dřív, než je stačil strčit do kapsy. Ustoupil ke dveřím. V červeném světle, vydávaném malými špinavými sluníčky, rozpřáhl v očekávání ruce.

„Dole nebudeš s nikým mluvit, dokonce se na mě ani nepodíváš. Ke Speedovi je to daleko?“

„Je v Půlměsíční zátoce, má tam chatku. Neberte mě tam. Zabije mě.“

„Máš se čeho bát,“ povídám, „jen pokud mi lžeš.“

Za jedněmi z očíslovaných dveří žalostně vykřikla žena. Jakýsi muž se zachechtal. Na chodbě, ve výtahu, přes halu i po příkré ulici dolů na pusté náměstí jsem se lepil k Moskytovi jako moucha na med. Před každým krokem sáhodlouze přemítal, nakonec se ale k němu odhodlal. Jo, byla to fuška.

27

Podél siluet hor visely těžké mraky; zataženou silnici tedy už nesužoval jen prudký vítr, ale i drobné kapičky vody. Pustil jsem žluté mlhovky a nechal naplno běžet stěrače, přesto to byla únavná, dlouhotrvající cesta, během které, od hranic San Franciska až k zátoce, jsme minuli sotva pár aut, jinak tmavé, mrtvé domy. Město se svým životem za našimi zády jako by nikdy neexistovalo.

Muž vedle byl tiše. Příležitostně zasténal. Jedinkrát pronesl: „Zabije mě. Speed mě zabije.“

„Žádná škoda,“ povzbudil jsem ho.

„Vás zabije taky!“ vykřikl. „Doufám, že vás zabije.“

„Určitě jo. Je sám?“

„Pokud vím, je.“

„Půjdeš ke dveřím a budeš vyjednávat.“

„Nemůžu. Je mi blbě. Zranil jste mě.“

„Ale ale! Hlavu vzhůru, nesnáším fňukaly.“

Zase byl zticha, ačkoli příležitostně vzdychal. Plížili jsme se pod dusivým šedým nebem skrze zamračené šedé hory. Slunce i další jemu podobné hvězdy dávno vyhasly, a já s Moskytem jsme dávali všanc své duše temným démonům vířícího očistce.

Konečně silnice klesla pod pásmo mračen. Vpravo rozprostíral oceán svou šedou plochu hluboko zakouslou do pevniny; připomínal tak poklidně tekoucí řeku. Protější břehy zarůstal neprostupný černý les. Míle a míle podél pobřeží se nám vodní plocha ztrácela a opět objevovala; podle toho, jak se před námi kroutila cesta. V úzkém, ztraceném údolí jsme narazili na rozcestí. Jedna silnice vedla doleva, druhá doprava.

Zastavil jsem: „Kudy?“

„Nevím.“

„Moskyte, měl bys. Rozmysli si: naději se Speedem nebo jistotu u federálky. Takže se tedy ptám: kudy?“

„Doprava,“ odpověděl chmurně. „Je to míli odsud.“

Přejeli jsme na druhý břeh po dlouhém nízkém mostě, pak kousek štěrkovou cestou, než se nám podařilo minout špinavou odbočku, která vedla kdovíkam dolů na pobřeží.

„Tam,“ ukázal.

Zabrzdil jsem a couvačkou zapíchl auto do vyježděné lesní cesty. „Jak daleko ještě?“

„Za tamhletou zatáčkou.“

Zhasl jsem motor, zatáhl ruční brzdu. „Vylez a jdi přede mnou. Jestli mu dáš znamení, sundám tě.“

„Speed mě zabije,“ pomalu a zřetelně potvrdil svou teorii, abych neopomněl, že všechnu vinu nesu já. V šeru, poskytovaném osvětlením palubní desky, šlo v jeho očích spatřit lesklá jezírka vody. Vyštrachal jsem z přihrádky baterku a otestoval ji na jeho obličeji. Vypadal strašně.

„Vylez.“ Naklonil jsem se, abych na jeho straně otevřel dveře a vylezl za ním. Pro jistotu jsem stáhl všechna okénka a zamkl oboje dveře.

„Bojím se,“ přiznal Moskyt. „Bojím se tmy. Nikdy jsem tu nebyl v noci.“

„Spíš se odsud nikdy nedostaneš, jestli se, chlape, nevzchopíš. Teď jdi přede mnou.“

Ulpěl na dveřích vozu. Nešlo ho odtrhnout, teprve ústí revolveru mu trochu promluvilo do duše. Proti své vůli se začal potácet po cestě.

„Zavolej ho,“ poručil jsem mu ústím mého revolveru. Baterku jsem svíral zhasnutou v levačce.

První pokus nevyšel. Ozvalo se jen suché hrdelní zaskřípání.

„Hejbni sebou a zavolej ho. Řekni mu, kdo jsi. Řekni mu, že jsem tvůj přítel.“

„Pane Speed,“ tence zakřičel. „Tady je Moskyt.“

Byli jsme tak v polovině mezi domem a lesem. „Hlasitěji,“ pošeptal jsem mu do ucha a ještě víc přitlačil revolverem.

„Pane Speed,“ jeho hlas zaprskal.

Pošťouchl jsem ho dopředu. Jakmile Moskyt došlápl na prkennou verandičku, otevřely se dveře.

„Kdo je to?“ zaburácel mužský hlas z nepozorovatelného bludiště stínů.

„Moskyt.“

„A co mi chceš? Kdo je tam s tebou?“

„Přítel.“

„Čí přítel?“ skrytý hlas přidal na intenzitě.

Teď jsem se tedy dostal tak daleko, jak jen to bylo možné. Dokonce i se slzným plynem, samopalem a kordonem policajtů nezajmete člověka, který se dostal do slepé uličky, bez risku vlastního života. Jistě, měl jsem nad Speedem výhodu. Vím, že se z Blaneyho včelky stále zotavuje, navíc byl s velkou pravděpodobností beze zbraně.

Obešel jsem Moskyta. „Jmenuji se Archer. Najala mě Marjorie Fellowsová,“ jméno jsem vyslovil velmi zřetelně, „najala mě, abych vás našel.“

Než jsem domluvil, rozsvítil jsem baterku. Bílý paprsek polechtal dveřní rám i nakrčeného Speeda, mohutnou postavu s černou pistolí v ruce. Zírali jsme na sebe dlouhý a napjatý okamžik, každý z nás mohl zabít toho druhého. Rána. To bolí. Oheň v břiše. Křeče. Uf!

Mívám hloupé představy.

Impuls z něho vzešel náhle, bez jakéhokoli pohybu se stáhl do obrany: „Co vlastně chcete?“ Bledým jasným zrakem pohlédl na svou zbraň, pohledem člověka, jemuž v největší krizi selhala.

„Můžete ji stejně tak dobře zahodit,“ povídám, „držím vás v šachu.“

Mrštil mi ji k nohám na dřevěnou podlahu, s výrazem znechucení. Moskyt se po ní instinktivně natáhl, předešel jsem ho však levou podrážkou.

„Vypadni odsud, Moskyte,“ pozorně jsem hlídal Speeda, „nechci tě už nikdy v životě vidět.“

„Kam mám jít?“ zaskřípal bolestivě a nevěřícně jedním dechem.

„Kamkoli kromě San Franciska. Vypadni!“

„Jako sám? Odsud?“

„Táhni!“

Odkvačil kamsi do šera, ani jsem se neobtěžoval za ním otočit. „Půjdem dovnitř, pane. Bude líp, když dáte ruce nad hlavu. Jste neobyčejně pánovitý,“ navracel se mu jeho styl.

Sebral jsem jeho pistoli a zasunul jsem ji, baterku v podpaží, do kapsy. „Abychom si rozuměli, plukovníku. Žádný chybný manévry, jestli ovšem nechcete doplnit svou sbírku olova v tý vaší jedný frontový.“

Prošel dveřmi. Já v nich zůstal, dokud opět nezapálil petrolejovou lampu. Plamen se ustálil, zesílil, na zemi i svažujícím se stropě vykouzlil rozplizlé kroužky. Pokoj obsahoval vestavěnou palandu, levný dřevěný stůl, dvě kuchyňské židle a plátěné lehátko vedle kamenného krbu, ve kterém se teď netopilo, takže v místnosti byla docela zima. Vedle postele odpočívaly ještě dva objemné nevybalené kufry.

„Sedněte si,“ mávl jsem pistolí k lehátku.

„Díky za laskavost,“ rozvalil se do něj, jak dlouhý tak široký, a drze se otázal: „Je nutné stále držet ruce nahoře? Cítím se směšně.“

„Ne,“ obsadil jsem jednu z kuchyňských židlí.

„Já vám děkuji,“ spustil ruce, ovšem rozhodně se tím neuvolnil. Pokusů o úsměv po několika trapných grimasách zanechal. Zvedl jen ruku a přikryl nepoddajná ústa. Po chvíli si prstem počal přejíždět úzký hnědý knírek. „Znám vás odněkud, ne?“ zeptal se.

„Už jsme se viděli. Dost velký krach nocovat zde po chajdě v Oáze, co?“

„Jo, dost velký. Vy jste detektiv?“

Přikývl jsem.

„Žasnu nad Marjorií,“ nedal ale na sobě nic znát, žádné city, žádná zář. Splihlá, otrávená tvář s hlubokými rýhami od stran nosu ke koutkům. Levým ukazováčkem začal tu levou prozkoumávat. „Nemyslím, že by došla až tak daleko.“

„Zranil jste její city,“ meditoval jsem, „nikdy není moudré zranit ženské city. Když už je mermomocí chcete okrádat, měl byste si příště vyzkoušet se s nimi nezaplétat a tak jim city nezranit.“ Abych se do toho moc nezamotal sám.

„Krádež je hodně silné slovo. Dala mi peníze, abych za ni investoval. Dostane je zpátky, slibuju.“

„Vaše slovo bude patrně dobré, jak dobrý byl váš manželský svazek, he?“

„Týden,“ řekl. „Dejte mi týden. Zaplatím do puntíku a rád.“

„A co takhle teď?“

„To je nemožné. Teď nemám peníze. Všechny jsou investované.“

„Do nemovitostí?“

„Do nemovitostí, přesně tak.“ Zorničky se mu zachvěly; hned zaúřadovala ruka-průzkumník a na moment je zamaskovala.

„Netrapte mozek myšlením, Speede. Vím, kam jste ty prachy strčil.“

Stále na mě civěl skrz prsty. „Předpokládám, že Moskyt vám jistě všechno vyložil.“

„Moskyt ani necekl.“

„Tedy se mi napíchla na telefon, má sladká svině.“ Sjel dlaní z obličeje na hrdlo, kde stiskl mezi ukazovák a palec kus volné kůže. „Ta slaďoučká svině.“ Ovšem žádná zlost nebo něco podobného na něm nezapracovala, věci se měly, jak se měly, těžko je mohl napravit. Bylo mu ze sebe špatně. „Dobře, co teď se mnou uděláte? Slibuju, že peníze do týdne vrátím.“

„Nevíte ani co se může stát za pět minut, a už mluvíte o týdnu. Za týden můžete být taky mrtvý.“

Poloúsměv na jeho tváři vrásky jen prohloubil. „To můžu. Vy taky. Samozřejmě, víc to přeji vám.“

„Komu jste dal ty peníze?“

„Joe Tarantinovi. Být vámi, od něj bych peníze vymámit nezkoušel.“

„Kde je?“

Zvedl svá široká ramena. Spustil je. „Nevím, ani po tom netoužím. Joe nepatří mezi mý důvěrný přátele.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„Předminulou noc,“ uvedl po krátkém rozjímání.

„A kdy jste od něj koupil heroin?“

„Koukám, že znáte mý obchody líp než já sám,“ naklonil se, nohy pošoupl dozadu. Připomněl jsem mu revolver.

„Dejte to pryč, prosím. Jak jste říkal vaše jméno?“

„Archer,“ revolver jsem si znovu opřel o koleno.

„Kolik vám platí Marjorie, Archere?“

„Dost.“

„Ať už je to kolik chce, zaplatím vám víc. Výměnou za trochu času. Malinkou trochu času.“

„Asi ne, pane.“

„Mám dvě kila čistýho heroinu. Víte, kolik to hodí při současných cenách?“

„Do těchto kursů nejsem příliš zasvěcený. Poučte mě.“

„Plných sto tisíc, když budu mít čas se kontaktovat. Sto tisíc je daleko víc, než dlužím svý slaďoučký sviňce,“ poprvé promluvil s elánem. „Dokonce vás ani nenavádím, abyste ji podvedl. Jediný, co potřebuji, je čas. Čtyři dny budou stačit.“

„To za váma budu běhat s puškou v ruce?“

„Nebude potřeba.“

„Mno, zdá se mi, že se mě snažíte obalamutit, jako se vám to povedlo u Marjorie. Podle všeho, co vím, máte peníze u sebe.“

Začaroval se svaly kolem očí ve snaze nasadit výraz nevinné upřímnosti, ovšem kromě vrásek, s bledostí, chladností a bezvýrazností nijak nehnul. „Docela se pletete, tatíku,“ docela by mě zajímalo, od koho Moskyt pochytil své oblíbené oslovení. „Prohlídněte si mou peněženku, jestli máte zájem,“ chtivě sáhl do vnitřní kapsy saka.

„Nikam nesahejte! Podíváme se do vašich kufrů.“

„Jen do toho. Nejsou zamčené.“ To napovídalo o jejich naprosté bezcennosti.

Pohlédl na drahá zavazadla a přitom odhalil svou pravou tvář pravého gentlemana z jižní Kalifornie, oválnou a hladkou, s jemnými rysy kolem úst, světlými vlasy sčísnutými dozadu z širokého opáleného čela. Z profilu sedlovitý nos a dlouhé úzké čelisti ale prozrazovaly grázla, i když trochu přestárlého.

Oblboval mě dokonale: nebyl jsem schopen pohlédnout za jeho gentlemanskou přetvářku, dokonce jejím přijmutím jsem mu nahrával. Byl ve větší pohodě, než by měl být, s přihlédnutím k mému revolveru.

Snažil jsem se odpovědět poničenému starému muži za oponou: „Melete z posledního, Speede. Předpokládám, že to víte.“

Uhnul pohledem, rázem o deset let starší, neřekl nic, přesto vyzařoval otázku.

„Mě si nekoupíte,“ řekl jsem, „z týhle kaše už nevybřednete. Zkusil jste si velký slavný comeback, který ztroskotal, že?“

„Co tedy navrhujete, pane? Nebo tady jen s radostí čarujete slovíčka?“

„Musím vás vzít s sebou. Prvním problémem jsou Marjoriiny peníze…“

„Který ovšem nikdy nedostanete, když mě teď seberete, ani šesták.“

„Pak musí Marjorie vzít zadostiučinění ve vašem uvěznění.“ Zaliboval jsem si ve slovíčkách. „Má náladu sáhnout až po krajních metodách a já jí pomůžu. A nemějte strach, že by se policie o vás nezajímala, určitě si už nachystali spousty otázek, zvlášť kolem Dallingovy vraždy.“

„Dallingovy vraždy?“ tvář se mu zúžila a smrtelně zbledla. „Kdo je Dalling?“ Ale věděl, kdo je Dalling, a věděl, že já vím, že on to ví.

„Kdyby vás někdy pustili, Dowser a Blaney vás přivítají s otevřenou náručí,“ poznamenal jsem. „Roztrhají vás na kousky, což asi víte. Na váš život bych nevsadil ani deseťák.“

„Jste jeden z Dowserovy bandy.“ Zaměřil zrakem zbraň. Pozvedl jsem ji z cvičných důvodů, aby jasně pohlédl do okrouhlého ústí, černé propasti na pomezí života a smrti.

„Tak jak, Speede? Půjdete se mnou nebo se se mnou vyrovnáte?“

„Vyrovnat?“ zamumlal stále fascinovaný střílející hračkou.

„Vrátím se s vámi nebo s heroinem, jedním nebo druhým.“

„K Dowserovi?“

„Pálí vám to skvěle. Jestli Danny dostane svou zásilku zpátky, moc se už o vás starat nebude. Jednoduše ho přestanete zajímat.“

S námahou vysoukal: „Šábnu se. Rozdělíme sto tisíc, to je pade pro vás. Mám kontakt z východu, zítra.“

„Mě si nekoupíte,“ zopakoval jsem. „Dostanu všechno.“

„Když vám to dám, co bude dál?“

„Záleží na vás. Nasedněte do auta a zmizte odsud, jak nejrychleji umíte. Nebo můžete jít na západ a přeplavat oceán.“

Zvedl oči, staré a nemocné: „Měl jsem vás zastřelit hned, když byla možnost.“

„Měl jste, ale neudělal. Vypadáte zničeně.“

„Jsem zničený,“ řekl si pro sebe svým sladkým, ale zatrpklým hlasem. Cítil jsem, že nikdy neočekával úspěch, jen si potřeboval dokázat, že ještě za něco stojí.

„Mrháme čas. Kde to je?“

„Odpovím, když mi odpovíte na tohle – kdo mě shodil? Nic proti němu nepodniknu, vážně. Já to jen chci vědět.“

„Nikdo.“

„Nikdo?“

„Poskládal jsem dohromady pár slůvek, značně podpořených běháním z místa na místo. Já sám. Nevěříte, že?“

„Ach, věřím. Kromě toho, co bych tím změnil?“ Rozmrzele pohodil hlavou. „To zavšivený zboží leží v kredenci v krabici od tabáku.“

Bylo tam.

28

Vím, že kdybych se pro Ruth nevrátil, pronásledovaly by mě špatné sny po celý zbytek života. O mladé dívce s heroinem v žilách. Zatraceně špatné sny.

První moje cesta vedla tedy do Grandview hotelu, do temné, opuštěné vstupní haly, kde kromě stejného nočního hlídače a jeho sci-fi časopisu nic jiného k mání nebylo. Mladík urputně zíral do řádek bojujících vesmírných lodí, nikdo z nás nepromluvil. Opět jsem se ocitl před červeně ozářeným číslem 307.

Děvče spalo v přesně stejné poloze, jak jsem ji opustil, s ohnutýma nohama, stehny pevně k hrudi. Vzbudila se. Vleže mě pozorovala, jak zavírám dveře a posléze k ní přistupuji. Vlasy jí spadly do obličeje, kopírovaly dech, dokud jsem je neodhrnul a nestrčil za ucho. Zvedla na obranu hlavy ruku. V té samé chvíli opět usnula. Hluboký spánek tvé břehy omývá…

Museli jsme pryč. Naplnil jsem sklenici studenou vodou, posadil ji a vodu chrstl do obličeje. Zamrkala víčky. Slabě zavrčela.

„Ruth vstaň. Probuď se.“

„Jděte pryč, zničil jste mi sny,“ plácla sebou na břicho a zaryla obličej do polštáře.

Obrátil jsem ji zpátky. „Hele, holka! Musíš vstát.“

„Ne. Prosím,“ zakňučela. Oči se jí jemně zavřely.

Znovu jsem naplnil skleničku. „Je libo další perlivou vodu?“

„Ne!“ posadila se. Přidala k tomu pár nadávek.

„Obleč se. Půjdeš se mnou. Nechceš tady přece zůstat s Moskytem, že ne?“

Hlava se jí líně převalila ze strany na stranu. „Ne, je odporný,“ promluvila s dětskou vážností, osiřelá a uvržená mezi chladné mramorové zdi. „Kde je Moskyt?“

„Na cestách. Ty odsud musíš zmizet.“

„Ano,“ opakovala jako na hodinách správné výslovnosti: „Musím odsud zmizet.“

Sebral jsem v koupelně její šaty a podal jí je. Svetr, sukni, střevíčky. Ale toulala se stále po cizích krajinách, neschopná šaty sama na sebe navléci. Svlékl jsem jí kabátek od pyžama, chůva by ze mě dobrá nebyla, a oblékl ji. Plula si na svém ostrově; práci mořit se s jejím bezduchým tělem přenechala na někom jiném. Na mně. Dostrkal jsem ji do výtahu a před vstupní halou ji zvedl do náručí. Byla lehká jako pírko.

Recepční na mě mrkl. Neřekl ani slovo. Není divu, už jistě spatřil z výtahu vystupovat mnohem zajímavější páry.

Auto jsem měl zaparkované u žlutého obrubníku před hotelem. Odemkl jsem, uložil ji na vedlejší sedadlo a opřel ji o vypolštářovanou část auta. Měla sice tendence sjíždět dolů, přesto zůstala víceméně v nezměněné pozici víc než šest hodin.

Šestkrát jsem zastavil, abych se protáhl a upravil ji. Spala jako mrtvá, nehlučně, bez pohybu. Ujížděli jsme na jih, skrz zamlženou noc, uchvacující rozbřesk i jasné ranní světlo, stále dál a dál za neviditelným cílem. Kam vlastně?

Konečně se probudila. Zrovna jsem prudce sešlápl brzdy na červenou u nájezdovky do Santa Barbary. Světlo se změnilo náhle, což mě uvnitř natolik rozehřálo, že jsem málem spálil gumy. Ruth sletěla ze sedačky. Rychle jsem ji pravačkou odklidil z předního skla. Otevřela oči. Dost se divila, kde to je.

„Santa Barbara.“ Zelená, plyn znamenal pohyb.

Protáhla se. Pokukovala po nedalekém citrusovém hájku a modravých horách v pozadí. „Kam jedem?“ zeptala se o poznání silnějším hlasem než včera.

„Podívat se na mého přítele.“

„V San Francisku?“

„V San Francisku ne.“

„To je fajn,“ zívla a protáhla se ještě jednou. „Měla jsem o San Francisku příšerný sny. Malej odpornej chlap s křovím místo vlasů mě zatáhl k sobě do pokoje a dělal mi tam hrozný věci, přesně si nepamatuju jaký, ale určitě hrozný. Bože, mně je blbě. Byla jsem včera opilá?“

„Tak nějak. Spi dál, jestli chceš. Nebo si zajdem něco zakousnout?“

„Nevím, jestli budu moct. Ale můžeme to zkusit. Bůh ví, jak dlouho jsem nic nejedla.“

Zrovna jsme se blížili k odbočce, u níž kdosi vystavěl motorest. Zastavil jsem na parkovišti u vedlejší benzínky a pomohl jí z auta. Byli jsme jistě párek k pohledání, tedy spíš k politování. Ruthina bledost pod žárem poledního slunce vypadala obzvlášť strašně a já? Hanba mluvit. Na hřbetě mě tížilo tři sta čtyřicet zbrusu nových mil, cítil jsem se, jako bych je ušel pěšky. Žaludek si žádal jídlo, hlava spánek, obličej holení, tělo sprchu. Ze všeho nejvíc mi ale chyběl hovor s někým šťastným, úspěšným, vitálním.

Steak s pintou kafe udělal divy. Zato děvče polovičatě skouslo toast, který si namočilo do vaječného žloutku. Její potravou, spánkem i životem byl heroin. Kráčela s bolestí v náručí vstříc neodvratné smrti. Ta myšlenka mě rozrušila.

Pokusil jsem jí tedy opatrně volenými slovy něco podobného říct: „Znal jsem kuřáky opia, čichače koksu, marihuanové labužníky, opilce. Zchátralé ženy i muže, kteří žili na smetištích a pálili si vlastní alkohol. Patřili mezi ně i ti, kteří se nedokázali odpoutat od arzénu, nebo ti, kteří by se pro další lok studeného éteru prodali do otroctví. Ale tvůj návyk je nejhorší, jaký může být.“

„Lekce,“ pronesla tónem znuděného adolescenta. Ztělesňoval jsem právě univerzitního profesora, který kritizoval žvýkání. „Co vy víte o mých návycích, pane Nudo?“

„Hodně.“

„Kdo jste?“

„Soukromý detektiv. Už jsem ti to říkal, ale zapomnělas.“

„Hm, jo, zapomněla. Byla jsem včera v San Francisku? Myslím, že jsem tam odjela autobusem.“

„Bylas tam.“

„Co se mi stalo s ramenem? V motorestu jsem si všimla, že ho mám nateklý. Jako by mě něco kouslo.“

„Kousl tě Moskyt.“

Na chvíli jsem spustil oči z vozovky. Viditelně nechápala.

„To není legrace,“ řekla ledově.

Rozesmála i nazlobila mě najednou. „Doprčic, já tě přece nepokousal.“ Bude asi zbytečným plýtváním sil připomínat jí včerejší noc, kterou nadobro z mysli vypustila. Dokonce i mně se Moskyt zdál být spíš výplodem ďáblovy fantazie, peprně ozářené červenými světýlky.

Na něco si Ruth přece vzpomněla, útržky paměti vystupovaly napovrch: „Máte pravdu,“ kuňkala, „o mým návyku. Je to příšerný. Poprvé jsem to zkoušela s Ronniem. Skvělý. Vzrůšo. Lítala jsem. Teď mi ta věc pomáhá cejtit se normálně. Ovšem mezi… jak myslíte, že se cítím teď?“

„Napůl mrtvá. Podle vzhledu.“

„Úplně mrtvá a je mi to úplně jedno. Úplně jedno.“

Ruth usnula. Spala během jízdy po hlasitě řinčící sté první ulici, dokonce i ještě hlučnějších městských čtvrtích. Probrala se teprve na hlavní třídě.

První příhodné místečko leželo asi pět minut pěšky od soudní budovy. Byly skoro dvě, čas, kdy bych Petera Coltona mohl zastihnout. Šla vedle mě stylem invalidy kráčejícího po pórovité gumě. Dokud nespatřila budovu Spravedlnosti. Zarazila se:

„Vy mě jdete udat na policii!“

„Nemluv nesmysly,“ říkal jsem s vědomím, že lžu. Před námi se k bílému nejasnému domu blížili i dva pouliční vandráci, připraveni svědčit kdovíco. „Pojď se mnou nebo tě hryznu i do druhýho ramene.“ Zpozorněla, ale šla, nejistě a neochotně.

Colton, vysoký velkonosý padesátník, přebýval, jak jsem předpokládal, ve své kanceláři, s hlavou skloněnou nad stohy papírů. Jistou dobu po našem vstupu tak ještě zůstal. Světle hnědé vlasy, střižené en brosse, propůjčovaly jeho tváři medvědí zjev, který harmonizoval s jeho povahou. Postrkoval jsem Ruth před sebou a dost ostře přibouchl dveře. Ruth ustoupila bokem ke zdi, co nejdál ode mě.

Colton s vypočítaným efektem vzhlédl, žalobnicky na nás zamířil svým všemocným nosem. „Á, náš marnotratný syn. Vypadáš hrozně.“

„Tak už to chodí.“

„Takže fatalista, co?“

Než jsem si promyslel odpověď, přesunul pozornost na třesoucí se dívku u zdi. „Kdopak to je? Marnotratná dcera?“

„Ruth,“ povídám. „Jaké máš příjmení, Ruth?“

„S vámi nemluvím,“ zakoktala.

Colton si ji prohlížel svým modrým studeným zrakem: „Co bere?“

„Heroin.“

„To je lež…,“ spustila toporně.

Colton pokrčil rameny. „Jseš na špatným oddělení, nespletl ses? Mám práci. Pročs ji sem přivedl?“

„Pracujete na Dallingově případu?“

„Jsi nervózní, Lew. Dokonce si zahráváš se soudem. Měls štěstí, že Tarantinová potvrdila tvou historku o té zbrani. Tamější důstojník tě chtěl nechat zavřít do jedné z jejich hezkých nových komůrek, až bys zčernal. Musel jsem mu to vymluvit. Trčíš tady a plýtváš mým časem, takže to uvedu na pravou míru a on tě zavře. Nebude to těžké. Posledních pár let máme se soukromníky dost vážné problémy.“

„Jo,“ řekl jsem. „Jenže já vám kdysi přivedl Dwighta, Troye a taky…“

„Chvástat se nemusíš, vím, že jsi dobrý. Jen mi vysvětli tohle: proč se sem taháš i s polní kuchyní, vojáčku mladý, a nejdeš s ní někam jinam. S malou feťačkou si nás nekoupíš, sakra! Seženu dvě za pěťák. Odsud na náměstí Unie se jich válí aspoň padesát.“ Colton byl fakt rozzuřený. Sice mě nenechal rovnou zavřít ani nevypakoval z kanceláře, přesto mi nebylo dvakrát do smíchu.

Ruth úkosem potutelně pomrkávala, smála se. Jen za mými zády. Vyloženě jí ten výstup přivodil dobrou náladu. Aspoň něco. Usadila se do křesla v rohu místnosti. Překřížila nohy.

„Nech si rozkázat a jdi,“ řekl jsem, „to je taková stará armádní hra, když ti někdo rozkazuje.“

„Mně nerozkazuje nikdo. Musím ti říct, kamaráde, samo peklo nám poslalo tu ženskou, Hammondovou. Celý včerejšek tady žadonila, abychom jí ukázali jeho tělo. Děsná práce. Chlape, tos musel jít pobouřit city zrovna k Jane-Star Hammondový? Víš, co to bylo?“

„V tu chvíli se zdála být důležitý svědek. Nejsem bezchybný robot.“

„Tak si na něj nehraj. Příště by z tebe vlci mohli mít tučnou hostinu,“ přešel k oknu, zády k místnosti.

„Prosím za odpuštění. Teď, když vaše zraněné city prodělaly už dostatečnou terapeutickou kúru, prosím, přistupme k věci.“

Zamrmlal něco nesrozumitelného.

„Tarantina jste nenašli, že?“

Otázka ho otočila od okna: „nenašli.“ Navíc přidal se značnou ironií: „Žádná škoda, tobě dal jistě svou novou adresu.“

„Vím asi, kde ho hledat. V moři.“

„O ždibíček jsi se opozdil, můj milý. Policejní stanice z Pacific Pointu na tom už pracuje dva dny. Čluny pročesávají pobřeží. Nic.“

„Ani stopa po společníkovi?“

„Ne. Dokonce si jím nejsou jisti. Jestli vůbec byl. Jediný svědek, kterého mají, ani neví jistě, jestli ve člunu byli dva. Měl prý jenom takový dojem.“

„Ruth je svědek. Viděla plavat muže u pobřeží.“

„Něco jsem o tom slyšel,“ zaměřil se na děvče: „Kde jsi byla?“

„Blízko,“ sloučila se se svým stínem a scvrkávala se a scvrkávala…

Vypověděla svůj příběh. Kostrbatě.

Zachmuřil se. „Jseš si jistá, že to nebyl sen? Feťáci prý mají všelijaké sny.“

„Nejsem žádný feťák,“ zapípala strachem pokřiveným hlasem. „Viděla jsem muže, jak vylézá ž vody, to je všechno.“

„Byl to Tarantine? Znáš Tarantina?“

„Joe ne! Ten muž na pláži byl vyšší než Joe, měl takovou pěknou postavu…,“ zachichotala se. Pročpak asi?

Colton ke mně: „Zná Tarantina?“

„Prodával jí heroin.“

Smíšek ustal: „To je lež!“

„Ukažte jí fotku Dallinga. Kvůli ní jsem ji sem přivedl.“

Nahnul se přes stůl, prohrabal v šuplíku hromádku zvětšených fotografií, až konečně našel. Moji oblíbenou. Dalling ležel natažený v kaluži krve, obličej od magnéziového záblesku víc než jen mrtvolně bílý. Druhá: Dalling zabalený v cestovním vaku. Třetí: Dallingova tvář. Pravý profil, s černým krvácejícím otvorem na krku. Levý profil hezkého člověka, ale velmi, velmi mrtvého.

Podal jí fotografii číslo jedna. Prudce vyjekla: „Myslím, že to je on!“ Po prohlídce ostatních přesvědčivě zakývala hlavou: „Určitě. Vypadal strašně hezky. Co se mu stalo?“

Colton se na ni zaškaredil. Nesnášel otázky, na které nedokázal odpovědět. Za chvíli si zabručel spíš jenom sám pro sebe. „Prakticky jsme dokázali, že Tarantine zabil Dallinga. Jestli je to obráceně, co jsme to pak za koumáky?“ ani náznak úsměvu. Jen tvrdá žula.

„Když tedy Dalling zabil Tarantina, kdo zabil Dallinga?“ přihodil jsem svůj brambor na pánvičku.

Šibalsky zamrkal: „Pak nezbývá, než žes ho zabil ty.“

I když to Colton nemyslel vážně, jeho necudné obvinění mě nepříjemně polechtalo mezi žebry. „Jestli máte čas na vtipné poznámky, pak jistě pro mě můžete něco udělat.“ Slůvko mě jsem zdůraznil.

„Tedy?“

„Zavolejte šéfovi narkotického a pěkné ho poproste, ať se sem osobně dostaví.“

Děvče na mě vyděšeně pohlédlo. Pohybovalo ústy. Právě jsem ohrozil její potravu, spánek i život, potápěl jsem její ostrov.

„Kvůli ní?“ zafrkal Colton. „Asi si fakt potřebuješ odpočinout. Lew. Obstarám jí přísnou ošetřovatelku.“

Ruth se opět scvrkla, ramena stáhla, ústy stále pohybovala beze slov. Ticho. Přísná ošetřovatelka patřila mezi slova, kterých se bála. Jako bez duše zírala do otevřeného okna, snad i uvažovala o případném skoku. To jsem nemohl dovolit. Stoupl jsem si mezi ni a lehce zaprášený parapet, přece jen jsme pár pater nad zemí.

„Jo, pošlem pro ošetřovatelku. Ruth sice léky brát nechce, ale potřebuje je jako sůl.“

Colton zvedl sluchátko, čímž děvče nadobro uzemnil. Propadla se do sebe, zhroutila se do klubíčka. Zadní část krku, sněhově bílou, porůstal hebounký trávník světlého chmýří.

Nenechal jsem Coltona, poté co předal ústředně svůj požadavek, ani minutku vydechnout: „Teď zavolejte narkotické.“

„Proč?“

„Protože mám v autě heroin za sto tisíc dolarů a rád bych jim ho předal. To jen abyste si ho nemohl vařit ve svý polní kuchyni, vy všiváckej frázisto.“

Poprvé jsem spatřil, jak slovutný Peter Colton zrudl.

Nebyl na něho pěkný pohled.

29

Pozdě odpoledne jsem se šplhal na Dowserův kopec, potřetí a naposledy. Stráž u brány se vyměnila, dvouhlavňová brokovnice nikoliv. Teď si mě momentálně svým ústím prohlížela. Po obvyklém pohovoru a prošacování byl jsem vyexpedován na posvátnou půdu páně Dowsera. Pistoli jsem zamkl společně s plechovkou heroinu, Speedovou flusačkou a Moskytovým zabijákem do palubního kastlíku v autě.

Sullivan, kudrnatý Ir, mě ve dveřích málem srazil. Byl pěkně opálený až připálený.

„Jak bylo v Mexiku?“ prohodil jsem nezávazně.

„Shnile. Nemůžu žrát tu jejich shnilou zeleninu,“ ponuře si mě přeměřil, jako by vycítil čmuchala. „Co chcete?“

„Šéfa. Volal jsem mu, ví, že přijdu.“

Nedůvěřoval mi. „Nic mi neřekl.“

„Možná ti nevěří.“ Oko za oko.

Prázdně, ne, spíš tupě civěl, zřejmě přetřásal hodnověrnost mé úvahy. Velmi pomalu.

„Pojďme k šéfovi,“ vybídl jsem ho. „Jede po mně jako divej. Určitě mi chce nabídnout tvoji mexickou práci.“

Dowser se svou blondýnkou byl právě zabrán do rafinovaného útoku v kanastě, měl už napůl vyloženo. Seděli uprostřed nádvoříčka, ale jakmile jsem překročil práh, slečna převzala iniciativu. Dowser prohrával. Byl tak zabraný do hry, že ani nevzhlédl.

Zato blondýnka ano: „Ahoj!“ zavolala. Bílé jednodílné plavky jí nádherně padly.

„Čau.“

Dowser zachrochtal. S nekonečným zdráháním vytáhl z ruky srdcového krále a položil ho na stůl.

„Ha!“ rozzářila se, „a mám to!“ sáhla po hromádce odložených karet.

Dowser byl rychlejší. Chňapl po králi a zastrčil ho zpátky do dlaně. „Nechtěl jsem ti dát svýho krále, myslel jsem, že je to spodek.“

„Krucinál, jak sis ho mohl splíst se spodkem?“ rozčilovala se. Zbytečně. „Dej mi mýho krále.“ Hrábla přes stůl po kartách. Minula.

„Uklidni se, Ireno, udělal jsem chybu. Nemůžeš mě přece podvádět, protože mě trápí oči a špatně vidím. Nemůžeš přece.“

„Já že ho podvádím!“ Odhodila karty lícem nahoru. Vstala. „Proč bych měla hrát s protivným švindlířem? Mělo by se ti stát přesně to, co Rothsteinovi.“

Nahrbil se, ruce položil na stůl: „Seber si je.“

Spravedlivé rozhořčení ji rázem opustilo: „Nemyslela jsem to vážně, Danny. Fakt ne, věř mi. Dyť to byly jenom slova…“

„Poslední dobou žvaníš až moc. Asi ti budu muset umejt pusu něčím vybranějším, než je mejdlo.“

„Omlouvám se,“ přilísala se. „Chceš dohrát hru?“

„Ne!“ Rozložil své zavalité tělo rovnoměrně do lenošky, koupací bílý plášť splihle visel přes opěradlo. „Proč bych měl hrát zrovna s tebou a teď, když můžu s kýmkoli jiným a kdy budu chtít já. Vypadni, Ireno.“

„Jak poroučíš.“ Odplachtila se svým tělem kamsi z dohledu.

Dowser položil karty. Otočil se ke mně: „Blázinec! Jediný místo, kam je můžete poslat. Do blázince! Sullivane, vypadni taky.“

Sullivan vycouval do dveří s výrazem idiota. Inu, posadil jsem se, zatímco Dowser mi předváděl, jak vykračuje páv. S rukama na prsou, napasovaný v bílém plášti, vůbec celkově nafouklý, připomínal nejvíc římského imperátora. Je zvláštní, jak lidé typu Dowsera mohou získávat energii, není divu, že když chtějí jakous takous obdržet, musí jít s kůží na trh a zdravě zariskovat. Nepovede-li se – konec. Když ano, podmaní si místní informační ústředny, pobijí své soupeře, vrhnou se na obchod s holkama a heroinem; bývají tolerováni, protože ve všem vidí jen peníze a úspěch, nikoli věc samu. Podstata, utrpení je nezajímá.

Prohlížel jsem si jeho vypoulené oči, zasazené do tučné tváře. Nepociťoval jsem vůbec žádné výčitky svědomí, vlastně jsem cítil jen hryzení pochybnosti pro to, co jsem se mu chystal udělat.

„Tak, mé dítě,“ vysunul oplzlý horní ret, tím byl obzvlášť odporný. „Copak jste mi přinesl?“ Usadil se.

„Přesné informace jsem přes telefon podat nemohl. Jistě chápete možná nebezpečí.“

„Hmm. Žádná nejsou. Ale projevujete tím dobrý úmysl.“

Měl jsem na jazyku jedinou otázku: „Mluvil jste o ženě, která vám volala v úterý ráno a nenápadně vám přitom sdělila, že Galley je doma u matky?“

„Jo. Tak to bylo. Mluvil jsem s ní sám. Ale svý jméno neřekla.“

„Nemáte ani ponětí?“

„Ne.“

„A jak to, že znala vaše číslo?“

„Dostal jste mě. Možná jde o Ireninu přítelkyni nebo o nějakou ženskou od mejch hochů,“ neklidně poposedl, špalkovitými prsty si mnul ušní lalůček. „Řekl jste, že pro mě něco máte. Netušil jsem, že mě chcete nudit milionem otázek, milej hošánku.“

„Jde mi jen o jednu věc – nabídl jste mi deset tisíc za Tarantina.“

„Jo. Nebudete mi tu ale namlouvat, že ho máte někde ulitýho, že ne?“ Shrábl karty a začal je mimovolně promíchávat. Vzhledem k jeho nabobtnalým prstíkům mu šla práce (tohoto druhu) velmi pěkně od ruky.

„Tarantina ne.“ Pauza napětí. „Není to přímo Tarantine, koho chcete, přesněji, co chcete.“

„Tedy co? Možná byste mi mohl laskavě prozradit, co vlastně chci.“

„Možná bych mohl. Joe převážel pikslu od tabáku. Ovšem tabáku je v ní poskrovnu.“

Vrhl lepkavý pohled. Ihned mě polapil. „Jestli se správně domnívám, že jste to Joeovi čmajznul, pak jistě víte, co s váma udělám.“ Sebral z hromádky kartu a přetrhl ji vejpůl.

„Vím i nevím. Joe ji prodal třetí straně.“

„Komu?“

„Neřeknu.“

„Kde to je teď?“

„U mě. Joe dostal třicet tisíc. Já jsem teď vcelku bez prachů.“

„Za kolik?“

„Nabídněte. Joe stál deset. Teď je za horama. Řekl bych, že se koupe ve zmrzlině.“ Ani jsem nevěděl, jak jsem blízko pravdě. „Heroin má větší cenu.“

„Patnáct,“ řekl. „Zaplatím najednou.“

„Beru. Teď.“

„Nehoňte mě. Patnáct tisíc je hromada peněz. Nejsem si jistý, jestli mě netaháte za nos. Kde je zboží?“

„Nejdřív peníze.“ Nedal jsem se.

Napůl zatáhl oponu, což v praxi představovalo spuštění masitých víček přes vyboulené bulvy, růžovou špičkou jazyka několikrát dokola přejel rty. „Jak tedy myslíš, hošíku. Počkej chvíli tady. Myslím na týhle židli.“

Seděl jsem deset minut. Bylo jasné, že jsem nasazoval krk. Párkrát jsem si rozdal pokra, nevyšla mi ani trojka. Ale Dowser se vrátil – celý vyfiknutý ve flanelu, dokonce s Blaneym a Sullivanem, s každým na jedné straně. Dowser držel v ruce peníze, už zdálky páchly rybinou. Když přistoupil, hodil mi je na stůl.

Samé tisícidolarovky: „Přepočítejte si je. Patnáct.“

Peníze sice moc poživatelně nevypadaly, přesto na mě Blaney a Sullivan čučeli, jako že ano a oni právě umírají hladem. Hoši tupí, co s vámi. Strčil jsem peníze do peněženky.

„Ne tak rychle,“ přerušil mě Dowser. „Chci vidět zboží. To dá rozum.“

„Můžete se v něm třeba vyválet, jestli chcete. Je v palubní přihrádce v mým autě. Mám pro něj dojít?“

„Půjdu já,“ natáhl ruce pro klíče.

Seděl jsem tedy dál, s dvojicí mlčenlivých mohykánů nad svou hlavou. S Blaneym a Sullivanem. Abych ukázal svou naprostou bezstarostnost, začal jsem si vykládat pasiáns. I když barvy padaly, kam neměly, sochy mlčely, ani nedutaly. Zaposlouchal jsem se do zurčivého šumění vodní hladiny, posléze do Dowserových kroků, přicházejících z útrob budovy. Peněženka v postranní kapse ztěžkla jako olovo.

Dowser se usmíval, jak jinak než podlým psím šklebem. Odhaloval tím v koutcích zlatem vyzděné stoličky. Blaney a Sullivan naráz poodstoupili, aby jejich velký šéf mezi nimi prošel a opět z nich byla sehraná trojka.

„Kecy,“ zhrubl v tónině. „Tak teď nám řekni, kams to strčil. Je to zahrnutý v ceně.“

„Nemyslím.“

„Tak přemýšlej znovu,“ pronesl sladce, stále se usmíval. Vysunul horní pysk. Kéž by mu tak zůstal. „Máš deset sekund.“

„Pak co?“

Cvakl zuby, napodobil tak dokonale zvuk revolverového kohoutku. „Pak to projdem znovu. Teď mi ale ještě něco povíš. Kratičkou informaci. Včera v noci jsi byl ve Frisku. Za stěračem máš lístek parkoviště náměstí Unie. Kohos tam hledal?“

„Jsem detektiv, Danny. Rejpeš se v mejch věcech.“

„Napovím ti,“ mlaskl. „Gilberta alias Moskyta, mám pravdu?“

„Gilberta koho?“

„Jen si vzpomeň. Jsi sice hlupák, ale ne zas takový hlupák. Moskyt pro mě ve Frisku pracoval. Dokud nedojel.“

„Nedojel?“

„Jo, řekl jsem nedojel. Našli ho na silnici blízko Půlměsíční zátoky. Zabitého. Dnes ráno. Sraženého autem.“

„Což se stává i jiným lidem…“

„A jak správně tušíš, našel jsem jeho nůž ve tvým autě,“ vytáhl z kapsy vystřelovák. „Už si vzpomínáš? Na rukojeti jsou jeho iniciály.“ Ukázal ho Blaneymu, který ponuře pokyvoval hlavou.

„Sebral jsem mu ho, když s ním na mě zaútočil.“

Dowser vycenil zuby: „Jistě, sebeobrana. Položil sis ho na silnici a párkrát převálcoval přes žaludek. Nechtěj mě naštvat. Moskyt dostal, co mu patří, čímž jsi mi prokázal přátelskou službičku, kterou náležitě oceňuji. Ale teď obchodujeme, mé dítě, tak si to uvědom.“

„Se starými noži?“ popouzel jsem ho.

„Možná že nejsi hlupák. Zmákls to hezky rychle,“ přešel k šepotu: „Přihřej prachy, hm!“

Pánové po stranách vytasili bambitky. Postavil jsem se a zvedl ruce. Na tento okamžik jsem se připravoval celou poslední půlhodinu. Teď, když k němu došlo, připadal mi banální.

„Vy špinaví podrazáci,“ recitoval jsem přímo podle scénáře, sepsaného v mé hlavě.

„Nebuď takový, nezasloužím si to. Prodals mi něco pro mě velmi cenného, já ti na oplátku prodávám věc ceněnou tebou. Z toho plyne, že jsem chytřejší, než jsi ty,“ přednášel s hlubokým přesvědčením. „Někdy ti ten nůž pošlu, budeš-li mít zájem. Když ale budeš dělat jen problémy, doručím ti ho hned, osobně,“ strčil zaklaplý zabiják do kapsy, obešel mě a odlehčil o pár potištěných papírků.

„Podrazák a chmaták,“ předstíral jsem zlobu, až šílenství, ale uvnitř mi spadl (ohromný) kámen ze srdce. Jestli Dowsera nenapadne nic, čím by mě přimáčkl ke zdi, pak začne pochybovat, jestli mě má zabít. S tím jsem počítal od začátku.

Bláhové naděje?

Dowserova radost byla očividně větší než moje. Přímo zářil: „Kde by Moskyt sebral třicet papírů? Ten ode mě dostával leda tak drobky. Nebo jde o součást tvých kydů. Možná taky použil nůž na Joea a žádných třicet tisíc nepotřeboval?“

„To zní slibně,“ přidal jsem se.

„Vy jste ještě tady?“ pantomimicky sehrál údiv, jeho pistolníci se duchapřítomně zazubili. „Můžete odejít. A pamatujte: hezky v klidu a potichu. Budu vám tady opatrovat váš nůž.“

Blaney a Sullivan mě doprovodili až k autu. Děkuji. Abych nějak zaměstnal jejich pozornost, bez ustání jsem klel a nadával; snad jsem se ani moc neopakoval. Revolvery z přihrádky zmizely. Ovšem stráž mě nespustila ze zaměřovače, dokud jsem nezmizel z dohledu. Dowser byl opatrný.

Čtvrt míle jižně od soukromé příjezdovky parkovaly dva černé sedany bez značek. Peter Colton a jeho cháska, jedenáct po zuby ozbrojených mužů plus Coltonův osobní řidič, kterého jsem jediného z nich znal.

Stáli v protisměru. Obrátku na dálnici, ještě k tomu před dvanácti policajty, místními i z federálu, jsem si dovolil poprvé, a zřejmě také naposledy. Zastavil jsem vedle prvního vozu.

„Má tu pikslu,“ povídám Coltonovi, „asi v sejfu. Mám jít s váma?“

„Nebezpečné, zbytečné,“ zachmuřil se. „Mimochodem, našli Tarantina, sakumprásk utopeného.“

Chtěl jsem se vyptávat dál, ale černé auto začalo popojíždět, z druhého směru se k němu přidala další dvě a pak všechna čtyři stoupala nahoru na kopeček, kde si Dowser užíval u bazénku, který vymění – za Folsomskou věznici.

30

Pacificpointský hřbitov, dva bloky od soudní budovy, vybavený růžovým neonem nad pseudokoloniálním bílým sloupovím hlavního vchodu, už zdaleka odpuzoval. I jeho hlavní vchod, motající do sebe moderní svět se světem umrlců. Vyhnul jsem se mu, minul zavřené dveře garáží a zastavil před zadním vchůdkem do zdejší márnice. Callahan už tam pokuřoval cigaretu, opřený o zeď, přitom svým ohromným kloboukem kartáčoval nahnědlý plátěný přístřešek nade dveřmi, ze kterých podle všeho vycházel ten ostrý zápach, dezinfikující mírumilovnou pohodu večerního přítmí.

Na pozdrav mi ukázal svou dlaň: „Fajn, našli jsme vašeho muže. Ve stavu nechutném. Komukoli.“

„Utopený?“

„Vypadá tak. Odpitvá ho doktor McCutcheon, jak nejrychleji bude moct. Teď právě pomáhá rodit. Nemůžeme si přece dovolit ztratit malého človíčka kvůli…“ Jeho všemi přírodními živly ošlehanou tvář rozlomil úsměv: „Máte chuť se podívat na tělo?“

„Ano. Kde jste ho našli?“

„Na pláži, jižně od Sanctuary. Je tam mořský proud, tak míli za hodinu, takže bych to viděl, že vítr hnal loď pěkně rychle na skaliska, ale spodní proud ho vynesl dál na jih, kde ho vyhodily vlny na břeh.“ Čelem zamířil do černé zasmrádající prázdnoty.

Sešli jsme po schůdcích do nízké místnosti, ze čtyř stran obklopené holými betonovými kvádry. Uvnitř u zdí postávalo pět šest kolečkových stolů se starodávnými mramorovými deskami. Až na jeden byly prázdné. Callahan nad ním rozsvítil zeleně zastíněné světlo. Zpod přikrývky vyčuhoval pár mužských nohou, jedna obutá, druhá bosá. S rozmáchlým hereckým gestem strhl pokrývku.

Moře mladého Joea Tarantina opracovalo dost nepřívětivě. Těžko lze uvěřit, že tato rozplizlá, potlučená tvář bývala kdysi, jak ji lidé označovali, docela hezká. V černých kudrnatých vlasech se blyštivě leskl jemný bílý písek, také na očích. Doširoka otevřená ústa jím byla doslova ucpaná.

„Samý písek,“ povídám Callahanovi. „Jste si jist, že se utopil?“

„Tím se neřiďte. Takhle ho zřídilo moře pravděpodobně až po smrti. Příboj mrtvoly dlouho válí po dně, po kamení, teprv pak je vyvrhne.“

„To jste jich měl tolik?“

„Tady před měsícem dvě. Utopení, sebevražda. Tenhle vypadá na normální utopení.“

„Ale když přihlédneme k výpovědi té dívky o muži na pobřeží…“

„Být vámi, tím bych se nezatěžoval. Dokonce i kdyby mluvila pravdu, o čemž pochybuji – takové mladé slepičky rády kvokají, jen aby se dostaly do novin. Tedy, kdyby mluvila pravdu, šlo určitě o nějakého nahatého turistu. Poslední dobou je ve městě cvoků dost.“

Naklonil jsem se blíž k nehybnému tělu, abych prozkoumal jeho ošacení. Modré levisky, jednobarevná pracovní košile, po kapsách mokrý písek. Nic jiného. Stále byl ostře cítit slaným mořem.

„Šerife, je to fakt Tarantine?“

„On nebo jeho bratr. Znám ty hochy.“

„To chodíval vždycky v pracovním? Slyšel jsem, jaký byl manekýn.“

„Na loď se nikdo nestrojí jako na přehlídku.“

„Beru. A když už jsme o něm mluvili, kdepak je jeho bratr?“

„Mario by už měl být na cestě. On i jeho máma se flákali kdovíkde celé odpoledne; teď sem jedou kvůli formální identifikaci.“

„A co paní Tarantinová, jeho žena?“

„Přijede taky. Zpravili jsme ji o tom hned, jak jsme ho našli. Asi jí to chvilku potrvá.“

„Počkal bych tu, jestli vám nebudu překážet.“

„Mně ne,“ řekl, „když vám nevadí zdejší prostředí. Mně je líp venku.“ Přehnaným pohybem stiskl nos mezi palec a ukazovák.

Mrtvý chlápek v příznačném světle nabýval rozměrů, ošklivosti i děsivosti. Callahan zhasl, vyšli jsme ven.

Venku jsem si, opřen o zeď, vychutnal cigaretu, při které jsem hodil na přetřes Dallingovo ranní koupání a jeho následnou smrt. Neočekával jsem, že by mu informace udělala nějak zvlášť dobře, zvlášť v blízkosti Tarantinovy naslouchající mrtvoly, v blízkosti posvátného ticha věčného spánku. Snášel se temně zelený soumrak, zatímco já mluvil a mluvil, přes střechy se v pomalých hrozivých vlnách přelévalo bouřlivé nebe. Z Callahana jsem mohl pozorovat jen masitou hmotu připomínající výstupek ze zdi a oranžové oko cigarety, periodicky se rozsvěcující pod okrajem naraženého klobouku.

Ze silnice sklouzl pár jasných světel a zamrzl na jednom místě, zuřivě rozhánějící tíživý vzduch záhrobí.

„To jsou naši,“ prohlásil Callahan. Pohnul se z místa.

Skrze světla reflektorů vystupoval do popředí Mario Tarantine, vlekoucí za sebou svou matku. Ustoupil jsem do stínu, aby mohli projít. Jako poslední jsem uzavřel smutný průvod do podzemí.

Callahan rozžal zelené světlo nad mrtvým tělem. Mariovy rány na tváři zežloutly a zezelenaly, matka se o něj těžce opřela. Podobně, jako si s ním nedávno pohrálo pár chlápků, svou nadílku dostal i Joe od oceánu. Podle výrazu tváře, Mario právě takhle nějak smýšlel, jeho oči se vysmívaly. Zlověstné.

„Je to Joe,“ řekl konečně. „Vyskytly se snad nějaké pochybnosti?“

„Podle předpisů máme mít potvrzení od příbuzných.“ Callahan sejmul klobouk, zároveň nasadil masku účasti.

Apatická paní Tarantinová byla zticha, lhostejná vůči okolí, neschopna citu. Náhle jakoby pod vrstvy tuku vjela dýka zvěstující hrůznou zprávu, vykřikla: „Ano! Je to můj syn, můj Giuseppe. Mrtvý on i jeho hříchy. Ano!“ V dálavách rudého pekla spatřila zamlžený obrys mrtvého Joea.

Mario rozpačitě pohlédl na Callahana, trhl matčiným ramenem: „Mlč, mami.“

„Jen se na něj podívej!“ křičela dál pohrdavě. „Nevonělo mu chodit na mše, ani ke zpovědi. Jen se podívej na mého chlapce, na mého Giuseppa. Podívej se, Mario.“

„Už jsem ho viděl,“ procedil mezi zuby. Hrubě do ní strčil: „Pojď pryč. Teď hned.“

Stará paní však visela na Joeově zápěstí jako na záchranném laně. „Zůstanu tady s Giuseppem. Mé ubohé dítě.“ Mluvila k němu italsky, on jí neslyšně odpovídal.

„To nemůžete, paní Tarantinová,“ Callahan bezmocně přešlápl z nohy na nohu. „Doktor hodlá provést pitvu, kterou byste nechtěla vidět. Že byste nechtěla?“

„Ne, nechtěla by. Pojď, mami, celá se ušpiníš.“

Nechala se odtáhnout k východu, kde se Mario zastavil na mé znamení. „Co mi chcete?“

„Odvezu vás domů, jestli vám to nebude vadit.“

„Pojedem s šerifem. Chce se ještě na něco zeptat.“

Pro matku, tichou jako její mladší syn, jsem byl pouhým stínem na zdi.

„Pak tedy pár otázek zodpovězte i mně.“

„Proč bych měl?“

„Mám vám poslat písemnou žádost?“

Pokus o úsměv se mu nezdařil. Nervózně mrkl po Callahanovi, který k nám právě zamířil, a svolil: „Tak jo, Archere. Spusťte.“

„Kdy jste viděl vašeho bratra naposled?“

„V pátek v noci, jak jsem vám už říkal.“

„A měl na sobě tyhle věci?“

„Myslíte v tu páteční noc? Jo, ty samé.“

Callahan za námi zařičel: „Žádné otázky kvůli identifikaci? Poznáváte svého syna, paní Tarantinová, nebo ne?“

„Ano,“ řekla hlubokým hlasem. „Měla bych poznat někoho, koho jsem vychovala.“ Rukou spočinula na černém hedvábném poprsí.

„To je dobře – chci říct, moc vám děkuji. Jsem vám vděčný, že jste sem přišli,“ s rozhodně nesouhlasným pohledem mě přejel odshora dolů a poslal je k autu.

Když už byli z doslechu, natočil se ke mně: „Co vás sakra žere? Já ho znal, znal jsem ho dost, abych nad ním netruchlil. A jeho matka s bratrem ho museli poznat určitě.“

„Měl jsem jenom takovou myšlenku. Chtěl jsem si být jistý.“

„Se soukromými čmuchaly jsou pořád jenom problémy,“ zavrčel. „Vždycky hledáte fígle, jak z absolutně jasného případu nadělat hromadu pokrouceného plechu!“

31

Vnitřní dveře se otevřely. Stanul v nich macatý člověk v zamaštěné košili. „Máte telefon,“ vyřizoval Callahanovi, „volají vás z kanceláře,“ neustal ve svém vševědoucím úsměvu.

„Dík,“ řekl mu Callahan, když ho míjel ve dveřích.

Muž v košili se sunul po podlaze jako mol s ustřiženými křídly. Neslaně klapal vyleštěnými černými lakýrkami po betonové zemi směrem k osvětlenému stolu. Pravý obraz márničního zaměstnance.

„Tak tedy,“ oslovil mrtvolu, „nevypadáš tak hezky, jak bys chtěl, co? A až si s tebou doktůrek pohraje, nebudeš vypadat o nic líp. Potom tě dám do čajku, máš mý slovo,“ jeho věty odkapávaly do ticha jako velmi přeslazený sirup.

Vyšel jsem ven, zavřel za sebou dveře a zapálil si cigaretu. Callahan se vrátil, když jí zbývala ani ne polovina života; Callahan s jiskrou v oku a růžovými tvářemi.

„Copak jste dělal, lokl jste si formalínu?“

„Dálnopis z Los Angeles. Nechte si to pro sebe a já vás do něj zasvětím,“ šibalsky zamrkal; nebylo možné se jeho informace zříct. „Udělali šťáru u Dowsera – hoši z federálu a armáda – nachytali ho na švestkách. Měl u sebe takový balík heroinu, že by si zaflámovalo celé město.“

„Nějaké ztráty?“ přemýšlel jsem o Coltonovi.

„Ani jedna. Přišli potichu jako pěna. A uvažte tohle: Tarantine pracoval pro společnost, pro Dowsera, právě tady ve městě. Hledal jste pořád fígl – tady je!“

„Neuvěřitelné,“ poděkoval jsem Callahanovi.

Do tmy se vyhoupl kužel světla, auto zpomalilo. Zastavilo kousek od nás vedle plátěné stříšky. Řídil ho nahrbený, ramenatý muž, který s sebou z vozu vyvlekl objemný doktorský kufřík.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ obracel se na Callahana. „Pomalý porod. Pak jsem ještě něco snědl. Nešlo to dřív.“

„Zákazník bez újmy počká. Dr. McCutcheon. Pan Archer,“ představil nás Callahan.

„Jak dlouho vám to potrvá?“ zeptal jsem se doktora.

„Co?“

„Zjistit příčinu smrti.“

„Hodinu, dvě. Záleží na okolnostech.“ Tázavě pohlédl na Callahana. „Byl jsem vyrozuměn, že jde o utonutí.“

„Jo, taky jsme si mysleli. Mohlo by ovšem jít o vraždu uvnitř gangu,“ přidal znalecky šerif. „Pracoval pro Dowserův gang.“

„Dobře se poohlídněte po čemkoli, co mohlo případně způsobit smrt,“ snažil jsem se mluvit fundovaně. „Jestli vám tedy nevadí… že strkám nos do vašeho řemesla.“

„Jako například?“ pohodil netrpělivě rozcuchanou šedou kšticí.

„No, například tupým předmětem, injekcí, třeba i kulkou.“

„Vždycky dělám dokonalou prohlídku, pane,“ poznamenal McCutcheon a tím naše konverzace skončila.

Nechal jsem auto autem a pěšky došel dva bloky na hlavní silnici. Byl jsem hladový.

Callahan mi do ucha nažbluňkal samou chválu na místo zvané George café. Bar restaurant, ani pro bohaté, ani pro chudé, ani staré, ani nové. Fádní. Za oknem obsluhoval středně vysoký kuchař na bílém grilu a na něm do zlatova vypečená kuřátka. Podél zadní stěny se táhla řada maličkých kójí s maličkými stolečky, uprostřed větší stoly s červeně pruhovanými ubrusy, u okna květináče. Tři stropní větráky s ohromnými vějířovitými listy malátně rozháněly těžký vzduch prosycený kouřem a vůněmi všeho druhu. Celkově všechno, včetně starousedlíků sešikovaných u baru, mělo příchuť starého známého na věčné časy a nikdy jinak.

Jakmile jsem usedl, uchvátil mne stejný pocit. V útulné, tajné kabince, schovaný před nepřízní osudu, bohabojně jsem rozdával úsměvy na kolemjdoucí běloučké číšnice, starší i úplně mlaďoučké. Pohybovaly se unaveně, šetřily každým pohybem, přežívající monument prošlých desetiletí. Bramborové hranolky i (chudák) udušený steak chutnal stejně, jak vypadal, zvlášť hranole mi nostalgicky připomněly mou základní školu roku 1920 v Oaklandu, kde jsem obdobné pochutiny požíval zabalené v novinovém papíru. Také scénické obrázky Pacifiku, vylepené po zdech, jsem už kdesi viděl. Á, vzpomínám si, jak jsem u nás, u maminky, jako malý našel na půdě starý diaprojektor a spousty obrázků. Šeptání a chichotání od baru znělo archaicky. Senát práva římského zasedá, občané, utište se…

Právě jsem dopíjel druhou sklenici piva, když můj zrak skrze pěnu, která ulpívala na skle, spočinul na mladé ženě balancující ve dveřích na vysokých podpatcích. Galley! Na sobě černý kabát, černý klobouček, černé rukavice. V ten moment se zdála být nereálná, pouze duchem z minulosti, obhlížející své nové teritorium; náhle mne spatřila a zamířila k mému stolku. Jak bylo příjemné opět se nechat uchvátit její energií; tentokrát dula silou mocného vichru. Obličej měla ale vyčerpaný. Energie se nad ní vznášela a nemohla najít skulinku, kudy proniknout dovnitř.

„Archere!“ smrtelně bledá tvář vykouzlila úsměv, který vzápětí zmizel. „Jsem tak ráda, že jsem vás našla.“

Nabídl jsem jí židli: „Jakpak to?“

„Šerif mi řekl, že jste tady…“

„Pak jste tedy už viděla mrtvolu…“

„Ano. Viděla jsem… ho.“ Oči černé, černé jako noc bez hvězd zamrkaly. „Doktor ho rozřezal…“

„Neměli vás pouštět dovnitř.“

„Já jsem chtěla. Musela jsem mít jistotu. Je ale zvláštní vidět člověka rozřezaného na kousíčky, když jste s ním dřív žil. Dokonce i pro zdravotní sestru.“

„Dejte si něco k pití.“

„Dám. Dík. Samotnou whisky,“ krátce oddechovala jako pes v horkém dnu. Došel jsem ji k baru koupit, pak jsem se zeptal: „Co říkal doktor?“

„Myslí, že jde o utonutí.“

„Fakt?“

„Vy ne?“

„Jsem jen plovoucí otazník a hledám odpověď, u které budu moci zakotvit. Dejte si ještě jednu.“

„Asi ano. Dostali Dowsera, slyšel jste? Pan Callahan mně to řekl.“

„To je dobře.“ Necítil jsem se zralý, abych se svou slavnou rolí musel chvástat. Dowser má přátele, jeho přátelé mívají zbraně. „Povězte mi, Galley…“

„Ano?“ Hvězdičky se opět objevily. Sklenička stála prázdná.

„Udělal bych si lepší obrázek o vašem víkendu v poušti.“

„Nestál za nic, věřte mi. Joe úplně zdivočel. Jako by zavřeli člověka mezi čtyři zdi s nemocným tygrem. Dost mě štval. Neřekl mi vůbec, co se vlastně děje.“

„Fakta, prosím. Pár objektivních údajů.“

„To jsou fakta!“

„Ne ta, která mohou pomoci. Chci detaily. Co měl na sobě?“

„Joe většinu času běhal v trenkách. Je to důležité? Bylo tam horko, protože klimatizace…“

„Žádné jiné věci s sebou neměl?“

„Samozřejmě že měl.“

„Kde teď jsou?“

„Nevím. Vozil je v cestovní tašce.“

„Co měl na sobě?“

„Modré pracovní šaty.“

„Takové jako teď?“

„Teď na sobě neměl nic, pokud jsem si dobře všimla. Předpokládám, že ano, proč?“

„Jeho bratr potvrdil, že ty samé věci měl i v pátek večer. Měl?“

Stáhla obočí. „Ano. V pátek v noci se doma nepřevlékal.“

„Tedy je nosil, pokud nebyl ve spodním prádle, až do úterního rána. Což ovšem příliš neladí s tím, co se mi o Joeovi doneslo.“

„Nebyl ve své kůži. Šílel. Čekala jsem na něj s večeří, protože zavolal, že jede domů, ale na jídlo se ani nekoukl. Stěží jsem si stihla něco sbalit, jak spěchal. Vyjeli jsme do Oázy jako namydlený blesk. Tam jsme pak seděli a čučeli na sebe celé dlouhé tři dny.“

„Žádné vysvětlení?“

„Řekl, že se musíme na chvíli uklidit, protože čeká pěkné peníze. Což si myslím, že lhal, podle mě způsobil zlou krev v té své bandě, dostal strach, musel utéct. Hledali ho. Kdybych tomu nevěřila, nešla bych s ním, nezůstala bych ani minutu. Odešel sám, Joe ode mě odešel sám.“

„Vy byste s Joem utekla za hranice, pryč od všech známých?“

„Asi ano,“ zvedla prázdnou skleničku s tlustým dnem a zahleděla se do skelných žilek.

Číšník, faldovitý starý Řek, pohybující se po vzoru golema, zhmotnil svou masu vedle naší kukaně. „Další drink?“

Vytrhl zmámenou Galley z transu. „Myslím, že bych měla něco sníst. Aby mně ale nebylo špatně.“

„Přejete si steak jako tady pán?“ číšník vytvaroval imaginární flák zdejší pochutiny. Mimovolně přikývla.

„A mně pivo. Ještě jednu drobnost, Galley.“ Zvedla hlavu. „Neřekla jste slovo o Hermanu Speedovi.“

„Speedovi?“ Její krásné bílé zuby skously horní ret. „Starala jsem se o něj.“

„Právě o to jde. Musela jste ho tedy poznat.“

„Co tím myslíte? Kdy jsem ho měla poznat?“

„V neděli večer. Přišel do vašeho domu v Oáze. Musíte přece vědět, že koupil od Joea heroin.“

„Nevěřím.“

„Neviděla jste ho?“

„Ne, neviděla od té doby, co odešel z nemocnice. Kromě toho jsem tam v neděli večer nebyla. Speed prý odešel za hranice.“

„Neodešel. Kde jste byla?“

„V neděli? Bylo osm a Joe povídal: vem si auto a pár hodin se nevracej. Jak víte, že tam byl Speed?“

„To je dlouhé vysvětlování. Byl tam a koupil heroin…“

„Ten samý, který Joe ukradl Dowserovi?“ dychtivě se zabrala do tématu.

„Patrně ano.“

„A prodal ho Speedovi?“

„Za třicet tisíc doláčů.“

„Třicet tisíc,“ opakovala pomalu. „Ty jsou teď kde?“

„Mohou se v Joeově tašce koupat na dně moře. Nebo se někomu značně nafoukla kapsa.“

„Komu?“

„Pravděpodobně Speedovi.“ Retrospektivně se zdálo, že Speed mi střelil heroin až příliš snadno. Mohl tušit Joeovy plány a počkat si na něj v úterý ráno na lodi. Měl motiv, nádavkem i peníze. „Váš svatoušek manžel ho totiž loni na podzim podfoukl. Proto ta kulka v břiše.“

Oči se jí rozšířily. „Myslela jsem, že jsou přátelé.“

„Speed také, což se mu nevyplatilo. Snad prohlédl a rozhodl se něco udělat. Řekl jsem snad. Existuje ještě jedna možnost, kterou bych bral radši.“

„Ano,“ potvrdila měkce. „Keith Dalling.“

„Jste bystré děvče.“

„Ne doopravdy,“ její smích byl jednostranný. „Přemýšlela jsem o něm celé dny, snažila se pochopit, proč dělal to, co dělal, proč byl zabit. V Oáze nás špehoval. Víte to, byl jste tam. Nešťastně se trápil. Nepodezírala jsem ho, že šel po penězích, ačkoli bůh ví, jak moc je potřeboval.“

„V tu neděli večer jste se potkali.“ To jsem předpokládal.

„Ano. Říkal vám? Čekal na mě na silnici, čtvrtminutku od domu. Předstíral, že se o mně bojí. Pak jsme zašli do maličkého baru v Palm Springs. Strašně moc pil, přesvědčoval mě, abych s ním utekla pryč.“

„Věděl, s čím Joe obchoduje?“

„Jestli ano, nesvěřil se. Na rovinu: byl naivní, trošku i blázen. Hezký blázen.“

„Hm. Je však jasné, že v úterý ráno čekal na lodi. Spatřili ho, jak plave u pobřeží.“

„Ne!“ naklonila se přes červeně pruhovaný ubrus. „To by bylo jasné.“

„Kromě několika maličkostí, které mě matou. Jednou je fakt, že se po hodině, po dvou sám zastřelil.“

„Vaší pistolí.“

„Mojí pistolí. Bylo přinejmenším ironií, když ne rovnou blbostí, aby ho sejmul někdo z Dowserovců. Dowser v něm viděl Joeova partnera. Ale stejně: jak by se dostali k mé pistoli? Jste si přece jista, že ji vzal Joe?“

„Viděla jsem ho. Strčil ji do své cestovní tašky.“

„Tady je skulinka skutečného běhu událostí,“ rozhodl jsem se usměrnit tok myšlenek. „Dalling vzal sebou na břeh peníze i revolver. Pak mu ho u něj v bytě sebrala Dowserova gorila a zastřelila ho. Starým anglickým žertíkem. Totiž vlastní včelkou.“

„Žertík? Neznám,“ pod přílišnou tíhou informací opět polevila v pozornosti.

„Přinejmenším hezká ironie,“ dumal jsem dál. „Příliš senzační pro skutečný svět. Hlavně nevysvětluje druhý problém – proč si Dalling přidělával práci s přemlouváním vaší matky? Proč mě chtěl najmout. Nedává to smysl. Pokud by mu doopravdy nepřeskočilo.“

„Znala bych odpověď. Jedno možné vysvětlení.“

„Bude-li navíc rozumné, přijmu vás za spolupracovnici.“

„Keith se Joea smrtelně bál. Strašně moc. Vymyslel si, že byste přišel k nám rozvířit hladinu, nadělal problémy, a kdybyste byli oba zabiti, což by bylo ideální, zůstala bych v jeho domě s čistým štítem a celým věnem. Dokonce by ani nemusel překračovat cizí práh. Dává to smysl? Měl strach jít za vámi osobně – dost věcí se nebezpečně viklalo.“

Číšník před Galley šoupl steak, mně dolil pivo.

„Beru vás. Přijměte tento steak jako první výplatu.“

Jídlu ovšem pozornost nevěnovala. „Keithovi se plán nevydařil, jak si představoval. Joe přežil a vy také. Věci měly jiné následky. Joe si myslel, že mu gang už dýchá za krkem, proto utekl. Možná že Keith počítal právě jenom s tímhle. Tak na Joea počkal v přístavu na lodi, a tu hnusnou špinavou práci dodělal sám.“

„Velmi dobře,“ zamedil jsem si. „Jak ale mohl tušit, kam má Joe namířeno? Vy jste mu to neprozradila.“

„Nevím. Třeba nás sledoval.“

„Třeba. Nebo měl komplice.“

„Koho?“ Oči opět zahořely.

„Prodiskutujeme to později. Zatím se najezte, než vám steak vystydne, i takhle vám dá práci. Za chvíli se vrátím.“ Vyklouzl jsem jako myš.

„Kam jdete?“

„Chytit doktora, dřív než skončí. Pohlídejte mi pivo, prosím vás.“

„S nasazením života – bude tady.“

32

McCutcheon, obskakován mužem v zamaštěné košili, vedl obligátní řez od hrdla až do partií spodního břicha. Kromě gumových rukavic a bílé gumové zástěry mu zdobil hlavu klobouk, který zbavoval jeho práci jakékoli obřadnosti. Vyhaslá cigareta v koutku úst také.

Nepřiblížil jsem se, dokud čtvrcení nedokončili. Uf. McCutcheon se napřímil, loktem posunul klobouk do týla. „Shnilá práce,“ zahučel. „Že bych se… je čerstvější než rybička.“

„Jak konkrétně můžete říct?“

„Těžká otázka u těch z moře. Rozklad těla závisí na teplotě vody a jiných faktorech. V podstatě se shodujeme v tom, že tento mladík si tam pobyl padesát šedesát hodin. Kdybych to nevěděl, tipoval bych víc. Značně pokročilý stupeň rozkladu na tuto roční dobu.“ Začal se hrabat v kapse pod zástěrou; ucukl, jakmile si vzpomněl na slizké rukavice. „Zapalte mi. Dík.“

Zapalovač hořel. „Příčinu smrti už znáte?“

Zhluboka natáhl, pozorujíc mne skrz oblak kouře: „Není jednoznačná. Potřebuju k ní výsledky z laboratoře.“ Ukázal palcem na sousední stůl, kde jeho kolega manipuloval se spoustou skleniček. „Obsah žaludku, krev, plicní tkáň, krční tkáň. Vy jste novinář?“

„Detektiv. Soukromý, víceméně, pracuji na tomhle případu už od začátku. Jednoduše chci vědět, jestli se utopil.“

„I to je možné,“ zašermoval cigaretou. „Jisté příznaky to naznačují. Za prvé, plíce jsou plné vody, pravá část srdce dilatovaná. Ovšem shodné příznaky vyznačuje i asfyxie. Pro vás udušení. Otázku rozlouskneme krevním testem, ale výsledky budou nejdřív zítra.“

„Podle vašeho úsudku – utopený, nebo zadušený?“

„Nemívám úsudky, dokud nejsou fakta pohromadě.“

„Známky násilí?“

„Nezjistil jsem žádné. Řeknu vám tohle: pokud jde o utonutí, pak tedy o velmi neobvyklé utonutí; musel zemřít hned, jak dosáhl hladiny.“

Poskok vzhlédl od svých zkumavek: „Něco takového jsem viděl, doktore. Někdy umřou dřív, než spadnou do vody. Šok. Jejich slabá srdce prostě přestanou tikat,“ zakuckal se.

McCutcheon poznámku ignoroval: „Jestli vám to nevadí, rád bych opustil zdejší zápach.“

„Promiňte, ale použil byste slovo vražda?“

„Vražda, hm. Záleží na mnoha věcech. Na rovinu – na plicích se mi něco nezdá. Kdyby se nejednalo o holý nesmysl, tvrdil bych, že v okamžiku smrti zmrznul a tečka. Ostatně, udělal jsem na plicích několik mikroskopických řezů, které dávají tři možné alternativy. Můžete se jít podíval a něco z nich vykoumat,“ natočil se zpět ke stolu s navždy osiřelým Tarantinem.

Odjel jsem na policejní stanici. Nalezl tam Callahana. Kutil cosi na psacím stroji, který se zdál být příliš malý pro jeho obrovité ruce, skoro tlapy. Vypadal potěšený, omlouval se sobě i stroji, že už na něj nemá čas.

„Jak bylo u George?“

„Fajn, nechal jsem tam mladou paní Tarantinovu.“

„Tedy jste potkal i jejího švagra?“

„Maria? Ne, nepotkal.“

„Před pár minutami odešel. Chtěl ji na noc pozvat k nim – asi si myslíte, že by slečinka její třídy nechtěla zůstat u taliánských přivandrovalců? Ksakru, chtěl jsem si ho podržet u nás v komůrce, ale šéf řekl ne. Potřebujeme ve volbách italské hlasy. Pravda je, že šéf je jediný, kdo mi dokáže zatnout tipec.“

„Kdyby volby záležely na Mariovi, zřejmě byste válku nevyhráli. Mno, mluvil jsem s McCutcheonem.“

„A co?“

„Scvrklo se nám to na tři možnosti: utopení, udušení, zmrznutí.“

„Zmrznutí?“

„V tom smyslu se náš doktor vyjádřil. Vy ho znáte líp. Pravda, uznával tuto variantu za nemožnou, přesto, kdo ví? Možná byste měl prozradit, jestli měla Mariova loď mrazák.“

„Pochybuju. Mrazáky mívají bachraté lodi, na sportovních šalupách byste je nehledal. Ale v přístavu stojí výrobna ledu. Bude nejlepší, když tam zajedem.“

„Nejdřív musím vidět Maria.“

Některé chvilky dokážou pěkně otrávit. V kafetérii byla naše kóje prázdná. Starý číšník si s omluvami pospíšil, ještě v letu pokřikoval: „Promiňte, promiňte, pane, vylil jsem vaše pivo, jakmile slečna odešla, myslel jsem…“

„Kdy odešla?“

„Pět deset minut, těžko říct. Když si k ní sedl její přítel…“

„Muž se zabandážovanou hlavou?“

„Ano, ano, sedl si k ní na minutku. Odešli spolu.“ Zakroutil hlavou ke Callahanovi. „Něco v nepořádku, šerife?“

„Ano. Ohrožoval ji? Vytáhl zbraň?“

„Ach ne, ne. Nic takového,“ starý muž znejistěl, zbledl jako buchtové těsto. „Jestli si vzpomenu, zavolám vám, vždyť mě znáte. Normálně odešli jako kdokoli jiný.“

„Beze slov?“

„Možná si povídali. Jak to mám vědět? Mám práci.“

Odtáhl jsem Callahana stranou.

„Měla svůj vůz?“

Přikývl. „Jsou tedy pravděpodobně v něm, ne?“

„Šerife, to vypadá na všeobecný poplach se zátarasy, se vším. Čím dřív tím líp.“

Ale na poplach i zátarasy bylo už krapánek pozdě. Nekonečně dlouhou hodinu jsem čekal v šerifově kanceláři. Na Godota. Nikdo nepřišel. Čas nezadržitelně odplýval. V deset jsem byl připravený. Na dlouhý výlet do neznáma.

33

Následující dobré dvě hodiny se stal mým jediným společníkem ostrý kužel světel, ohlodávající řádné kusy neproniknutelné noci. V dáli se už rýsovalo město, opuštěné ulice poskrovnu osvícené pouličními lampami. Když jsem vystoupil, pohltila mne tma jako koruna stromu obsypaná zářícími květy hvězd. Cítil jsem se malý a ubohý. Komu by vadilo, kdyby octomilka domácí žila jen den místo dvou? Snad jen octomilce samotné.

Za žaluziemi domu, který si Dalling postavil, aby v něm strávil poklidné stáří, kdosi svítil; teplá vůně domova se linula zpoza zatažených oken, která by roztesknila osamělého tuláka, jehož by unavené putování zaneslo až sem. Při stejném světle vrazi dokonávají své hrůzné činy. Na manželkách, manželích, lásce či nejlepším příteli. Dům tonul v tichu starodávných krypt.

Světlo vycházelo z obývacího pokoje. Přeběhl jsem nízkou verandu a nakukoval dovnitř mezi proužky žaluzií. Galley ležela na hnědém koberci, břichem dolů, jednu ruku pod hlavou, druhou rozhozenou. Viditelnou část tváře měla umazanou něčím tmavým, něčím, co připomínalo krev. Oko zavřené. V rozhozené ruce svírala automatickou pistoli. Pocit, příliš pozdní tíživý pocit, který mě hnal celou pouští, mne nyní srazil na kolena.

Přední dveře byly dokořán. Vešel jsem a nechal je za sebou zaklapnout. Z předsíňky jsem slyšel její dech a naříkání v pravidelných střídavých intervalech. Zvuky běžce, který vyhrál, padl a zlomil si nohu.

Byl jsem v půli pokoje, když si uvědomila přítomnost jiné osoby. Vzepjala se na kolenou a loktech, její ňadra ostře zamířila k zemi. Zvedla mým směrem krutou smrtonosnou zbraň. Za rozcuchanými černými vlasy, rozprostřenými po celém obličeji, zářily oči zraněného zvířete. Zkameněl jsem.

Postupně se zvedla, houpala se ze špiček na paty a zpět; trochu nejistě, s roztaženýma nohama a pistolí oběma rukama sevřenou. Mířila na mě. Odhodila vlasy. Odhalila široké, pevně odhodlané panenky.

„Co se vám stalo?“

Odpověděla tenkým slabým hlasem: „Nevím. Musela jsem na chvíli omdlít.“

„Dejte mi pistoli.“ Udělal jsem krok. Dalším bych se dostal do nebezpečné blízkosti. Noha zůstala přimrazena k podlaze.

„Jděte zpátky. Krok zpátky.“ Hlas se jí změnil, šlehal jako krotitelův bič. A ruce měla pevné jako kámen.

„Kde je Mario?“ zeptal jsem se.

Nervózně se pokrčila. „Proč bych to měla vědět?“

„Odešli jste spolu z restaurace.“

Zkřivila ústa: „Bože, jak vámi pohrdám, Archere! Jste ta nejšpinavější opice, všechno slyší, všechno vidí, všechno řekne. Co vás na mně tak zajímá, že za mnou pořád lezete?“

„Rád předstírám, že jsem Bůh. Ale sám sobě ne. Ubírám tím vrahům z jejich sebejistoty. Kromě toho, teď jsem právě jen malá octomilka. Kdybych se nestaral, co se stane octomilkám, o co bych se staral? A kdybych se nestaral já, kdo jiný? Komu záleží na hvězdách?“ Můj proslov sice vychýlil mušku nevyzpytatelné zbraně, přesto ji nemohl vymámit ze sevření a vyhodit z okna.

„Mluvíte nesmysly, žvaníte jako opice.“ Chodidlem za sebou nahmatala křeslo, do kterého se opatrně posadila, nespouštěla mě přitom z očí. „Když už se musíte vymáčknout, mluvte vážně. Sedněte si.“

Kecnul jsem sebou nepohodlně na koženou podnožku vedle krbu. Neveselá žlutá barva stropního svítidla mi neustále vrývala do mozku neveselou realitu pozdního večera. Galley krvácela z široké šlehy na lícní kosti.

Zmohl jsem se na větu: „Máte krev na tváři.“

„Mně nevadí.“

„Máte ji i na rukou.“

„Ne vaši. Ještě ne.“ Usmála se trpce. „Chtěla bych vám vysvětlit, proč jsem zabila Keitha Dallinga. Pak se rozhodne, co dál.“

„Máte pistoli.“

„Vím. Nechám si ji. Ale předtím jsem ji neměla. Musela jsem o ni s Keithem bojovat.“

„Aha. Sebeobrana. Hezké. Jenom – můžete ji doložit?“

„Říkám vám pravdu,“ rozkouskovala větu na slabiky.

„Pak tedy poprvé, co se známe.“

„Ano, poprvé.“

Pustila se do překotného vyprávění: „Když jsem odvezla v úterý ráno Joea do přístaviště, viděla jsem Keithovo auto. Věděl, že se tam Joe objeví… ode mě. Neuvědomila jsem si, co Keith plánuje. Až teprve v jeho bytě, v Los Angeles, kde jsem na něj čekala. Hned jak se vrátil, ke všemu se přiznal. Bojoval s Joem na lodi a shodil ho do oceánu. Myslel si, že cesta k našemu manželství je volná a nic nás nemůže ohrozit. Nemohla jsem ale tajit, co k němu cítím, že je vrah, bezcitný vrah, a také jsem mu to řekla. Naštval se, vytáhl pistoli, vaši pistoli, kterou vzal Joeovi, křičel, šermoval s ní. Předstírala jsem, že mu věřím, že ho miluji, musela jsem si zachránit život. Pak se mi podařilo pistoli mu sebrat. Zastřelila jsem ho. Musela jsem. Zpanikařila jsem a utekla, zahodila ji do nejbližšího kanálu, a když se mě policie ptala, lhala jsem o všem, nic jsem neřekla. Bála jsem se. Joe byl mrtvý, nezáleželo, jestli svedu Keithovu vraždu na něj. Vím, byla to chyba. Měla jsem hned zavolat policii a říct jim pravdu.“

Hruď se jí nepravidelně zvedala, aby pokaždé opět poklesla. Jako kterákoli hezká žena, i když s rozčepýřenými vlasy a zkrvavenou tváří, vyzařovala fluidum přitažlivosti. Ale zbraň v jejích rukou tento dojem potlačovala. Vzpomněl jsem si na Speeda, v jaký stín se dokázal proměnit pod bezprostřední připomínkou smrti. Ačkoli jsem střelnou zbraň viděl už mnohokrát, vždy ve mně zanechala novou zkušenost. A zbraň v rukou ženy, jakou byla Galley, je nejnebezpečnější hračkou mého života. V jejích očích existovalo lidské pohlaví jenom jedno – ženské, jeho nejdůležitější člen byla právě ona.

„Kde je pravda?“ zameditoval jsem. „Měníte svůj příběh tak často, až pochybuji, jestli vůbec víte, co se ve skutečnosti odehrálo.“

„Nevěříte mi?“ Tvář se jí zúžila. Nikdy bych od ní nečekal tak hrozivý pohled. Nebezpečná žena se zbraní v ruce je holé neštěstí.

„Částečně ano. Žádné pochyby nemám – Dallinga jste zastřelila. Okolnosti však znějí trošku vyumělkovaně.“

Krev se stáčela z rozříznuté kůže jako černý červ, druhý konec stékal do koutku jemných úst. „Policie mi uvěří. Když ne vy, vaše věc. Můžu si omotat Garyho kolem prstu.“ Ubohé vychloubání.

„Ztratíte svůj lesk,“ pokusil jsem se jí vysvětlit. „Vražda z vás sejme veškerou ženskost. I kdybyste jim zaplatila, nikdy nepřistoupí na žádnou dohodu či kompromis, i když se mohou zdát úplatní.“ Snažil jsem se hlasem přehlušit podivné zvuky ze zadní části domu, které připomínaly ve tmě se potácejícího opilce.

Přituhovalo. Proměřila si dráhu letu od hlavně ke mně a zpět. Ruka svírající rukojeť sebou napětím škubla, ukazovák strnul na spoušti.

Mírně jsem se naklonil vpřed, přenášeje váhu na bříška chodidel. „Jestli po mě střelíte, dostanu vás. Dostanu vás dřív, než zemřu, slibuju. I když přežijete, nemáte šanci. Policie vás oddělá. Jste zranitelná jako kuře.“ Dveře zaskřípěly. „Zranitelná jako kuře,“ opakoval jsem hlasitě, velmi hlasitě. „Dvě vraždy, nebo už tři, a další přijdou. Nestihnete pozabíjet všechny. Je nás moc na jednu šílenou ženu s pistolí.“

Potácivé kroky pomalu přešmajdaly kuchyň. Zaslechla je. Přehlédla dveře po své pravici, ale dříve, než jsem se mohl pohnout, sjela svým smrtonosným pohledem zpět na mé potem lesklé čelo. Vstala. Ustoupila zády až k oknu. Svou zbraní teď poroučela i kuchyňským dveřím.

Mario do nich vešel, namáhavě se opíral o boční trám. Jeho bradu rozdrtilo něco mnohem silnějšího a tvrdšího, než může být jakákoli ženská pěst. Krev stékala, proplétala se černými chlupy zpod roztržené košile. Mariova tvář věštila smrt. Nebyl jsem si jistý, jestli vůbec viděl. Ke Galley se přibližoval způsobem mechanického stroje, z rozbitých úst mu vystupovaly bublinky, zobrazující pokoj vzhůru nohama, křehounké, krvavě zbarvené.

Zasténal, silně, bolestně, čímž spustil ohňostroj. Projektil překotil Maria na záda, mrštil jím o zeď. Odlepil se s vypětím sil. Vzhlédl. Naposledy. Vystřelila podruhé, černá pistole poskočila jako ropucha. Stále ji držela pevně v obou rukou, nespouštěla z očí ani jednoho z nás.

Nezničitelný Mario klesl na kolena. Sunul se nezadržitelně ke své uzurpátorce, nechával na koberci tmavou krvavou stopu. Její třetí střela provrtala obvázaný vršek hlavy. Ukončila Mariův život. Jednou provždy. Galley však byla stále neuspokojená. Obešla ho a napumpovala do nehybných zad další tři kulky, tak rychle, jak jen dokázala tisknout spoušť.

Odpočítal jsem si je. Jakmile byl zásobník prázdný, pistoli jsem jí sebral. Nebránila se.

34

Když jsem pokládal sluchátko, Galley stále seděla v křesle, do kterého jsem ji strčil, se zavřenými víčky jako vyřezanými ze slonoviny; s klidnými rty, jindy tak vášnivými. Z mého místa na opačném konci pokoje se zdála být bez duše, věrná figurína, herečka zašlé slávy. Mario ležel mezi námi, tváří k zemi. Na věky už brázdil oceány svou novou vysněnou jachtou…

Roztřásla se po celém těle, otevřela oči: „Jsem ráda, že jsem vás nezabila, Archere. Nechtěla jsem vás zabít, namouduši.“ Její hlas nelidsky skřípal.

„To je od vás hezké.“ Překročil jsem nehybné tělo a sedl si proti ní. „Nechtěla jste zabít ani Maria. Stejně jako Dallinga, v sebeobraně.“ Zněl jsem cize. Strach ze smrti ukuchtil v mém hrdle studený, ohyzdně velký knedlík, který ne a ne spolknout.

„Jste můj svědek. Zaútočil na mě smrtící zbraní,“ ukázala na kovové vyztužení Mariovy pěsti, přitom se dotkla své tváře. „Uhodil mě tím.“

„Kdy?“

„V garáži před pár minutami.“

„A jak jste se tam dostali?“

„Přišel do George café a přinutil mě s ním odejít. Nějak si sečetl dvě a dvě a vyšlo mu, že musím vědět, kde jeho bratr nechal peníze. Věděla jsem jen o pistoli, kterou Joe schoval vedle v garáži, proto jsem Mariovi řekla, že peníze jsou tady. Musela jsem ho sem odvézt.“ Ačkoli slova ze sebe soukala obtížně, hlas měla klidný a vyrovnaný. „Byl úplný blázen. Vyhrožoval, že mě zabije tou hnusnou věcí, co má na ruce. Vytáhla jsem Joeovu pistoli a střelila ho, jednou. Vypadal, že je mrtvý. Bylo mi strašně, stihla jsem se dostat sem dovnitř, než jsem asi omdlela,“ povzdychla si. S citovou všestranností dobré herečky se opět převtělila do role slabé statečné ženy, na kterou jsem sice dřív naletěl, ale teď už nikoliv.

„Na sebeobranu byste se mohla odvolávat, kdybyste zabila jednoho muže. Dva za týden je příliš. Třem se říká masová vražda.“

„Třem?“

„Dalling, Mario, Joe.“

„Nezabila jsem Joea. Jak bych mohla? Neumím dokonce ani plavat.“

„Jste zdatná lhářka, Galley. Motáte dohromady realitu s vašimi fantaziemi, což vám vydrželo celý týden. Teď však s pravdou ven, ano?“

„Nezabila jsem ho,“ opakovala mechanicky. Celé tělo ztuhlo, prsty křečovitě zabořila do křesla. „Proč bych zabíjela svého manžela?“

„Ušetřte mě vašich povídaček. Už delší dobu jsem se držel, abych nevypěnil. Tahala jste mě i celou armádu policajtů za nos tím, že jste kryla Joea. Obrací se mi z vás žaludek. Měla jste spoustu důvodů, proč ho zabít, počítaje v to i třicet tisíc dolarů. Musely vypadat jako pěkný balík po létech dřiny v nemocnici za směšný plat. Dost možná jste si vzala Joea s jediným úmyslem ho zapíchnout, jakmile se napakuje.“

„Co si myslíte, že jsem?“ tvář ubrala chlad i lhostejnost, zoufale hledala výraz, kterým by mne totálně pokořila.

Dloubl jsem špičkou boty do mrtvého těla: „Viděl jsem váš elán, s jakým jste do tohohle chlapce nasypala šest kulek. Odpovídám tím na vaši otázku?“

„Musela jsem. Byla jsem vyděšená.“

„Hm, jo. Křehká citlivost vyděšené zmije. Jo. Přesně tak reagujete. Rozstřílela jste Maria, protože jako první pochopil, kdo zabil jeho bratra. Joe ho pravděpodobně před vámi varoval.“

„Zabere vám dost času tohle dokázat,“ zamrkala očima, v bílé masce zářily nejtemnější černí.

„Nemusí. Stačí jen počkat, až se hoši z laboratoře podívají do mrazáku ve vaší kuchyni.“

„Jak…?“ Ústa zaklapla, ale s křížkem po funuse. Potvrdila mé dohady.

„Jen pokračujte. Jak jsem mohl vědět, že jste si schovávala Joea celé tři dny jako zmrzlinu v lednici? Co?“

„Nebudu mluvit.“

„Do téhle chvíle jsem to nevěděl, ne s jistotou. Tím se nám vysvětlují i další věci…“

„Znovu plácáte nesmysly. Musím je poslouchat?“

„Dokud se sem nedostane šerif z Palm Springs tak ano, vážená. Je ještě hodně vět, hodně pravdivých vět po všech těch lžích, a jestli nehodláte mluvit vy, já ano. Možná vám pomohou nahlédnout do vašich zkažených útrob.“

„Kdo si myslíte, že jste – psychoanalytik?“

„Díky bohu, ne váš. Nechtěl bych vysvětlovat, co vás přinutilo dělat to, co jste dělala. Pokud jste se ovšem nezamilovala do Hermana Speeda?“

Zachechtala se: „Toho starého papriky? Nebuďte pitomoučký chlapeček. Byl to můj pacient.“

„Pak jste ho tedy využila. Dopídila jste se, jak nečestně od něj Joe drogy získal. Jistě rád rozehrál hru s přítelem, který ho klepl přes prsty a ukradl mu práci, který ho dočista zruinoval. Třeba Speed využíval také vás. Mluvil jsem s vámi oběma, usuzuji, spíš na něho. On byl mozkem…“

„Speed?“ Dotkl jsem se citlivého místečka. Pak tedy šlo o její nápad.

„Mno, jeli jste spolu do San Franciska hned, jak se dostal z nemocnice. Odtamtud jste poslala své matce vánoční blahopřání, to byla vaše první chyba – plést dohromady city a obchod. Jakmile jste vypotili přijatelný plán, nechala jste matku trnout hrůzou, kde se dva měsíce flákáte, protože jste ji chtěla později využít. Tedy, vrátila jste se do Pacific Pointu a vzala si Joea: bezpochyby vás požádal o ruku a s napětím čekal na odpověď. Speed odjel do Rena vyzvednout peníze. Naneštěstí se mu to podařilo. A příběh nás už odvádí k minulé páteční noci…“

„Vás,“ řekla, „ne nás. Už dlouho ztrácíte nitku. Chorý mozku.“

„Je možné, že některé podrobnosti nejsou přesné nebo chybí – vyjasní je soud. Například nevím, co jste v pátek večer přimíchala Joeovi do jídla. Nebo pití? Chloralhydrát, cokoli, co nezanechává stopu. V těchto záležitostech se jistě vyznáte líp než já.“

„Tlachal domácí, navíc vševědoucí, že, pane Archere?“

„Těžko. Nevím, jestli se Dalling natlačil do vašich plánů sám nebo jste ho vcucla. Nebo něco mezi. V každém případě, potřebovala jste jeho dům a taky něčí pomoc. Speed se s veškerou vervou snažil zbavit falešného manželství a Dallinga jste si mohla omotat ze všech nejlépe. Nebylo o čem rozhodovat. Uspaného Joea vám pomohl přenést z bytu do vozu, a pak… pak jste ho nechala udusit se v mrazáku. Potud vše klapalo jako na drátku. Joe byl mrtvý, heroin ve vašich rukou. Speed měl peníze a kontakty. Jenže největší problém se tyčil stále před vámi: věděla jste o Dowserovi, když vás chytí, penízků si už v životě neužijete. Možná se k vám doneslo, jak páteční noc zřídili Dowserovi chlapci Maria. Jen kvůli chabé naději, že by mohl něco vědět. Musela jste se před Dowserem očistit. V té době jsem se do toho zamotal i já, právě ve chvíli, kdy jste udělala velikánskou chybu.“

„Všude, kam jste strkal svůj nos, se stala chyba. Já jen doufám, že vaše vzrušující báje a pověsti budete vyprávět i před soudem, před policií. Vyhodí vás z práce, to vám garantuju.“ Na usvědčení tady ale čekal někdo jiný než já. Nemohla zoufalá, slabě vykřiknutá slova ničím podpořit.

„Budu si hezky dál čmuchat, ale vy se posmažíte na elektrickým křesle. Jestli si myslíte, že budu štěkat, jak panička volá, přiběhnu, abych se nechal pohladit a pak odkopnout pryč, tak to ne. Vaše chvástání má mouchy, hejno much. Vy s vaším radiohercem jste přesvědčili starou mámu, aby mě najala. Abych hledal samotnou zosnovatelku scénáře. Našel jsem vás, opět podle scénáře, a byl přesvědčený, že Joe žije. Stín na verandě ale patřil Dallingovi, ten mě také složil. Předstírané varování, které, bohužel, přišlo pozdě, mě sice od rány nezachránilo, ovšem demonstrovalo vaše dobré úmysly. Vzala jste si mou zbraň pro veselejší budoucnost. Nevím, kdy vás napadlo zabít svého milovaného Keitha Dallinga, ale na druhou stranu vím, že se v té době totálně psychicky skládal. Možná jste si ho nechala, protože bylo stále potřeba mít někoho po ruce.

Joe putoval do kufru vašeho vozu, ve svém stavu musel být při nasedání dost nemotorný, co? Odjeli jste s Keithem každý svým autem do Pacific Pointu. Keith nalodil mrtvé tělo na Aztec Queen, vyplul na moře, kde ho shodil do vody a sám odplaval na pobřeží. Čekala jste na něj, zavezla ho k jeho autu a oba jste zamířili do Los Angeles. Skvěle vymyšleno, protože až bude tělo nalezeno, všechny úsudky, i Dowserovy, budou končit v jednom bodě – nezdařený pokus o útěk.

Jen jediné zrnko písku kazilo váš jinak přejemný pudřík – Dalling. Ano, na fyzickou práci obstál, třeba tahat mrtvoly po nábřeží nebo nastartovat motor šalupy, jenže morálně byl slaboch. Věděla jste, že nevydrží tlak nadcházejících dní. Kromě toho, chtěl by jistě řádný podíl. Tak jste vešla do jeho bytečku a vyplatila mu ho v kulkách. Z mé pistole. Schovejme ještě pistoli tam, kde ji policie jistojistě najde, pak stačí už jen zalehnout do postýlky. Pokud vás dobře znám, spala jste jako miminko.“

„Miminko říkáte?“

„Proč ne? Zabila jste dva muže, zachovala si při tom čistý štít. Řekl bych dokonce, že muže zabíjíte s potěšením. Opravdovou odměnou vám nebylo třicet tisíc dolarů, nýbrž udušený Joe, zastřelený Keith a řešeto Mario. Peníze sloužily jen jako seriózní omluva, stejně jako padesát dolarů prodejnému děvčeti, které stihl ďáblův trest v podobě nymfomanie. Vidíte, Galley, jste vrah. Jste jiná než obyčejní lidé. Děláte jiné věci. Obyčejní lidé nestřílejí do mrtvých. Duši nezabijete. Obyčejní lidé neradi tráví víkendy s mrtvolou. Vzrušovalo vás radit se s ní, co si uvaříte k obědu?“

Konečně jsem ji dostal. Vyklonila se z křesla, mezi zuby skřípavě procedila: „Vy špinavý lháři! Nemohla jsem jíst. Nenáviděla jsem to. Musela jsem vypadnout z domu. V neděli jsem nevydržela, nevydržela s tím, s Joem, skrčeným, zmrzlým…“ Svou jemnou tvář zakryla dlaněmi. Třásla se po celém těle.

Kdesi v dáli zakvílela siréna.

„Fajn,“ vzdechl jsem. „V neděli večer vás přišel utěšit Speed. Když jsem s ním později přátelsky rozprávěl, kryl vás, což mu jen přitíží.“

Ovládla vzlykot. Zpoza dlaní se nenávistně ozvalo: „Měla jsem si jednu ušetřit i pro vás.“

„Posloužil jsem dobře vašim záměrům, nebo ne? V úterý ráno jste telefonovala Dowserovi, kde jste právě k mání, a já vám děkuji za složenou poklonu, protože jsem se za vámi skutečně dohrabal až do Dowserova domu. Musela jste mi hodně věřit. No nic, dík. Znám totiž tři ze čtyř detektivů, kteří by tam ani nepáchli. Ironie? Snad jste mě chtěla doběhnout s láskou, letmý polibek, žhavé pohledy. Připadal jsem si, že zachraňuji pannu z čarodějova zámku, jak to obvykle padlí hoši dělávají. Padlí na hlavu, ale se zlomeným srdcem. A ženy, které si s nimi pohrávají, často dělají chybu, jednu jedinou chybu. Chybu, kterou jste udělala i vy: zapomínají, že dokonce i zamilovaní mládenci používají chvílemi svůj vlastní mozek; do doby, než zblbnou nadobro.“ Podíval jsem se dolů na Maria. Sledovala mě skrze roztažené prsty, stále si pevně tiskla tváře.

Siréna ječela blíž i o tóninu výš. Vyklenula nad pouští zvukový most.

„Cítím nad vámi jistý smutek,“ přemýšlel jsem nahlas. „Tolik energie, vynalézavosti a důvtipu bylo zbytečně promrháno, protože vaše cesta je poseta mrtvolami. Cesta smrti. Mno, než se sem policie dostane, nechcete mi říct, kam jste schovala ty peníze? Potřebuji je pro svou klientku a slibuji vám, že když je dostanu…“

„Táhněte k čertu,“ fanaticky mne propálila lasery očí, vyslaných pod mříží útlých prstů. „Nebudou mě moct žalovat. Vy to víte. Nic mi nedokážou, ani ťuk. Jsem nevinná, slyšíte mě?“

Slyšel jsem ji.

Siréna hlasem vlkodlaka rozechvěla táhlým vytím mé ušní bubínky, zatímco kužely světlometu zběžně prohledaly venkovní okno.

35

Poté, co Galley odvezli, procházeli jsme se šerifem jménem Runceyvall asi hodinku celý dům. Mario za sebou zanechal krvavou stopu napříč kuchyní, stopu, která se táhla zadními venkovními dveřmi až do přistavěné garáže. Nalezli jsme i místo úschovy vražedné zbraně, mezi kuchyní a garáží, ve zdi, za volným prknem. Válela se tam krabička plných zásobníků ráže 45, ale žádné peníze. Ještě něco důležitého jsme objevili: několik černých vlasů. Poradil jsem Runceyvallovi, ať si je pěkně strčí do pytlíku a proč. Runceyvall se vyjádřil o celé historii jako o něčem rozkošném.

Krátce po druhé jsem se doplazil do místního hotýlku, abych v něm přečkal zbytek noci. Recepční mě poinformoval, že paní Fellowsová ještě neodjela, tak jsem mu dal dobrou noc a poprosil o budíček v osm.

Osprchoval jsem se, prohlédl si úžasně přerostlé strniště, jež obvykle nenosívám, navlékl se do stále stejných, mírně zapáchajících šatů a už jsem si klusal přes krásný, čerstvě zelený trávník k Marjoriinu domečku. Skrze listoví nedalekých palem prosvítal červený traktůrek, dychtivě manévrující mezi datlovými kmeny a hbitě mrskajícím pluhem za sebou, tu nahoru, tu dolů. Bylo krásné ráno. Vysoko nad palmami tiše kroužil pták s roztaženými křídly, snad orel či jestřáb; vzpomněl jsem si na Galley.

Marjorie snídala venku pod oranžovým otřepaným slunečníkem, s jehož barvami, když nic jiného, harmonizovalo japonské kimono halící její tělnatou postavu. U stolu ji obšťastňoval šedovlasý muž v šortkách, vytrvale žvýkající toustík.

Její zakulacený obličej hojnou měrou vyzařoval spokojenost, gemütlichkeit, jak říkají Němci. Jen co mne spatřila, stěží šlo zastavit příjemné uvítání: „Jé, pan Archer! Jaké krásné překvapení! Právě jsme si o vás povídali, všelijak debatovali, kde byste právě teď mohl být.“

„Spal jsem tady. V teplých peřinkách. V noci jsem vás už nechtěl rušit.“

„Teď ovšem, ať chcete nebo ne, musíte si k nám přisednout,“ pokynula šedovlasému muži: „Georgi, to je pan Archer. Můj manžel, pane Archere… měla bych říkat exmanžel,“ zachichotala se.

George se rázně vyšvihl a potřásl si s mou pravicí: „Jsem rád, že vás poznávám, pane Archere. Hodně jsem o vás slyšel.“ Třásl i svým úzkým hrudníkem, sedlým bříškem a ždibec ohromnou tváří.

„A já zase hodně o vás, od Marjorie.“

„Opravdu?“ Věnoval jí zamilovaný pohled. „Cítím se v těchhle šortkách zatraceně hloupě. Nutí mě je nosit, znáte ženy. Aspoň že tu není nikdo z Toleda…,“ rozhlédl se pronikavě kolem a pátral po agentech s teplou vodou.

„Vypadáš v nich hezky, Georgi. Teď ještě zastrč břicho, tak. Miluju tě v nich.“ S půvabem královny se natočila i k mé milé přítomnosti: „Posaďte se pane Archere, prosím. Už jste snídal? Ne, vidím vám to na očích, já vám něco objednám. Georgi, přines panu Archerovi z verandy židli a objednej šunku s vajíčky.“ George odpochodoval se zastrčeným pupíkem, hlavu vzhůru.

„Přiznám se, nečekal jsem, že tady najdu i vašeho manžela.“

„Ani já ne. Není to překrásné? Přečetl si mé jméno v novinách a přiletěl z Toleda prvním letadlem, ach, jako filmový hrdina. Skoro jsem včera omdlela. Jen si pomyslete – bál se o mě! Samozřejmě, jisté nepříjemnosti se včera vyskytly. Museli jsme spát každý v jiné chatce, protože ještě nejsme legálně oddáni.“

„Ještě? Nemyslela jste náhodou už?“

„Ještě,“ zrůžověla. „V poledne poletíme do San Franciska, abychom vyzvedli vůz, a pak rovnou do Rena, kde se ještě dneska vezmeme. V Renu vás čekat nenechají. George říkal, že nemá cenu čekat ani o minutu déle, než je nutné.“

„Pak tedy musím jen blahopřát. Nezpůsobíte si tím ale potíže s papírováním? Vaše manželství se Speedem může být anulováno, samozřejmě, vždyť se ženil pod cizím jménem, ale i v Nevadě zabere nějaký čas domluvit se s úřady…“

„Vy jste to neslyšel?“ Její tvář, náhle prázdná, bez úsměvu, cukala vybičovaným napětím. „Minulou noc objevila sanfranciská policie můj cadillac. Uprostřed Golden Gate Bridge.“

„Ne.“

„Je mrtvý. Několik osob ho vidělo skočit.“

Zpráva mě sekla jako turecká šavle, ačkoli Speed pro mě neznamenal nic. Čtyři muži opustili svět násilnou, nepřirozenou smrtí, vlastně pět, když počítám Moskyta. Galley a já jsme se potáceli po dokonale vypulírované palubě.

„Nenašel jste ho, že ne?“ ptala se málem plačtivě. „Nedostihl jste ho…“

„Prosím?“

„Myslím, jestli nemáte nic společného s jeho sebevraždou. Spáchal ji kvůli mně, určitě, dohnala jsem ho k tomu, uštvala ho. To je strašné. Strašné. Nemohu se s tím vyrovnat.“ Zavřela oči. S výrazem, který by nejlépe předvedlo dobře nakrmené děťátko (trošinku přerostlé).

Existovala jen jediná možná odpověď: „Nenašel jsem ho.“

Vydechla: „Uf, to se mi ulevilo, jsem tak ráda. Je mi jedno, jestli jste ty peníze našel; nezáleží mi na nich, co je George zpátky. Myslím, že odplavaly i s tělem. George říkal, že je můžeme odpočítávat z daní z příjmu.“

„Plýtvá snad někdo nadarmo mým jménem?“ zahalasil vesele George. Vlekl s sebou skládací židli.

„Ále,“ zasmála se v odpověď, „jen tady vyprávím panu Archerovi, jak je skvělé mít tě zas zpátky, drahouši. Jako bych se probudila ze zlého snu. Objednal jsi jídlo?“

„Za chvíli je tady.“

„Budu se vám musit omluvit. Už musím jít,“ nenápadně jsem nadnesl.

Dobří lidé, pohostinní, bohatí. Nemohu se zdržovat v jejich zajetí nebo přijmout od nich cokoli k jídlu, myslí jsem byl stále připoutaný ke smrti, nezměrnému černému stínu. Kdybych zůstal, začal bych vyprávět věci, které by slyšeli neradi. Nechtěl jsem jim kazit radost.

„Musíte jít? Promiňte,“ vzápětí už sahala po své taštičce. „Musím vám ale zaplatit za všechny potíže, co jsem vám způsobila.“

„Fajn. Sto dolarů to spraví.“

„Omlouvám se. Omlouvám se za ten konec, jaký to vzalo,“ tentokrát zčervenala a vtiskla mi do dlaně bankovky. „Není to vůči vám poctivé.“

„Marjorie se ve vás úplně zhlédla, Archere. Dokázal jste jí, že je velmi pozoruhodná žena. Nikdy jsem si neuvědomil, jak vlastně pozoruhodná žena. Teď konečně ano.“

„Ale jdi,“ laškovně popíchla George.

„Ale jsi. Víš, že ano,“ odpálkoval hravě.

„Jsem ta nejpošetilejší stará babka na světě!“ pokračovala by v hašteření, ale George jí jemně stiskl zápěstí.

„Na shledanou. Hodně štěstí. Pozdravujte ode mě Toledo.“

Opustil jsem je v hrátkách a smíchu jako veselé rozverné děti. Vysoko nad datlovými palmami, napůl skrytý v pocuchaných mracích, neúnavně vykresloval své kulaté parádičky dravec na číhané.

Případ končil tam, kde i začal, mezi rozhrkaným nábytkem paní Lawrencové. Blížilo se k polednímu. Šerý klidný pokojík příjemně osvěžoval po horké sálající poušti. Paní Lawrencová překypovala pohostinností, ačkoli vypadala k smrti unaveně. Policie ji už navštívila.

Tvořili jsme pospolitost dvou cizinců truchlících nad hrobem společného přítele. Oblékla se k obřadu do vybledlých černých šatů, dokonce i ponožky měla černé. Skrz nestejnoměrné nánosy bílého pudru prosvítala nažloutlá barva ztrhaných rysů. Nabídla mi čaj, který jsem musel odmítnout, protože jsem právě obědval. Mluvu i pohyby měla pomalejší, ale nezměnila se. Nic by ji nezměnilo. Posadila se jako socha zarytosti, s pěstmi sevřenými na kolenou.

„Má dcera je naprosto nevinná, samozřejmě. Jak jsem dnes ráno vypovídala poručíku Garymu, nezkřivila by nikomu vlas na hlavě. Když byla malé dítě, nedokázala jsem ji přinutit zaplácnout ani malou mouchu. I kdyby na tom závisel její život.“ Oči, zapadlé pod povrchem obličeje, neuvěřitelně připomínaly hluboké jeskyně ve skalnatém masivu. „Věříte přece v její nevinu.“ Větu vytesala do vzduchu jako prachsprosté konstatování.

„Rád bych věřil.“

„Samozřejmě. Nikdy nebyla oblíbená. Dívky, které jsou krásné a chytré, nikdy nebývají oblíbené. Když jí zemřel otec, byly jsme samy, bez peněz, bez pomoci; uzavírala se stále víc a víc do sebe. Proto ji neměli rádi. Ve skutečnosti si udělala nepřátele. Už víckrát se jí pokoušeli ublížit, způsobit jí potíže. Dokonce i v nemocnici. Přicházela nepodložená obvinění, ohrožovali ji různí lidé, kteří se nemohli smířit s jejím vysoce postaveným, moudrým otcem…“

„Obvinění jakého typu?“

„Neposkvrním si s nimi jazyk, ani nebudu obtěžovat vaše uši, pane Archere. Vím, že Galley je řádně vychovaná dcera, bez nejmenší viny, je čistý nepopsaný list. Vždy byla a je i teď. Naučila jsem se už před lety zacpávat si uši před bezostyšnou pomluvou a lží špinavého světa.“ Ústa starostlivé matky byla jako železo.

„Obávám se, že vaše svědectví proti solidnímu usvědčujícímu materiálu stačit nebude. Uvědomte si, že vaše dcera sedí za mřížemi a bude muset čelit…“

„Solidnímu! Samé divoké výmysly, kterými se policie snaží zakrýt svou vlastní nemohoucnost. Moji dceru jako obětního beránka používat nebudou!“

„Vaše dcera zavraždila svého manžela,“ právě jsem vyřkl nejtvrdší slova svého života. „Zbývá jen otázka, co si s tím počnete? Máte nějaké peníze?“

„Málo. Kolem dvou set dolarů. V Galley se ale mýlíte. Uvědomuji si, že se svět na mé děvčátko nedívá přívětivě. Jako její matka ale vím, že je naprosto neschopna vraždy.“

„Nebudu se o tom s vámi hádat. Dvě stě dolarů je málo. Dokonce i s dvaceti tisíci a s nejlepšími obhájci z celé jižní Kalifornie by nevyvázla lépe než s dvěma vraždami. Půjde do vězení. Na mnoho let. Jestli tam stráví celý zbytek života, záleží jen na jediné věci – její obhajobě před Nejvyšším soudem.“

„Věřím, že nějakém peníze získám z tohoto domu.“

„Je přece v hypotéce, ne?“

„Ano, ale patří mi jistý díl…“

„Já u sebe nějaké peníze mám.“ Vytáhl jsem Dowserovu zpřekládanou bankovku, narovnal ji a snadno odeslal do jejího klína. „Jde o peníze, pro které nemám použití.“

Otevřela ústa: „Proč?“ Zavřela je.

„Galley potřebuje štěstí. Chci proti ní svědčit.“

„Jste laskavý. Nemůžete si takovou ztrátu dovolit,“ matčiny oči vydolovaly poslední slzy. „Vy musíte věřit, že Galatea je nevinná, jinak byste to neudělal…“

„Ne. Býval jsem policista a uniforma na mně zanechala stopy. Vím, že je vinna. Nemohu předstírat, ani nebudu. Ale cítím se zodpovědný. Kvůli vám, jestli ne kvůli ní.“

Pochopila mne. Slzy jí stékaly po tvářích. „Kéž byste věřil v její nevinu. Kéž by někdo věřil mně.“

„Bude potřebovat všech dvanáct apoštolů. Ani ti jí nepomohou. Viděla jste dnešní noviny?“

„Ano. Viděla.“ Naklonila se vpřed a mačkala v klíně bankovku. „Pane Archere.“

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Ne. Už nic. Jste tak dobrý člověk, doopravdy cítím, že vám mohu důvěřovat. Musím vám říct…“ Prudce se začervenala. Přešla k oknu, ke starému šicímu stroji, zvedla víko, zašátrala uvnitř a vytáhla na světlo světa podlouhlý balík zabalený v hnědém papíře. „Galley mi ho tu nechala v úterý ráno. Musela jsem jí slíbit, že o něm nikomu neřeknu, ale teď se věci mají jinak, že? Může jít o důkaz v její prospěch. Ještě jsem ho neotevřela.“

Roztrhl jsem na jednom konci lepicí pásku. Na stůl se vyvalily stodolarovky. Spousty stodolarovek. Třicet tisíc, které patřily Galley. Kvůli kterým skončil Speed. Jejichž pravou majitelkou měla být Marjorie. Třicet tisíc dolarů, ukrytých v obstarožním šicím stroji staré dámy, které rozsely tolik nenávisti, kvůli níž umírali lidé.

Podal jsem jí napěchovaný balík zpátky. „Jde o důkaz, potud vše v pořádku. Důkaz, proč zabila svého manžela.“

„To je nemožné.“

„Nemožné věci se čas od času stávají.“ Podívala se na peníze ve své ruce. „Galley ho doopravdy zabila?“ zašeptala. „Co s nimi mám dělat?“

„Spalte je.“

„I když peníze tak nutně potřebujeme?“

„Ano, i tak je spalte. Nebo je předejte právníkovi, on s nimi už potřebné policejní formality zařídí. Můžete je zkusit použít, proč ne? Pak se ale dopustíte nepěkného prohřešku.“

„Nezkusím,“ řekla. „Nikdy nezkusím. Mé děvče je nevinné a Boží prozřetelnost nad ní drží stráž. Vím to. Bůh ji bude opatrovat i v její nejtěžší hodině.“

Postavil jsem se. Je čas. „Dělejte, jak myslíte. Jestli u vás policie peníze objeví, potopíte tím jejího obhájce.“

Doprovodila mě halou. „Neobjeví nic. A vy jim to neřeknete, pane Archere. Vy věříte, že je má dcera nevinná. Ačkoli si to nechcete přiznat.“

Věděl jsem, že vina Galley Lawrencové je mnohokrát těžší než ona sama. Nezvratitelná. Neodvolatelná.

Obarvené sluneční světlo z okna nade dveřmi zaplavovalo předsíň spektrem teskně růžové, bolestně červené, až tragicky fialové. Matka otevřela dveře. Jasná polední zář připodobnila cestičky slz po pudrovité tváři k řídkému deštíku na prašné cestě.

„Neřeknete jim to?“ Hlas se jí zlomil.

„Ne.“

Ohlédl jsem se z chodníku. Stála na schodech, oči si před krutým sluncem kryla hnědým balíkem. Druhou rukou mi zamávala na pozdrav, ovšem jen na chvíli, jak králové zdraví svůj lid, jež na počest vládce se pak chodí k mohyle klanět, nad modlitbou bdít, o věčné cestě smrti snít.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai