Detektiv Archer zasahuje

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

I. BRADATÁ DÁMA

Dvere neboli zamknuté, a keď som zaklopal, samy sa mi otvorili. Vošiel som do ateliéru, ktorý bol vysoký a šerý ako senník. Veľké okno v náprotivnej severnej stene zahaľovali husté kalikové závesy, ktoré vôbec neprepúšťali ranné svetlo. Vedľa dverí som nahmatal vypínač a zažal som. Zopár neónových žiariviek zavesených na holých hradách zablikalo a modrobiele zažiarilo.

V tomto neľútostnom svetle som pred sebou zazrel čudnú ženu. Bola to iba uhlová skica na stojane, no priam ma striaslo. Obnažená postava ležérne uvelebená v kresle bola štíhla a lahodila oku. No ženina tvár oku vôbec nelahodila. Oči jej takmer celkom zakrývali husté čierne obrvy. Mrožie fúzy jej lemovali ústa a hustá brada jej ako vejár prikrývala telo.

Za chrbtom mi vrzli dvere. V dverách stálo dievča v naškrobenej bielej rovnošate. Aj jej tvár vyzerala trochu škrobená, no nie do tej miery, aby to načisto narušilo jej príjemný zjav. Čierne vlasy mala stiahnuté na tyle.

„Smiem sa spýtať, čo tu robíte?“

„Smiete. Hľadám pána Westerna.“

„Naozaj? Pozreli ste už aj za obrazy?“

„Často sa tam skrýva?“

„Nie, a okrem toho – keď tu nie je, návštevníkov v ateliéri neprijíma.“

„Prepáčte. Dvere boli otvorené. Tak som vošiel dnu.“

„Môžete zasa vyjsť.“

„Počkajte. Je azda Hugh chorý?“

Pozrela na svoju bielu rovnošatu a potriasla hlavou.

„Ste jeho kamoška?“ spýtal som sa.

„Pokúšam sa o to.“ Pousmiala sa. „So súrodencom bývajú zavše trampoty. Som jeho sestra.“

„To vás večne spomínal?“

„Viacej sestier nemá.“

V duchu som zalovil vo vaku, kde prechovávam spomienky z vojny. „Mary. Volal vás Mary.“

„Stále ma volá Mary. A vy ste Hughov kamarát?“

„Dúfam, že som. Bol som totiž jeho kamarát.“

„Kedy?“ Otázka znela stroho. Mal som dojem, že Hughovi kamaráti, aspoň podaktorí, jej nie sú celkom po chuti.

„Na Filipínach. Pridelili mi ho k jednotke ako frontového výtvarníka. Mimochodom, volám sa Archer. Lew Archer.“

„Och! Pravdaže.“

Zatiaľ mi nedala znať, že by som jej nebol po chuti. Podala mi ruku. Bola chladná a pevná, pôsobila podobne ako jej vyrovnaný pohľad. Pokračoval som:

„Podľa Hughových rečí som si vás predstavoval celkom ináč. Myslel som si, že ste ešte školáčka.“

„Nezabúdajte, že odvtedy prešli štyri roky. Za štyri roky predsa každý vyspeje. Alebo aspoň skoro každý.“

Na svoj vek sa správala nesmierne vážne. Zmenil som tému.

„V Los Angeles som sa v novinách dočítal o jeho výstave. Cestujem tadiaľto do San Francisca, nuž som si pomyslel, že ho vyhľadám.“

„Istotne vás rád uvidí. Pôjdem ho zobudiť. Hrozne dlho vylihuje. Nesadnete si, pán Archer?“

Celý čas som stál chrbtom k bradatému aktu a viacej či menej zámerne som jej ho zacláňal. Keď som odstúpil, pozrela na obraz, no nepohla ani brvou.

„Čo si ešte vymyslí?“ utrúsila.

Mne však stále nešlo do hlavy, že by Hugh Western takto prejavoval svoj zmysel pre humor. Poobzeral som sa po miestnosti v nádeji, že mi azda niečo vysvetlí, čo znamená táto mrzká skica.

Bol to typický výtvarnícky ateliér. Stoly a lavice boli zapratané kadejakými haraburdami, ktoré zvyčajne maliari potrebujú: povaľovali sa tu palety, zafúľané skielká, skicáre, rysovacie dosky a tuby s vytečenými farbami. Na stenách potiahnutých vrecovinou viseli obrazy rozmanité rozpracované rozličnými technikami, iné stáli pri stenách na zemi. Podaktoré mi pripadali divé a čudesné, no ani jeden nebol taký čudesný ako skica na stojane.

Okrem obrazov som zbadal v izbe ešte čosi záhadné. Na drevenej zárubni dverí boli vyryté štyri hlboké súbežné ryhy. Boli to čerstvé ryhy, asi vo výške mojich očí. Akoby bola do dreva nadľudskou silou zaťala dáka ozrutná päsť.

„Nie je v svojej izbe,“ povedalo dievča v dverách. Veľmi sa usilovala, aby jej hlas znel pevne.

„Možno zavčasu vstal.“

„Posteľ je nedotknutá. Celú noc nebol doma.“

„Na tom predsa nič nie je. Je napokon dospelý.“

„Hej, no zavše sa správa nedospelo.“ V jej pokojnom tóne zazvučalo akési vzrušenie. Nebol som si na čistom, či to je strach alebo hnev. „Je odo mňa o dvanásť rokov starší, no stále si počína ako chalan. Ako postarší chalan.“

„Rozumiem vám. Bol som mu začas neoficiálnym poručníkom. Pokladám ho za génia, alebo aspoň bezmála za génia, no niekto mu stále musí pripomínať, že žije v reálnom svete.“

„Ďakujem za informáciu. To som dosial vôbec nevedela.“

„Nemusíte sa hneď čertiť.“

„Prepáčte. Som zrejme trochu nervózna.“

„Veľmi vám vystrája?“

„Ani nie. Aspoň v poslednom čase nevystrája. Odkedy sa zasnúbil s Alicou, nelieta už v oblakoch. Ale večne sa kamaráti s najnemožnejšími ľuďmi. Doslova poslepiačky rozpozná nepravého van Gogha, no ľudí nevie rozlíšiť.“

„Hovoríte azda o mne? Alebo vám dakoho pripomínam?“

„Nie.“ Opäť sa usmiala. Vedela sa milo usmievať. „Zrejme som sa správala hrozne podozrievavo, keď som vás tu pristihla. Chodia za ním všakovakí pochybní ľudia.“

„A kto konkrétne?“ spýtal som sa ledabolo. Tesne nad jej hlavou sa na zárubní dverí vynímala stopa po obrovskej pästi.

Kým stihla odpovedať, v diaľke zakvílila siréna. Naklonila hlavu. „Stavím sa, že idú po mňa.“

„Polícia?“

„Záchranka. Policajné sirény znejú ináč. Pracujem v nemocnici pri röntgene, preto rozpoznám záchranky. A dnes predpoludním mám službu.“

Vyšiel som s ňou do predizby. „Dnes sa otvára Hughova výstava. Dovtedy sa musí vrátiť.“

Pri náprotivných dverách sa obrátila, tvár sa jej rozjasnila. „Viete, možno pracoval celú noc v galérii. Úzkostlivo dbá, aby mal každý obrázok zavesený ako treba.“

„Mám zatelefonovať do galérie?“

„Pred deviatou v kancelárii nikoho nezastihnete.“ Pozrela na náramkové hodinky. „Je o päť minút trištvrte na deväť.“

„Kedy ste ho videli naposledy?“

„Včera pri večeri. Večerali sme veľmi skoro. Po večeri sa vrátil do galérie. Mal tam ešte na pár hodín prácu.“

„A vy ste ostali tu?“

„Asi do ôsmej, potom ma odvolali do nemocnice. Vrátila som sa dosť neskoro a myslela som si, že už spí.“ Neisto a pochybovačne na mňa pozrela a medzi rovnými obrvami sa jej zjavila jemná vráska. „Vari ma vypočúvate?“

„Prepáčte. To je choroba z povolania.“

„A čo robíte normálne?“

„Toto azda nie je normálne?“

„Totižto, v civile. Ste advokát?“

„Súkromný detektív.“

„Ach, tak.“ Vráska medzi obrvami sa jej prehĺbila. Ktovie aké knihy čítala, pomyslel som si.

„Ale teraz mám dovolenku,“ dodal som.

Za dverami zazvonil telefón. Šla sa ohlásiť a vrátila sa v kabáte. „Naozaj volali mňa. Ktosi spadol zo stromu a zlomil si nohu. Musíte ma ospravedlniť, pán Archer.“

„Okamih. Ak mi poradíte, ako nájdem tú galériu, pôjdem sa podívať, či tam Hugh je.“

„Veru nie.“

„Pravda, vy sa v San Marcose nevyznáte.“

Odviedla ma k francúzskemu oknu na konci predizby. Z okna bolo vidieť asfaltované parkovisko a za nim sa na protiľahlej strane vypínala veľká štuková budova pripomínajúca stlačenú kocku. Pred oknom bol balkón, z ktorého viedli na parkovisko betónové schodíky. Mary vyšla na balkón a ukázala na štukovú kocku:

„To je galéria. Ľahko ju nájdete, však? Keď prejdete krížom touto uličkou, dostanete sa k hlavnému vchodu.“

Vysoký mladý muž v čiernom trikote leštil na parkovisku červený kabriolet. Postavil sa do baletnej pózy a pokývol rukou:

„Bonjour, Marie.“

„Bonjour, ty francúzska atrapa.“ Povedala to síce dobromyseľne, no v hlase jej zazvučal výsmech. „Videl si dnes Hugha?“

„Veru nie. Márnotratný syn je zasa nezvestný?“

„Netvrdím, že je nezvestný.“

„Rozmýšľal som, kde asi máte voz. V garáži nestojí.“ Jeho hlas znel až priveľmi melodicky.

„Kto je to?“ spýtal som sa polohlasne.

„Hilary Todd. Má na prízemí obchod s obrazmi. Ak tu voz nestojí, Hugh nemôže byť v galérii. Musím ísť do nemocnice taxíkom.“

„Zaveziem vás.“

„Vylúčené. Na druhej strane ulice je stanovište taxíkov.“ Ponad plece dodala: „Ak uvidíte Hugha, zavolajte ma do nemocnice.“

Zišiel som po schodoch na parkovisko. Hilary Todd stále leštil masku svojho kabrioletu, hoci sa jagala ako zrkadlo. Plecia mal široké, samý pevný sval. Podaktorí chlapci od baletu mávajú silu a vedia byť aj nebezpeční. Pravda, toto už nebol chlapec. Vo vlasoch mu svieti, la okrúhla lysinka ako strieborný dolár.

„Bonjour,“ prihovoril som sa jeho chrbtu.

„Prosím?“

Svojou francúzštinou som zrejme urazil jeho sluch. Obrátil sa a ostal vzpriamený stáť. Uvedomil som si, že je vysoký, a hoci mám vyše meter osemdesiat, pripadal som si pri ňom krpatý. Plešinku si vynahradil bokombradami. Bokombrady a navyše nesústredený pohľad mu dodávali románsky výzor. Nechutný románsky výzor.

„Dobre sa poznáte s Hughom Westernom?“

„Zaujíma vás to?“

„Zaujíma.“

„A prečo asi?“

„Ja som sa spýtal, synku. Vy mi odpovedzte.“

Očervenel a sklopil oči, akoby som mu čítal mrzké myšlienky. Trochu sa zajachtal. „Ja – ja – nuž, niekoľko rokov som mal byt pod ich bytom. Predal som aj zopár jeho obrazov. Prečo?“

„Tak mi zišlo na um, že možno viete, kde je, hoci to jeho sestra nevie.“

„Ako mám vedieť kde je? Ste azda policajt?“

„Nie celkom.“

„Chcete povedať, že vôbec nie ste policajt?“ Sebavedomie sa mu vrátilo. „Akým právom so mnou hovoríte tak povýšenecky? O Hughovi vôbec nič neviem. A mám veľa práce.“

Prudko sa obrátil a opäť začal leštiť auto, pod trikotom mu podskakovalo pekné, no neproduktívne svalstvo.

Prešiel som úzkou cestičkou vedúcou na ulicu. Vľavo som zazrel za cyprusovým živým plotom záhradnú reštauráciu a v nej stoly, nad ktorými vyrástli slneční, ký ako obrovské pestré huby. Na druhej strane sa tiahla stena galérie, jej hladkú bielu plochu narušovalo iba jediné okno so železnou mrežou, zasadené nad úrovňou mojej hlavy.

Galéria mala grécku fasádu s vysokými stĺpmi. Z ulice k nej viedlo široké betónové schodište. Hore na schodišti stálo dievča a ľahko sa opieralo o stĺp.

Obrátilo sa ku mne a šikmé slnečné lúče jej vykreslili okolo vlasov svätožiaru. Bola priam zarážajúco krásna: mala plavé vlasy, svetlohnedé oči a počernú pleť. Exkluzívne šaty dokonale obopínali ušľachtilé tvary.

„Dobré ráno.“

Tvárila sa, že ma nepočuje. Pravou nohou netrpezlivo podupkávala po betóne. Prešiel som pod priečelím k vysokým bronzovým dverám a oprel som sa o ne. Dvere nepovolili.

„Nikoho tu ešte niet,“ oznámila mi. „Galériu otvoria až o desiatej.“

„A čo tu robíte vy?“

„Náhodou tu pracujem.“

„Tak prečo neotvoríte?“

„Nemám kľúč. Konečne,“ dodala upäto, „návštevníkov vpúšťame až o desiatej.“

„Nie som turista, totiž práve teraz. Prišiel som za pánom Westernom.“

„Za Hughom?“ Po prvý raz na mňa priamo pozrela. „Hugh tu nie je. Býva za rohom, na Rubiovej ulici.“

„Práve stadiaľ prichádzam.“

„Tu teda nie je.“ Akosi čudne zdôraznila tieto slová. „Som tu iba ja. A ani ja sa tu dlho nezdržím, ak doktor Silliman čoskoro nepríde.“

„Silliman?“

„Doktor Silliman je náš riaditeľ.“ Povedala to tak, akoby galéria patrila jej. O chvíľu dodala miernejšie: „Prečo hľadáte Hugha? Máte s ním dáke jednačky?“

„Sme s Westernom starí kamaráti.“

„Naozaj?“

Nejavila záujem o ďalší rozhovor. Chvíľu sme stáli mlčky. Opäť začala podupkávať. Pozoroval som na ulici sobotňajší dav: ženy v dlhých nohaviciach, v šortkách a v kvetovaných šatách, zopár mužov so širokánskymi klobúkmi, iní s baretami na hlavách. Pomerne mnohé tváre mali španielsky či indiánsky výzor. Takmer každé druhé auto na ulici malo poznávaciu značku iného štátu. San Marcos pôsobil ako zvláštna zmes západného pohraničného mesta, prímorských kúpeľov a umeleckej kolónie.

Z davu sa vynoril akýsi šťúply muž v červenom manchestrovom saku, a vykročil hore schodami. Pohyboval sa vrtko ako opica. Aj vrásčitou tvárou pripomínal opicu. Chumáč neučesaných sivých vlasov mu pridal aspoň tri palce na výške.

„Odpusťte, Alica, že ste museli čakať.“

Ledabolo pokývla rukou. „Vôbec nič sa nestalo, pán riaditeľ. Tento pán je Hughov priateľ.“

Muž sa obrátil ku mne. Usmial sa a zvážnel. „Dobré ráno. Ako sa, prosím, voláte?“

Predstavil som sa mu. Podal mi ruku. Jeho prsty mi pripadali ako tenké oceľové háky.

„Western by mal čochvíľa prikvitnúť. Skúsili ste ho zastihnúť v byte?“

„Áno. Jeho sestra bola tej mienky, že asi ostal celú noc v galérii.“

„Och, to nie je možné. Chcete povedať, že včera večer neprišiel domov?“

„Zrejme neprišiel.“

„To ste mi nepovedali,“ ozvala sa plavovláska.

„Nevedel som, že vás to zaujíma.“

„Alicu to právom zaujíma.“ Sillimanovi zažiarili oči ako klebetnici. „Idú sa s Hughom brať. Budúci mesiac, však Alica? Mimochodom, pán Archer, poznáte slečnu Turnerovú?“

„Teší ma, pán Archer.“ Jej hlas znel duto a nepriateľsky. Vycítil som, že Sillimanove reči jej boli trápne.

„Istotne sa čoskoro zjaví,“ povedal upokojivo. „Máme v úmysle ešte kadečo porobiť, lebo dnes večer je súkromná vernisáž. Nechcete ísť ďalej a počkať ho dnu?“

Prijal som pozvanie.

Silliman vybral z vrecka na saku ťažký zväzok kľúčov, odomkol bronzové dvere a zamkol za nami. Alica Turnerová sa dotkla vypínača. Vysokú halu a grécke sochy, ktoré stáli popri múroch ako zmrazení strážcovia, zalialo svetlo. Stálo tu niekoľko mramorových nýmf a venuší, mňa však väčšmi zaujímala Alica. Mala všetko, čím sa vyznačovali venuše, a navyše bola živá. Okrem toho mala zrejme aj Hugha Westerna, a to ma udivovalo. Bol pre ňu trochu starý a trochu vyžitý. Podľa všetkého nepatrila medzi tie dievčatá, čo sa musia uspokojiť s postarším mládencom. Ale Hugh Western bol zasa nesmierne talentovaný.

Vybrala zo schránky zväzok listov a odniesla ich do kancelárie, do ktorej sa vchádzalo z haly. Silliman sa obrátil ku mne a zaceril sa ako opica.

„To je dievča, čo? Hugh vysnorí najkrajšie dievča v meste, na to sa môžete spoľahnúť. A je to dievča z výbornej, ba znamenitej rodiny. Viete, jej otec, admirál, je členom našej správy, a Alica po ňom zdedila záujem o umenie. Pravda, teraz je to skôr osobný záujem. Vedeli ste, že sú zasnúbení?“

„Roky som Hugha nevidel, od konca vojny.“

„Mal som zrejme čušať, aby vám to sám povedal.“

Medzi rečou ma viedol ústrednou časťou galérie, ktorá sa tiahla celou budovou. Naľavo a napravo boli akési bočné menšie výstavné miestnosti asi polovičnej výšky. Nad nimi sa tiahlo medziposchodie, na ktoré sa vchádzalo otvoreným železným schodišťom.

Silliman vykročil na schodište a pokračoval: „Ak ste sa s Hughom nevideli od konca vojny, istotne vás budú zaujímať jeho najnovšie diela.“

Zaujímali ma, no nie z umeleckého hľadiska. Na medziposchodí viselo na stene zo dvadsať obrazov: krajinky, portréty, skupinky polo abstraktných postáv a ešte abstraktnejšie zátišia. Spoznal som niektoré výjavy, ktoré si bol naskicoval ešte vo filipínskych pralesoch a potom zvečnil na olejomaľbách. Približne v strede visel portrét bradatého muža. Sotva by som ho bol spoznal, keby nebol označený ako Autoportrét.

Hugh sa zmenil. Stučnel a jeho mladosť celkom vyprchala. Čelo mu brázdili zvislé vrásky a vlasy aj bradu mal prešedivené. V svetlých očiach mu sedel akýsi zatrpknutý úsmev. No keď som na ne pozrel z iného uhla, hľadeli mrazivo a pochmúrne. Podobná tvár sa asi na človeka díva zo zrkadla v kúpeľni za chladného sivého rána po fláme.

Obrátil som sa k riaditeľovi, ktorý stál vedľa mňa. „Kedy si nechal narásť bradu?“

„Pred pár rokmi, tuším krátko po tom, čo sa tu natrvalo usídlil.“

„Tie brady sú azda jeho mániou?“

„Myslím, že to dosť dobre nechápem.“

„Ani ja. Ale dnes ráno som v jeho ateliéri naďabil na čosi strašne čudné. Mal tam skicu ženy, bol to akt, a tá žena mala čiernu bradu. Vyznáte sa v tom?“

Starký sa usmial. „Už dávno sa ani len nepokúšam vyznať sa v Hughovi. Má zrejme svojské pravidlá estetiky. No najprv by som si musel tú skicu obzrieť, len potom by som ju mohol posúdiť. Možno sa len trochu jašil.“

„Pochybujem. Tá brada bola mohutná a úhľadne vypracovaná.“ Konečne som sa vytasil s otázkou, ktorá mi už hodný čas vŕtala v hlave. „Súži ho azda niečo? Nejde to s ním z kopca?“

Sillimanova odpoveď znala stroho: „To rozhodne nie. Jednoducho sa pohrúžil do práce a je veľmi impulzívny. Na schôdzky jakživ nechodí načas.“ Pozrel na hodinky. „Včera večer mi sľúbil, že sa tu ráno o deviatej stretneme a čochvíľa bude už pol desiatej.“

„Kedy ste ho videli včera večer?“

„Keď som šiel domov na večeru, nechal som mu kľúč od galérie. Chcel niektoré obrazy premiestniť. Asi o ôsmej, možno trochu neskôr mi priniesol kľúč domov. Máme iba jediný kľúč, lebo na strážcu nemáme, žiaľ, peniaze.“

„Nepovedal, či sa niekam chystá?“

„Mal schôdzku, no nepovedal, s kým. Bolo to zrejme súrne, lebo si ani nechcel vypiť. Tak veru.“ Opäť pozrel na hodinky. „Hádam sa pustím do práce, nech si robí, čo chce.“

Na dolnom konci schodišťa na nás čakala Alica. Oboma rukami stískala kované železné zábradlie. Jej hlas znel ako šepot, no vo veľkej sále zazvučal tupou ozvenou:

„Pán Silliman, Chardin je preč.“

Silliman zastal tak prudko, že som doňho bezmála sotil. „To nie je možné.“

„Viem. Ale je preč, aj s rámom.“

Silliman sa rozbehol dolu schodami a zmizol v jednej z menších miestností na medziposchodí. Alica šla pomalšie za ním. Dostihol som ju.

„Stratil sa dáky obraz?“

„Otcov najcennejší obraz, jedna z najlepších Chardinových prác, ktoré v Amerike vôbec máme. Zapožičal ho na mesiac galérii.“

„Je veľmi cenný?“

„Áno, má veľkú hodnotu. Ale otcovi je hoden viac ako všetky peniaze…“ V dverách sa obrátila a chladne na mňa pozrela, akoby si práve uvedomila, že prezrádza rodinné tajnosti cudziemu človeku.

Silliman stál chrbtom k nám a uprene hľadel na protiľahlú stenu, ktorá bola prázdna. Keď sa obrátil, vyzeral akoby bol prežil údesný otras.

„Toľkoráz som prízvukoval členom správy, že by sme si mali dať zaviesť poplašné zariadenie – ľudia z poisťovne nám to odporúčali. Ale iba admirál Turner ma podporil. Prirodzene, všetku vinu zvalia teraz na mňa.“ Nervózne blúdil očami navôkol a potom pozrel na Alicu. „A čo povie váš otec?“

„Zlomí ho to.“ Sama vyzerala zlomená.

Boli bezradní, nuž som sa vložil do reči: „Kedy ste ho videli naposledy?“

Silliman mi odpovedal: „Včera popoludní, asi o pol šiestej. Ukazoval som ho akejsi návštevníčke, a krátko nato sme zatvárali. Z kancelárie veľmi pozorne sledujem návštevníkov, lebo tu nemáme nijaký dozor.“

„Kto bola tá návštevníčka?“

„Akási pani – taká staršia dáma z Pasadeny. Tá vonkoncom neprichádza do úvahy. Sám som ju vyprevadil a naisto viem, že bola celkom posledná.“

„A nezabudli ste na Hugha?“

„Pánajána, zabudol. Bol tu včera večer až do ôsmej. Ale nechcete azda povedať, že ho vzal Western? Je to náš miestny maliar a na galérii mu nesmierne záleží!“

„A čo keď bol neopatrný? Ak pracoval na medziposchodí a nechal dvere odomknuté…“

„Hugh vždy zamyká,“ namietla chladne Alica. „Keď ide o vážne veci, nebýva neopatrný.“

„Máte tu ešte iný vchod?“

„Nie,“ odvetil Silliman. „Už keď budovu projektovali, pamätali na bezpečnosť. Jediné okno je v mojej kancelárii, a na tom sú masívne mreže. Máme síce klimatizačné zariadenie, no otvory sú také malé, že tadiaľ nikto neprejde.“

„Poďme si obzrieť to okno.“

Starký bol natoľko zronený, že sa vôbec nevzoprel. Prešli sme skladom, ktorý bol zaprataný obrazmi v starých pozlátených rámoch. V kancelárii bol jediný oblok. Bol pevne zatvorený a roleta stiahnutá. Vytiahol som roletu a pozrel zaprášeným oknom. Zvislé mreže za oblokom boli od seba vzdialené nanajvýš na tri palce. Ani na jednej nebolo badať, že by ňou bol dakto pohol. Na druhej strane uličky, v záhradnej reštaurácii za živým plotom som zazrel niekoľkých turistov, ktorí nevšímavo raňajkovali.

Silliman stál sklonený nad písacím stolom, ruku mal položenú na telefónnom slúchadle. Nerozhodnosť mu celkom zmenila tvár. „Strašne sa mi nechce volať v takejto veci políciu. Ale zrejme musím, však?“

Alica mu položila dlaň na ruku, línia jej chrbta sa vyzývavo vzopäla nad písacím stolom. „Nemali by ste sa najprv pozhovárať s otcom? Včera večer tu bol s Hughom – doteraz mi to vlastne ani nezišlo na um. Je predsa možné, že si Chardina odniesol domov.“

„Naozaj? Naozaj si to myslíte?“ Silliman odtiahol ruku z telefónneho slúchadla, zopol ruky a podoprel si nimi bradu.

„Ako poznám otca, istotne by vám to bol vopred ohlásil.“

Silliman opäť položil ruku na telefónne slúchadlo. „Je admirál doma?“

„Teraz bude v klube. Máte tu voz?“

„Práve dnes ho tu nemám.“

Vtedy mi blyslo hlavou také rozhodnutie, aké človeka preberie z najhlbšieho spánku a o ktorom húta ešte aj o päť rokov. San Francisco môže počkať. Prebudila sa vo mne zvedavosť, ba ešte čosi hlbšie ako zvedavosť. Akýsi pocit zodpovednosti voči Hughovi, taký, aký som mával na Filipínach, keď ja som si počínal prakticky a on večne mladícky, keď sa mu prales zdal bezpečný, akoby ho bol namaľoval colník Rousseau. Boli sme síce takmer rovesníci, no vtedy som si pripadal ako jeho starší brat. Stále som si tak pripadal.

„Mám voz za rohom,“ nadhodil som. „S radosťou vás ta odveziem.“

Budova plaveckého klubu v San Marcose bola nízka a podlhovastá, mala nevtieravo zelenkastý náter a stála dosť ďaleko od cesty. Všetko tu bolo nenápadné, dokonca aj súkromný strážnik, ktorý stál za veľkými sklenenými dverami a pozoroval nás, keď sme prichádzali po chodníku.

„Hľadáte pána admirála, slečna Turnerová? Myslím, že je hore na severnej terase.“

Prešli sme po vydláždenej verande, ktorú tienili palmy v črepníkoch a po schodoch sme sa dostali na opaľovaciu terasu, lemovanú kabínami. Z terasy bolo vidieť kopce, ktoré zo severovýchodu oddeľovali mesto od púšte a pod nami sa na mori jagali vlny ako modré rybacie šupiny. Voda v plaveckom bazéne po ľavej strane terasy bola nehybná a čistá.

Admirál Turner sa slnil na plátennom ležadle. Keď nás zazrel, vstal. Bol to vysoký starec, mal na sebe šortky a tričko bez rukávov. Tvár mal rumennú od slnka a okolo očí drobné vrásky. Telo mal starecký dengľavé, no jeho hlas neznel ani starecký, ani ochabnuto. Ešte stále v ňom zvučal rázny veliteľský tón:

„Alica, čo to znamená?! Myslel som, že si v práci.“

„Prišli sme sa vás dačo spýtať, pán admirál.“ Silliman zaváhal, priložil si ruku na ústa a odkašlal si. Pozrel na Alicu.

„Tak vravte, človeče. Prečo sa všetci tvárite ako na funuse?“

Silliman sa konečne vzchopil: „Odniesli ste si včera večer Chardina?“

„Neodniesol. Stratil sa?“

„V galérii nie je,“ odvetila Alica. Správala sa neisto, akoby sa starca trochu bála. „Mysleli sme, že si ho možno odniesol.“

„Ja že som ho odniesol? To je absurdné! Naprosto absurdné a smiešne!“ Krátke biele vlasy sa mu zježili, „Kedy zmizol?“

„Nevieme. Keď sme otvorili galériu, bol už preč. Iba teraz sme to zistili.“

„Došľaka, čo sa tu vlastne robí?“ Zagánil na dcéru a potom na mňa, jeho oči pripomínali okrúhle modrasté ústia hlavní. „A dočerta, kto ste vy?“

Bol to síce iba admirál na penzii a ja som už pred rokmi odložil uniformu, no jednako vo mne hrklo. Alica mu vysvetlila:

„Otec, to je Hughov priateľ, pán Archer.“

Nepodal mi ruku. Pozrel som inam. Na trojmetrovom skokanskom mostíku na konci bazéna stála akási žena v bielych plavkách. Urobila tri rýchle kroky a vymrštila sa. Vo vzduchu sa ohla v páse, narovnala sa a rozťala hladinu, takže voda takmer nevyšplechla.

„Kde je Hugh?“ spýtal sa nevrlo admirál. „Ak to zavinil svojím lajdáctvom, vymlátim ho ako hada.“

„Otec!“

„Nijaký otec. Kde je Hugh, Alica? Aspoň ty by si to mala vedieť.“

„Ale neviem.“ Skrúšene dodala: „Celú noc nebol doma.“

„Tak?“ starec si zrazu sadol, akoby sa mu nohy podlomili od rozhorčenia. „Vôbec mi nepovedal, že sa niekam chystá.“

Žena v bielych plavkách vyšla admirálovi za chrbtom hore schodami. „Kto odišiel?“ spýtala sa.

Admirál natiahol vrásčitý krk a pozrel na ňu. Tridsiatka jej už síce nenávratne minula, no rozhodne sa oddalo obrátiť sa za ňou. Zarosené telo mala opálené a disciplinované, primerane plné, a pritom štíhle, jej tvár mi nič nepripomínala, no postava mi pripadala známa. Silliman ma predstavil. Bola to manželka admirála Turnera. Keď si stiahla gumennú čiapku, vlasy jej za horeli ako menší požiar.

„Sara, práve mi povedali čosi neuveriteľné. Ktosi ukradol môjho Chardina.“

„Ktorého?“

„Veď mám iba jedného: Jablko na stole.“

Obrátila sa k Sillimanovi a vyprskla ako mačka. „Je poistený?“

„Na dvadsaťpäťtisíc dolárov. Obávam sa však, že to je nenahraditeľný obraz.“

„A kto je nezvestný?“

„Hugh,“ odvetila Alica. „Pravda, s obrazom to nijako nesúvisí.“

„Vieš to naisto?“ Potom oslovila manžela, no tak dôrazne, že to znelo priam nepríjemne, „Hugh bol v galérii, keď si sa tam včera večer pristavil. Sám si mi to povedal. Chcel predsa toho Chardina kúpiť, nie? Hovorím pravdu, či nie?“

„Tomu neverím,“ odvetila rozhodne Alica. „Toľko peňazí nemá.“

„To celkom dobre viem. Ale komusi robil sprostredkovateľa. Však, Johnston?“

„Áno,“ pripustil starec. „Nechcel mi prezradiť, koho zastupuje, a aj preto som jeho ponuku nebral vážne. Jednako by bolo pochabé Hugha tak unáhlene upodozrievať. Spolu sme odchádzali z galérie a naisto viem, že Chardina neniesol. Ešte pred odchodom som sa na obraz díval.“

„Kedy ste sa rozišli?“

„Okolo ôsmej – presne sa už nepamätám.“ Akoby sa pri tomto výsluchu šúveril a ostarieval. „Odprevadil ma až k môjmu vozu.“

„Potom sa ale mohol vrátiť.“

„Nechápem, čo chceš vlastne dokázať,“ nadhodila Alica.

Staršia žena sa jedovato usmiala. „Jednoducho objasňujem fakty, aby sme vedeli, čo podniknúť. Badám, že nik nenavrhol, aby sme zavolali políciu.“ Všetkých si zaradom premerala. „Tak čo? Zavoláme políciu? Alebo sa predbežne domnievame, že milý Hugh potiahol obraz?“

Všetci chvíľu mlčali. Admirál napokon prerušil nepríjemné ticho. „Ak tu naozaj ide o Hugha, nemôžeme do veci zatiahnuť úrady. Patrí už fakticky do rodiny.“

Alica mu vďačne položila ruku na plece, no Silliman stiesnene namietol: „Dačo musíme podniknúť. Ak sa vôbec nepokúsime obraz nájsť, nebudeme môcť vymáhať poistné.“

„To si uvedomujem,“ riekol admirál. „Toto riziko musíme podstúpiť.“

Sara Turnerová stisla pery a spokojne sa usmiala. V tomto kole zvíťazila, i keď mi stále nebolo celkom jasné, o akú hru tu ide. Kým sa rodina dohadovala, podišiel som pár krokov ďalej, pri hornom konci schodov som sa oprel o múr a tváril som sa, že nepočúvam.

Sara podišla ku mne a premeriavala si ma prižmúrenými očami, akoby mužnosť bola tovarom, ktorý vie oceniť.

„A kto ste vy?“ spýtala sa a jej ostrý úsmev sa rozšíril.

Predstavil som sa. Neusmial som sa však. Podišla však celkom blízo ku mne. Ovanul ma zápach chlóru.

„Zrejme sa tu necítite veľmi pohodlne,“ pokračovala. „Nechcete si so mnou zaplávať?“

„Pociťujem k vode neprekonateľný odpor. Ľutujem.“

„Škoda. Mám rada spoločnosť.“

Silliman ma jemne drgol. Polohlasne mi povedal: „Naozaj sa musím vrátiť do galérie. Ale ak vám to nie je vhod, zavolám si taxík.“

„Nie, zaveziem vás.“ Chcel som sa s ním pozhovárať medzi štyrmi očami.

Z dolnej terasy som začul niekoľko rýchlych krokov. Pozrel som dole a zazrel som lysinku na hlave Hilaryho Todda. Takmer v tom istom okamihu pozrel na nás. Prudko sa zvrtol, zmenil smer, no keď naňho Silliman zavolal, zrejme si to rozmyslel.

„Vitajte. Hľadáte Turnerovcov?“

„Áno, vlastne ich hľadám.“

Kútikom oka som si všímal, ako Sara Turnerová reaguje na jeho hlas. Zmeravela a zdvihla ruku k planúcim vlasom.

„Sú tu hore,“ povedal Silliman.

Todd vykročil hore schodami, no očividne sa okúňal. Cestou dolu sme prešli popri sebe. Mal na sebe pestré tweedové sako, pod ním košeľu pastelovej farby a kravatu, ktorá s ňou ladila. Vyzeral veľmi elegantný, sebavedomý a odmeraný. Sara Turnerová sa s ním zvítala na hornom konci schodišťa. Chcel som sa tam ešte chvíľočku motať a dačo vypočuť, no Silliman ma poháňal.

„Pani Turnerová zrejme berie na Todda,“ nadhodil som, keď sme nasadli do voza. „Majú spolu dačo?“

Odvrkol mi: „To mi ani len na um nezišlo. Pokiaľ viem, poznajú sa iba letmo.“

„A čo Hugh? Aj s tým sa pozná iba letmo?“ Hodnú chvíľu si ma skúmavo obzeral a voz zatiaľ naberal rýchlosť. „Ste všímavý, však?“

„To už patrí k môjmu povolaniu.“

„Čo za povolanie vlastne máte? Ste azda dajaký umelec?“

„Ani nie. Som súkromný detektív.“

„Detektív?“ Silliman podskočil na sedadle, akoby som mu hol pohrozil, že ho uhryznem. „Vy teda nie ste Westernov priateľ? Poslala vás poisťovňa?“

„Nie. Naozaj som Hughov priateľ a iba preto sa zaujímam o tento prípad. Vlastne som sa oň potkol.“

„Chápem.“ Povedal to však trochu pochybovačne. „Keď je reč o pani Turnerovej – ten výstup s manželom nezahrala iba pre špás. Zrejme mala príčinu. Buď ide o lásku, alebo o nenávisť.“

Silliman hodnú chvíľu mlčal, no potom neodolal pokušeniu poklebetiť si. „Je to hádam láska aj nenávisť zároveň. Zaujímala sa o Hugha od tej chvíle, čo si ju sem admirál priviedol. Viete, ona nie je zo San Marcosu.“ Táto skutočnosť ho zrejme upokojovala. „Za vojny pôsobila v ženskom pomocnom oddiele vo Washingtone. Padla admirálovi do oka – Sara, vie na seba upozorniť – a admirál si ju dal prideliť do svojho štábu. Keď odišiel do penzie, oženil sa s ňou, a odvtedy tu žijú v jeho rodinnom dome. Alicina matka je už roky nebohá. No ani nie dva mesiace potom, čo sem Sara prišla, začala škúliť po Hughovi.“ Zaťal pery a tváril sa pohoršene ako stará dievka. „Napokon – každý ju pozná.“

„Mali pomer?“

„Pokiaľ to viem posúdiť, bol to vcelku jednostranný pomer. Šialene sa doňho zaľúbila. Myslím, že jemu šlo len o telesnú stránku veci. Váš priateľ pôsobí na ženy ako démon.“ Sillimanov výrok hol podfarbený závisťou.

„Ale pokiaľ viem, má si vziať Alicu.“

„Och, pravda, pravda. Istotne si ju chcel vziať, aspoň pokým sa nezomlela táto strašná záležitosť. Keď mal ten – ech – pomer so Sarou, Alicu ešte nepoznal. Alica študovala na výtvarnej akadémii a vrátila sa iba pred pár mesiacmi.“

„Vie Alica, že mal pomer s jej macochou?“

„Mám dojem, že vie. Tie dve ženy sa tuším veľmi neznášajú, pravda, môžu mať aj iné príčiny. Alica nie je ochotná bývať s nimi vo vile; presťahovala sa do záhradníckeho domčeka za vilou Turnerovcov. Myslím, že aj preto nastúpila do zamestnania, lebo si so Sarou nerozumie.“

„Myslel som si, že sú riadne zosobášení,“ poznamenal som, „keď tak spakruky hovoril o poisťovni. Vraveli ste, že ide o dvadsaťpäťtisíc dolárov?“

„Áno. Ale má Hugha rád.“

„Ako sa dostal admirál k takému cennému obrazu, keď nie je taký zazobaný?“

„Dostal ho ako dar k prvej svadbe. Jeho tesť pôsobil na francúzskom veľvyslanectve vo Washingtone a Chardina im venoval ako svadobný dar. Chápete teda, že admirál na ňom lipne.“

„To chápem, no nechápem, prečo nechce zavolať políciu. Čo si o tom myslíte vy, pán doktor?“

Chvíľu mlčal. Vchádzali sme práve do stredu mesta a musel som dávať pozor na premávku. Nemohol som sledovať výraz na jeho tvári.

„Ide napokon o jeho obraz,“ povedal vyhýbavo. „A o jeho budúceho zaťa.“

„A myslíte, že to naozaj padá na Hughovu hlavu?“

„Neviem, čo si mám myslieť. Som načisto zmätený. A ujasní sa mi tu až vtedy, keď si prehovorím s Westernom.“ Prenikavo na mňa pozrel. „Vypátrate ho?“

„Dakto ho musí vypátrať. Zrejme to zase prischne mne.“

Vysadil som ho pred galériou a ešte som sa spýtal, kde pracuje Mary Westernová.

„V mestskej nemocnici.“ Vysvetlil mi, ako sa ta dostanem. „Budete diskrétny, pán Archer? Dobre si rozmyslíte, čo podniknete a čo poviete? Som vo veľmi chúlostivom rozpoložení.“

„Budem uhladený a jemný.“ Ale zabuchol som mu dvere rovno pred nosom.

V čakárni röntgenologického oddelenia sedelo niekoľko rozlične doráňaných a dokaličených pacientov. Baculatá blondínka, ktorá prijímala pacientov, mi oznámila, že slečna Westernová je v tmavej komore, a preto vraj musím láskavé počkať. Sadol som si a obdivoval som jej opálené plecia, presvitajúce pod nylonovou rovnošatou. O pár minút vošla do miestnosti Mary, odmeraná a sebaistá. V prudkom svetle, ktoré prenikalo oblokom, zažmurkala. Blyslo mi hlavou, že za touto fasádou sa skrýva bezradné decko. „Boli ste s Hughom?“

„Nie. Poďte na chvíľu von.“ Chytil som ju za lakeť a vyviedol som ju na chodbu.

„O čo ide?“ spýtala sa potichu, no hlas jej preskočil do vyššej polohy. „Stalo sa mu dačo?“

„Jemu sa nestalo nič. Ale ktosi ukradol z galérie obraz admirála Turnera. Toho Chardina.“

„Ale čo s tým má Hugh spoločné?“

„Niekto si zrejme myslí, že ho vzal.“

„Niekto?“

„Presne povedané, pani Turnerová.“

„Sara! Tá povie hocičo, len keď sa môže vyvŕšiť za to, že ju okašlal.“

Zaevidoval som jej hlášku. „Možno. Ale fakticky aj admirál ho upodozrieva. Do tej miery, že nechce do veci zatiahnuť políciu.“

„Admirál Turner je senilný chumaj. Keby bol Hugh tu, mohol by sa brániť…“

„Veď o to práve ide. Hugh tu nie je.“

„Musím ho nájsť.“ Obrátila sa k dverám. „Možno to tak ľahko nepôjde.“ Obzrela sa, načertená na mňa pozrela, okrúhlu bradu mala vztýčenú. „Aj vy ho upodozrievate.“

„Vôbec nie. Ale nezabúdajte, že tu ide o zločin. A zločiny veľmi často chodia ruka v ruke.“

Obrátila sa, oči mala veľké a veľmi tmavé. „Vy si naozaj myslíte, že sa bratovi dačo prihodilo?“

„Nič si nemyslím. Ale keby som mal istotu, že mu nič nehrozí, už by som uháňal do San Francisca.“

„Vy ste teda presvedčený, že to je naozaj vážne,“ povedala šeptom. „Musím ísť na políciu.“

„Ako chcete, Ale radšej do toho policajtov neťahajte, ak je tu čo len chabá možnosť, že…“ Nedopovedal som.

Dopovedala za mňa: „Že Hugh je zlodej? To je vylúčené. Ale poviem vám, čo podnikneme. Má v horách chatu, možno je tam. Stáva sa, že si ta odskočí a nikomu nič nepovie. Pôjdete ta so mnou?“ Ľahko mi položila ruku na plece. „Ak musíte odísť, môžem ísť sama.“

„Zatiaľ sa tu zdržím,“ povedal som. „Môžete sa uvoľniť?“

„Jednoducho sa uvoľním. Nanajvýš ma vyhodia, a dobrú silu tak ľahko nenájdu. Napokon, včera večer som pracovala tri hodiny nad čas. O dve minúty sa vrátim.“

Stiahol som strechu na voze. Cestou z mesta jej vietor rozčechral upravený účes.

„To by ste si mali dožičiť častejšie,“ nadhodil som.

„Čo?“

„Vyjsť si von a oddýchnuť si.“

„To nie je oddych, keď mi brata obvinili z krádeže a navyše je nezvestný.“

„Ale aspoň nepracujete. Nezišlo vám nikdy na um, že to azda s prácou preháňate?“

„Nezišlo vám nikdy na um, že dakto predsa musí pracovať, keď sa má dačo vykonať? Ani som si nemyslela, že máte s Hughom toľko spoločné.“

„V istom zmysle to je poklona. Ale od vás to znie ako urážka.“

„Celkom tak som to nemyslela. My dvaja s Hughom sa od seba veľmi líšime. Uznávam, že keď maľuje, pracuje veľmi húževnato, no jakživ sa nepokúsil žiť vyrovnane. Odkedy som skončila školu, musela som sa starať o obživu ja. Ako miestny maliar zarobí práve toľko, že mu to vystačí na materiál.“

„Myslel som si, že sa mu vodí dobre. Noviny v Los Angeles jeho výstavu ohromne propagovali.“

„Kritici nekupujú obrazy,“ namietla prosto. „Tú výstavu usporadúva preto, lebo chce predať zopár obrazov, aby sa mohol oženiť. Hugh zrazu pochopil, že peniaze sú predsa len potrebné.“ Trochu roztrpčené dodala: „Neskoro si to uvedomil.“

„Ale povedľa ešte kadečo podniká, nie? Nerobí príležitostne sprostredkovateľa, či dačo podobné?“

„Áno, Hendryxovi.“ Z jej úst znelo to meno ako čosi neslušné. „Keby radšej od toho chlapa nijaké peniaze nebral.“

„Kto je Hendryx?“

„Istý muž.“

„To som si domyslel. A čo máte proti jeho peniazom?“

„Ani vlastne neviem. Nemám potuchy, kde ich vzal. Ale má ich ako pliev.“

„Je vám nesympatický?“

„Áno. Je mi nesympatický a nesympatickí sú mi aj všetci, čo preňho pracujú. Pripadajú mi ako banda hrdlorezov. Ale Hugh to jednoducho neberie na vedomie. V styku s ľuďmi je strašne zadubený. Nechcem tým povedať, že by sa Hugh dopustil dákej neprávosti,“ dodala rýchlo. „Nakúpil pre Hendryxa niekoľko obrazov a za to dostal províziu.“

„Chápem.“ Čosi sa mi ujasnilo, no nepotešilo ma to. Jednako som to vyslovil. „Admirál spomenul, že Hugh chcel získať toho Chardina pre istého nemenovaného kupca. Mohol to byť Hendryx?“

„Mohol,“ pripustila.

„Povedzte mi ešte dačo o Hendryxovi.“

„Viac už neviem. Stretla som sa s ním iba raz. Ale stačilo mi to. Viem, že je to starý ukrutník a telesný strážca ho musí nosiť hore schodami.“

„Áno. Je chromý. Konečne, ponúkol mi zamestnanie.“

„Aby ste ho nosili hore schodami?“

„Nespresnil mi moje povinnosti. K tomu sa už nedostal.“ Povedala to tak ľadovo, že zmrazila ďalší rozhovor. „Môžeme uzavrieť túto tému, pán Archer?“

Cesta začala stúpať, blížili sme sa k horám. Popri ceste po uskakovali žltočierne tabuľky, označujúce nebezpečné úseky. Stúpil som na plynový pedál a držal som sa stále na päťdesiat míľovej rýchlosti.

„Mali ste celkom rušné predpoludnie,“ nadhodila po chvíľke Mary, „spoznali ste Turnerovcov a kadekoho.“

„Spoločenský styk patri k môjmu remeslu.“

„Spoznali ste aj Alicu?“

Priznal som, že áno.

„A ako na vás zapôsobila?“

„Pred iným dievčaťom by som to nemal vravieť, ale je pôvabná.“

„Samoľúbosť nepatrí medzi moje slabosti,“ odvetila Mary. „Je krásna. A Hugha naozaj oddane ľúbi.“

„To som vybadal.“

„Myslím, že Alica dosiaľ nebola zaľúbená. A takisto sa vyžíva v maľovaní ako on.“

„Hugh je šťastný človek.“ Rozpamätal som sa na ten sklamaný pohľad na autoportréte. Dúfajme, že mu to šťastie vydrží, pomyslel som si.

Cesta sa lomila a plazila sa medzi červenkastými brehmi a lúkami zarastenými suchou dubinou.

„Koľko ešte máme pred sebou?“ spýtal som sa.

„Asi dve míle.“

Desať či dvanásť minút sme ešte kľučkovali hore úbočím. Napokon sme vyšli na rovnú cestu. Sústredene som pozoroval jej okraj, a preto som chatu zazrel, až keď sme sa ocitli takmer nad ňou. Bola to prízemná drevená chata, učupená v malej úžľabine na okraji vysokej náhornej roviny. Z boku bol pristavaný prístrešok, z ktorého trčal zadok sivého športového auta. Pozrel som na Mary.

Prikývla. „To je náš voz.“ V hlase jej zazvučala úľava.

Zastal som s vozom na cestičke pred chatou. Len čo sám vypol motor, rozhostilo sa ticho. Osamelý jastrab nám vytrvale krúžil nad hlavami akoby zavesený na neviditeľnom drôte. Ináč vyzeral celý svet akýsi prázdny. Keď sme vykročili na zanedbaný chodník posypaný štrkom, priam som sa strhol na zvuk svojich hlasných krokov.

Dvere neboli zamknuté. Chata pozostávala z jedinej miestnosti. Bol to mládenecký brloh, ktorého sa ľudská ruka nedotkla celé mesiace. Na dlážke aj nábytku sa povaľoval riad, manchestrové nohavice, pofŕkané farbami, maliarske náčinie, vankúše a prikrývky. Na kuchynskom stole uprostred miestnosti stála nezazátkovaná poloprázdna fľaška whisky. Nebyť akvarelov, ktoré žiarili na stenách ako malé oblôčky, a veľkého okna, obráteného k oblohe, vyzeralo by všetko ako v normálnej horskej chate.

Mary podišla k obloku a zahľadela sa von. Podišiel som k nej. Od nás až k moru, a potom ďalej, až po zaokrúhlený obzor, rozpínal sa modrastý priestor. Medzi morom a horami rozprestieral sa San Marcos s predmestiami ako letecká mapa.

„Kde asi je,“ nadhodila. „Možno sa šiel prejsť. Veď ani nevie, že ho hľadáme.“

Pozrel som na úbočie pod nami, ktoré sa začínalo takmer pri obloku.

„Nie,“ prisvedčil som. „Nevie.“

Červenkastá hlina na svahu bola posiata balvanmi. Až na niekoľko sivastých horských kríkov bola to úplná holina. Iba zo štrbiny medzi dvoma balvanmi trčala noha v mužskej topánke.

Bez slova som vyšiel. Popri chate viedol k okraju úbočia chodník. Noha patrila Hughovi Westernovi. Asi sedem metrov pod okrajom ležal, či visel dolu hlavou, tvár mal zaborenú v hline. Jednu nohu mal zohnutú pod sebou. Druhou sa zachytil medzi balvanmi. Zliezol som pomedzi balvany a sklonil som sa nad jeho hlavou.

Pravý spánok mal rozdrúzganý a tvár doráňanú. Zodvihol som meravé telo, aby som si ho obzrel. Bol už pár hodín mŕtvy, no ešte stále z neho ostro a silne páchla whisky.

Popri mne sa prevalila lavína drobných kamienkov. Hore na úbočí stála Mary.

„Nechoďte sem.“

Nedbala na moju výstrahu. Ostal som na mieste a učupený nad mŕtvolou pokúšal som sa zacloniť jej výhľad na doráňanú hlavu. Naklonila sa ponad balvan, pozrela dolu a v zúboženej tvári jej oči čierne planuli. Odstúpil som nabok. Vzala bratovu hlavu do rúk.

„Ak zamdliete,“ upozornil som ju, „neručím za to, že vás dokážem vyniesť hore.“

„Nezamdliem.“

Chytila telo za plecia a nadvihla ho, aby mu videla do tváre. Jej sila pôsobila priam znepokojivo. Nežne pohladila prstami doráňaný spánok. „Toto ho usmrtilo. Vyzerá to ako úder päsťou.“

Prikľakol som k nej a na lebke som zazrel niekoľko súbežných rýh.

„Zrejme padol,“ usúdila, „a rozbil si na skale hlavu. Tak prudko by ho nikto nedokázal udrieť.“

„Mám dojem, že ho predsa ktosi udrel.“ Akási tvrdá päsť, po ktorej ostali stopy aj v dreve.

O dve nekonečne dlhé hodiny neskôr zaparkoval som voz pred obchodom s výtvarnými dielami na Rubiovej ulici. Výkladná skriňa bola zaprataná reprodukciami impresionistických a poimpresionistických malieb a medzi nimi stál veľmi biedny originál – olejomaľba znázorňovala morský príliv, no tak nehybne a staticky, že pripomínal šľahačku. Na firemnej tabuli nad výkladnou skriňou bolo ležatým písmom napísané Chez Hilary. Papierový lístok na vchode prostejšie a vecnejšie oznamoval: Zatvorené.

Na schodišti a v hale bola tma, no padlo mi dobre, že som sa mohol utiahnuť pred slnkom. Slnko mi stále pripomínalo to, čo som objavil na pravé poludnie na náhornej rovine. Bolo síce iba krátko popoludní, no nervy som mal napnuté a podráždené, akoby bola hlboká noc. Oči ma pálili.

Mary odomkla dvere bytu, ustúpila a vpustila ma dnu. Pri dverách do svojej izby zastala a upozornila ma, že na servírovacom stolíku stojí fľaša whisky. Ponúkol som sa, že jej namiešam koktail. Poďakovala, vraj vôbec nepije. Dvere sa za ňou zatvorili. Namiešal som si whisky s vodou, usadil som sa v kresle a pokúšal som sa prísť na iné myšlienky. Nedarilo sa mi to. V mysli sa mi neprestajne vynárali otázky, hľadal som na ne odpovede, no zbytočne…

Z najbližšej protipožiarnej stanice sme zavolali šerifa a zaviedli sme ho aj s jeho zástupcami do hôr k mŕtvole. Hugha sfotografovali, prehľadali chatu aj okolie, dlho sa vypytovali. Mary sa o stratenom Chardinovi nezmienila. Ani ja som ho nespomenul.

Niektoré otázky nám zodpovedal okresný súdny lekár. Hugh Western zahynul predchádzajúcej noci medzi ôsmou a desiatou; bez analýzy obsahu žalúdka nevedel lekár presnejšie určiť čas. Hugha usmrtil úder do spánku. Zranenia na tvári nekrvácali, došlo k nim asi až po smrti. Znamenalo to, že keď sa jeho telo zrútilo na úbočie, alebo keď ho ta dakto zhodil, bol už mŕtvy.

Hughovo šatstvo bolo nasiaknuté od whisky, aby sa zdalo, že k nehode došlo v opilstve. No vrah prehnal úsilie zamaskovať zločin a sám sa prekabátil. Na fľaške whisky, ktorá stála v chate, sa nenašli nijaké odtlačky prstov, ani Westernove. A ani na volante auta sa nenašli nijaké odtlačky. Fľaša aj volant boli dôkladne poutierané.

Keď Mary opäť vošla do izby, vstal som. Bola učesaná, vlasy sa jej leskli, čierne jerseyové šaty jej padli ako uliate. Hlavou mi blysla myšlienka ako mrzké háďa. Zišlo mi na um, ako by vyzerala s bradou.

„Smiem sa ešte raz podívať do ateliéru? Tá skica ma zaujíma.“

Podmračne a trochu nechápavo sa na mňa zahľadela. „Aká skica?“

„Skica dámy s bradou.“

Vyšla predo mnou do predizby, kráčala pomaly a obozretne, akoby dlážke celkom nedôverovala a bála sa, že pri rýchlejšom pohybe sa jej zmocní nevýslovný zmätok. Dvere ateliéru neboli zamknuté. Otvorila mi a zažala svetlo.

Len čo zablikali neónové žiarivky, zbadal som, že akt s bradou zmizol. Zo skice zostali iba štyri odkmasnuté rožky kladivkového papiera prichytené pripináčikmi na prázdnom stojane. Obrátil som sa k Mary.

„Vy ste ju strhli?“

„Nie. Od rána som v ateliéri nebola.“

„Tak ju ktosi ukradol. Stratilo sa ešte niečo?“

„Neviem naisto, je tu taký neporiadok.“ Prešla izbu, pozerala na obrazy rozvešané po stenách a napokon zastala pri stolíku v rohu. „Na tomto stolíku ležal bronzový odliatok. Už ho tu niet.“

„Aký odliatok?“

„Odliatok päste. Hugh si urobil odliatok päste toho človeka – veď som vám už povedala o tom strašnom chlapovi.“

„O akom strašnom chlapovi?“

„Myslím, že sa volá Devlin. To je ten Hendryxov osobný strážca. Hugha vždy zaujímali ruky a ten chlap má ozrutné laby.“

Zrazu sa zahľadela do prázdna. Domyslel som si, že hútame o tom istom: o šrámoch na Hughovej sluche, ktoré na nich zanechala ozrutná päsť.

„Pozrite.“ Ukázal som prstom na ryhy na zárubní. „Je možné, že sú to stopy po odliatku Devlinovej päste?“

Roztrasenými prstami ohmatala ryhy. „Myslím, že áno – neviem.“ Obrátila sa ku mne a v očiach mala pochmúrnu otázku.

„Ak sú to stopy po odliatku,“ povedal som, „pravdepodobne ho ktosi zabil tu v ateliéri. Mali by ste na to upozorniť políciu. A myslím si, že je najvyšší čas, aby sa dozvedeli o tom Chardinovi.“

Z jej pohľadu som vycítil pasívny odpor. Potom ale kapitulovala. „Hej, musím to povedať. Aj tak sa to čoskoro dozvedia. Teraz už som skalopevné presvedčená, že Hugh obraz nevzal.“

„Ako vyzerá ten obraz? Ak ho nájdeme, naďabíme možno aj na vraha.“

„Myslíte? Nuž, na obraze je chlapček, ktorý pozerá na jablko. Počkajte, Hilary má kópiu. Namaľoval ju akýsi vysokoškolák, no nie je veľmi dobrá. Zájdite si za ním do obchodu a pozrite si ju, aspoň si urobíte o obraze presnejšiu predstavu.“

„Obchod je zatvorený.“

„Ale možno tam predsa je. Vzadu má byt.“

Vykročil som do predizby, no ešte raz som sa obrátil. „Kto je vlastne Hilary Todd?“

„Neviem skade pochádza. Za vojny tu bol s útvarom a potom tu už jednoducho zostal. Jeho rodičia boli kedysi zámožní a Hilary študoval v Paríži maliarstvo a balet, aspoň to tvrdí.“

Vyšiel som vonkajším schodišťom na parkovisko a rozmýšľal som, do akej miery sa to vzťahovalo na jej brata. Toddov kabriolet stál neďaleko výjazdu do uličky. Zaklopal som na zadné dvere obchodu s výtvarnými dielami. Nik sa mi neozval, no za dverám na ktorých bola spustená roleta, som počul hovor, potom zavrčanie a štebot. Todd mal u seba ženu. Znovu som zaklopal.

O hodnú chvíľu sa dvere poodchýlili. Škárou vykukol Todd. Utieral si ústa vreckovkou, na ktorej ostávali červene šmuhy. Také svetlé šmuhy nemohli byť od krvi. Prižmúrené oči nad vreckovkou sa jagali ako vyleštené acháty.

„Dobrý deň.“

Vykročil som, akoby som bol presvedčený, že ma vpustí. Pod tlakom môjho pleca neochotne otvoril dvere a ustúpil do úzkej chodbičky medzi dvoma drôtenými priečkami.

„Čo si želáte, pán…? Myslím, že sme sa ešte nezoznámili.“

Kým som stihol odpovedať, ozval sa jasný ženský hlas. „To je pán Archer, však?“

V chodbičke za Toddom sa zjavila Sara Turnerová, v ruke mala pohár s whisky a podľa všetkého prišla práve od kaderníka. Vlasy mala bezchybne učesané, červené pery jej žiarili, akoby si ich bola práve narúžovala.

„Dobrý deň, pani Turnerová.“

„Dobrý deň, pán Archer.“ Oprela sa o dvere a správala sa azda priveľmi uvoľnene. „Pán Archer, poznáte Hilaryho? Mali by ste ho poznať. Celý svet by ho mal poznať. Hilary jednoducho prekypuje šarmom, však, zlatko?“ Na ústach sa jej zvlnil úsmev.

Todd na ňu nenávistne pozrel, potom vrhol taký istý pohľad na mňa. „Chceli ste so mnou hovoriť?“

„Áno. Máte kópiu Chardinovho obrazu, ktorý patrí admirálovi Tumorov!“

„Kópiu mám.“

„Môžem si ju pozrieť?“

„Preboha, načo?“

„Aby som mohol identifikovať originál. Pravdepodobne má dačo spoločné s tou vraždou.“

Pri týchto slovách som sa na nich pozorne díval. Nijako ich neprekvapili.

„Počuli sme to v rozhlase,“ povedala žena. „Prežili ste zrejme čosi strašné.“

„Strašné,“ zopakoval Todd a v tmavých očiach sa mu zjavil falošný súcit.

„Pani Turnerová, ešte stále si myslíte, že Hugh ukradol ten obraz?“

Todd na ňu ostro pozrel. Zrozpačitela a to som aj chcel dosiahnuť. Skryla svoje rozpaky v pohári, zhlboka sa napila whisky a na okraji ostal červený polmesiac.

„Nikdy som si nemyslela, že ho ukradol,“ klamali jej vlhké pery. „Nadhodila som len, že taká možnosť existuje.“

„Chápem. Nezmienili ste sa o tom, že Western chcel obraz od vášho manžela odkúpiť? Že kúpu niekomu sprostredkoval?“

„To som teda nepovedala. Vôbec som to predsa nevedela.“

„Tak to zrejme povedal admirál. Zaujímalo by ma, kto asi bol ten kupec. Túžil po tom Chardinovi, a mám dojem, že Hugh Western zahynul preto, lebo dakto bol za tým Chardinom zažiadaný.“

Todd pozorne načúval a mlčal. „Nezdá sa mi, že by to muselo nevyhnutne súvisieť,“ nadhodil konečne. „Ale poďte ďalej a sadnite si, ukážem vám svoju kópiu.“

„Neviete náhodou, koho zastupoval Western?“ Teatrálne rozpriahol ruky dlaňami nahor. „Ako to mám vedieť?“

„Obchodujete s obrazmi.“

„Obchodoval som s obrazmi.“ Prudko sa zvrtol a vyšiel s miestnosti.

Sara Turnerová prešla k servírovaciemu stolíku ktorý stál v kúte. Špicatým sekáčikom na ľad so striebornou rúčkou začala roztĺkať ľadové kocky. „Smiem vám naliať, pán Archer?“

„Nie, ďakujem.“ Sadol som si do akéhosi kubistického kresla, určeného zrejme pre hranatých ľudí, a sledoval som, ako vypila na jediný glg polovicu pohára. „Ako to myslel Todd, keď povedal, že obchodoval s obrazmi? Veď to je jeho obchod, nie?“

„Musí likvidovať. Salón skrachoval a teraz hľadá súcit, kde sa len dá.“

„Aj u vás?“ Spojila nás akási zvláštna nepriateľská dôvernosť, a preto som sa pokúsil využiť príležitosť.

„Ako vám to zišlo na um?“

„Mal som dojem, že ste zadobre.“

„Naozaj?“ Jej hlasný smiech vôbec neznel príjemne. „Veľmi veľa sa vypytujete, pán Archer.“

„A zrejme vecne. Takí malomestskí policajti bývajú staromódni a nevedia ľuďom riadne stúpiť na prsty.“

„Ale vy nie ste staromódny.“

„Nie. A nie som tunajší. Preto môžem ísť podľa ňuchu.“

„A o čo vám vlastne ide?“

„Osobne o nič. Iba o spravodlivosť.“

Sadla si tvárou ku mne, kolenami sa takmer dotýkala mojich kolien. Mala pekné kolená a navyše odhalené. Zrejme ma chcela zaskočiť. Aj svojím podmanivo rozcíteným hlasom ma chcela zaskočiť:

„Mali ste Hugha veľmi radi?“

„Mal som ho rád.“ Odvetil som automaticky. Myslel som na čosi iné – na to, ako sedí v kresle so stisnutými kolenami a telom vyvráteným nazad, sebaistá jeho pevnými krivkami. Tú istú pózu som videl dnes ráno na skici.

„Aj ja som ho mala rada,“ povedala. „Veľmi. A keď som tak rozmýšľala – na dačo som si spomenula. Pred pár týždňami sa Hilary zmienil o tom, že Walter Hendryx chce kúpiť toho Chardina. Hugh sa tuším dohováral s Walterom Hendryxom tu v obchode…“

Zrazu sa odmlčala. Keď totiž zdvihla hlavu, zazrela Todda, ktorý stál nachýlený medzi dverami s tvárou rozpálenou hnevom. Mierne mykol plecami smerom k Sare. Strhla sa a pevne stisla pohár. Keby som tam nebol sedel, hádam by jej bol vylepil. No iba monotónne povedal:

„Príjemne sa tu sedí, však? Sara, dušička, ešte nemáš tej pijatiky dosť?“

Bála sa ho, no nechcela to priznať. „Musím si to posedenie dajako spríjemniť.“

„Si už zrejme celkom spitá.“

„Máš pravdu, zlatko.“

Šmarila poloplný pohár na stenu vedľa dverí. Črepiny dodriapali tapetu na stene a whisky vystrekla na fotografiu Nižinského v úlohe fauna. Trochu pálenky šplechlo Toddovi na modré semišové topánky.

„Si milá,“ povedal. „Sara, tvoje šantenie je neodolateľné. A tvoje rapotanie tiež.“ Obrátil sa ku mne: „Toto je tá kópia, pán Archer. Sara nech vás neruší, je trošičku podpitá.“

Naklonil mi obraz, aby som si ho mohol obzrieť. Bola to olejomaľba veľká približne meter krát meter, portrét chlapčeka v modrej veste, sediaceho pri stole. Na ľanovom obruse stála modrá misa a v nej ležalo červené jablko. Chlapec pozeral na jablko, akoby naň mal chuť. Autor kópie pripísal aj podpis a dátum. Chardin. 1744.

„Nie je to veľmi vydarená kópia,“ poznamenal Todd, „v porovnaní s originálom. Ale vy ste originál nevideli, však?“

„Nie.“

„Škoda. Teraz už ho asi nikdy neuvidíte. Je to naozaj dokonalý obraz. Dokonalý. Jeden z najlepších Chardinových obrazov, ktoré v Amerike máme.“

„Ešte stále dúfam, že ho uvidím.“

„No, myslím, že darmo dúfate, priateľko. Teraz už asi putuje do Európy, alebo do Južnej Ameriky. Zlodeji obrazov nestrácajú čas, lebo správa o krádeži by im pokazila cenu. Predajú Chardina dákemu súkromnému zberateľovi v Paríži alebo Buenos Aires a už ho nikdy nebude.“

„Prečo hovoríte v množnom počte?“

„Och, tieto akcie podnikajú celé tlupy. Jediný človek sám nestihne obraz ukradnúť aj predať. To vyžaduje deľbu práce a špecializáciu.“

„Aj vy hovoríte ako špecialista.“

„Do istej miery som.“ Pousmial sa. „Nie v takom zmysle, ako si to predstavujete. Ale pred vojnou som pracoval v rozličných múzeách.“

Naklonil sa a oprel obraz o stenu. Pozrel som na Saru Turnerovú. Sedela predklonená v kresle, nehybná a mĺkva, tvár mala zakrytú dlaňami.

„A teraz,“ povedal Todd, „mali by ste sa už azda pobrať. Urobil som všetko, čo bolo v mojich silách. Ale ak chcete, dám vám tip. Zlodeji obrazov nevraždia, to sa jednoducho nezrovnáva s ich remeslom. Žiaľ, vaša vzácna hypotéza sa opiera o nesprávne informácie.“

„Veľmi pekne ďakujem,“ odvetil som. „Som vám naozaj vďačný. A aj za pohostinstvo.“

„To nestojí za reč.“

Ironicky povytiahol obrvu a obrátil sa k dverám. Prešiel som za ním pustým obchodom. Väčšinu tovaru mal zrejme vo výklade. V obchode sa vznášala stiesnenosť a bezútešnosť, akési sklamanie, úbohosť a ošumelé bohémstvo. Todd sa ani nesprával ako majiteľ. V duchu sa už zrejme s tým obchodom rozlúčil.

Odomkol predné dvere. Kým za mnou zatvoril, povedal ešte:

„Na vašom mieste by som neobťažoval Waltera Hendryxa tými Sarinými táraninami. Jej informácie nie sú veľmi dôveryhodné a Hendryx nie je k votrelcom taký zhovievavý ako ja.“

Mal pravdu.

Nechal som voz stáť na ulici a prešiel som k stanovišťu taxíkov na protiľahlom nároží. Stál tam žltý taxík, za volantom sedel počerný šofér a čítal comicsovy zošitok. Na titulnom obrázku boli akési mŕtve ženské telá. Šofér odtrhol od časopisu vzrušený pohľad, znudene načiahol ruku ponad operadlo a otvoril mi dvierka. „Kam?“

„K istému pánu Waltrovi Hendryxovi – viete kde býva?“

„Pri Obočnej hradskej. Už som tam bol. Stojí to dva doláre päťdesiat, lebo sa ide mimo mesta.“ Jeho výslovnosť prezrádzala New Jersey a črty Sicíliu.

„Ste z Newarku?“

„Z Trentonu.“ Príjemne sa usmial a odhalil zanedbaný chrup. „Záleží na tom?“

„Nie. Poďme.“

Keď sme sa vymotali z prepchatého stredu mesta, prihovoril sa mi ponad plece. „Máte priepustku?“

„Kam ma to veziete?“

„Návštevníci tam nie sú vítaní. Vchádza sa na priepustku a vychádza sa na povolenie. Ten starý sa bojí zlodejov, či čo.“

„Prečo?“

„Ako som počul, má zo desať miliónov príčin. Totiž, zo desať miliónov dolárov.“ Zamľaskal.

„Skade ich má?“

„Len čo sa to dozviem, všetko nechám a už ta pobežím.“

„Pridám sa k vám.“

„Má vraj v Los Angeles obrovskú stavebnú firmu,“ pokračoval taxikár. „Pred pár mesiacmi som ta viezol akéhosi reportéra z Los Angeles. Chcel s tým starým robiť akýsi rozhovor ohľadne dákej daňovej záležitosti.“

„O akú daňovú záležitosť išlo?“

„Nemám potuchy. Na to som krátky, priateľko, na tieto daňové fígle. Dosť sa natrápim, kým vyplním vlastné daňové priznanie.“

„A ako pochodil ten reportér?“

„Hneď sme sa aj vrátili. Starý ho vôbec neprijal. Chcel mať svätý pokoj.“

„Už to začínam chápať.“

„Aj vy ste náhodou reportér?“

„Nie.“

Bol natoľko zdvorilý, že sa už ďalej ne vypytoval.

Vyšli sme z mesta. Pred nami sa týčili hory, v predlžujúcich sa slnečných lúčoch vyzerali fialové a akoby bez tieňov. Úbočná hradská sa vinula akýmsi kaňonom, pokračovala po visutom moste a ďalej po úbočí, skadiaľ bolo na obzore vidieť more pripomínajúce nízke modré mračno. Odbočili sme z hradskej a zamierili k otvorenej bráne, na ktorej visela tabuľka: Vstup zakázaný!

Hore na kopci uzatvárala cestu ďalšia brána. Bola dvojkrídlová, kovaná, medzi dvoma kamennými stĺpmi, a pri nej stála kamenná vrátnica. Po oboch stranách brány sa tiahol masívny drôtený plot a plazil sa ďalej po obrysoch kopcov, pokiaľ som len dovidel. Hendryxov pozemok mal približne takú rozlohu, ako európsky miništát.

Šofér zatrúbil. Z kamennej búdy vyšiel brucháč v slamenom klobúku. Pretisol sa úzkym vchodom pre peších, dokyvkal sa k autu a spýtal sa: „No?“

„Prišiel som za pánom Hendryxom vo veci istého obrazu.“

Otvoril dvierka taxíka a poobzeral si ma očami, ktoré zacláňala stará jazva. „Vy nie ste ten, čo tu bol dnes predpoludním.“

Hlavou mi blysla prvá dobrá myšlienka tohto dňa. „Vy máte na mysli toho vysokého chlapíka s bokombradami?“

„Hej.“

„Práve od neho prichádzam.“

Hankami si pretrel masívnu bradu, až mu fúzy zaprašťali. Päsť mal zaťatú.

„Tak to bude hádam v poriadku,“ povedal napokon. „Povedzte mi, ako sa voláte, zatelefonujem do vily. Zíďte zatiaľ dolu.“

Otvoril bránu a vpustil nás do plytkého údolia. Dole stála v hustom kroví dlhá nízka vila, jedno krídlo tvorili tenisové dvorce, druhé stajne. V terasovitom trávniku za vilou bol oválny bazén, ktorý pripomínal obrovské zelené oko pozerajúce na oblohu. Na konci bazéna sedel na skokanskom mostíku územčistý muž v plavkách a svojou pózou pripomínal Rodinovho Mysliteľa.

Taxík šiel ďalej po ceste lemovanej ibiškami a muž aj bazén zmizli z dohľadu. Zastali sme pred portálom pri bočnej stene vily. Pri dverách čakala chyžná v rovnošate.

„Tak ďaleko sa ten reportér ani nedostal,“ poznamenal polohlasne taxikár. „Máte také styky?“

„S najvýznamnejšími ľuďmi v meste.“

„Pán Archer?“ spýtala sa chyžná. „Pán Hendryx sa práve kúpe. Zavediem vás dnu.“

Požiadal som šoféra, aby ma počkal a prešiel som za chyžnou vilou. Keď som vyšiel, uvedomil som si, že muž na skokanskom mostíku vôbec nie je územčistý. Pôsobil tak iba preto, lebo bol nesmierne plecnatý. Svaly sa mu nadávali na hrdle, hrčili sa na pleciach aj hrudníku, obopínali mu ruky aj nohy. Vyzeral ako absolvent kul turistické j školy, ako podčlovek, ktorý sa veľmi usiluje vyšvihnúť sa na úroveň nadčloveka.

Vo vode ležal ďalší muž, fľakaté hnedé brucho mu trčalo nad hladinou ako pancier obrovskej korytnačky. Mysliteľ vstal, zodvihol všetko cudzopasné svalstvo a zavolal:

„Pán Hendryx!“

Muž vo vode sa lenivo prevalil a odplával k okraju bazéna. Dokonca aj jeho hlava pripomínala korytnačku, bola zvráskavená, lysá, akoby nepreniknuteľná. Postavil sa, voda mu siahala po pás a zdvihol dengľavé opálené ruky. Druhý muž sa nad ním sklonil. Vytiahol ho z vody, postavil ho a začal ho utierať uterákom.

„Ďakujem, Devlin.“

„Prosím.“

Hendryx sa naklonil a pomaly sa štráchal ku mne, ruky sa mu hompáľali ako vypĺznutej zúboženej opici. Kĺby na kolenách a členkoch mal hrčovité a meravé, zrejme po lámke. Neprestajne zhrbený pozrel zdola na mňa:

„Prišli ste za mnou?“ Hlas, ktorý zazvučal v tomto dokaličenom tele, bol nečakane sýty a hlboký. Zďaleka nebol taký starý, ako vyzeral. „V akej veci?“

„Včera v noci ktosi odcudzil z galérie v San Marcose Chardinovo Jablko na stole. Počul som, že ste mali o ten obraz záujem.“

„Máte nesprávne informácie. Porúčam sa.“ Tvár sa mu uzavrela ako päsť.

„Ešte ste nepočuli všetko.“

Nedbal na moje slová a zavolal na chyžnú, ktorá čakala obďaleč: „Odprevaďte tohto človeka.“

Devlin podišiel ku mne, vykračoval si ako zápasník, jeho obrovské hranaté ruky priam na seba upozorňovali.

„Treba ešte dodať,“ povedal som, „že v tom istom čase ktosi zavraždil Hugha Westerna. Myslím, že ste ho poznali.“

„Áno, poznal som ho. Je to trúchlivá správa. Žalostná Ale pokiaľ viem, nijako to nesúvisí ani s Chardinom ani so mnou. Odídete láskavo, alebo vás mám dať vyviesť?“

Pozrel mi chladnými očami rovno do očí. Hľadel som naňho zvrchu, no veľmi ma to neuspokojilo.

„Beriete vraždu veľmi naľahko, Hendryx.“

„Pre vás pán Hendryx,“ povedal mi Devlin do ucha „Tak poďme, kamoško. Počuli ste pána Hendryxa.“

„Nemá mi čo rozkazovať.“

„Ale mne áno,“ povedal a krivo sa zaceril ako puknutý melón. „Mne má čo rozkazovať.“ Malými svetlými očkami pozrel na Hendryxa. „Mám ho vyhodiť?“

Hendryx prikývol a ustúpil. Oči mu ožili, akoby ho predstava násilenstvá vzrušovala. Devlin ma chytil za zápästie. Svojimi dlhými prstami ho pohodlne obsiahol.

„Čo to znamená, Devlin?“ spýtal som sa. „Myslel som že Hugh Western bol váš kamarát.“

„To si myslím.“

„Usilujem sa vypátrať, kto ho zabil. Vás to nezaujíma? Alebo ste ho vy ovalili?“

„Šľaka,“ Devlin nasprostasto zažmurkal, zrejme sa musel veľmi namáhať, aby si zapamätal dve otázky odrazu.

Hendryx sa ozval z bezpečnej vzdialenosti: „Dosť rečí. Prehľadaj ho a potom ho vyhoď.“

Devlin pozrel na Hendryxa. Jeho prsty mi stískali zápästie ako hrubá náramnica. Mykol som mu rukou nahor, prekĺzol som popod ňu, vyšmykol som sa mu a hranou dlane som mu vyťal po zátylku. Navretý zátylok mal tvrdý, akoby to bola hrča červeného smreka.

Zvrtol sa a načiahol sa za mnou. Svaly na ruke sa mu zamrvili ako omámené hady. Bol však pomalý. Päsťou pravej ruky som ho zasiahol na bradu, úder mu vyvrátil hlavu. Spamätal sa a zahnal sa po mne. Priskočil som tesne k nemu a štyri razy som ho bachol po svalovitom žalúdku. Akoby som búšil päsťami do železobetónového múru. Jeho obrovské ruky sa zovreli okolo mňa. Skĺzol som dolu a odskočil som.

Keď sa pustil za mnou, zaútočil som mu na hlavu a mlátil som ho ľavou päsťou, pokým sa nezačal tackať. Potom som sa zahnal a zasadil som mu dlhý pravý hák. Rukou mi prebehol elektrický výboj. Devlin sa rozvalil na zelených dlaždičkách a ostal nehybne ležať ako hovädo na bitúnku.

Pozrel som ponad neho na Hendryxa. Nemal vystrašený, lež vypočítavý pohľad. Pospiatky sa odštráchal k plátennému ležadlu a ťarbavo si sadol.

„Ste zrejme tvrdý chlap. Boli ste azda boxer? Kedysi som si držal niekoľkých boxerov. Mali by ste budúcnosť, keby ste boli mladší.“

„To je remeslo pre hlupákov. A krádeže takisto.“

„Čo vlastne robíte?“ vyhŕkol nečakane.

„Som súkromný detektív.“

„Súkromný?“ Ústa bez pier sa mu skrivili a opäť vyzeral ako korytnačka. „Ste zaujímavý človek, pán Archer. Mohol by som vás potrebovať – v svojej organizácii.“

„Aká je to organizácia?“

„Som staviteľ, staviam domy vo veľkom. Tak ako mnohí úspešní podnikatelia, aj ja mám nepriateľov: kverulantov, ufňukancov, šibnutých veteránov, ktorí si namýšľajú, že svet im ostal dačo dlžný. Devlina som zrejme trochu precenil. Ale vy…“

„Pusťte to z hlavy. Pokiaľ ide o chlebodarcov, som dosť prieberčivý.“

„Tak vy ste idealista však? Americký idealista ako z čítanky.“ Ešte stále sa usmieval, no výsmešne. „Nuž, pán idealista, márnite čas. Neviem vôbec nič, ani o obraze, ani o ostatných súvislostiach. A márnite aj môj čas.“

„Myslím, že si to môžeme dovoliť. Napokon, mám dojem, že klamete.“

Hendryx mi neodpovedal priamo. Zavolal na chyžnú: „Zatelefonujte na vrátnicu. Povedzte Shawovi, že tu máme nespratného návštevníka. Potom sa vráťte a pomôžte hentomu na nohy.“ Mykol plecom smerom k svalovcovi, ktorý začal javiť známky života.

Povedal som chyžnej: „Nemusíte telefonovať. Neostal by som tu, ani keby mi platili.“

Mykla plecami a pozrela na Hendryxa. Prikývol. Vykročil som za chyžnou.

„Dlho ste sa nezdržali,“ privítal ma taxikár.

„Nie, Viete, kde býva admirál Turner?“

„Napodiv viem. Mal by som si osobitne zaúčtovať aj informačnú službu.“

Nemal som chuť na ďalší rozhovor. „Odvezte ma ta.“

Vysadil ma v ulici, kde za pieskovcovými múrmi a vysokými živými plotmi stáli dosť ďaleko od chodníka veľké staré vily. Zaplatil som a vykročil som hore chodníčkom k vile Turnerovcov. Dom bol ošľahaný vetrom a svojimi lomenicami a vežičkami pripomínal deväťdesiate roky minulého storočia. Keď som zaklopal, otvorila mi sivovlasá gazdiná, ktorá iste ešte pamätala tie časy.

„Pán admirál je v záhrade,“ oznámila mi. „Pôjdete láskavo za ním?“

V tráve husto rástli rôznofarebné begónie a záhradu obkolesoval múr obrastený viničom. Admirál mal na sebe zafúľané, vyblednuté plátenné nohavice a hrozivo sústredene vykášal na hriadke burinu. Keď ma zazrel, oprel sa o kosu a chrbtom ruky si utrel čelo.

„Mali by ste ísť radšej do chládku,“ povedala zádrapčivo gazdiná. „Človek vo vašom veku…“

„Hlúposti! Bežte, pani Harrisová.“ Gazdiná odišla. „Čo si želáte, pán –?“

„Archer. Hádam ste už počuli, že sme našli Hugha Westerna mŕtveho.“

„Sara sa pred pol hodinou vrátila s tou novinou. Je to obludné a úplne záhadné. Veď sa mal ženiť…“

Hlas mu zamrel. Pozrel smerom ku kamennému domčeku v zadnom kúte záhrady. Pri otvorenom obloku stála Alica Turnerová. Nepozerala smerom k nám. V ruke držala malý štetec a pred sebou mala stojan.

„Už to nie je také záhadné ako spočiatku. Už som si kadečo objasnil.“

Rýchlo sa ku mne obrátil. Oči mu opäť stvrdli, hľadeli bezvýrazné ako ústia pištolí.

„Kto ste vlastne? Prečo sa o ten prípad zaujímate?“

„Hugh Western mi bol kamarát, ešte keď žil v Los Angeles. Pristavil som sa tu, lebo som ho chcel navštíviť a našiel som ho mŕtveho. Myslím, že môj záujem nie je nemiestny.“

„Nie, rozhodne nie,“ zahundral. „No na druhej strane nedôverujem kadejakým ochotníckym detektívom, ktorí pobehujú ako splašené sliepky a daromné mýlia úrady.“

„Nie som úplný ochotník. Pracoval som na polícii. A ak dosiaľ dakto sťažil úradom prácu, nebol som to ja.“

„Obviňujete azda mňa?“

„Ak máte dojem, že to je opodstatnené.“

Dlhú chvíľu mi hľadel do očí, usiloval sa zvládnuť mňa aj situáciu. Bol však starý a zmätený. Pohľad mu pomaly skrotol. Začal sa správať takmer nevrlo.

„Musíte mi prepáčiť. Vôbec to nechápem. Všetko, čo sa tu odohralo, ma poriadne vyviedlo z rovnováhy.“

„A čo vaša dcéra?“ Alica stála pri okne, maľovala a naše hlasy vôbec nebrala na vedomie. „Vie, že Hugh je mŕtvy?“

„Áno. Vie. Musíte chápať Alicino počínanie. Zármutku možno všelijako vzdorovať, a my, Turnerovci, si uľavujeme prácou. Tvrdá práca lieči mnohé bôle.“ Náhle zmenil tému aj tón. „A čo sa vlastne podľa vašej mienky odohralo?“

„Je to iba podozrenie, a veľmi hmlisté. Neviem naisto, kto ukradol váš obraz, no myslím, že viem, kde je.“

„Kde?“

„Za mestom pod horami býva istý Walter Hendryx. Poznáte ho?“

„Letmo.“

„Toho Chardina má pravdepodobne on. Som presvedčený, že ho má, hoci neviem, ako ho nadobudol.“

Admirál sa pokúsil o úsmev, no jeho pokus zúfalo zlyhal. „Chcete azda povedať, že ho vzal Hendryx? Viete, nie je veľmi pohyblivý.“

„Ale Hilary Todd je veľmi pohyblivý,“ namietol som. „Todd dnes ráno navštívil Hendryxa. Stavím sa, že mal Chardina so sebou.“

„A videli ste ten obraz?“

„Načo? Videl som Todda.“

Pri zadnej verande sa ozval ženský hlas: „Johnston, ten človek má pravdu.“

Po cestičke k nám prichádzala Sara Turnerová, jej vysoké podpätky zlostne dupkali po dláždení.

„To je Hilaryho práca!“ skríkla. „Ukradol obraz a zavraždil Hugha. Videla som ho včera okolo polnoci. Mal šaty celé zafúľané červenou horskou hlinou.“

„To je čudné, že si sa o tom dosiaľ nezmienila,“ utrúsil sucho admirál.

Pozrel som jej do tváre. Oči mala podliate krvou a viečka spuchnuté, vyplakané. Aj ústa mala napuchnuté. Keď opäť prehovorila, zbadal som, že má dolnú peru rozťatú.

„Práve som si na to spomenula.“

Zišlo mi na um, či jej to pripomenul úder, ktorý jej rozťal peru.

„A kde ste videli včera o polnoci Hilaryho Todda?“

„Kde?“

V tichu, ktoré zavládlo, začul som za sebou kroky. Alica vyšla zo svojho domčeka. Kráčala ako námesačná, akoby v desivom sne, prešla k otcovi a ostala mlčky stáť.

Sare bolo na tvári vidieť, že úporne hľadá odpoveď a napokon ju aj našla. „Stretla som ho v kaviarni. Po kine som si zašla na šálku kávy.“

„Klameš, Sara,“ zavrčal admirál. „Kaviareň o desiatej zatvárajú.“

„Nebolo to v kaviarni,“ povedala rýchlo. „Bolo to v bare na druhej strane ulice, volá sa Štrnástka. V kaviarni som večerala, – preto som si to pomýlila…“

Admirál na ďalšie slová nečakal, rýchlo prešiel popri nej a zamieril k domu. Alica odišla s ním. Starec kráčal ťarbavo, opretý o Alicino plece.

„Naozaj ste videli včera v noci Hilaryho?“ spýtal som sa Sary.

Chvíľu mlčky na mňa hľadela. Tvár mala rozháranú, zlosťou rozhorúčenú. „Áno, videla som ho. O desiatej sme mali schôdzku. Vyše dvoch hodín som čakala v jeho byte. Prišiel až po polnoci, jemu som to predsa nemohla povedať.“ Opovržlivo mykla plecom smerom k domu.

„A naozaj mal šaty zafúľané červenou hlinou?“

„Áno. Až neskôr som si uvedomila, že to súvisí s Hughorn.“

„Poviete to aj na polícii?“

Tajnostkársky a nepríjemne sa usmiala. „Ako to môžem povedať? Musím brať ohľad na svoje manželstvo, nech už je, aké je.“

„Ale mne ste to povedali.“

„Ste mi sympatický.“ Hoci sa nepohla, mal som dojem, že sa ku mne nakláňa. „Už mám tunajšej bandy po krk.“

Ostal som chladný a odmeraný, no veľmi bezočivo som sa spýtal: „Aj Hugha Westerna ste mali po krk, pani Turnerová?“

„Ako to myslíte?“

„Počul som, že vás pred pár mesiacmi nemilosrdne odpísal. A včera v noci ktosi v ateliéri nemilosrdne odpísal jeho.“

„Už mesiace som sa jeho ateliéru vyhýbala.“

„Nikdy ste mu nestáli modelom?“

Akoby sa jej tvár scvrkla a črty vystúpili ostrejšie. Položila mi úzku ruku na plece. „Pán Archer, môžem vám dôverovať?“

„Ak ste zavraždili Hugha, tak nemôžete.“

„Nezavraždila som ho, prisahám, že som ho nezavraždila. Hilary ho zavraždil.“

„Ale včera večer ste tam boli.“

„Nie.“

„Myslím, že ste tam boli. Na stojane mal uhlovú skicu a vy ste mu stáli modelom, je tak?“

Zrejme prežívala strašné nervové napätie, no jednako sa pokúsila zahrať koketnosť, „Ako to viete?“

„Podľa vášho držania tela. Pripomína mi ten obraz.“

„A páči sa vám?“

„Počujte, pani Turnerová, zrejme si neuvedomujete, že tá skica je dôkaz, a zničiť dôkaz je zločin.“

„Nezničila som ju.“

„Kam ste ju teda odložili?“

„Nepovedala som predsa, že som ju vzala.“

„Ale vzali ste ju.“

„Áno, vzala,“ pripustila napokon. „Ale v tomto prípade to nie je nijaký dôkaz. Stála som mu modelom pred pol rokom a Hugh ju mal v ateliéri. Keď som sa dnes popoludní dozvedela, že Hugh je mŕtvy, zašla som si po ňu, lebo som nechcela, aby sa dostala do novín. Mal tú skicu na stojane, neviem prečo, no tou bradou ju načisto zničil. Naozaj neviem prečo.“

„Tá brada by mala zmysel, keby sme vaše rozprávanie trochu pozmenili. Keby ste sa boli s Hughom poškriepili, kým vás včera v noci skicoval, a vy ste ho udreli kovovou päsťou po hlave. Mohli ste tú bradu prikresliť sama, aby ste zahladili stopy.“

„To je smiešne. Keby som chcela zahladiť stopy, bola by som skicu zničila. Konečne, ani neviem kresliť.“

„Ale Hilary vie.“

„Hybajte do čerta,“ precedila pomedzi zuby. „Ste práve taký malicherný ako ostatní.“

Energicky odišla do vily. Vošiel som za ňou do dlhej pochmúrnej chodby. Keď vyšla do polovice schodišťa, vedúceho na poschodie, obrátila sa a fľochla po mne: „Nezničila som ju, no teraz ju zničím.“

Nemohol som jej v tom zabrániť, a preto som sa dal na odchod. Keď som prechádzal popri dverách do obývacej izby, admirál zavolal: „To ste vy, Archer? Poďte na moment sem, hej?“

Sedel s Alicou na polkruhovej koženej pohovke, ktorá stála vo výklenku pod obrovským oblokom v prednej časti izby. Vstal a ťarbavo vykročil ku mne s hlavou sklonenou ako útočiaci býk. Jeho oborená tvár vyzerala chorlavo žltá, bezkrvná.

„Pokiaľ ide o toho Chardina, ste na veľkom omyle,“ povedal. „Hilary Todd nemal s krádežou nič spoločné. Nikto vlastne ten obraz neukradol. Sám som ho odniesol z galérie.“

„Dnes ráno ste to popreli.“

„So svojím majetkom môžem robiť, čo sa mi zachce. Nikomu nemusím skladať účty, tobôž vám.“

„Doktor Silliman by asi rád vedel, ako sa veci majú,“ namietol som ironicky.

„Poviem mu, až to uznám za vhodné.“

„A poviete mu, prečo ste ho odniesli?“

„Isteže. Narobili ste tu už dosť nepríjemností, a preto vás prosím, odíďte z môjho domu.“

„Otec,“ Alica podišla k nemu a položila mu ruku na plece. „Pán Archer nám iba chcel pomôcť.“

„A nevyšlo mu to,“ dodal som. „Mylne som sa nazdával, že niektorí Hughovi priatelia sú čestní ľudia.“

„Tak dosť!“ zrúkol. „Von!“

Alica ma dobehla na verande. „Nehnevajte sa. Otec vie byť strašne detinský, no myslí to dobre.“

„Nechápem to. Buď klamal dnes ráno, alebo klame teraz.“

„Neklame,“ povedala vážne. „Vyparatil jednoducho doktorovi Sillimanovi a správe galérie huncútsky kúsok. Iba v súvislosti s Hughom to vyzerá vážne.“

„Vedeli ste, že váš otec vzal ten obraz?“

„Len teraz mi to povedal kým ste vošli dnu. Donútila som ho, aby sa vám priznal.“

„Mali by ste Sillimanovi vysvetliť, že ide o žart,“ povedal som namrzene „Príde asi o rozum.“

„Zrejme,“ odvetila. „Keď som ho dnes popoludní videla v galérii, kmásal si vlasy. Máte tu voz?“

„Prišiel som sem taxíkom.“

„Odveziem vás do mesta.“

„Zvládnete to?“

„Dobre mi padne, keď sa niečím zamestnám,“ povedala.

Na cestičke pri dome stála stará čierna limuzína. Nasadli sme, Alica vycúvala do ulice a zabočila dole kopcom smerom do stredu mesta.

Zadíval som sa na ňu a nadhodil som: „Iste si uvedomujete, že mu neverím.“

„Máte na mysli otca?“ Zrejme ju to neprekvapilo. „Sama neviem, čomu uveriť.“

„Čo vraví, kedy vzal toho Chardina?“

„Včera večer. Hugh pracoval na medziposchodí Otec na chvíľu zmizol a vyniesol obraz do auta.“

„Hugh nemal zamknuté dvere?“

„Zrejme nie. Otec aspoň tvrdí, že nemal.“

„Ale prepánajána, prečo ukradol vlastný obraz?“

„Aby dokázal, že má pravdu. Otec už dávno tvrdí, že z galérie by sa ľahko dal ukradnúť dáky obraz. Chcel prinútiť správu galérie, aby dala zaviesť poplašné zariadenie. Je tou myšlienkou priam posadnutý. Nebol ochotný Chardina galérii zapožičať, kým správa neprivolí, že ho dá poistiť.“

„Na dvadsaťpäťtisíc dolárov,“ dodal som napoly pre seba. Dvadsaťpäťtisíc dolárov je dostatočná pohnútka na to, aby človek ukradol vlastný obraz. A ak bol Hugh Western svedkom tejto krádeže, bola tu aj pohnútka k vražde. „Váš otec si vymyslel celkom peknú rozprávočku. Ale kde je teraz ten obraz?“

„Nepovedal mi. Asi niekde v dome.“

„Pochybujem. Skôr bude kdesi v Hendryxovom dome.“

Pridusené vydýchla. „Prečo si to myslíte? Poznáte Waltera Hendryxa?“

„Stretol som sa s ním. Vy ho poznáte?“

„Je to strašný človek,“ pokračovala. „Nechápem, prečo si myslíte, že ho má.“

„Iba to tuším.“

„Ako by ho dostal? Otec by mu ho nepredal ani vo sne.“

„Ale Hilary Todd by mu ho predal.“

„Hilary? Myslíte, že ho ukradol Hilary?“

„Spýtam sa ho. Zastavíte láskavé pri jeho obchode? Uvidíme sa neskôr v galérii.“

Za sklom stále visela tabuľka s nápisom Zatvorené a hlavné dvere boli zamknuté. Obišiel som obchod uličkou. Zadný vchod pod schodami bol pootvorený. Bez zaklopania som vošiel.

Obývacia izba bola prázdna. Na stene, tam kde Sara šmarila pohár, ostala škvrna zapáchajúca po alkohole. Prešiel som chodbou k protiľahlým dverám. Aj tie boli pootvorené. Odtisol som ich a vošiel som dnu.

Hilary Todd bol rozvalený na posteli, ležal dole tvárou na otvorenom kufri, ktorý nevydržal váhu jeho tela, Uprostred vlhkej tmavej škvrny medzi lopatkami trčala strieborná rukoväť jeho špicatého sekáčika na ľad. Striebro sa chladne jagalo v svetelnom lúči, ktorý prenikal napoly stiahnutou žalúziou.

Skúsil som mu nahmatať pulz, no daromne. Hlavu mal obrátenú nabok, prázdnymi tmavými očami meravo hľadel na stenu. Mierny vánok, ktorý sem vnikal otvoreným oknom pri nohách postele, mu na sluche čuchral vlasy.

Vsunul som ruku pod ťažké telo a prehľadal som mu vrecká. Vo vnútornom náprsnom vrecku saka som našiel to, čo som hľadal: jednoduchú bielu nezalepenú obálku a v nej pätnásť tisíc dolárov vo veľkých bankovkách.

Stál som pri posteli s peniazmi v ruke, a vtedy som kohosi začul v chodbe. Vzápätí sa vo dverách zjavila Mary.

„Videla som vás vojsť,“ povedala. „Pomyslela som si –“ Vtedy zazrela mŕtvolu.

„Ktosi zavraždil Hilaryho.“

„Zavraždil Hilaryho?“ Pozrela na telo na posteli a po tom na mňa. Uvedomil som si, že držím peniaze dosť nápadne.

„Čo to máte?“

Zložil som peniaze a vsunul som si ich do náprsného vrecka. „Trošku si zaexperimentujem. Buďte taká milá a zavolajte políciu.“

„Skade máte tie peniaze?“

„Od človeka, ktorému nepatrili. O peniazoch šerifovi nič nevravte. Povedzte len, že sa o pol hodiny určite vrátim.“

„Spýtajú sa, kam ste odišli.“

„A keď to nebudete vedieť, nič im nemôžete prezradiť. Urobte teda, o čo vás prosím.“

Pozrela mi do tváre, zrejme zapochybovala, či mi môže dôverovať. Jej hlas znel neisto: „Viete naisto, že konáte správne?“

„To nikdy nikto naisto nevie.“

Nasadol som do voza a naštartoval som smerom k Úbočnej hradskej. Slnko už viselo nízko nad morom a vzduch sa ochladzoval. Keď som sa dostal k železným bránam, ktoré oddeľovali Waltera Hendryxa od prostých smrteľníkov, údolie za nimi už zahaľoval tieň.

Zavalitý chlap vyšiel z vrátnice, akoby som bol stlačil gombík, a podišiel zboku k vozu. „Čo chcete?“ Potom ma spoznal a naklonil tvár k okienku. „Zmiznite, kamoško. Prikázali mi, aby som vás nepúšťal.“

Mal som tisíc chutí ovaliť ho po tvári, no ovládol som sa a skúsil som ísť naňho diplomaticky. „Prišiel som vášmu šéfovi preukázať láskavosť.“

„On má ale inú mienku. Tak zmiznite.“

„Pozrite.“ Vytiahol som z vrecka guču bankoviek a šibrinkoval som mu nimi pod nosom. „To je kopa peňazí.“

Sledoval očami peniaze ako zhypnotizovaný. „Nedám sa podplatiť,“ zašepkal chrapľavo a žiadostivo.

„Ani vás nechcem podplatiť. Ale nemali by ste sa unáhliť, a preto radšej zatelefonujte Hendryxovi a povedzte mu, že ide o peniaze.“

„To nesiete jemu?“ V hlase mu zazvučal záludný tón. „Koľko?“

„Povedzte mu, že pätnásť tisíc.“

„To už je bakšiš.“ Zahvizdol. „Pätnásť tácov pod rukou, chlapče, ten vám zrejme postaví dáky bohovský barak, čo?“

Neodpovedal som mu. Jeho otázka ma priveľmi zaujala. Vrátil sa do vrátnice.

O dve minúty sa vrátil a otvoril mi bránu. „Pán Hendryx vás očakáva. Ale nepokúšajte sa o nijaké somariny, lebo na vlastných nohách stadeto nevyjdete.“

Pri dverách čakala chyžná. Zaviedla ma do veľkej štvorcovej miestnosti, francúzske okná v bočné; stene viedli na terasu. Ostatné steny boli zapratané od dlážky po povalu knihami. Pri kozube na protiľahlom konci miestnosti sedel Hendryx, bol takmer zaborený v obrovskom kresle a kolená mal zakryté prikrývkou.

Keď som vošiel do miestnosti, zdvihol hlavu, záblesk ohňa mu zaihral na plešine a na tvári mu blysol zlostný úškrn „O čo ide? Poďte sem a sadnite si.“

Chyžná bez slova odišla. Prešiel som miestnosťou a sadol som si do kresla oproti nemu. „Večne prinášam samé zlé správy pán Hendryx. O vraždách a podobne. Tentoraz ide o Hilaryho Todda.“

Výraz na tvári pripomínajúcej korytnačku sa nezmenil, no hlava sebou mykla, akoby sa chcela stiahnuť do šálového goliera županu. „To ma nesmierne zarmucuje. Ale vrátnik vravel, že ide o dáke peniaze. Tie ma väčšmi zaujímajú.“

„Výborne.“ Vytiahol som bankovky a rozprestrel vejárovite na kolene. „Poznáte ich?“

„A mal by som ich poznať?“

„Ak sa naozaj zaujímate o peniaze, počínate si veľmi nesmelo.“

„Zaujímalo by ma, skade pochádzajú.“

„Mal som dojem, že tieto isté peniaze pochádzajú od vás. A mám ešte niektoré iné dojmy. Napríklad, že Hilary Todd ukradol toho Chardina a predal vám ho. Nemám, pravda potuchy, prečo ste kúpili ukradnutý obraz a zaplatili v hotovosti.“

V záblesku ohňa sa mu zajagal falošný chrup. Podobne ako vrátnik, nespúšťal oči z peňazí.

„Obraz nebol ukradnutý. Kúpil som ho legálne od právoplatného majiteľa.“

„Možno by som vám teraz uveril, no popoludní ste vyhlásili, že o ňom nič neviete. Zrejme ste vedeli, že bol ukradnutý.“

V hlase mu zazvučal ostrý tón: „Nebol ukradnutý.“ Vsunul žilovitú ruku do vnútorného vrecka na župane, vytiahol zložený hárok papiera a podal mi ho.

Bola to potvrdenka o predaji obrazu. Nespĺňala síce všetky formálne náležitosti, bola však právoplatná, napísaná na listovom papieri plaveckého klubu v San Marcose, podpísaná admirálom Johnstonom Turnerom, s dátumom toho dňa.

„Smiem sa teraz spýtať, ako ste sa zmocnili tých peňazí?“

„Budem úprimný, pán Hendryx. Vzal som ich nebohému Hilarymu Toddovi, lebo ich už nepotreboval.“

„To je tuším zločin.“

V hlave som si bleskove usporiadal kopu protirečivých faktov. „Mám dojem, že sa s tým nikomu nezdôveríte.“

Mykol plecami. „Máte akosi veľa dojmov.“

„Mám ešte ďalší. Neviem, či ste mi vďačný za to, že som vám priniesol tie peniaze, no podľa mojej mienky by ste mi mali byť vďačný.“

„A o čo opierate svoju mienku?“ Zdvihol pohľad z peňazí, ktoré ležali na kolene a pozrel mi do tváre.

„Pán Hendryx, máte stavebnú firmu?“

„Áno.“ Hlas mu znel bezvýrazne.

„Neviem celkom presne, ako ste získali tieto peniaze. Nazdávam sa, že ste ich vymámili od dákych kupcov, a to tak, že ste požadovali v hotovosti príplatok k odhadnej cene domov, ktoré ste predávali vojnovým vyslúžilcom.“

„To je ale vcelku slabo podložený dohad, nemyslíte?“

„Vôbec neočakávam, že to priznáte. Ale asi by vám nebolo príjemné, keby vyšlo najavo, že tieto peniaze pochádzajú od vás. Nasvedčuje tomu už tá okolnosť, že ste ich neuložili do banky. Preto si Todd mohol byť istý, že o kúpe obrazu pomlčíte. A preto by ste mi mali byť vďačný.“

Korytnačie oči sa mi zahľadeli do očí, no nijaké priznanie sa z nich nedalo vyčítať. „A ako by som vám mal prejaviť svoju vďačnosť, keby som vám bol vďačný?“

„Chcem ten obraz. Akosi mi prirástol k srdcu.“

„Nechajte si radšej tie peniaze.“

„Nemal by som z nich nijaký osoh. Nečisté peniaze nikomu nie sú na osoh.“

Odhodil prikrývku a pozviechali sa z kresla. „Ste trocha čestnejší, ako som sa nazdával. Ponúkate mi teda tie peniaze a chcete za ne ten obraz.“

„Presne tak.“

„A ak nebudem súhlasiť?“

„Odovzdám peniaze vyšetrovaciemu odboru daňovej správy.“

Chvíľu bolo ticho, iba oheň tlmene a podráždene syčal a prskal.

„Tak dobre,“ povedal konečne. „Dajte mi tie peniaze.“

„Dajte mi obraz.“

Nesmierne ťarbavo sa odštráchal po ťažkom koberci a potisol hranu jednej z knižných políc. Polica sa otvorila ako dvere. Za ňou som zazrel dvere veľkého zamurovaného trezoru. Kým skrúcal kolieska na dvojitej stupnici, padla na mňa akási tieseň.

O chvíľočku sa ku mne prištráchal s obrazom v rukách. V ráme bola podobizeň chlapca v modrej veste pozerajúceho na jablko, ktoré vyzeralo aj po dvesto rokoch čerstvé, priam na zahryznutie.

Na Hendryxovej stareckej tvári sa zjavila akási zlovestná rezignácia. „Uvedomujete si, že to je vlastne vydieračstvo.“

„Naopak. Zachránil som vás pred následkami vašej vlastnej pochabosti. So zlodejmi a vrahmi neradno obchodovať.“

„Stále trváte na tom, že ten obraz bol ukradnutý?“

„Myslím, že bol. Vy to asi presne viete. Dovolíte ešte otázku?“

„Možno.“

„Keď vám Hilary Todd ponúkol tento obraz, prišiel v zastúpení admirála Turnera?“

„Samozrejme. Máte predsa potvrdenku v ruke. Podpísal ju admirál.“

„To vidím, no nepoznám jeho podpis.“

„Ale ja ho poznám. Ak už teda nemáte ďalšie otázky, môžem dostať svoje peniaze?“

„Ešte jednu: Kto zavraždil Hugha Westerna?“

„Neviem,“ odvetil vážne a rozhodne.

Načiahol dlaň opálenej ruky. Položil som na ňu kôpku bankoviek.

„A tú potvrdenku, prosím.“

„Na tom sme sa nedohodli.“

„Ale dohodneme sa.“

„Máte vari pravdu.“ Podal som mu potvrdenku.

„Prosím vás, po tretí raz sa už nevracajte,“ povedal a zacengal na chyžnú. „Vaše návštevy ma unavujú a rozčuľujú.“

„Už sa nevrátim,“ sľúbil som. Bolo by to už zbytočné.

Zaparkoval som v uličke pri galérii a vystúpil som z vozu s Chardinom pod pazuchou. Spoza živého plota sa ozýval hovor, smiech a cvengot príborov v záhradnej reštaurácii. Na druhej strane ulice, za zamrežovaným oknom Sillimanovej kancelárie svietilo svetlo. Načiahol som ruku pomedzi mreže a zaklopal som na oblok. Žalúzie boli zatiahnuté, a preto som nevidel dnu.

Ktosi otvoril okno. Bola to Alica, svetlo jej vykreslilo okolo plavej hlavy svätožiaru. „Kto je?“ zašepkala bojazlivo.

„Archer.“ Zrazu mi zišiel na um trochu divadelný kúsok. Zodvihol som Chardina a bokom som ho vsunul pomedzi mreže. Vzala mi ho z rúk a prekvapene zhíkla.

„Bol presne tam, kde som tušil,“ povedal som.

Pri pleci sa jej zjavil Silliman a zaškrečal: „Čo to máte? Čo to máte?“

V mozgu mi zavírilo a v tej chvíli som si uvedomil, čo som práve urobil. Vrátil som Chardina do galérie a vôbec som nevošiel dverami. Presne tak ho mohol dakto ukradnúť, Hilary Todd, či ktokoľvek, kto mal prístup do budovy. Človek pomedzi mreže neprekĺzol, no obraz áno.

V okne sa zjavila Sillimanova hlava, vyzeralo to, ako keď ktosi vytriasa sivú prachovku. „Prepánajána, kde ste ho našli?“

Nemal som pripravenú nijakú rozprávočku, a preto som mlčal.

Na pleci mi spočinula jemná ruka, akoby mi naň sadol vták. Strhol som sa, bola to však iba Mary.

„Vyčkávala som vás,“ povedala. „Šerif je v Hilaryho obchode a zúri. Vraj vás dá do basy ako dôležitého svedka.“

„Povedali ste mu o tých peniazoch?“ spýtal som sa polohlasne.

„Nie. Naozaj ste našli ten obraz?“

„Poďte dnu a presvedčte sa.“

Keď sme zabočili za roh budovy, od chodníka pred galériou sa odlepil voz, zrúkol a vyrazil hore ulicou. Bola to čierna limuzína admirála Turnera.

„Takto asi šoféruje Alica,“ poznamenala Mary. „Asi to ide oznámiť otcovi.“ Zrazu som sa rozhodol a vykročil som k svojmu vozu.

„Kam idete?“

„Som zvedavý, ako admirál zareaguje na tú správu.“

Podišla za mnou k vozu. „Vezmite ma so sebou.“

„Radšej ostaňte tu. Nevedno, čo sa môže stať.“

Chcel som zatvoriť dvere, no Mary ich zadržala. „Večne kdesi lietate a ja potom musím kadečo vysvetľovať za vás.“

„Tak dobre, sadajte. Na debaty niet času.“

Prešiel som uličkou a parkoviskom do Rubiovej ulice. Pri zadnom vchode Hilaryho obchodíka stál policajt v uniforme, no nezastavil nás.

„Čo povedali policajti o Hilarym?“ spýtal som sa.

„Nie veľa. Sekáčik na lad bol poutieraný, nijaké odtlačky prstov na ňom neostali a nemajú potuchy, kto to spáchal.“

Prešiel som križovatku na žlté svetlo a za mnou za hlaholil zbor pohoršených klaksónov.

„Povedali ste, že nevedno, čo sa môže u Turnerovcov stať. Myslíte si, že admirál –“ zháčila sa.

„Neviem. Ale mám pocit, že sa to čoskoro dozviem.“ Kadečo by som jej bol vedel povedať, no sústredil som sa na šoférovanie.

„Toto je tá ulica?“ spýtal som sa napokon.

„Áno.“

Na rohu a potom pred domom mi zaškrípali pneumatiky. Mary vystúpila z auta prv ako ja.

„Držte sa radšej vzadu,“ prikázal som jej. „Možno to bude nebezpečné.“

Pustila ma na chodník pred sebou. Čierna limuzína stála na cestičke pri dome, reflektory svietili a ľavé predné dvere boli otvorené. Hlavné dvere boli zatvorené, no v dome sa svietilo. Vošiel som do domu bez zaklopania.

Z obývacej izby vyšla Sara. Jej tvár sa celý deň po stupne rozpadávala a teraz vyzerala stará, mľandravá a odpudivá. Plavé vlasy mala strapaté a hlas drsný. „Čo si to dovoľujete?“

„Chcem si pohovoriť s pánom admirálom. Kde je?“

„Ako to mám vedieť? Nestačím sledovať svojich mužských.“ Podišla ku mne, zatackala sa, len len že nespadla.

Mary ju podoprela a usadila ju do kresla. Sara si unavene oprela hlavu o stenu a rozďavila ústa. Rúž na jej perách vyzeral ako dopukaná suchá krv.

Jediný výstrel, ktorý sme v tej chvíli začuli, zaznel kdesi v zadnej časti domu, steny a vzdialenosť ho stlmili.

Vyšiel som do záhrady. V záhradníkovom domčeku sa svietilo a pri okne sa mihol mužský tieň. Rozbehol som sa po cestičke k otvoreným dverám domčeka a zastal som tam ako zmrazený.

Proti mne stál admirál Turner s revolverom v ruke. Bola to ťažká automatická pištoľ, aké nosia príslušníci vojnového námorníctva. Z okrúhleho spýtavého ústia sa vznášal obláčik modrastého dymu. Medzi nami ležala na koberci dolu tvárou Alica.

Pozrel som do ústia pištole a potom na Turnerovu žulovú tvár. „Zabili ste ju.“

„Hybajte preč,“ vyhŕkla a rozvzlykala sa, až sa jej zúbožené telo zvíjalo.

„Archer, toto je súkromná záležitosť.“ Pištoľ v admirálovej ruke sa mierne strhla. Pocítil som jej tlak, hoci nás delila celá miestnosť. „Poslúchnite ma.“

„Počul som výstrel. Vražda je verejná záležitosť.“

„Ako vidíte, o nijakú vraždu nejde.“

„Máte krátku pamäť.“

„S tým nemám nič spoločné,“ odvetil. „Čistil som si revolver a zabudol som, že je nabitý.“

„A prečo sa Alica s plačom hodila na zem? Vymyslite si dačo lepšie, pán admirál.“

„Má roztrasené nervy. Ale ubezpečujem vás, že ja mám nervy v poriadku.“ Urobil tri pomalé kroky smerom ku mne a zastal pri dievčati schúlenom na zemi. Revolver mu sedel v ruke veľmi pevne. „A teraz choďte, lebo vám pomôžem týmto.“

Pištoľ ma tisla čoraz tuhšie. Chytil som sa rámu dverí a zaprel som sa rukami. „Ale teraz už naisto viete, že je nabitá,“ povedal som.

Pri týchto slovách som začul zo záhradného chodníčka za sebou tlmený, chrapľavý šepot presúvajúceho sa štrku. Zvýšil som hlas, aby som zvuk čo najväčšmi prehlušil.

„Vravíte, že nemáte s vraždou nič spoločné. Prečo teda prišiel Todd dnes predpoludním do klubu? Prečo ste pozmenili svoju veľmi zaujímavú rozprávočku o tom Chardinovi?“

Pozrel dolu na dcéru, akoby poznala odpovede na tieto otázky. Alica ani nehlesla, iba plecia sa jej chveli vnútorným vzlykotom.

Pozoroval som otca a dcéru a zrazu sa mi vyjavil obraz celého dňa. Všetko sa sústreďovalo okolo ústia admirálovho revolvera, okolo okrúhlych modrých úst smrti.

Chcel som získať čas, a preto som povedal veľmi obozretne: „Viem si domyslieť, čo vám Todd dnes predpoludním povedal. Mám vám zopakovať ten dialóg?“

Ostro na mňa pozrel a aj revolver zdvihol pohľad. V záhrade už bolo ticho. Ak sa Mary poponáhľa, ako som očakával, bola už asi pri telefóne.

„Povedal vám, že ukradol váš obraz a že má naň kupca. Ale Hendryx bol opatrný. Todd sa musel preukázal, že je oprávnený obraz predať. Vy ste mu to oprávnenie dali. A keď Todd transakciu uskutočnil, peniaze ste mu ponechali.“

„Nezmysel! Úplný nezmysel!“ Bol však zlý herec a mizerný luhár.

„Pán admirál, videl som potvrdenku. Iba jediná otázka zostáva otvorená, prečo ste dali peniaze Toddovi.“

Pery sa mu pohli, akoby chcel dačo povedať. Mlčal však.

„A aj na tú otázku mám odpoveď. Todd vedel, kto zavraždil Hugha Westerna. Aj vy ste to vedeli. Museli ste ho umlčať, aj keď to znamenalo, že sa zmierite s krádežou vlastného obrazu.“

„S ničím som sa nezmieril.“ Hlas mu akosi zlyhával. No pištoľ naďalej pôsobila hrozivo.

„Tak to bola Alica,“ povedal som. „Dnes ráno mu pomohla ukradnúť obraz. Podala mu obraz oknom, kým sme so Sillimanom chodili na medziposchodí. A to vám okrem iného povedal v klube, však?“

„Todd vám natáral kopu lží. Buď mi dáte čestné slova že tie lži nikomu nevytárate, alebo vás musím zastreliť.“

Ruka sa mu napäla, keď odistil pištoľ. Tiché cvaknutie zaznelo v tichu nesmierne výrečne.

„Todda budú čochvíľa ohlodávať červy,“ povedal som. „Je mŕtvy, pán admirál.“

„Mŕtvy?“ Hlas sa mu starecký podlomil a v hrdle mu zachrčalo.

„Ktosi ho v jeho byte prebodol sekáčikom na ľad.“

„Kedy?“

„Dnes popoludní. Ešte ste presvedčený, že si pomôžete, keď ma zastrelíte?“

„Klamete.“

„Nie. Toto je už druhá vražda.“

Pozrel na dievča pri svojich nohách. V očiach mal zmätok. Jeho bolesť a zmätok však boli nebezpečné. Bolesť som mu spôsobil ja, a mohlo sa stať, že na mňa slepo zaútočí. Pozoroval som jeho ruku s revolverom v nádeji, že sa na ňu budem môcť vrhnúť. Zmeravenými rukami som sa opieral o rám dverí.

Pod ľavým plecom mi prekĺzla Mary Westernová, vošla do miestnosti a zastala predo mnou. Jedinou jej zbraňou bola odvaha.

„Vraví pravdu,“ povedala. „Dakto dnes prebodol Hilaryho Todda.“

„Odložte ten revolver,“ povedal som. „Nič už nezachránite. Mysleli ste si, že chránite nešťastné dievča. V skutočnosti má na svedomí dve vraždy.“

Pozoroval dievča na zemi. „Allie, ak je to pravda, nemôžem ti pomôcť.“

Alica mlčala. Tvár jej zakrýval prameň plavých vlasov. Starec zaskučal. Ruka s revolverom mu odkväcla. Vyrazil som, odsotil som Mary nabok a vzal som mu zbraň. Nebránil sa, no zrazu som mal čelo zaliate potom.

„Teraz ste asi boli na rade vy,“ povedal som.

„Nie.“

Toto pridusené slovo povedala jeho dcéra. S námahou sa zdvihla na kolená, oprela sa o ruky a začala sa zviechať ako dobitý boxer. Odhodila si vlasy z tváre. Tvár nemala veľmi zmenenú. Na pohľad vyzerala stále ľúbezne, bola však bezvýrazná ako tvár plastikovej bábiky.

„Ja som bola na rade,“ povedala tupo. „Keď som pochopila, že všetko viete, chcela som sa zastreliť. Otec mi v tom zabránil.“

„Do tejto chvíle som to nevedel.“

„Vedeli ste. Museli ste to vedieť. Zhovárali ste sa s otcom v záhrade tak, aby som všetko počula – všetko čo ste povedali o Hilarym.“

„Naozaj?“

Admirál vydýchol zhrozený: „Allie, ty si ho zabila! Prečo si si pošpinila ruky jeho krvou? Prečo?“ Načiahol k nej neisto ruku, no zháčil sa. Hľadel na ňu, akoby bol vychoval dáku čudesnú, zlú bytosť.

Mlčky zvesila hlavu. Odvetil som namiesto nej: „Ukradla preňho Chardina a tým splnila jeho podmienky. Potom si však uvedomila, že sa mu nepodarí zdúchnuť, a ak by sa mu to aj podarilo, že ho dolapia a budú ho vypočúvať. Nemala istotu, že neprezradí, čo sa odohralo s Hughom. Dnes popoludní sa zabezpečila. Druhá vražda býva ľahšia.“

„Nie!“ Prudko potriasla plavou hlavou. „Nezabila som Hugha. Udrela som ho, nechcela som ho zabiť. On ma udrel prvý, udrel ma, a ja som mu to vrátila.“

„Vražednou zbraňou, kovovou päsťou. Dva razy ste ju po ňom hodili. Po prvý raz ste netrafili a na ráme dverí ostala veľmi jasná stopa. Po druhý raz ste však už trafili.“

„Ale nechcela som ho zabiť. Hilary vedel, že som ho nechcela zabiť.“

„Ako to vedel? Bol tam?“

„Bol dole, v svojom byte. Keď počul, že Hugh padol, prišiel hore. Hugh ešte žil. Zomrel v Hilaryho aute, keď sme ho viezli do nemocnice. Hilary sa mi ponúkol, že zahladí stopy. Vzal tú príšernú päsť a hodil ju do mora. Vtedy som vôbec nevedela, čo robím. Všetko vykonal Hilary, Uložil mŕtvolu do Hughovho auta, že ju odvezie do hôr. Šla som za ním v jeho aute a priviezla som ho nazad Cestou späť mi prezradil, prečo mi pomáha Potreboval peniaze. Vedel, že nijaké peniaze nemáme, no mal možnosť predať Chardina. Dnes ráno som obraz vzala. Musela som. Všetko som robila iba preto, lebo som musela.“

Pozrela na mňa a potom na otca. Admirál odvrátil tvár.

„Nemuseli ste Hughovi rozbiť hlavu,“ namietol som. „Prečo ste ho udreli?“

Oči podobné očiam bábiky na mňa pozreli, blysla v nich studená, vražedná koketnosť. „Splníte mi jedno želanie, ak vám to poviem? Jedinú prosbu? Požičiate mi na okamih otcov revolver?“

„A všetkých nás postrieľate?“

„Nie, len seba,“ odvetila. „Nechajte v nej iba jeden náboj.“

„Nie,“ zaskučal admirál. „Už nás dosť zhanobila.“

„To vôbec neprichádza do úvahy. A nemusí mi zdôvodňovať, prečo zabila Hugha. Kým naňho včera večer čakala v ateliéri, objavila istú jeho skicu. Bola to stará skica, no Alica to nevedela. Dovtedy ju nevidela, čo bolo pochopiteľné.“

„Akú skicu?“

„Portrét obnaženej ženy. Pripichla ju na stojan a prikreslila jej bradu. Keď sa Hugh vrátil, zistil čo vykonala. Veľmi si zakladal na svojich obrazoch a pravdepodobne jej vyťal zaucho.“

„Udrel ma päsťou,“ povedala Alica. „Zabila som ho v sebaobrane.“

„Možno si to tak zdôvodňujete. Ale v skutočnosti ste ho zabili zo žiarlivosti.“

Zasmiala sa. Znelo to kruto, akoby sa pretrhla niť života. „Ja že som žiarlila? Na ňu?“

„Tá istá žiarlivosť vás dohnala k tomu, že ste zničili tú skicu.“

Oči sa jej rozšírili, boli však nevidomé, lebo sa zahľadela do seba. „Žiarlivosť? Neviem. Cítila som sa taká opustená, taká osamelá. Odkedy mi matka zomrela, nik ma už neľúbil.“

„Alica, to nie je pravda. Mala si predsa mňa.“ Admirálova neistá ruka sa opäť zdvihla, no znovu sa zháčil, akoby ho od dcéry oddeľovala neviditeľná stena.

„Nikdy som ťa nemala. Málokedy som ťa vídala. Potom sa ťa zmocnila Sara. Nemala som nikoho, nikoho, až potom Hugha. Myslela som si, že konečne dakoho mám, kto ma bude ľúbiť, kto ma nesklame.“

Hlas sa jej zlomil. Admirálov pohľad blúdil navôkol, no dcére sa vyhýbal. Miestnosť pripomínala pekelnú kuticu, kde mlčky trpia zatratené duše. Mlčanie napokon preťalo vzdialené skuvíňanie sirény. Približovalo sa, mocnelo a rozliehalo sa nocou.

Alica sa rozplakala, no tvár mala odhodlanú. Mary Westernová podišla k nej a položila jej ruku cez plecia. „Neplač,“ povedala precítene. Tvár mala vážnu, krásnu.

„Aj ty ma nenávidíš.“

„Nie, Alica. Ľutujem ťa. Väčšmi ľutujem teba ako Hugha.“

Admirál mi položil ruku na plece. „Kto bola tá žena na skici?“ spýtal sa trasľavo.

Pozrel som mu do unavenej stareckej tváre a usúdil som, že už dosť trpel. „Neviem.“

Z očí som mu však vyčítal, že to vie.

II. KARTA V RUKÁVE

Lietadlo zabočilo k pobrežiu a začalo klesať. Hory vystúpili z modrého pozadia. Potom sa medzi morom a horami zjavilo mesto, mestečko z kociek cukru. Kocôčky sa postupne zväčšovali. Medzi budovami sa plúžili autá ako farebné chrobáky a postavičky podobné zápalkám sa trhane náhlili po lesklých ranných chodníkoch. O pár minút som bol jednou z nich.

Žena, ktorá si ma telefonicky objednala, čakala podľa dohovoru na letisku. Keď som zastal vo vchode do čakárne, vystúpila z auta a urobila niekoľko váhavých krokov ku mne. Bola vysoká, plavovlasá, no tmavé okuliare, ktoré jej sedeli na tvári ako maska, jej dodávali zvláštny orientálny výraz.

„Vy ste zrejme pán Archer.“

Priznal som sa a čakal som, že sa konečne dozviem jej meno – do telefónu sa totiž nepredstavila. Fakticky ma len nástojčivo požiadala, aby som priletel prvým lietadlom, ktoré poletí na sever, a ubezpečila ma, že za všetok vynaložený čas dostanem primeraný honorár.

Vycítila, na čo čakám. „Prepáčte mi to tajnostkárstvo. Naozaj vám nemôžem prezradiť svoje meno. Už to je riskantné, že som sem vôbec prišla.“

Pozorne som si ju pozrel, usiloval som sa vybadať, či nejde o dáky vrtoch. Vyzerala kultivovaná, mala na sebe šaty zo žraločej kože, no vlasy aj tvár mala mierne neupravené, akoby ju prudko ovalil závan víchrice. Sňala okuliare a očistila si ich. Z nesústredených modro-zelených očí som vyčítal, že aj jej myšlienkami zmieta víchrica.

„Čo vás trápi?“ spýtal som sa.

Stála nerozhodne medzi mnou a vozom, dorážali na ňu závany hluku z letiska, kde sa moje lietadlo opäť chystalo odštartovať. Za ňou v aute sedelo na prednom sedadle malé dievčatko, pripomínajúce farbami a nehybnosťou bábiku z drážďanského porcelánu. Žena pozrela na dieťa a podišla ďalej od vozu.

„Nechcem, aby to Janie počula. Má iba tri a pol roka, no je veľmi chápavá.“ Nadýchla sa zhlboka a prerývane, ako keď sa plavec chystá skočiť do vody. „Súdia tu istého muža pre vraždu. Obviňujú ho, že zavraždil manželku.“

„Je to azda Glenway Cave?“

Prekvapene sa strhla. „Poznáte ho?“

„Nie, no sledoval som proces v novinách.“

„Tak potom viete, že dnes vypovedá. Možno práve v tejto chvíli.“ Znelo to pochmúrne, akoby v duchu videla súdnu sieň.

„Pán Cave je váš priateľ?“

Zahryzla si do pery. „Povedzme, že som zainteresovaný pozorovateľ.“

„A ste presvedčená, že je nevinnný.“

„Povedala som také čosi?“

„Nepriamo. Povedali ste, že ho obviňujú z vraždy vlastnej manželky.“

„Máte bystré uši. Napokon, moje presvedčenie nezaváži. Zaváži presvedčenie poroty. Myslíte, že ho oslobodia?“

„To ťažko posúdiť, keď človek nie je priamo na pojednávaní. Ale každej porote sa už automaticky prieči myšlienka, že dakto je schopný odstreliť manželku brokovnicou. Tipoval by som, že má celkom slušné šance dostať sa do plynovej komory,“

„Do plynovej komory.“ Nozdry sa jej rozšírili a zbledla, akoby bola zavoňala vražedný plyn. „Naozaj si myslíte, že mu také čosi hrozí?“

„Obžaloba znie veľmi presvedčivo. Mal motív, príležitosť aj zbraň.“

„Aký motív?“

„Manželka predsa bola majetná, nie? Pokiaľ viem, Cave nijaký majetok nemá. Boli v dome sami: gazdiné a záhradník odišli na víkend. Bola to Caveova brokovnica, a ako dokázali chemické skúšky, vrah mal na rukách jeho autorukavice.“

„Sledovali ste ten proces naozaj pozorne.“

„Pokiaľ sa to v Los Angeles dalo. Pravda, noviny kadečo prekrútia. Je to napínavejšie čítanie, keď sa vytvorí dojem, že je vinný.“

„Je nevinný,“ povedala potichu.

„Viete to, či len v to dúfate?“

Pritisla si ruku na ústa. Nechty mala celé obhryzené. „To teraz nechajme.“

„Viete, kto zavraždil Ruth Caveovú?“

„Nie. Samozrejme, že neviem.“

„A ja sa mám pokúsiť vypátrať vraha?“

„Po takom dlhom čase by to asi bola úmorná práca, nie? Koniec koncov, o to mi ani nejde. Poznala som tú ženu iba letmo.“ Vrátila sa v myšlienkach ku Caveovi. „Závažné bude to, aký dojem zanechá pri výpovedi, však?“

„Keď ide o vraždu, býva to zvyčajne závažné.“

„Videli ste už mnoho takých procesov, však?“

„Primnoho. Tak sa mi vidí, že ma čaká ďalší.“

„Áno.“

Povedala to jednoznačne a rozhodne a pritom sa naklonila ku mne. „Neodvážim sa ísť na pojednávanie. Prosím vás, pozorujte porotcov a odhadnite, ako na nich zapôsobí Glenova – ako na nich zapôsobí Caveova výpoveď. A povedzte mi, či podľa vašej mienky z toho vyviazne.“

„A keď to nebudem vedieť posúdiť?“

„Musíte mi povedať áno, alebo nie.“ Cez rukáv som pocítil tlak jej prsníka. Bola taká pohrúžená do svojich slov, že to ani nezbadala. „Rozhodla som sa, že podstúpim všetko.“

„Čo podstúpite?“ spýtal som sa.

„Hoc aj peklo, ak treba – ak bude naozaj ohrozený na živote.“

„Urobím, čo je v mojich silách. Ako sa vám ohlásim?“

„Ja sa vám ohlásim. Rezervovala som vám izbu v hoteli Rubio. Teraz vás odveziem k súdu Ach, áno – peniaze.“ Otvorila koženú kabelku. Celkom naspodku som zazrel modrý záblesk revolvera. „Koľko?“

„Sto dolárov postačí.“

Vložila mi do dlane niekoľko bankoviek a vykročili sme k autu, Naznačila mi, aby som si sadol na pravé zadné sedadlo. Obišiel som voz zľava, aby som si mohol prečítať vizitku na volante. No koženkové puzdro na vizitku bolo prázdne.

Dievčatko na prednom sedadle sa postavilo, naklonilo sa ponad operadlo a pozrelo na mňa. „Ahoj. Si môj ocko?“ Oči malo modré a čisté ako obloha.

Kým som stihol odvetiť, matka povedala: „Ale Janie, veď vieš, že to nie je tvoj ocko. Toto je pán Archer.“

„A kde je môj ocko?“

„V Pasadene, zlatko. Veď to vieš. Sadni si, Janie, a buď pekne ticho.“

Dievčatko skĺzlo na sedadlo a stratilo sa mi z očí. Motor nahnevane zrúkol.

Hodiny na veži súdnej budovy ukazovali desať minút po jedenástej. Obvodný súd bol na prvom poschodí. Vkĺzol som na jedno z voľných sedadiel vzadu v časti vyhradenej verejnosti. Zopár starých dám sa obrátilo a zagánilo na mňa, akoby som vyrušoval pri bohoslužbe.

Proces pripomínal dáky pradávny obrad jaskynného kmeňa. Na vysokých oknách boli zatiahnuté červené závesy. Ovzdušie bolo vydýchané. Čierne železné lustre zavesené na povale matne osvetľovali sudcovu sivú hlavu a človeka, ktorý stál pred ním.

Podľa fotografií uverejnených v novinách som spoznal Glenwaya Cavea. Bol to statný, pekný, niečo vyje tridsaťročný muž a nedávno bol ešte statnejší a krajší. Počas štvormesačného pobytu vo väzení, kým čakal na proces, vyschol na kosť. Oči mal hlboko vpadnuté. Dvojradové gabardénové sako mu ovísalo z pliec. Vyzeral ako vhodná obeť pre tento obrad.

Širokoplecí muž s plavými, krátko ostrihanými vlasmi sa nakláňal ponad stenografa a nečujne sa zhováral so zapisovateľom. Bol to hlavný obhajca Harvey. V priebehu svojej praxe som sa niekoľko ráz stretol s Rodom Harveym, a napokon aj preto som tak pozorne sledoval proces.

Sudca prerušil ticho ostrým hlasom: „Pokračujte vo vypočúvaní, pán Harvey.“

Harvey zdvihol plavú, nakrátko ostrihanú hlavu a oslovil svedka: „Pán Cave, pokúšali sme sa objasniť príčinu vášho – hm – nedorozumenia s manželkou. Mali ste devätnásteho mája s manželkou dáku výmenu názorov?“

„Mali. Už som to povedal.“ Caveov hlas znel duto, no akosi napäto.

„Aký ráz mal ten rozhovor?“

„Bola to skôr zvada ako rozhovor.“

„Ale bola to výlučne slovná zvada?“ Z Harveyho tónu sa dalo vycítiť, že ho jeho klient prekvapil.

Pri stole, kde sedeli zástupcovia obžaloby, sa ozval muž s ostro rezanou tvárou. „Vznášam námietku. Tá otázka čosi zámerne navodzuje – ba zavádza.“

„Námietka sa uznáva.“

Harvey mykol rozložitými plecami v tweedovom saku. „Pán Cave, tak nám jednoducho povedzte, o čom bola reč. Celkom od začiatku.“

Cave sa stiesnene zamrvil a prešiel si dlaňou po očiach. „Nepamätám sa už, čo sa doslovne povedalo, no bol to dosť vzrušený emocionálny výstup…“

Harvey mu skočil do reči. „Porozprávajte vlastnými slovami, o čom ste sa s manželkou zhovárali.“

„O budúcnosti,“ odvetil Cave. „O našej budúcnosti. Ruth sa chcela so mnou rozísť – kvôli inému mužovi.“

Medzi divákmi zašumelo. Pozrel som na svojich susedov v rade. O pár sedadiel ďalej napravo sedela akási mladá žena s umelými fialkami pri páse, nakláňala sa dopredu a jasné tmavé oči upierala na Caveovu tvár. Pôsobila akosi zvláštne medzi tými odpudivými starými fúriami, ktoré sedeli okolo nej. Hlavu mala nápadne malú a chlapčenský pôvabnú, krátke vlasy zdôrazňovali jemné črty jej chudej tváre. Obrátila sa a jej hnedé oči sa stretli s mojimi. Bol to tragický, zahmlený pohľad.

Hlas obvodného prokurátora preťal šum. „Vznášam námietku proti tejto výpovedi. Obžalovaný bez hocakého presvedčivého dôkazu zámerne očerňuje povesť nebohej, v zbabelom pokuse zachrániť si krk.“

Prokurátor pozrel úkosom na porotu. Tváre porotcov boli ako z kameňa. Cave bol bledý ako mramor. Harveymu vyskočili na tvári červené fľaky. Vyhŕkol: „Z hľadiska obhajoby je to podstatná súčasť prípadu. Okolnosti, že pán Cave v deň manželkinej smrti tak náhle odišiel z domu, sa tu venovala značná pozornosť. Usilujem sa zistiť príčinu tohto odchodu.“

„Príčinu poznáme,“ odvrkol polohlasne, no zvučne obvodný prokurátor.

Harvey nemo pozrel na sudcu. Podmračný výraz pristal sudcovej vrásčitej tvári ako uliaty.

„Námietka sa neuznáva. Žiadam pána žalobcu, aby sa zdržal nemiestnych poznámok. Konečne, porota ich neberie na vedomie.“

Ale obvodný prokurátor bol očividne spokojný. Povedal, čo chcel, a porote to utkvie v pamäti. Dvanásť párov očí, z nich polovica ženských, a prevažne postarších, sa so svornou odmietavosťou uprelo na Cavea.

Harveymu vzrušením zaľahol hlas. „Povedala vám manželka, kvôli komu chcela odísť?“

„Nie. Nepovedala.“

„Viete, o koho šlo?“

„Nie. Celá vec prišla ako blesk z čistého neba. Myslím, že Ruth nemala v úmysle povedať mi, čo zamýšľa. Jednoducho jej to pri zvade vykĺzlo z úst.“ Zháčil sa. „Totiž pri tej slovnej zvade.“

„Čo vyvolalo tú slovnú zvadu?“

„Maličkosť. Poškriepili sme sa pre peniaze. Chcel som si kúpiť nový voz, ferrari, a Ruth sa to nepozdávalo.“

„Ferrari?“

„Áno. Pretekársky voz. Požiadal som ju o peniaze. Vyhlásila, že už má tých mojich požiadaviek po krk. Na to som jej povedal, za ja mám takisto po krk toho drankania. A potom z nej vyšlo, že sa chce so mnou rozísť, lebo má niekoho iného.“ Kútik Caveových úst sa zdvihol v kŕčovitom úsmeve. „Bude ju vraj ľúbiť iba pre jej ľudské vlastnosti.“

„Kedy vás chcela opustiť?“

„Chcela sa čím prv vychystať do Nevady, lebo tam je rozvodový proces krátky. Povedal som jej, aby si šla hocikedy, hocikedy a s hocikým, kto jej vyhovuje.“

„A čo ste urobili potom?“

„Pobalil som si zopár oblekov, nasadol som do voza a odišiel.“

„O koľkej ste odišli z domu?“

„Nepamätám sa presne.“

„Bola už tma, keď ste odchádzali?“

„Stmievalo sa, no nemusel som ešte zažať reflektory. Mohlo byť nanajvýš osem hodín.“

„A keď ste odchádzali, bola manželka živá a zdravá?“

„Pravdaže.“

„Rozišli ste sa v dobrom?“

„Vcelku v dobrom. Rozlúčili sme sa a ešte mi ponúkla peniaze. Mimochodom, nevzal som ich. So sebou som si vzal iba to najpotrebnejšie. Aj väčšinu oblekov som tam nechal.“

„Prečo?“

„Lebo mi ich kúpila manželka. Boli jej majetkom. Myslel som, že jej budúci manžel ich obnosí.“

„Rozumiem.“

Harveyho pritakanie znelo chrapľavo a neisto. Keď sa odvrátil od Cavea, zbadal som, že mu tvár sčervenela od hnevu alebo netrpezlivosti. Bez toho, aby pozrel na obžalovaného dodal: „Zanechali ste v domácnosti aj pušku?“

„Áno. Dvojhlavňovú brokovnicu. Občas som strieľal v záhrade králiky.“

„Bola nabitá?“

„Mám dojem, že áno. Zvyčajne som ju mal nabitú.“

„Kde ste nechali tú brokovnicu?“

„V garáži. Vždy som ju tam mával. Ruth nechcela mať pušku v dome. Chorobne sa bála.“

Harvey mu skočil do reči: „Nechali ste tam aj pár autorukavíc? Sú to tieto rukavice, tu na stole, ktoré obžaloba označila ako usvedčujúci predmet číslo deväť?“

„Áno. Aj tie ostali v garáži.“

„A dvere garáže – boli otvorené či zatvorené?“

„Myslím, že som ich nechal otvorené. Napokon, nikdy sme ich nezamykali.“

„Pán Cave,“ pokračoval Harvey hlbokým hlasom, „zastrelili ste pred odchodom manželku touto brokovnicou?“

„Nezastrelil.“ Na rozdiel od Harveyho hlasu znel Caveov hlas piskľavo, tenko a nepresvedčivo.

„Odišli ste z domu okolo ôsmej. Vrátili ste sa ešte tej noci?“

„Nevrátil som sa. Vlastne vôbec som sa ta už nevrátil, lebo na druhý deň ma v Los Angeles zaistili.“

„Kde ste strávili tú noc – totiž čas po ôsmej hodine?“

„V istej spoločnosti.“

V súdnej sieni opäť zašumelo.

„V akej spoločnosti?“ vyštekol Harvey. Jeho hlas znel zrazu tak, ako keď prokurátor vypočúva nepriateľského svedka.

Caveovi šklblo perami, akoby chcel prehovoriť, no zháčil sa. Oblizol si suché ústa. „O tom by som radšej pomlčal.“

„Prečo by ste o tom radšej pomlčali?“

„Lebo som bol v spoločnosti ženy. Nechcem ju zatiahnuť do tejto nechutnej aféry.“

Harvey sa prudko zvrtol od obžalovaného a pozrel na sudcu. Sudca pripomenul porotcom, aby sa o prípade s nikým nezhovárali a odročil pojednávanie na druhú hodinu.

Pozoroval som porotcov, ktorí zaradom vychádzali zo súdnej siene. Ani jeden člen poroty na Glenwaya Cavea nepozrel. Mali ho dosť.

Harvey odchádzal posledný. Počkal som naňho pri ohrádke, ktorá oddeľovala priestor pre verejnosť. Zbalil aktovku a vykročil smerom ku mne, no akoby ho aktovka nesmierne ťažila.

„Pán Harvey, môžete sa mi chvíľočku venovať?“

Chystal sa odmietnuť znaveným gestom, no potom ma spoznal. „Lew Archer? Čo vás sem priviedlo?“

„Práve o tom sa chcem s vami zhovárať.“

„Tento prípad?“

Prikývol som. „Vysekáte ho?“

„Prirodzene. Je nevinný.“ No v prázdnej súdnej sieni to znelo duto. Pochybovačne sa na mňa zadíval „Vyzvedáte azda v prospech obžaloby?“

„Tentoraz nie. Osoba, ktorú zastupujem je presvedčená, že Cave je nevinný. Takisto ako vy.“

„Žena?“

„Neunáhľujete sa?“

„Keď je reč o osobe, ide zvyčajne o ženu. Kto je to, Archer?“

„Sám neviem.“

„Ale, ale.“ Položil mi hranatú ružovkastú ruku na plece. „Ani vy, ani ja by sme predsa nezastupovali anonymných klientov.“

„Toto je ale výnimka. Viem len, že jej veľmi záleží na tom, aby Cave vyviazol.“

„Na tom nám všetkým záleží.“ Prívetivý úsmev mu akosi zamrel na tvári. „Počujte, tu sa nedá debatovať. Poďte so mnou do kancelárie. Dám doniesť zopár obložených chlebíkov.“

Chytil ma za lakeť a tisol ma k vchodu. Tmavooká žena s umelými fialkami pri páse čakala na chodbe. Pozrela na mňa zahmleným pohľadom a potom jej oči spočinuli vlastnícky na Harveym.

„Prekvapko.“ Hlas mala hlboký a hrdelný, pristal k jej chlapčenskému výzoru. „Pozveš ma na obed.“

„Rhea, som dosť zaneprázdnený. A myslel som, že dnes ostaneš doma.“

„Skúšala som ostať. Čestné slovo. Ale v duchu som stále bola v súdnej sieni, nuž som sa napokon vybrala sem.“ Akosi zvláštne rozpačito podišla k nemu, akoby si trápne uvedomovala svoju aj jeho telesnosť. „Zlatko, netešíš sa, že ma vidíš?“

„Pravdaže sa teším,“ odvetil, no tónom poprel svoje slová.

„Tak ma pozvi na obed.“ Pohladila ho rukou v bielej rukavičke po chlopni. „Rezervovala som v klube stôl. Dobre ti padne nadýchať sa trochu vzduchu.“

„Rhea, už som ti povedal, že som zaneprázdnený. Musím s pánom Archerom čosi predebatovať.“

„Pozvi aj pána Archera. Nebudem vás rušiť. Sľubujem.“ Obrátila sa ku mne a venovala mi beloskvúci úsmev. „Manžel zrejme zabudol na dobré vychovanie, a preto sa predstavím sama. Som Rhea Harveyová.“

Podala mi ruku a Harvey ma predstavil. Rezignovane mykol plecami a vykročil pred nami k svojmu bronzovému kabrioletu. Zabočili sme k moru, ktoré sa jagalo, akoby mestu padol k nohám kus oblohy.

„Čo myslíš, Rod, ako to ide?“ spýtala sa.

„Mohlo by to byť vari aj horšie. Mohol si trebárs zastať pred sudcom a porotou a priznať sa k vražde.“

„Naozaj ti to pripadalo také beznádejné?“

„Žiaľ, bolo to dosť nepríjemné.“

Harvey sa naklonil nad volantom a obzrel sa na manželku a na mňa. „Boli ste pri tom trapase, Archer?“

„Chvíľu. Buď je náramne čestný, alebo náramne hlúpy.“

Harvey zavrčal. „Glen nie je hlúpy. Problém je v tom, že mu je všetko ľahostajné. Vôbec nedbá na moje rady. Keď som sa ho vypytoval, nemal som potuchy, s akou šialenou odpoveďou sa vytasí. Akoby vyložene masochisticky vychutnával to, že si raz navždy rúca vlastné šance.“

„Možno ho hryzie svedomie,“ nadhodil som.

Zabodol sa mi oceľovomodrými očami do tváre a opäť sa zahľadel na cestu. „To sa stáva, no Glena nemusí svedomie hrýzť. A nehovorím len ako jeho advokát. Poznám Glena Cava dlhé roky. Keď sme študovali na univerzite, bývali sme v internáte spolu na izbe. Došľaka, veď ja som ho zoznámil s jeho ženou.“

„To ešte neznamená, že nie je schopný vraždiť.“

„Isteže, každý človek je schopný vraždiť. To netvrdím. Tvrdím ale, že Glen je prešibaný. Keby si zmyslel, že zavraždí Ruth, aby sa zmocnil jej peňazí, šiel by na to ináč. Nebol by ju zastrelil vlastnou puškou. Ba veľmi pochybujem, že by vôbec siahol po puške. Glen by si nepočínal tak priehľadne.“

„Ibaže by to bola vražda z vášne. V žiarlivosti aj najkultivovanejší muž stratí zábrany.“

„Ale Glen nie. Vôbec nebol do Ruth zaľúbený – jakživ. A vášnivý je približne ako blcha,“ dodal trochu opovržlivo. „Koniec koncov, tie jeho rečičky o tom údajnom sokovi sú asi báchorky.“

„Vieš to naisto, Rod?“

Takmer zúrivo sa obrátil k manželke. „Nie, neviem to naisto. Vôbec nič neviem naisto. Glen sa mi s ničím nezdôveruje. Neviem, ako ho mám obhajovať, ak to takto pôjde ďalej. Panebože, prečo ma do toho zatiahol? Vie predsa tak isto ako ja, že súdna prax mi nesedí. Radil som mu, aby si našiel advokáta, ktorý sa v podobných prípadoch vyzná, no nedal si povedať. Vyhlásil, že ak neprevezmem jeho prípad, bude sa obhajovať sám. A z právnickej fakulty vypadol už v druhom ročníku. Čo som mal robiť?“

Pridal plyn a vyrazil z hustej poludňajšej premávky na bulvár vedúci k oceánu. Okolo sa mihali palmy ako chudorľaví starí strapatí blázni bežiaci popri ortuťovom mori.

Plavecký klub stál na konci bulváru, bola to biela budova s polkruhovým pôdorysom. Na sklenených dverách visela tabuľka: „Len pre členov a nimi uvedených hostí“. Na nádvorí bol bazén a záhradná reštaurácia so stolíkmi a slnečníkmi. Nádvorie vyzametané vánkom a zaliate slnkom ostro kontrastovalo s pochmúrnosťou súdnej siene, kde sa malo rozhodnúť o Caveovom osude. No tieň súdnej siene sa vznášal nad naším obedom a pokazil farbu aj chuť jedla.

Harvey odsotil svoj lososí šalát, v ktorom sa len po rýpal a prehltol už druhý koktail. Privolal čašníka a chcel si objednať tretí. No manželka sotva badateľne pokrútila hlavou, čím ho zrejme odradila. Čašník sa diskrétne vzdialil.

„Kto asi,“ nadhodil som, „kto asi je tá žena, u ktorej prenocoval?“

„Glen mi vcelku nepovedal viac ako sudcovi.“ Harvey sa odmlčal, zrejme sa v ňom ozval právnický inštinkt, ktorý nabáda k obozretnosti pri poskytovaní informácií, no potom prekonal zábrany a pokračoval: „V ten kritický večer podľa všetkého odišiel z domu rovno k nej. Bol u nej celú noc, približne od pol deviatej až do rána. Aspoň to tvrdí.“

„Preverili ste si jeho údaje?“

„Ako? Nevytiahol som z neho nič také, čo by mi umožnilo vypátrať alebo identifikovať tú ženu. Aj to dokresľuje, ako mi sťažuje obhajobu.“

„Je tá žena z hľadiska obhajoby taká dôležitá?“

„Priam kardinálne dôležitá. Ruth bola zavraždená okolo polnoci. Zistili to pri pitve podľa obsahu žalúdka. A ak Glen hovorí pravdu, v tom čase bol s istou svedkyňou. Nedovolí mi však, aby som ju vypátral alebo dal predvolať. Hodiny som doňho hučal, kým som ho prehovoril, aby vôbec o nej vypovedal, a nie som si celkom istý, či to vlastne nebola chyba. Tá mizerná porota –“ Odmlčal sa. Preniesol sa do súdnej siene a opäť bojoval svoj nerovný zápas proti predsudkom prestarnutého malo mesta.

A ja som sa preniesol na chodník pred letiskom a opäť som počul nástojčivý šepot tej ženy: Musíte mi povedať áno, alebo nie. Rozhodla som sar že podstúpim všetko.

Harvey sa zahľadel ponad vodu sputnanú pružnými svetelnými lúčmi. Jasné septembrové slnko mu odhalilo vo vlasoch sivé nitky a okolo úst hlboké vrásky, aká zanecháva námaha.

„Keby som len dostal tú ženskú do rúk!“ Akoby sa zhováral sám so sebou a potom pozrel úkosom na mňa. „Čo myslíte, kto je to?“

„Ako to mám vedieť?“

Dôverne sa naklonil ponad stôl. „Prečo ste taký tajnostkár, Archer? Ja som vám vyložil karty na stôl.“

„Ale ja nehrám svojimi kartami.“

Oľutoval som svoje slová, ešte prv ako som prehovoril.

Harvey sa spýtal: „Kedy sa s ňou stretnete?“

„Opäť ste sa prenáhlili.“

„Prepáčte, ak sa mýlim. Ale ak sa nemýlim, odovzdajte jej môj odkaz. Nerád to vravím, no povedzte jej, že Glen je v úzkych. Ak jej bol natoľko sympatický, že s ním –“

„Rod, prosím ťa,“ Rhea Harveyová bola zrejme úprimne dotknutá. „Nebuďme nevkusní.“

„Kým dačo podniknem,“ nadhodil som, „rád by som si pohovoril s Caveom. Neviem, či to je tá istá žena. A aj keby to bola ona, Cave má možno osobné dôvody, pre ktoré ju tají.“

„V súdnej sieni by ste si s ním vari mohli chvíľočku pohovoriť.“ Harvey pozrel na hodinky a prudko odsunul stoličku. „Poďme radšej. Je o päť minút tri štvrte na dve.“

Prešli sme popri bazéne k vchodu. Keď sme vošli do haly, z bulváru práve prichádzala akási žena. Otvorila dvere a nechala vojsť malé dievčatko s ľanovými vlasmi, ktoré cupkalo za ňou.

Žena potom zdvihla pohľad a zazrela ma. Na tmavých okuliaroch podobných maske sa zajagal odlesk bazénu. Tvár za okuliarmi zrazu vyzerala rozháraná. Žena sa obrátila na podpätku a vykročila, no dievčatko sa už na mňa usmialo a povedalo: „Ahoj. Ideš sa s nami previezť?“ A odcupkala za matkou.

Harvey pozrel zmätene na manželku. „Čo sa porobilo tej Kilpatrickovej?“

„Zrejme je opitá. Vôbec nás nespoznala.“

„Poznáte ju, pani Harveyová?“

„Len veľmi letmo.“ Pohľad mala upnutý, sklenený – ako keď stelesnená cnosť narazí na čosi celkom protikladné. „Nevidela som Janetu Kilpatrickovú už niekoľko mesiacov. Odkedy sa rozviedla, málo sa ukazuje na verejnosti.“

Harvey podišiel ku mne a pevne mi stisol plece. „Je to azda pani Kilpatricková, o ktorej sme hovorili?“

„Ale kdeže.“

„Zrejme vás poznajú.“

Zaimprovizoval som. „Stretol som ich minulý mesiac na pláži v Daylighte, keď som sa vracal zo San Francisca. Bola trochu podpitá a zrejme nechce, aby som jej tú príhodu pripomenul.“

Mal som dojem, že som ho presvedčil. No keď som sa ospravedlnil s odôvodnením, že sa chcem ešte chvíľu zdržať a zaplávať si v bazéne, vybadal som z ironického pohľadu jeho modrých očí, že sa nedal obalamutiť.

Slečna v recepcii mala dlhé purpurové nechty a správala sa povýšenecky. Áno, pani Kilpatricková je členkou klubu. Nie, nesmieme prezrádzať adresy členov. Neochotne priznala, že v bare majú telefónny zoznam.

V bare bol iba výčapník, štíhly mladík v bielej blúze so vznetlivými cudzokrajnými očami. V telefónnom zozname som si zistil, že pani Janet Kilpatricková býva na Pobrežnej hradskej 1201. Zavolal som si taxík a objednal som si pivo.

Výčapník bol zhovorčivejší ako slečna v recepcii. Prirodzene, poznal Glenwaya Cavea. Poznal ho každý výčapník. Ešte popoludní toho istého dňa, keď zavraždil svoju manželku, sedel ten chlapík pri tomto pulte.

„Vy si myslíte, že ju zavraždil?“

„Každý si to myslí. Nemárnili by predsa toľké peniaze na proces, keby nemali tromfy v ruke. A nezabúdajte na to, že mal motív.“

„Myslíte toho jej frajera?“

„Nie, myslím tie dva milióny dolárov.“ Mal oneskorené reakcie. „Čo za frajera?“

„Cave dnes ráno pred súdom vyhlásil, že manželka sa s ním chcela rozviesť a vziať si iného.“

„To povedal? Máte azda čosi spoločné s novinami?“

„Tak trochu.“ Odoberám niekoľko denníkov.

„No, môžete smelo napísať, že to sú táraniny. Často som vídal pani Caveovú v klube. Viete, mala svoj krúžok známych, a môžete mi veriť, na iného chlapa nepozrela. Ale on večne škúlil po ženských. Čo už možnú očakávať, keď si taký mladý pánko vezme o toľko staršiu dámu?“ Hovoril cudzokrajným prízvukom, a preto jeho otázka dostala osobitnú príchuť. „Práve v deň vraždy balil inú dámu, rovno tu predo mnou.“

„Ktorá to bola?“

„Meno vám nepoviem. Ale to popoludnie bola riadne pod parou, sotva vedela, čo robí. Napokon, chudina pani má aj tak dosť starostí. Verte mi.“

Viacej som už nenaliehal. O chvíľu sa na ulici ozval klaksón.

Pár míľ južne za mestom odbočovala z hradskej asfaltová ulička k domu pani Kilpatrickovej. Bola to veľká staromódna vila z červeného smreku, učupená medzi stromami a kvetmi nad snehobielou plážou, Auto stálo pri verande obrastenej viničom a pripomínalo farebnú reklamu. Požiadal som šoféra, aby počkal a zaklopal som na predné dvere.

V dverách bolo malé štvorcové okienko. Keď sa otvorilo, zajagalo sa v ňom zelené oko, pripomínajúce žilkovaný smaragd.

„Vy?“ povedala potichu. „Nemali ste sem chodiť.“

„Mám niekoľko otázok, pani Kilpatricková. A možno aj niekoľko odpovedí. Smiem ďalej?“

Bolo počuť, ako vzdychla. „Keď to musí byť.“ Odomkla dvere a ustúpila, aby som mohol vojsť. „Ale budete potichu, však? Práve som uložila Janie do postieľky, aby si po obede zdriemla.“

Cez pravú ruku mala prehodenú bielu hodvábnu šatku a to, čo sa črtalo pod hodvábom, čudne kontrastovalo s jej materinskou úzkostlivosťou. V ruke držala malý revolver.

„Radšej ho odložte. Teraz ho predsa nepotrebujete, či hej?“

Mykla rukou. Šatka skĺzla a voľne padla na zem. Pozrela na revolver, akoby sa jej bol sám vtisol do dlane, a odložila ho na stolík vedľa telefónu.

„Prepáčte. Nevedela som, kto je pri dverách. Som taká zdeptaná a prestrašená…“

„Koho ste čakali?“

„Franka alebo daktorého jeho poskoka. Stále sa pokúša vziať mi Janie. Tvrdí, že nie som riadna matka. A možno nie som,“ dodala bezvýrazné a bezútešné. „Ale Frank je ešte horší.“

„Frank je váš manžel?“

„Bývalý manžel. Vlani sme sa rozviedli a ja som dostala Janie do opatery. Odvtedy Frank napáda ten súdny výnos. Viete, Janie zdedila dáky majetok po starej matke. A o to Frankovi ide. Ale ja som jej matka.“

„Myslím, že už chápem,“ povedal som. „Opravte ma, ak sa mýlim. Cave bol tej noci u vás – tej noci, keď údajne zastrelil manželku. Vy však nechcete v jeho procese vypovedať. Váš bývalý manžel by to uplatnil ako argument pri vymáhaní malej Janie.“

„Nemýlite sa.“ Sklonila pohľad, nebola zahanbená, iba kapitulovala pred faktami. „To popoludnie sme sa v klube, vlastne v bare dali do reči. Poznala som ho iba letmo, no – akosi ma priťahoval. Spýtal sa, či ma večer smie navštíviť. Cítila som sa taká opustená, taká zronená… A veľa som vypila. Tak som ho pozvala.“

„Kedy prišiel?“

„Krátko po ôsmej.“

„A zostal tu celú noc?“

„Áno. Nemohol zavraždiť Ruth. Bol so mnou. Chápete, že odkedy ho zatkli je mi na zošalenie – vysedávam tu, obhrýzam si nechty a rozmýšľam, čo podniknúť.“ Oči pod svetlými obrvami blúdili ako zelené svetlomety. „Pán Archer, čo mám podniknúť?“

„Zatiaľ ešte vyčkajte. Proces potrvá niekoľko dní. A možno ho oslobodia.“

„Ale nie ste presvedčený, že ho oslobodia, však?“

„Ťažko povedať. Dnes predpoludním mu výpoveď nevyšla najlepšie. Ale na druhej strane, v istom smere má dobré šance a zrejme si to uvedomuje. Nevinného človeka málokedy odsúdia pre vraždu.“

„Pri výpovedi o mne nehovoril?“

„Povedal, že bol s istou ženou, no nemenoval ju. Ľúbite Cavea, pani Kilpatricková a on vás?“

„Nie, o láske nemôže byť reč. Ale ten večer ma jednoducho premohla sebaľútosť. Potrebovala som mužskú pozornosť. Glen bol ako slamka na vode a ja druhá, a prúd nás v tme zahnal k sebe. V istej chvíli – sa dosť rozcítil a povedal, že si ma chce vziať. Pripomenula som mu, že je ženatý.“

„Čo na to povedal?“

„Povedal, že jeho manželka nebude žiť večne. Ale nebrala som to vážne. Odvtedy som ho vlastne ani nevidela. Nie, nie je to láska. Ale pripustiť, aby zomrel pre niečo, čo naisto nevykonal – to by som neprežila.“ Trpko sa uškrnula a dodala: „Aj tak to mám dosť ťažké.“

„Ale chcete žiť.“

„Ani veľmi nie. Jednoducho musím, lebo Janie ma potrebuje.“

„Tak nevychádzajte z domu a neodomykajte. Boli ste dosť neopatrná, že ste šli dnes do klubu.“

„Viem. Ale zúfalo som si potrebovala vypiť. Pálenka sa mi minula a do klubu som mala najbližšie. Potom som vás zazrela a schytila ma panika.“

„Tak nepodliehajte panike. Nezabúdajte, že nevraždil Cave, vraždil dakto iný – a navliekol to tak, že podozrenie padlo naňho. A ten dakto je ešte na slobode. Mimochodom, čo pijete?“

„Hocičo. Najradšej škótsku whisky.“

„Vydržíte pár hodín?“

„Ak musím, vydržím.“ Usmiala sa a jej úsmev zapôsobil pôvabne. „Ste veľmi pozorný.“

Keď som sa vrátil do súdnej siene, pojednávanie dočasne prerušili. Porotu poslali do vedľajšej miestnosti a pred sudcovým stolom Harvey prudko polemizoval s obvodným prokurátorom. Cave sedel sám pri kraji dlhého stola obhajcov. Pár stôp za ním stál medzi oblokmi s červenými závesmi šerifov pomocník s revolverom na boku.

Tváril sa ako kráľ.

Zatváril som sa dôležito ako pracovník advokátskej kancelárie, prešiel som dvierkami v ohrade oddeľujúcej priestor vyhradený verejnosti a sadol som si na voľnú stoličku vedľa Cavea. Zdvihol pohľad. Práve čítal protokol z pojednávania. Napriek tomu, že mal väzenský bledú pleť, bol to pekný muž. Mal chlapčenský výraz a vlnité hnedé vlasy, v ktorých sa ženy údajne s obľubou prehŕňajú. Ústa však mal zaťaté a oči potemnené a prenikavé.

Kým som sa stihol predstaviť, spýtal sa ma: „Vy ste ten súkromný detektív, ktorého spomínal Rod?“

„Áno. Volám sa Archer.“

„Márnite čas, pán Archer, nijako mi nemôžete pomôcť.“ Jeho hlas znel mdlo a monotónne, akoby mu krížový výsluch zvalcoval všetky emócie.

„Také zlé to nebude, Cave.“

„Nevravím, že to je zlé. Ide mi to celkom dobre a viem, čo robím.“

Odmlčal som sa. Nebolo by vhodné povedať mu, že ani obhajca si už od jeho prípadu nič nesľubuje. Šum v súdnej sieni preťal Harvey, keď ostrým a napätým tónom vyhlásil, že isté otázky sú nezáväzné a neopodstatnené.

Cave sa naklonil ku mne a stíšil hlas: „Ste s ňou v styku?“

„Zapojila ma do vášho prípadu.“

„Za týchto okolností je to nerozvážne. Alebo nepoznáte okolnosti?“

„Pochopil som, že keby tu vypovedala, riskuje stratu dieťaťa.“

„Presne tak. Čo myslíte, prečo som ju nedal predvolať? Choďte za ňou a povedzte jej, že som jej vďačný za starostlivosť, no jej pomoc nepotrebujem. Nevinného človeka nemôžu odsúdiť. Nezastrelil som manželku a nepotrebujem nijaké alibi, aby som to dokázal.“

Pozrel som naňho, jeho sebaovládanie bolo imponujúce. Pod pazuchami gabardénového obleku mal tmavé prepotené škvrny. Na celom tele sa chvel.

„Viete, kto ju zastrelil, Cave?“

„Myslím, že viem. Ale o tom sa nebudeme šíriť.“

„Bol to jej nápadník?“

„O tom sa nebudeme šíriť,“ zopakoval a pohrúžil orlí nos do protokolu.

Sudca požiadal súdneho úradníka, aby zavolal porotcov. Harvey si sadol vedľa mňa, vyzeral namrzený a Cave sa vrátil na svoje miesto.

Potom ho začali morálne katovať. Obvodný prokurátor nedal pokoj, kým Cave nedoznal, že od ukončenia prezenčnej služby nemal trvalé zamestnanie, že sa vyžíva iba v tenise a v ochotníckom divadle a nemá nijaký majetok. Od sobáša roku 1946 žil výlučne z peňazí svojej manželky a za tieto peniaze podnikal všakovaké výlety v spoločnosti druhých žien.

Teatrálne rozhorčený prokurátor sa obrátil Caveovi chrbtom. „A vy sa ešte opovažujete špiniť morálny profil svojej nebohej manželky, hoci vám obetovala všetko.“

Harvey sa proti tomuto výpadu ohradil. Sudca požiadal obvodného prokurátora, aby svoje slová „preštylizoval“.

Obvodný prokurátor prikývol a obrátil sa ku Caveovi. „Dnes predpoludním ste vyhlásili, že vaša manželka sa zblížila s akýmsi iným mužom, však?“

„Povedal som to. Je to pravda.“

„Môžete svoju výpoveď dajako podložiť?“

„Nie.“

„Kto je ten záhadný neznámy?“

„Neviem. Viem len to, čo mi Ruth povedala.“

„Ale vaša manželka to nemôže vyvrátiť, však? Pán Cave, povedzte teraz úprimne, nevymysleli ste si tohto muža? Nie je iba výplodom vašej fantázie?“

Caveovi sa na čele perlil pot. Z náprsného vrecka vytiahol vreckovku, utrel si čelo a potom ústa. Ponad bielu vreckovku, ktorá mu zakrývala dolnú polovicu tváre, pozrel na obvodného prokurátora a potom do súdnej siene. Dlhú chvíľu bolo ticho.

Potom Cave mierne povedal: „Nie, nevymyslel som si ho.“

„Existuje tento muž aj mimo vašej bujnej fantázie?“

„Existuje.“

„Kde? V akej podobe? Kto je to?“

„Neviem,“ odvetil Cave o niečo vyšším tónom. „Prečo ho nevypátrate, keď ste naňho zvedaví? Máte detektívov, koľko chcete.“

„Detektívi nemôžu vypátrať neexistujúceho muža. A ani neexistujúcu ženu, pán Cave.“

Sudca zlostne pozrel na obvodného prokurátora a odročil pojednávanie na nasledujúci deň. Kúpil som fľašu whisky, pri stanici som nasadol do taxíka a dal som sa odviezť k domu pani Kilpatrickovej.

Keď som zaklopal na dvere vilky z červeného smreka, na druhej strane sa ktosi pokúšal stisnúť kľučku. Potisol som dvere. Dieťa s lanovými vlasmi na mňa pozralo, tváričku malo zaslzenú.

„Mamička sa nechce zobudiť.“

Keď som jej na kolienku zbadal červenú šmuhu, rozbehol som sa dnu. V predizbe na dlážke ležala Janet Kilpatricková, okolo plavovlasej hlavy mala krvavú mláku. Zodvihol som jej hlavu a na sluche som zazrel ranu. Nekrvácala už.

Na dlážke neďaleko bezvládnej ruky ležal jej malý modrý revolver. Z bubienka bola vystrelená jediná nábojnica.

Dieťa mi položilo ruku na chrbát. „Je mamička chorá?“

„Áno, Janie, je chorá.“

„Zavolaj doktora,“ povedala pateticky rozvážne.

„A nebol tu ešte ujo doktor?“

„Neviem. Ja som spala.“

„Bol tu niekto, Janie?“

„Niekto tu bol. Mamička sa zhovárala. A potom čosi buchlo, a keď som prišla dole, mamička sa nechcela zobudiť.“

„Bol to dáky ujo?“

Potriasla hlavou.

„Dáka teta, Janie?“

Dieťa opäť mlčky potriaslo hlavou. Vzal som ju za ruku a odviedol som ju k taxíku. V oslnivej pohľadnicovej scenérii pripadala mi smrť akási neskutočná. Poprosil som taxikára, aby malej porozprával dáku rozprávku a nech je riadne dlhá a veselá. Potom som sa vrátil do pochmúrnej predizby a zdvihol som telefónne slúchadlo.

Najprv som zavolal šerifovu kanceláriu. Potom som zavolal Franka Kilpatricka v Pasadene. K telefónu ho privolal sluha. Predstavil som sa Kilpatrickovi, povedal som mu, kde som, a čie bezduché telo leží na dlážke za mnou.

„To je strašné!“ Jeho výslovnosť prezrádzala Harvardovu univerzitu. „Myslíte, že sa Janet zmámila sama? Často sa tým vyhrážala.“

„Nie,“ odvetil som, „myslím, že sa nezmárnila sama. Vašu manželku ktosi zavraždil.“

„To je naozaj tragické!“

„Kilpatrick, nemusíte sa tak umárať. Máte, čo ste chceli – získali ste dcéru a zbavili ste sa – raz navždy – manželky.“

Boli to kruté slová, no na iné som sa nezmohol. Keď som všetko vybavil so šerifovými úradníkmi, vybral som sa na návštevu.

Slnko sa už skláňalo nad morom. Na západe bola obloha počarbaná bielymi šmuhami oblakov, akoby na nej decko prštekom rozotrelo farbu Súmrak sa vynášal medzi budovami v strede mesta ako modrastá voda. Na poschodí budovy v kalifornskom španielskom štýle, kde mal Harvey kanceláriu, sa svietilo.

Na zaklopanie mi prišiel otvoriť Harvey. Bol iba v košeli a kravatu mal povolenú. V ruke mal zväzok listín. Jeho kyslastý dych ma prudko ovanul.

„Čo sa robí, Archer?“

„To sa dozviem od vás, vy frajer.“

„Čo to má znamenať?“

„Ruth Caveová sa chcela vydať za vás. Aj vy aj Caveová ste sa chceli rozviesť a potom si založiť nový spoločný život – za pomoci jej peňazí.“

Ustúpil do kancelárie. Tento mohutný, rozháraný muž pôsobil čudne rušivo medzi nábytkom z čierneho kovu a bielej kože uprostred miestnosti obloženej dubovými doskami. Vošiel som za ním. Na dverách za mnou zasyčal samočinný zatvárač.

„Dočerta, čo to znamená? Boli sme s Ruth veľmi zadobre, pomáhal som jej v majetkových záležitostiach – no to bolo všetko.“

„Harvey, neťahajte ma za nos. Nie som ani vaša manželka a ani váš sudca… Pred pár hodinami som bol navštíviť Janet Kilpatrickovú.“

„Nech vám povedala hocičo, je to lož.“

„Nepovedala ani slovo, Harvey. Našiel som ju mŕtvu.“

Oči sa mu zúžili, vyzerali ako kovové, sedeli v masívnej tvári ako hlavičky klincov. „Mŕtva? Čo sa jej stalo?“

„Ktosi ju zastrelil jej vlastným revolverom. Ktosi, koho vpustila do domu, lebo sa ho nebála.“

„Prečo? To je predsa celkom nezmyselné.“

„Mohla Caveovi potvrdiť alibi. Veľa nechýbalo a sama by sa bola prihlásila za svedka. Vy to viete, Harvey – iba vy ste to vedeli, a potom už len Cave a ja.“

„Ja som ju nezastrelil. Nemal som prečo. Môžem mať záujem na tom, aby mi odsúdili klienta?“

„Nie, vy ste ju nezastrelili. V čase vraždy ste boli v súdnej sieni – máte najlepšie alibi na svete.“

„Tak prečo ma otravujete?“

„Chcem sa dozvedieť pravdu. Čo ste mali s pani Caveovou?“

Harvey pozrel na papiere, ktoré držal v ruke, akoby v nich hľadal odpoveď, únik, východisko. Zrazu oboma rukami zhúžval papiere do neforemnej guče.

„Dobre, poviem vám to. Ruth ma ľúbila. Ja – ja som ju mal rád. Nemali sme šťastné manželstvá, ani ona, ani ja. Chceli sme spolu odísť a začať odznova. Pravda, najprv sme sa chceli rozviesť.“

„Mhm. Dodržať legálny postup.“

„Nemusíte so mnou hovoriť takým tónom. Každý má právo na svoj život.“

„Nemá, keď už žije v dakom zväzku.“

„O tom nebudeme diskutovať. Vari som ešte málo trpel? Čo myslíte, čo som prežíval, keď som stratil Ruth?“

„Bola to zrejme veľká strata. Dvojmiliónová.“

Zúrivo a nenávistne na mňa pozrel prižmúrenými viečkami. No z úst sa mu vydral iba chabý odpor. „Napokon, sami uznáte, že som ju nezavraždil. Ani jednu som nezavraždil.“

„Kto teda vraždil?“

„Nemám potuchy. Keby som bol vraždil ja, dávno by som bol Glena vysekal z väzenia.“

„A Glen vie, kto zavraždil Ruth?“

„Pokiaľ to môžem posúdiť, nevie.“

„Ale vedel, čo zamýšľate vy a jeho manželka?“

„Zrejme vedel – stále som to tušil.“

„Nezdá sa vám čudné, že za daných okolností si vybral za obhajcu práve vás?“

„Hej, je to čudné. Boli to muky, príšerné muky.“

Možno o to práve Caveovi šlo, pomyslel som si, potrestať Harveyho za to, že mu odvábil manželku. Spýtal som sa: „Vedel okrem vás ešte niekto, že tá žena bola Janet Kilpatricková? Hovorili ste o tom s niekým?“

Pozrel na hustý pastelový koberec, na ktorom stál. Kdesi v tichej kancelárii som začul elektrické hodiny, tlmene vrčali ako myšlienky v Harveyho hlave. Napokon povedal: „Prirodzene, že nie.“ Znelo to ako havraní škrek.

Ako zlomený starec prešiel do súkromnej pracovne. Keď som za ním vošiel, zbadal som, že vytiahol priečinok na písacom stole. V ruke sa mu zjavil ťažký automatický revolver. Nenamieril však na mňa. Zasunul si ho za pás a obliekol si sako.

„Dajte mi ten revolver, Harvey. Dve mŕtvoly postačia.“

„Vy to teda viete?“

„Práve ste mi to prezradili. Dajte mi ten revolver.“

Dal mi ho. Tvár mal pozoruhodne vyrovnanú a bezvýraznú. Odvrátil hlavu a zakryl si tvár dlaňami. Celým telom mu zalomcoval potláčaný žiaľ. Pripadal mi ako nezvyčajne statné decko, ktoré dlho verilo rozprávkam a nevedelo sa vyrovnať so skutočnosťou. Na stole zacengal telefón. Harvey sa vzchopil a zdvihol slúchadlo.

„Prepáč, zdržal som sa, chystal som si… Áno, už som skončil… Pravdaže som v poriadku. Už aj idem domov.“

Položil slúchadlo a povedal: „Moja manželka.“

Čakala ho pri vchode do domu. Vyčkávavý postoj pristal jej štíhlemu telu a v tej chvíli mi zišlo na um, že asi čaká dlhé roky.

„Rod, taký si nepozorný,“ pokarhala ho. „Prečo si ma neupozornil, že privedieš na večeru hosťa?“ Akosi rozpačito graciózne sa obrátila ku mne: „Nie že by ste neboli vítaný, pán Archer.“

Potom pochopila naše mlčanie. Zaujala ďalšiu pózu a malým zlatým zapaľovačom si pripálila cigarety. Ruky mala pevné, no za starostlivo štylizovaným výjpizom zbadal som jej na tvári ostré črty strachu.

„Tvárite sa tak slávnostne. Niečo sa skomplikovala?“

„Všetko sa skomplikovalo, Rhea.“

„Mal si na pojednávaní dáke nepríjemnosti?“

„Pojednávanie ide výborne. Zajtra predložím návrh na Caveovo prepustenie. Ba čo viac, aj ho presadím. Mám nové dôkazy.“

„To je predsa skvelé, nie?“ povedala veselo a precítene. „Ale kde si pozháňal nové dôkazy?“

„Priam v svojej domácnosti. Celý čas som sa úporne usiloval zahladiť vlastné nechutné tajomstvo a vôbec mi nezišlo na um, že aj ty možno máš dáke tajomstvo.“

„Ako to myslíš?“

„Popoludní si nebola na pojednávaní. Kde si bola? Čo si robila?“

„Vybavovala som – kadečo som vybavovala. Prepáč, nevedela som, že – že ti na tom záleží, aby som tam bola.“

Harvey vykročil k nej, plecia mal prikrčené, akoby chcel zaútočiť. Rhea sa oprela o zatvorené biele dvere. Vtisol som sa medzi nich a povedal som drsne: „Pani Harveyová, presne vieme, kde ste boli. Šli ste navštíviť Janetu Kilpatrickovú. Uhovorili ste ju, aby vás vpustila, zo stolíka v hale ste vzali revolver a zastrelili ste ju. Je tak?“

Akoby mala tvár obtiahnutú napnutou blanou.

„Nešla som ta s takým zámerom, prisahám – len som sa s ňou chcela pozhovárať. Ale keď som zistila, že pochopila, že vie –“

„Čo vedela, pani Harveyová?“

„Že som zavraždila Ruth. Zrejme som sa medzi rečou dajako preriekla. Pozrela na mňa a vtedy som pochopila, že to vie. Zbadala som jej to na očiach.“

„A preto ste ju zastrelili?“

„Áno. Ľutujem.“ Nevyzerala ani prestrašená, ani zahanbená. Keď sa obrátila k manželovi mala tvár vyhladovanú a pohybovala perami tak, akoby sa ukájala roztrpčenosťou. „Ale tú druhú, Ruth, neľutujem. Rod, to si mi nemal robiť. Vystríhala som ťa, pamätáš? Keď som ťa prichytila s Anne, už vtedy som ťa vystríhala, že ak mi to ešte raz vykonáš – ja tú ženu zavraždím. Mal si ma brať vážne.“

„Áno,“ povedal mdlo. „Asi som ťa mal brať vážne.“

„Aj Ruth som vystríhala, keď som sa dozvedela, že spolu čosi máte.“

„Ako ste sa o tom dozvedeli, pani Harveyová?“

„Ako zvyčajne – dostala som anonymnú telefonickú informáciu. Zrejme od dákeho priateľa.“

„Alebo najkrutejšieho nepriateľa. Viete, kto to bol?“

„Nie. Nespoznala som ho po hlase. Ležala som ešte v posteli a telefón ma zobudil. Oznámil mi – bol to muž – oznámil mi, že Rod sa so mnou rozvedie a povedal aj prečo. Hneď to ráno som zašla k Ruth – Rod bol mimo mesta – a spýtala som sa jej, či je to pravda. Priznala, že je. Povedala som jej bez obalu, že ju zavraždím, ak Roda nenechá na pokoji. Vysmiala sa mi, že som vraj šialená.“

„Mala pravdu.“

„Naozaj? Ak som naozaj šialená, potom viem, čo ma k šialenstvu dohnalo. Rod, vedela som sa vyrovnať s tým, že máš iné. Ale práve ju! Rod, prečo si si s ňou začal – prečo si si chcel vziať tú plesnivú starenu? Veď nebola ani pôvabná, ani zďaleka taká pôvabná ako ja.“

„Ale bola zazobaná,“ povedal som.

Harvey mlčal.

Rhea Harveyová ešte ten večer podpísala úplné priznanie. Harvey druhý deň na pojednávanie neprišiel. Obvodný prokurátor sám podal návrh na prepustenie a na poludnie bol Cave voľný. Rovno pred súdnou budovou nasadol do taxíka a odišiel do domu svojej zosnulej manželky. Šiel som za ním v ďalšom taxíku. Ešte stále som nebol spokojný.

Tráva okolo veľkej vily síce siahala až po kolená, no letné slnko ju vypražilo. Na hriadkách sa bujne rozrástli neošetrené kvety a burina. Cave vyplatil taxikára, chvíľu postál na chodníku a obzeral si zdedený majetok. Napokon vykročil hore schodami.

Zavolal som naňho od bránky. „Cave, počkajte moment.“

Okúňavo zišiel zo schodov a počkal na mňa, zmraštil obrvy a pochmúrne zaťal ústa. No keď som podišiel k nemu, mal už tvár hladkú a vyrovnanú.

„Čo si želáte?“

„Tak som rozmýšľal, aký je to asi pocit.“

Chlapčenský pôvabne sa na mňa usmial. „Na slobode? Je to nádherný pocit. Myslím, že aj vám sa musím poďakovať. Napokon, mám v úmysle poslať vám šek.“

„Neunúvajte sa. Vrátil by som vám ho.“

„Ako si želáte, priateľko.“ S odzbrojujúcim gestom rozpriahol ruky. „Želáte si ešte dačo?“

„Áno. Na jednu vec som zvedavý. Odpovedzte mi áno, alebo nie.“ Tieto slová mi zazneli v mysli ako ozvena hlasu Janety Kilpatrickovej. „Dve ženy zahynuli a tretia je na ceste do väzenia alebo do ústavu pre choromyseľných. Som zvedavý, či sa cítite zodpovedný?“

„Zodpovedný? Nechápem.“

„Vysvetlím vám to. Tá rodinná zvada sa neodohrala devätnásteho, teda ten večer, keď bola vaša manželka zavraždená. Výstup sa odohral skôr, možno predchádzajúci večer. A vtedy vám aj povedala, kto je ten druhý muž.“

„Vôbec mi to nemusela hovoriť. Poznám Roda Harveyho dlhé roky, a to veľmi dôverne.“

„Potom ste teda museli vedieť aj to, že Rhea Harveyová na svojho manžela chorobne žiarli. Vykombinovali ste si, ako využiť jej žiarlivosť. Vy ste jej vtedy ráno zatelefonovali. Zmenili ste hlas a prezradili ste jej, čo zamýšľa jej manžel s vašou manželkou. Prišla sem a vyhrážala sa vašej manželke. Zrejme ste ten rozhovor vypočuli. Keď ste si overili, že váš plán zabral, nechali ste nabitú brokovnicu tam, kde by ju Rhea Harveyová ľahko našla a odišli ste do plaveckého klubu, aby ste si zabezpečili alibi. Dlho ste sa načakali, najprv v klube a aj potom u Janety Kilpatrickovej, no napokon ste sa predsa dočkali.“

„Aj tí slúžia, čo mlčky čakajú.“

„Pripadá vám to také smiešne, Cave? Previnili ste sa ako spolupáchateľ.“

„Nijako som sa neprevinil, priateľko. A keby aj, máte zviazané ruky. Sami ste dnes ráno počuli, že ma súd oslobodil, a podľa zákona nemožno človeka dva razy súdiť pre ten istý delikt.“

„Ale jednako to bolo dosť riskantné, nie?“

„Ani nie. Rhea je veľmi vratká stvora a skôr či neskôr jej museli povoliť nervy.“

„A Harveyho ste si vybrali za obhajcu preto, lebo tak ste mohli vyvíjať nátlak na Rheu?“

„Čiastočne.“ Prudký záchvev nenávisti mu zrazu znetvoril, tvár. „V prvom rade som chcel vidieť Harveyho zmučeného.“

„Čo podniknete ďalej, Cave?“

„Nič. Chcem trochu užívať pohodlie. Zaslúžim si oddych. Prečo?“

„Včera kvôli vám zahynula veľmi slušná žena. Mám dojem, že aj tú vraždu ste naplánovali, podobne ako prvú. Aspoň ste jej mohli zabrániť.“

Zbadal v mojich očiach čosi nepríjemné a ustúpil. „Len pomaly, Archer. Koniec koncov, svet sa pre Janetu nezrúti.“

Pod mojou päsťou jeho nervózny úsmev pohasol a ďalšie slová mu uviazli v hrdle. Odplazil sa, pozviechal sa, dal sa na útek. Preskočil pár hriadok a zmizol za domom. Nechal som ho.

Onedlho som sa dozvedel, že Cave zahynul na diaľnici neďaleko Palm Springs pri akejsi dopravnej nehode. Mal celkom nový voz značky ferrari…

III. NEBLAHÝ NÁVYK

Muž v nenápadnom tmavosivom obleku a s tmavosivým klobúkom v ruke vošiel do mojej kancelárie. Tvár mal podlhovastú a bledú. Oči a obrvy mal čierne. Na temeni vysokého čela mal prísne pridané dlhé čierne pramene vlasov. Iba kravatu mal pestrú: spočívala mu na úzkom hrudníku ako spiaca purpurová vášeň.

Preletel prenikavým čiernym pohľadom po mojej kancelárii a opäť nakukol do chodby. Zaňuchal zarastenými nozdrami akoby mal podozrenie, že niekde uniká plyn.

„Prenasleduje vás dakto?“ spýtal som sa.

„Taký dohad pokladám za nepodložený.“

Sako som mal vyzlečené a košeľu rozopnutú. Bolo horúce popoludnie, začínalo sa najhorúcejšie letné obdobie. Pohľad, ktorým môj návštevník na mňa pozrel, mi pripomenul učiteľa. „Ste azda pán Archer?“

„Usudzujete celkom rozumne. Meno mám na dverách.“

„Ďakujem, viem čítať.“

„Blahoželám, no táto agentúra sa nezaoberá objavovaním talentov.“

Zmeravel, rukou ozdobenou pečatným prsteňom si stisol modrastú bradu a smutne a nepriateľsky sa na mňa zahľadel. Potom rozpačito mykol plecami, akoby uznal, že nemá iné východisko.

„Nech sa páči ďalej,“ vyzval som ho, „A zatvorte za sebou. Mňa si nevšímajte, keď je horúco bývam zádrapčivý.“

Prudko zatvoril dvere, takmer rozbil drahú sklenenú tabuľku, priehľadnú iba z jednej strany. Na vlastný hrmot podskočil a ospravedlnil sa:

„Prepáčte. Prežívam značné nervové napätie.“

„Máte problémy?“

„Ja nie. Ale moja sestra…“ Opäť sa na mňa dlho zadíval. Zatváril som sa znudene diskrétne a pridal som aj štipku nevinnosti.

„Vaša sestra,“ pripomenul som mu po chvíli. „Vykonala dačo, alebo jej dakto dačo vykonal?“

„Obávam sa, že obidvoje.“ Zmučene sa pousmial, stiahol kútiky úst a vyceril na mňa zuby. „Sme spolumajiteľmi súkromnej dievčenskej školy v – v blízkosti Chicaga. S náležitou vážnosťou musím zdôrazniť, že je nesmierne dôležité udržať túto záležitosť v úplnej tajnosti.“

„Náležité to zdôrazňujete. Sadnite si, pán –“

Z náprsného vrecka vyňal akosi zbožne zapínaciu náprsnú tašku a vytiahol vizitku. Držal ju akosi váhavo v ruke.

„Budem hádať,“ navrhol som. „Nič mi neprezrádzajte. Začína sa vaše meno samohláskou alebo spoluhláskou?“

Dôkladne preskúmal stoličku, či na nej nie sú skryté elektródy, veľmi obozretne si sadol a obdaroval ma vizitkou. Stálo na nej: J. Reginald Harlan, Harlanova škola.

Prečítal som si ju nahlas. Zamračil sa.

„Tak dobre, pán Harlan. Vaša sestra sa dostala do šlamastiky. Ste riaditeľom súkromnej dievčenskej školy –“

„Ona je riaditeľka. Ja som tajomník a pokladník.“

„Škandál by vám značne uškodil. Má problém – sexuálneho rázu?“

Prehodil si nohu cez nohu a zopäl ruky okolo ostrého kolena. „Ako to viete?“

„Medzi mojich dôverných známych patria aj sestry. Predpokladám, že je mladšia ako vy.“

„Áno, Maude je o pár rokov mladšia, no nie je to nijaká mladica. Je to zrelá žena, vždy som sa aspoň nazdával, že je zrelá. Práve vzhľadom na jej roky, na jej roky a postavenie javí sa celá vec taká neuveriteľná. Maude má isté spoločenské a stavovské postavenie, zverili jej sto panenských dušičiek, a zrazu sa spochabí kvôli chlapovi! Chápete také počínanie?“

„Áno. Poznám dosť podobných prípadov.“

„Ja to teda nechápem.“ Pohľad mu však na okamih zmäkol v tichej a láskavej pochybnosti. Možno sa zamyslel nad tým, kedy jeho osvieti dáky oneskorený blesk. „Vždy som sa nazdával, že najnebezpečnejší vek prežíva človek do dvadsiatky. Ale možno ho prežíva až po tridsiatke.“ Ruka sa mu odplazila ako sinavý krab na hrudník a pohladkala purpurovú kravatu.

„To závisí od osoby,“ nadhodil som, „a od rozličných okolností.“

„Zrejme.“ Obrátil klobúk, ktorý mal v lone, a zahľadel sa doň. „Len teraz si uvedomujem, že aj matka sa nám zrútila po tridsiatke. Ktovie, či Maudin vývin nie je typický a či tu nepôsobia dáke nevyrovnané gény?“

„Pani matka mala modré gény?“

Harlan sa usmial zmučeným úsmevom. „Veru mala. Veľmi výstižne ste to povedali. Ale o matkinom prípade sa nebudeme šíriť. Teraz mi ide o sestru.“

„Čo urobila? Ušla?“

„Áno, ušla priam škandálne a bezcitne, a to s mužom; ktorého sotva poznala. Je to príšerný chlap.“

„Povedzte mi o ňom dačo.“

Opäť pozrel do klobúka, akoby ho neviditeľný obsah fascinoval a zároveň desil. „Veľa vám nepoviem. Neviem ani, ako sa volá. Videl som ho iba raz, minulý piatok – zajtra bude týždeň. Prišiel v starom rozheganom aute rovno pred školu, práve sme nacvičovali slávnostný program na koniec školského roka. Maude mi ho ani nepredstavila. Nikomu ho nepredstavila, a keby ste ho videli, pochopili by ste prečo. Bol to očividne galgan, taký zavalitý, zarastený neogabanec s ryšavou bradou, v zafúľaných starých nohaviciach, svetri a barete. Pred všetkými rodičmi podišla k nemu, vzala ho pod pazuchu a odišla s ním načisto hypnotizovaná do brestovej aleje.“

„Chcete povedať, že sa už nevrátila?“

„Och, ten večer sa ešte na chvíľu vrátila, iba čo sa pobalila. Nebol som doma – mal som veľa spoločenských povinností, bol predsa koniec školského roka. Keď som sa vrátil, bola už preč. Nechala mi krátky list, a to je všetko.“

„Máte ten list pri sebe?“

Siahol do náprsného vrecka a hodil mi na stôl list. Stálo na ňom pedantným písmom:

Milý Reginald

odchádzam, lebo sa budem vydávať. Vôbec nedúfam, že všetko pochopíš, a preto musím odísť tak, ako odchádzam. Netráp sa pre mňa a najmä sa nepokúšaj brániť mi. Ak Ti to pripadá kruté, pomysli si, že bojujem o vlastný život. Môj budúci manžel je nesmierne veľkorysý a srdečný človek, veľa vytrpel, takisto ako ja. Čaká na mňa vonku.

Ubezpečujem Ťa, milý Reginald, že stále budem nežne myslieť na Teba aj na školu. No už sa nikdy nevrátim.

Tvoja sestra.

Prisunul som lístok Harlanovi. „Rozumeli ste si so sestrou?“

„Vždy som bol o tom presvedčený. Mali sme občas odlišné názory na to, ako ďalej rozvíjať otcovo dielo a interpretovať tradíciu školy. No vzájomne sme sa s Maude ctili a vážili. Aj tento list tomu nasvedčuje.“

„Áno.“ List nasvedčoval aj kadečomu inému. „Píše o tom, že si veľa vytrpela. Ako to myslí?“

„Nemám potuchy.“ Neľútostne mykol purpurovou kravatou. „Náš spoločný život s Maude bol dobrý, bohatý a plný, jeho náplňou bola starostlivosť o dievčenské a ženské bytosti. Škola prosperovala, boli sme šťastní. A toto mi musela vykonať – z ničoho nič! Jedenásť rokov oddane slúžila škole, a zrazu stratila škola pre ňu význam. Vravím vám, ten netvor jej učaril. Rozvrátil celý jej systém hodnôt.“

„Možno sa jednoducho zaľúbila. Čím neskôr to na ženu príde, tým horšie ju to chytí. Dočerta, možno je to celkom milý muž.“

Harlan zafučal. „Je to oplzlý darebák. Na prvý pohľad poznám oplzlého darebáka. Je to sukničkár, ožran, ba vari čosi ešte horšie.“

Pozrel som na skrinku s nápojmi. Bola zatvorená a vyzerala nevinne. „Nie ste trochu zaujatý?“

„Viem, o čom hovorím. Ten chlap je lotor. Maude Je citovo založená žena a vyžaduje nesmierne kultivované životné podmienky. Ten chlap ju duševne zdeptá, telesne ju utýra, peniaze jej prehajdáka. Je to presná obdoba matkinho prípadu, no ešte horšia, oveľa horšia. Maude je väčšmi zraniteľná, ako bola matka.“

„Čo sa stalo vašej matke?“

„Rozviedla sa s otcom a ušla s istým chlapom, viedol na škole umeleckú výchovu. Ubezpečujem vás, náramne jej osladzoval život, pokým sa neupil na smrť.“ Akoby táto skutočnosť poskytovala Harlanovi isté uspokojenie. „Matka teraz žije v Los Angeles. Takmer tridsať rokov som ju nevidel, no Maude k nej chodievala cez veľkonočné prázdniny.“

„A Maude prišla s manželom do Los Angeles?“

„Áno. Včera mi stadiaľto poslala telegram. Chytil som prvé možné lietadlo.“

„Ukážte mi ten telegram.“

„Nemám ho. Prečítali mi ho do telefónu.“ Podráždene dodal: „Nemusela sa mi tak verejne zdôverovať so svojou hanbou.“

„Čo vám oznámila?“

„Že je veľmi šťastná. Pochopiteľne, to mi ešte dodalo.“ Tvár mu potemnela a v očiach mu blysli červené plamene, ktoré ho zvnútra spaľovali. „Prízvukovala, že ju nemám prenasledovať a ospravedlnila sa za to, že si vzala peniaze.“

„Aké peniaze?“

„Minulý piatok pred odchodom si vypísala šek a takmer vyčerpala náš spoločný šekový účet. Šek na tisíc dolárov.“

„A boli to jej peniaze?“

„Legálne boli, no morálne nie. Odjakživa platilo, že peniazmi disponujem ja.“ Akýmsi uboleným, kvílivým hlasom pokračoval: „Ten chlap sa očividne upriamil na naše peniaze a na nešťastie nemožno Maude nijako zabrániť, aby čerpala z nášho kapitálu. Možno dokonca predá školu!“

„Škola patrí jej?“

„Žiaľ, legálne patrí. Otec poručil školu jej. Ja – moje administratívne schopnosti sa rozvíjali akosi pomalšie – chápete, vyvíjal som sa postupne. Nebohý otec sa nedožil mojej zrelosti.“ Odkašlal si, priam sa zadúšal sebaobdivom. „Iba budovy sú hodné takmer dvestotisíc. Hodnota našej prestíže je závratná.“

Odmlčal sa, akoby sa započúval do nepríjemného cvengotu peňazí padajúcich do kanála. Obliekol som si sako.

„Vy ich teda chcete vypátrať, však? Presvedčiť sa, či manželstvo je právoplatné a ubezpečiť sa, že ten chlap nie je podvodník?“

„Chcem sa stretnúť so sestrou. Keby som s ňou aspoň mohol prehovoriť, azda by sa čosi dalo zachrániť. Možno stratila hlavu. Nesmiem pripustiť, aby zničila život sebe aj mne, tak ako ho matka zničila otcovi a sebe.“

„Poznáte matkinu adresu?“

„Pokiaľ viem, má domček v štvrti, ktorá sa volá Westwood. V živote som tam nebol.“

„Myslím, že by sme ju mali navštíviť. Ohlásili ste sa jej?“

„Také čosi mi ani len na um nezišlo. A po návšteve u nej vôbec netúžim.“

„Myslím, že by ste ju mali navštíviť. Ak bola Maude na Veľkú noc u nej, vaša matka možno pozná toho muža. Mám dojem, že by vaša sestra neušla celkom bez prípravy.“

„Možno máte pravdu,“ odvetil zvoľna. „Na to som vôbec nepomyslel, že ho možno spoznala u matky. A on – potom za ňou prišiel do Chicaga, však? Samozrejme. Je to logická hypotéza.“

Chvíľu sme debatovali o peniazoch. Harlan mi vystavil šek na päťdesiat dolárov, zišli sme dolu a nasadli do môjho voza.

Vzhľadom na losangeleské vzdialenosti nebolo do Westwoodu ďaleko. Vplynuli sme do podvečernej dopravy, ktorá mi pripadala, akoby húfy korytnačiek putovali k moru a do predmestí. Harlan si rukou zacláňal oči pred slnečnými lúčmi a pritom kadečo pospomínal o matke. Vedel som sa aspoň pripraviť na to, čo ma čaká.

Harlanova matka bývala v drevenom domčeku na úbočí nad neďalekým univerzitným mestečkom. V záhradke pred domom sa tiesnila zo desať druhov kaktusov, niektoré vyháňali až po strechu. Domček potreboval nový náter. Čupel na úbočí akosi vratko a v podobnom položení bola asi aj jeho obyvateľka.

Otvorila sieťové dvere a zažmurkala, lebo jej slnko svietilo rovno do očí. Tvár mala strhanú a vrásčitú, poznačili ju roky a starosti. Do čela jej splývali riedke pramene hladkých čiernych vlasov popretkávaných sivými nitkami. Na ušiach sa jej hompáľali veľké sčernené kávové krúžky. Na vychudnutom krku jej viselo niekoľko zlatých reťazí, ktoré pri každom pohybe zacingali. Bola v sandáloch a na sebe mala vrecovité šaty z drsnej hnedej látky prepásané povrazom.

Jej sivastočierne oči hľadeli neprítomne. Akoby Harlana vôbec nespoznala. Zahmleným a spýtavým hlasom, aký by som od neho nečakal, zašepkal: „Mama?“

Prenikavo naňho pozrela, oči jej ožili a vrásky sa sústredili okolo nich. Usmiala sa. Zuby mala zažltnuté, zafajčené, no usmievala sa dobrotivo. Potom sa rozosmiala. V purpurovej slnečnej žiare pripomínala starú cigánku, ktorá si uhla vína.

„Panebože na nebesiach! Ty si Reginald!“

„Áno.“ Sňal klobúk. „Nechápem však, čo ti je také smiešne.“

„Iba to,“ zadychčala, „že sa tak strašne podobáš na svojho otca.“

„Je to také smiešne? Dúfam, že sa mu podobám. Uspôsobil som si život podľa otcovho vzoru a usiloval som sa dodržiavať jeho kódex. Kiežby som to isté mohol povedať o Maude.“

Smiech jej zamrel na perách. „Nemáš právo kritizoval Maude. Je to oveľa cennejší človek ako ty, a ty to vieš. Je to znamenitá žena.“

„Znamenitý blázon!“ vyhŕkol vzrušene. „Takto sa zahodí, peniaze spreneverí…“

„Daj si pozor na jazyk. Maude je moja dcéra.“

„Očividne sa podala na teba. Je tu?“

„Nie, nie je. Pravdaže, viem prečo si prišiel. Vystríhala som Maude, že sa pokúsiš opäť ju zavliecť na galeje.“

„Tak si predsa bola s ňou. Kde je?“

„To ti rozhodne nepoviem. Maude je spokojná a šťastná – po prvý raz v živote je šťastná.“

„A povieš mi to,“ precedil pomedzi zuby.

Schmatol ju za dengľavé zápästie. Zdesene a vzdorovito zamihala očami, vrásčité pery sa jej stiahli okolo dlhých zubov. Chytil som ho za plece a za ruku, odtiahol som ho, takže jej musel ruku pustiť.

„Len pomaly, Harlan. Informácie si neslobodno vynucovať násilím.“

Pozrel na mňa tupo a nenávistne, a takým istým pohľadom pozrel na matku. Matka mu vrátila rovnaký pohľad.

„Večne rovnaký Reginald,“ povedala, „ktorý kedysi s obľubou pripichoval chrobáky špendlíkmi na doštičku. Mimochodom, kto je ten pán?“

„Pán Archer.“ Vážne dodal: „Súkromný detektív.“

Rozhodila rukami a uškrnula sa. „Ach, Reggie. Prekonávaš sa. Vôbec si sa nezmenil.“

„Ani ty si sa nezmenila, mama. Ale o nás dvoch teraz nejde. Prosím ťa, neodbočuj. Chcem vedieť, kde je Maude a ten jej – jej druh.“

„Odo mňa sa to nedozvieš. Nestačí ti, že si Maude obral o tridsať rokov života? Musíš jej ho vziať celý?“

„Ja viem najlepšie, čo bude Maude na osoh. Ale ty to sotva vieš, keď si si tak zbabrala vlastný život.“ Opovržlivo pozrel na ošarpané steny, na poštopkané sieťové dvere, na zúboženú starenu, ktorá za nimi našla útočište. „Ak si jej pomohla pomútiť hlavu…“

Ďalšie slová nenašiel. Zlosť ho napila ako strunu. Priam som počul, ako v ňom bzučí. A ustavične som ho plecom odtískal od dverí.

„Nikto jej nepomútil hlavu,“ povedala. „Maude konečne našla muža, s ktorým si rozumie, a bola natoľko rozumná, že sa preňho všetkého vzdala. Práve tak ako ja.“ Pri spomienke jej zmäkla tvár; hlas sa jej akosi romanticky rozcítil a zazvučal ako obohratá platňa: „Som hrdá na to, že som jej pomohla.“

„Tak to pripúšťaš?“

„A prečo nie? Zoznámila som ju s Leonardom Listerom vlani na jar, keď ma prišla pozrieť. Leonard je skvelý človek a od prvej chvíle pocítili k sebe náklonnosť. Maude žila toľké roky ako stará dievka, potrebovala silnú mužskú osobnosť, človeka, ktorý by ju vymanil –“

„Akože sa volá?“

„Leonard Lister,“ odpovedal som.

Starena si zakryla ústa rukou. Precedila pomedzi zažltnuté prsty: „Nechcela som ti to prezradiť. Ale keď si to už zo mňa vypáčil – musel si už počuť o Leonardovi. Je to znamenitý umelec, divadelník.“

„Počuli ste o ňom, Archer?“

„Nie.“

„O Leonardovi Listerovi?“ spýtala sa starena. „Ak žijete v Los Angeles, naisto ste o ňom počuli. Je veľmi známy, režíruje v experimentálnych divadlách. Dokonca aj na univerzite prednášal. Leonard má ohromné plány, chce nakrútiť poetický film, čosi také ako Cocteau.“

„Nepochybne za Maudine peniaze,“ zavrčal Harlan.

„To sa ti podobá. Ale nie je to pravda. Ľúbi Maude bez ohľadu na peniaze.“

„Isteže, isteže. A ty si ako počestná dohadzovačka pribrala tomu prospechárovi vlastnú dcéru. Ako sa ti odmení ten znamenitý chlapík za tvoje služby?“

Slnko zašlo a farby vybledli. Starenina tvár za sieťovými dverami vyzerala vyčerpaná, ako vosková.

„Vieš, že to nie je pravda, a nepatrí sa tak hovoriť. Maude sa k tebe správala ohľaduplne. Zaslúži si istú zhovievavosť. Nemôžeš sa s tým dôstojne zmieriť a vrátiť sa domov?“

„Nemôžem, lebo sestra je na šikmej ploche. Opantali ju blázni a podvodníci. Medzi ktorých patríš ty, mama?“

„Medzi nijakých. A Maude v živote nebola taká spokojná ako teraz.“

Ale zoči-voči jeho neústupčivému nátlaku nevyzneli jej slová najpresvedčivejšie.

„To by som chcel vidieť na vlastné oči. Kde sú?“

„Odo mňa sa to nedozvieš.“ Pozrela na mňa akosi čudne a úpenlivo.

„Tak si to vypátram sám.“

Pátranie nedalo veľa práce. Leonard Lister bol v telefónnom zozname. Býval v Santa Monike v uličke odbočujúcej z Lincolnovho bulváru. Harlan bol očividne zádrapčivý človek, a preto som sa pokúsil nahovoriť ho, aby všetko prenechal na mňa. Bol však vydráždený, ako keď poľovnícky pes zavetrí zver. Musel som ho vziať so sebou, lebo ináč by na moje služby vôbec nereflektoval. A keby bol konal na vlastnú päsť, narobil by asi ešte väčšiu galibu.

Keď sme došli na miesto, bolo už takmer tma. Starý poschodový štukový dom stál opodiaľ ulice, vpredu bol fliačik zhnednutého trávnika. Lister býval v malom ateliéri nad prístavbou, v ktorej bola garáž. Popri stene garáže viedlo nahor betónové schodište. V dome aj za zatvorenými okenicami ateliéru sa svietilo. V tichom súmraku nám tráva šušťala pod nohami.

„Len si predstavte, takýto úpadok,“ nadhodil Harlan. „Taká jemná a kultivovaná žena ako Maude žije v obyčajnom brlohu s takým – s takým gigolom.“

„Mhm. Nechajte radšej hovoriť mňa. Za takéto reči by vám dakto mohol ublížiť.“

„Mňa nijaký grobian nezastraší.“

Nechal ma však vyjsť hore schodami pred sebou. Schodište osvetľovala žltá žiarovka na odpudenie hmyzu, ktorá visela nad dverami ateliéru. Zaklopal som na dvere. Nik sa neozval. Opäť som zaklopal. Harlan sa spoza mňa načiahol a stisol kľučku. Dvere boli zamknuté.

„Otvorte pakľúčom,“ zašepkal nástojčivo. „Čušia tam, viem to celkom iste. Máte predsa pakľúč, nie?“

„Ale mám aj koncesiu, a o tú môžem prísť.“

Zabúšil na dvere, až sa zatriasli v ráme. Po pečatnom prsteni ostali na farbe drobné ryhy. Na druhej strane sa k dverám priblížili tiché kroky. Odsotil som lakťom Harlana.

Dvere sa otvorili. „Čo sa tu robí?“

Muž v dverách mal na sebe iba pásikavý bavlnený kúpači plášť a pod ním už nič. Plecia a odhalenú hruď mal mohutné, no vekom trochu nachýlené a mľandravé. Mal dobre vyše štyridsiatky. Ryšavé vlasy popretkávané sivými nitkami mal strapaté. V ryšavej brade sa mu leskli mäsité ústa. Oči mal zapadnuté a zasnene, taký pohľad poväčšine pozerá do minulosti alebo budúcnosti, no málokedy rovno do prítomnosti.

Nakukol som mu ponad plecia, ktorými takmer zatarasil rám dverí, do osvetlenej miestnosti. Bola zaprataná, zariadenie mal úbohé, stál tam široký gauč a zopár stoličiek. Na policiach z tehál a nehobľovaných dosák sa povaľovali knihy. V maličkej kuchynke v protiľahlom kúte pracovala akási žena. Zazrel som jej tmavú hlavu a štíhly chrbát, v páse mala uviazané stuhy zástery. Začul som aj cvengot tanierov.

Predstavil som sa, no Lister sa zahľadel na muža, ktorý stál za mnou.

„Vy ste pán Harlan, však? To je ale prekvapenie. Netvrdím, že to je príjemné prekvapenie.“ V hlase mu zazvučala sebaistota, akou sa vyznačujú muži statnej postavy. „Tak čo si želáte, pán Harlan?“

„Veľmi dobre viete. Svoju sestru.“

Lister vyšiel z izby a zatvoril za sebou dvere. Na tesnej podeste bolo zrazu veľmi útulno, ako keď sa zhrčia tri prvky pri chemickej reakcii. Listerove bosé chodidlá sa pohyboval na betóne nehlučne. Mäkkým hlasom odvetil:

„Maude nemá čas. Ani ja nemám čas. Práve som sa chcel osprchovať. Radím vám preto, odíďte. A už sa sem neunúvajte. Ani v ďalekej budúcnosti nebudeme mať čas.“

„Máte čo robiť, aby ste prehajdákali jej peniaze, však?“ spýtal sa Harlan.

Listerovi sa medzi fúzami zablysli zuby. V hlase mu zrazu zaznel ostrý tón:

„Už chápem, prečo sa Maude nechce s vami zhovárať. Poberte sa pekne aj so svojím detektívom a vzdiaľte sa láskavo od mojich dverí.“

„Tak tá stará bosorka vám dala avízo? Koľko percent jej dávate?“

Lister sa bleskove prešmykol popri mne. Schmatol Harlana za chlopne saka, zdvihol ho, potriasol ním a opäť ho postavil.

„Hovor trochu úctivejšie o vlastnej matke, ty hnida!“

Harlan sa oprel o zábradlie a pevne sa ho chytil, ako keď sa decko vzpiera dospelým, ktorí ho chcú odtiahnuť. V žltom svetle vyzerala jeho tvár priam chorobne pokorená. Zanovito a zlomyseľne pokračoval:

„Chcem vidieť sestru. Chcem sa presvedčiť, čo ste s ňou porobili, vy násilník.“

„Poďme,“ vložil som sa do reči a položil som mu ruku na plece.

„Aj vy ste na jeho strane?“ povedal takmer plačky.

„Súkromie treba rešpektovať. Nie ste mu sympatický, Reginald. A zrejme ani jej.“

„To teda sedí,“ povedal Lister. „Dosť dlho ju vyciciaval ako pijavica. A teraz sa berte, kým sa naozaj nasrdím.“

„Poďme, Reginald. Takto nepochodíme.“

Odtiahol som ho od zábradlia. Zdola sa mi za chrbtom ozval akýsi mužský hlas. „Máte dáke opletačky, Lister?“ Zvedavec zrejme dúfal, že tipuje správne.

Na škvrne svetla pri dolnom konci schodov stál rozkročený sivovlasy muž v pestrej rozbalenej košeli. Svetlo mu sfarbilo cestovitú tvár, no jeho oči vyzerali bezfarebné.

„Nijaké opletačky, Dolph. Páni práve odchádzajú.“

Lister stál chrbtom k dverám ako ošumelý hrdina v špinavom kúpačom plášti, brániaci svoj šestákový hrad, a pozoroval, ako schádzame dolu schodami, potom sa dvere zabuchli a žlté svetlo pohaslo. Harlan si čosi polohlasne zašomral.

Dole pri schodoch nás čakal sivovlasý muž. Cez alkoholový opar zašepkal:

„Poliši?“

Neodpovedal som. Neodbytne ma ťahal za rukáv:

„Čo zasa vyparatil ten seladón?“

„To vás nemusí zaujímať.“

„To si vy myslíte. Tu sa ešte všeličo zomelie. Má tam ženskú, však?“

„To nie je vaša vec.“

Vytrhol som mu rukáv. Nedal sa však odbiť. Podstrčil mi spuchnutú tvár až pod nos.

„Ale to je aj moja vec, čo Lister vystrája. Mám právo vedieť, či moji nájomníci žijú v hriechu.“

Vykročil som, aby som unikol jemu aj jeho dychu. Tackal sa za mnou po chodníku, rovnováhu udržiaval tak, že sa vystretou rukou opieral o zatvorené dvere garáže. Jeho chrapľavý hlas ma prenasledoval:

„Čo vyparatil? Musím to vedieť, mám na to právo. Som počestný človek, viete? Toto nie je nijaký hodinový hotel a nijakých skrachovaných podfukárov tu nestrpím.“

„Moment,“ vpadol mu do reči Harlan. „Vy ste Listerov domáci?“

„Pravdaže. Ten chrapúň mi nikdy nebol po chuti, ale byt mu prenajala moja panička. Namýšľala si o ňom bohviečo. Ale ja som ho prekukol na prvý pohľad. Taká skrachovaná filmová veličina. On vlastne nikdy nijaká veličina nebol.“

Zatackal sa a oprel sa. Harlan sa nad ním naklonil ako prokurátor, jeho tvár sa značila v temravom prísvite zatiahnutého okna ako sivá silueta.

„A čo ešte viete o Listerovi, vážený?“

„Ak si nedá pozor, vyhodím ho.“

„Spomenuli ste jeho pletky so ženskými. Čo o nich viete?“

„Neviem, čo sa tam hore robí. Ale ja si to zistím.“

„Prečo ta nezájdete hneď? Máte na to právo, ste majiteľ domu.“

„Pánaboha, veru pôjdem.“

Vrátil som sa k Harlanovi a chytil som ho za plece. „Poďme stadiaľto, Reginald. Už ste narobili dosť neplechy.“

„Ja že robím neplechu? Hlúposť. Moja sestra sa vydala za zločinca, za pasáka.“

Muž pri stene dôstojne pokýval sivou hlavou. „Svätá pravda. Tá jeho ženská je vaša sestra?“

„Áno.“

„A sú zosobášení?“

„Mám dojem, že áno. Ale nemôžem pripustiť, aby uňho zostala. Odvediem ju domov –“

„Ale dnes už nie, Reginald.“ Stisol som mu plece.

„Musím dačo podniknúť. Musím konať.“ Chcel sa mi vytrhnúť. Klobúk mu spadol z hlavy a vlasy sa mu zviezli na uši. Škrekľavo sa ohradil: „Čo si to dovoľujete? Pusťte ma!“

Na roletu padol tieň prsnatej ženy a z okna sa ozval jej ostrý hlas: „Jack! Si tam ešte?“

Sivovlasý muž sa napriamil ako zelektrizovaný. „Hej, tu som.“

„Poď dnu. Si opitý a táraš hlúposti.“

„Mne tu nikto nebude rozkazovať,“ povedal polohlasne.

Začula ho. „Vravím ti, hybaj dnu. Si na smiech. A svojich kamošov pošli domov.“

Obrátil sa nám chrbtom a tackavo podišiel k vchodu. Harlan vykročil za ním, no zadržal som ho. Dvere sa zabuchli. Závorka sa zasunula.

„Vidíte, čo ste vyparatili,“ načertil sa Harlan, „všetko mi zbabrete a do všetkého pcháte prsty! Už som mohol byť múdrejší.“

„Jakživ nezmúdriete.“

Pustil som ho a vykročil som k autu, bolo mi ľahostajné, či pôjde so mnou, alebo nie. Dobehol ma na chodníku, vreckovkou si utieral klobúk a sťažka oddychoval.

„Za ten honorár ma aspoň odvezte do hotela. Taxíky sú tu nehorázne drahé.“

„Nech sa páči. Kde bývate?“

„Hotel Oceano v Santa Monike.“

„Tu sme v Santa Monike.“

„Naozaj?“ O chvíľočku dodal: „Vôbec ma to neprekvapuje. Čosi ma priam ťahalo do Santa Moniky. Vlastne už od útleho detstva sme sa s Maude akosi telepaticky dorozumievali. Najmä keď bola v úzkych.“

„A teraz je v úzkych?“

„Pri tom netvorovi?“ Drsne sa zasmial. „Videli ste, ako sa ku mne správal?“

„Za daných okolností sa správal vcelku normálne.“

„Možno v takomto bohapustom hniezde to je normálne. Ale voči mne si nemožno také čosi dovoliť. A mimochodom, ak už nemienite nič viac podniknúť, očakávam aspoň päťdesiatpercentnú zľavu.“

Chcel som sa ho spýtať, či mu dakto neukradol hrkálku, keď bol ešte bába. Ale iba som ho usadil: „Honorujete iba moje služby. Zajtra sa sústredím na Listera, Ak má dačo na rováši, rozhodne to zistím. Ak nie –“

„Jasne, že má dačo na rováši. Počuli ste toho domáceho.“

„Ten chlap je ožratý. A radím vám, bez dôkazov radšej nikomu nebrýzgajte. Veľa nechýbalo, a bol by vám rozbil hlavu.“

„Na mne nezáleží. Ale bojím sa o Maude. Mám iba jedinú sestru.“

„Máte iba jedinú hlavu.“

Celú cestu trucoval. Pri bielom chodníku som ho nechal bez slova vystúpiť. V kaleidoskope neónových reklám a pred ružovým portálom hotela vyzeral ako tieň, ktorý sa sem zatúlal z pochmúrneho sna. Našťastie nie z môjho sna, povedal som si.

Ráno som zatelefonoval istému známemu na obvodnej prokuratúre. Lister mal v registri trestov iba tieto záznamy: dva razy bol odsúdený pre jazdu v opilstve a raz sa zaplietol do bitky, ktorú kvalifikovali ako, rušenie verejného poriadku; nič horšie na rováši nemal. Pred nástupom televízie mu príležitostne dávali režírovať rozličné filmy. Podľa záznamu bola jeho posledným zamestnávateľom univerzita.

Po ďalšom telefonickom rozhovore som zašiel na univerzitu. Letný semester sa práve skončil a prázdninové sústredenia sa ešte nezačali, preto nebolo v areáli univerzity vidieť jediného študenta. Väčšina pedagógov však bola v škole. Aj vedúci katedry angličtiny, istý Schilling bol v pracovni.

Schilling nebol typický učiteľ. Jeho tvár pôsobila ako mäsitá maska človeka v stredných rokoch, no profilom sa väčšmi ponášal na mladého milovníka. Aj oblečením pripomínal herca, mal na sebe krikľavý gabardénový oblek a športovú rozhalenú košeľu. Vlnité gaštanové vlasy, ktoré mu splývali z vysokého čela, mal neobyčajne starostlivo upravené. Možno si ich farbí, pomyslel som si. Oslovil som ho:

„Ste veľmi láskavý, že mi venujete svoj čas, pán doktor.“

„Ale to je maličkosť. Sadnite si, pán Archer.“ Usadil sa za písacím stolom pri okne, aby v tomto osvetlení jeho črty čo najlepšie vynikli. „Keď sme spolu telefonovali, prejavili ste záujem o istého člena – o istého bývalého člena nášho zboru.“ Dal si veľmi záležať na výslovnosti a pozorne počúval svoj zvučný hlas. Zrejme sa mu páčil.

„Ide o Leonarda Listera.“ Sadol som si na stoličku s rovným operadlom, ktorá stála pri písacom stole zahádzanom papiermi.

„O akú informáciu vám vlastne ide? A na čo ju potrebujete? Viete, aj my máme tajnosti, hoci tu žijeme v takom skleníkovom svete.“

„Chcem zistiť, či je čestný. O to predovšetkým ide. Priženil sa do dosť zámožnej rodiny. Ale veľa o ňom nevedia.“ Vyjadril som sa veľmi zaobalene.

„A vás poverili, aby ste sa o ňom poinformovali?“

„Tak asi. Istí členovia rodiny majú dojem, že možno je bezcharakterný človek.“

„Och, nie, to by som nepovedal.“

„Prečo ste ho prepustili?“

„Vlastne sme ho neprepustili. Leonard nebol stálym členom zboru, prednášal iba externe. A jednoducho koncom zimného semestra sme s ním neobnovili zmluvu.“

„Ale mali ste na to príčinu, a nešlo pritom o neschopnosť?“

„Isteže, o neschopnosť nešlo. Leonard rozumie divadlu. Venuje sa mu už dvadsať rokov, pôsobil v New Yorku, v Európe a aj tu. A svojho času ho uznávali aj vo filme. A v tom čase sa mu peniaze sypali, mal chatu, jachtu a dokonca bol ženatý s dákou herečkou. Potom o všetko prišiel. Ale to už je dávno. Neviem, čo všetko sa mu medzitým prihodilo, no bol rád, keď som mu ponúkol, aby tu prednášal.“

„Čo prednášal?“

„Zverovali sme mu prevažne cvičenia, režíroval v rozličných krúžkoch a prednášal o dráme. Medzi študentmi bol obľúbený.“

„V akom smere teda neobstál?“

Zaváhal. „Dalo by sa azda povedať, že v etickom, Je to skvelý chlapík, no svojský – osobne som ho vždy mal rád – pedagogický kódex mu jednoducho nevyhovuje. Viete, Leonard žil istý čas vo Francúzsku a do značnej miery si osvojil bohémske mravy. Priveľa pil, mal priveľa pletiek so ženskými a nevedel sa prispôsobiť realite svojho postavenia. Je to ohromný chlap – neviem či ho poznáte –“

„Poznám ho.“

„Ešte vždy nie je ustálený. Takrečeno lieta v oblakoch, ba dakedy sa správa ako posadnutý.“

„Mohli by ste mi to spresniť, pán doktor?“

Obrátil sa, pozrel von oknom a rukou si opatrne prihladil vlasy. „Nemám vo zvyku očerňovať povesť iných. A napokon, ide aj o povesť univerzity. Je to veľmi chúlostivá záležitosť.“

„Chápem. Ale ostane to medzi nami. Potrebujem to len pre vlastnú informáciu.“

„Dobre.“ Opäť sa obrátil ku mne. Nemusel som už ďalej naliehať. „Leonard mával pletky so svojimi poslucháčkami, a osobitne sa upriamil na jednu spomedzi nich. Začalo sa klebetiť, ako zvyčajne, a vtedy som Leonarda upozornil. Celkom čestne som ho vystríhal. Nedal si poradiť, tak som si ho začal väčšmi všímať. Naša katedra má aj tak dosť chúlostivé postavenie, a vážnejší škandál už vonkoncom nemožno pripustiť. Našťastie som ho pristihol osobne a ututlal som to.“

Schilling sa postupne rozohnil ako v divadle. Zrejme opäť prežíval dramatickú chvíľu. „Bolo to v decembri koncom zimného semestra, raz popoludní som zbadal, že spolu vošli do jeho pracovne – mám pracovňu neďaleko, na tej istej chodbe. Mali ste vidieť, ako zbožne tá ženská naňho civela, ako krava. Od údržbára som si zadovážil univerzálny kľúč a po patričnej chvíli som vošiel. Prichytil som ich in flagranti, dúfam, že mi rozumiete.“

„Bola mladá?“

„Našťastie nebola. Bola to vydatá žena. Medzi poslucháčkami máme viac mladých žien s – hm – divadelnými ambíciami. Ale aj tak to bola nesmierne nepríjemná situácia, a ďalej to tak nemohlo ísť. Leonard od nás odišiel. Odvtedy som ho nevidel.“

„Čo sa stalo s tou ženou?“

„Prerušila štúdium. Konečne, nebola obzvlášť nadaná a osobne som bol rád, že odišla. Ale mali ste ju počuť to popoludnie, ako mi nabrýzgala, hoci som konal iba svoju povinnosť. Upozorňoval som Leonarda, že sa zahráva s ohňom. Bola to hotová čertica.“ Ukazováčkom ľavej ruky si prešiel po profile od čela až po bradu a zamyslene sa usmial. „Žiaľ, viacej informácií už nemám.“

„Iba jedno ešte. Povedali ste, že je čestný.“

„Áno, je, až na tie pletky so ženami.“

„Je čestný aj vo finančných otázkach?“

„Pokiaľ viem, je. Leonardovi na peniazoch nikdy nezáležalo. Fakticky sú mu také ľahostajné, že si vo finančných otázkach počína priam nezodpovedne. Ale teraz sa bohato oženil, a možno sa už usadí. Dúfam, že sa už usadí, bolo by mu to na osoh. A veľmi dúfam, že to, čo som vám tu povedal, mu nijako nesťaží postavenie v rodine.“

„Nič také mu nehrozí, ak naozaj s tou druhou ženou skoncoval. Mimochodom, ako sa volala?“

„Dolphinová. Stella Dolphinová. Dosť nezvyčajné meno.“

Našiel som si meno v Schillingovom telefónnom zozname. Bol tam iba jediný Dolphine – istý Jack Dolphine. Býval na tej istej adrese ako Leonard Lister.

Štukový domček v Santa Monike vyzeral za dňa opustený. Vo všetkých oknách na poschodí aj na prízemí boli stiahnuté rolety. Mal som pocit, že vyschnutý trávnik a neupravené kvetinové hriadky zarastené burinou odzrkadľujú životy ľudí spútaných a ochromených vlastným nešťastím. Zbadal som však, že trávnik je čerstvo postriekaný a na hrboľatom betónovom chodníku zostalo niekoľko mlák.

Vyšiel som po schodoch k Listerovmu bytu. Na moje zaklopanie sa nik neozval. Stisol som kľučku. Dvere boli zamknuté. Zišiel som dolu a otvoril sám sklápacie dvere na garáži. Bola prázdna.

Stisol som tlačidlo pri hlavnom vchode a čakal som. V byte sa ozvali štráchavé kroky, Sivovlasý muž v pestrej košeli otvoril dvere a prižmúrenými očami pozrel do slnka. Mal za sebou ťažkú noc. Oči mal zahmlené alkoholom a smútkom, ústa spuchnuté a bezbranné. Mľandravá tvár mu visela na lebke ako topiaca sa plastelína. Jeho postava vyzerala rovnako. Pripadala mi ako vajce uvarené na mäkko a vylúpnuté zo škrupiny.

Podľa všetkého ma nespoznal.

„Pán Dolphine?“

„Hej.“ Po hlase ma však spoznal. „Počujte, čo máte za lubom? Boli ste tu včera večer, vraveli ste, že ste poliš.“

„To ste si vy vzali do hlavy. Som súkromný detektív. Volám sa Archer.“

„Čo nepoviete, aj ja som bol súkromný detektív – závodný detektív u Douglasovcov. Ale keď mi začali z úspor kvapkať úroky, odišiel som na odpočinok. Mám šesť domov a činžiak. Možno na to nevyzerám.“

„Šťastný človek. Čo sa stalo s vašimi nájomníkmi?“

„Myslíte Listera? To by som aj ja rád vedel. Odsťahoval sa.“

„Nadobro?“

„Veru hej, nadobro.“ Vyštráchal sa von a jeho dych sa vznášal pred ním ako výstraha. Dôverne mi položil ruku na plece a zároveň sa podoprel. „Ušetril mi námahu. Práve som mu chcel dať výpoveď. Všetko pobalil a hybaj.“

„A tú ženu vzal so sebou? Svoju manželku?“

„Hej, vzal ju so sebou.“

„A odišiel svojím vozom?“

„Veru tak.“

Popísal mi Listerov voz, bola to ešte predvojnová modrá limuzína. Poznávaciu značku si Dolphine nepamätal. Listerovci nezanechali nijakú ďalšiu adresu.

„Mohol by som hovoriť s vašou paňou?“

„Čo chcete od nej?“ Jeho ruka mi na pleci oťažela. Prižmúril napuchnuté viečka a zahľadel sa na mňa bezvýrazným pohľadom.

„Možno vie, kam sa Lister podel.“

„Myslíte?“

„Áno.“ Mykol som plecom a ruka sa mu zošmykla. „Počul som, že sú zadobre.“

„Tak?“

Vyrútil sa proti mne, zdvihol tvár znetvorenú náhlou zlosťou a načiahol sa za mojím krkom. Bol silný, no mal spomalené reakcie. Udrel som ho po zápästiach. Odtackal sa pospiatky k dverám a rozpriahol ruky. Vyzeral ako ukrižovaný.

„Nezahrávajte sa, Dolphine.“

„Prepáčte.“ Chvel sa, akoby bol sám seba príšerne vydesil. „Som chorý človek. To rozčúlenie –“ Oboma rukami schmatol košeľu na hrudi. Kdesi v hlave mu zadúšavo zachrčalo, akoby tam mal uvoľnenú gitarovú strunu. Tvár mu zbledla a ofľakatela.

„Aké rozčúlenie?“

„Stella mi ušla. Pobrala, čo len mohla, odkopla ma ako handru. Čosi vám poradím. Neberte si mladú ženskú…“

„Kedy sa to stalo?“

„Včera v noci. Odišla s Listerom.“

„Obidve ženy odišli s ním?“

„Veru tak. Stella aj tá druhá. Obidve.“ Pijanský kŕč mu skrútil tvár.

„Videli ste ich, keď odchádzali?“

„Ale kdeže. Spal som.“

„Ako viete, že vaša manželka ušla s Listerom?“

„Sama mi to povedala.“ Zdvihol plecia ako ťažké bremeno a zasa ich nechal odkväcnúť. „Čo som si mal počať?“

„Musíte aspoň približne vedieť, kam odišli.“

„Nie, neviem a ani to nechcem vedieť. Nech si idú. Aj tak to bola naničhodnica.“ Jeho slová sprevádzalo zadášavé chrapčanie ako nevyslovený žiaľ. „Tak som si povedal, nech si ide, aspoň mi odľahne.“

Sadol si na schodík a zakryl si rukami tvár, jeho strapaté a neupravené vlasy vyzerali ako chumáč sivého peria. Odišiel som.

Zašiel som do hotela Oceano a domácim telefónom som si zavolal Harlana. Ohlásil sa okamžite, jeho hlas znel napäto a zádrapčivo.

„Kde ste sa túlali? Zháňal som vás.“

„Zbieral som informácie o Listerovi,“ odvetil som. „Odpútal sa aj s vašou sestrou…“

„Viem. Telefonoval mi. Moje najhoršie predtuchy sa potvrdili. Chce peniaze a príde si ich sem vyzdvihnúť.“

„Kedy?“

„O dvanástej. Mám sa s ním stretnúť v hale.“

Pozrel som na elektrické hodiny na stene nad výklenkom recepčného úradníka: bolo štvrť na dvanásť a päť minút.

„Som práve v hale. Mám prísť hore?“

„Ja prídem dolu.“ Zaváhal. „Mám tu návštevu.“

Sadol som si na lavicu potiahnutú červenou koženkou, ktorá stála neďaleko výťahu. Ručička nad vchodom do výťahu vyskočila z jednotky na trojku a opäť začala klesať. Dvere výťahu sa otvorili. Vyšla z nich Harlanova matka, reťaze na krku jej zaštrngali a neisto sa rozhliadla halou. V zelenočiernej peleríne, ktorá jej zahaľovala vrecovité šaty, pripomínala zlovestného vtáka.

Zazrela ma, jej kostnaté nohy v nízkych sandáloch zamierili dlhými krokmi ku mne.

„Dobrý deň, pani Harlanová.“

„Nevolám sa Harlanová,“ opravila ma prísne. Zabudla mi však prezradiť, ako sa volá. „Stopujete ma, vážený pane? Upozorňujem vás –“

„Nemusíte ma upozorňovať. Prišiel som za vaším synom. Zrejme aj vy ste sem preto prišli.“

„Áno, za synom.“ Tvár sa jej stiahla v pochmúrnej rozladenosti. Oči sa jej jagali medzi vráskami ako vlhké čierne kamienky. „Vyzeráte ako slušný človek. Rozumiem trochu spirituálnemu vyžarovaniu. Študujem ho, je to moja životná náplň. Pán – akože sa voláte – ste v styku s Reginaldom, a preto vás upozorňujem, môj syn má nedobré žiarenie. Ako chlapec bol bezcitný a vyrástol z neho bezcitný muž. Dokonca ani vlastnej sestre nechce pomôcť, hoci je vo vrcholnom nebezpečenstve.“

„Vo vrcholnom nebezpečenstve?“

„Áno, prežíva veľmi ťažké chvíle. Nechcela sa mi zdôveriť. Ale poznám svoju dcéru –“

„Kedy ste s ňou boli?“

„Nebola som s ňou. Včera v noci mi telefonovala, zúfalo potrebuje peniaze. Vie, že ja peniaze nemám, desať rokov som žila z jej podpory. Požiadala ma, aby som sa prihovorila u Reginalda. A to som aj urobila.“ Ústa sa jej zatvorili, ako keď za zatiahne šnúrka na mešci.

„Sedí na rodinnej pokladnici?“

Potriasla hlavou a z kútikov očí jej vyhŕkli slzy. Šipka nad výťahom vyskočila na trojku a opäť skĺzla na jednotku. Harlan vystúpil. Jeho matka naňho úkosom pozrela a dala sa na odchod. Odcupkala halou na ulicu ako zlovestný vták, ktorého vyplašil ešte zlovestnejší vták.

Harlan ku mne podišiel s váhavým úsmevom na perách a vystretou rukou. Mal som pocit, že stískam ruku mŕtvoly.

„Nechcel som byť včera večer nepríjemný. Ale my Harlanovci sme takí vznetliví.“

„Netrápte sa, nie som taký útlocitný.“

Pozrel na dvere ožiarené slnkom, v ktorých zmizla jeho matka. „Zase vás kŕmila svojimi fantáziami? Musím vás upozorniť, nie je celkom normálna.“

„Mhm. Povedala mi, že Maude potrebuje peniaze.“

„Teda Lister ich rozhodne potrebuje.“

„Koľko?“

„Päťtisíc dolárov. Prinesie vraj od Maude šek na túto sumu. Mám v našej chicagskej banke telefonicky vybaviť, aby šek preplatili. Fakticky ma teda požiadal, aby som mu ja zinkasoval ten šek.“

„Zhovárali ste sa vôbec so sestrou?“

„Nie. A to ma okrem iného znepokojuje. Okrem iného. Obšírne a podrobne mi vysvetlil, že Maude sa necíti dobre, a preto vraj nemôže odísť z domu a v novom byte vraj nemajú telefón.“

„Nepovedal vám, kde to je?“

„Vôbec nie. Hovoril náramne vyhýbavo. Vravím vám, nezamýšľa nič dobré, ak je vôbec Maude ešte nažive –“

„Len sa neunáhlite. Najprv treba zistiť, kde sa Maude zdržuje. Musíte postupovať opatrne. V ničom mu nesmiete protirečiť.“

„Radíte mi vari, aby som mu zinkasoval ten šek?“ V otázke zazvučal citový náboj, ktorý bol hoden päťtisíc dolárov.

„Sú to predsa peniaze vašej sestry, nie? Možno ich naozaj potrebuje. Matke aspoň povedala, že ich potrebuje.“

„To tvrdí matka. Ale tá bláznivá ženská je schopná pre Maude aj klamať. Mám podozrenie, že sa spriahli.“

„O tom pochybujem.“

Harlan to prepočul. „Načo sú Maude peniaze? Veď minulý týždeň si vyzdvihla tisíc dolárov.“

„Možno sa zastavili v Las Vegas.“

„Hlúposti. Už samotné pomyslenie na hazard sa Maude bridí. Je to krehká bytosť, a ja som práve taký. Nemohla za týždeň minúť tisíc dolárov, ibaže ju ten chlap vyciciava.“

„Ale mohla ich minúť, veď sú na svadobnej ceste. Možno že všetko nie je také zlé, ako si to vykresľujete. Podľa mojich zistení má Lister celkom slušnú povesť.“ Uvedomil som si, že trochu nadsadzujem, a preto som dodal: „Úplný zloduch aspoň nie je.“

Podľa elektrických hodín bolo o desať minút dvanásť. „Nič mu nevyčítajte. Povedzte mu, že si musí prísť po peniaze inokedy. Počkám vonku, a keď vyjde, pôjdem za ním. Vy sa ani nepohnite z hotela. Ohlásim sa vám, len čo ich vysnorím.“

Niekoľkokrát prikývol.

„A prekristapána, nezabŕdajte doňho, Harlan. Som presvedčený, že Lister nie je remeselný vrah. Ale v návale vášne by asi vedel vraždiť.“

Lister si potrpel na presnosť. Minútu pred dvanástou sa na ulici vedúcej zo Santa Moniky do stredu mesta vynorila stará limuzína. Zastala pri chodníku asi tridsať metrov pred vchodom do hotela, Lister vystúpil a zamkol dvierka. V čiernom barete a tmavých okuliaroch vyzeral ako civilizovaný Viking.

Parkoval som na druhej strane širokého bulváru, lenže opačným smerom. Len čo Lister zašiel do hotela, obrátil som sa a zaparkoval som kúsok za modrou limuzínou. Vystúpil som, lebo som si chcel voz dôkladnejšie pozrieť.

Modrý lak bol vyblednutý a výdatne zablatený. Nárazníky boli dokrivené. Zaprášeným okienkom som zazrel na zadnom sedadle batožinu: ženskú leteckú tašku s monogramom M. H., ošarpaný mužský kožený kufor, polepený nálepkami európskych hotelov a paroplavebných spoločností a ďalej plátenný vak vypchatý akýmisi podlhovastými predmetmi, pravdepodobne knihami. Naprieč na batožine ležal podlhovastý predmet zabalený v hnedom papieri. Vyzeral ako lopata.

Poobzeral som sa navôkol. Na ulici sa ľudia priam hmýrili, takže som sa nemohol do voza vlámať okienkom.

Vrátil som sa do svojho auta, poznačil som si Listerovu poznávaciu značku a čakal som. Modrastá žiara mora zrkadliaca sa na chrómovaných súčiastkach áut, ktoré prechádzali popri mne, mi bila do očí. Nasadil som si tmavé okuliare. O pár minút sa na chodníku zjavil Lister a sebaisto vykročil smerom ku mne. Bol bez tmavých okuliarov, akoby mu modré oči vyliezali spod bielych viečok. Zdalo sa, že je v povznesenej nálade. Rozpamätal som sa na Schillingovu zmienku o Listerovej chorobnej nevyváženosti a ľutoval som, že mu nevidím dolnú polovicu tváre, lebo tá často signalizuje nebezpečenstvo. Možno si zámerne nechal rásť bradu.

Lister nasadol do auta a vyrazil smerom na sever. Pustil som sa za ním hustou poludňajšou premávkou, vzdialenosť medzi nami sa menila. Šoféroval nedbajsky, bohémsky, keď na bulvári Sunset zabrzdil na červenú, pneumatiky mu zapišťali. Šesť či osem míľ severne od križovatky odbočil z diaľnice tak prudko, že pneumatiky opäť zapišťali. Pribrzdil som a pomaly som zabočil na štrkovú cestu. Prudko stúpala do kopca. Listerov voz zmizol za hrebeňom. Prehrýzal som sa zvíreným prachom a keď som prišiel nahor, zazrel som ho uháňať asi švrť míle predo mnou. Cesta sa zvažovala do malého uzavretého údolia, medzi obrobenými poliami stálo zopár gazdovských domov. Na vzdialenom úbočí sa plazil traktor ako nemotorný oranžový chrobák. Ovzdušie bolo nehybné a prach, ktorý Lister zvíril, ležal nad cestou ako hmla. Namiesto obeda som pohltal ďalších pár míľ prachu.

Za treťou a poslednou usadlosťou stála tabuľka s nápisom: Priechod zakázaný! Vedľa tabuľky sa na stĺpe hompáľala zhrdzavená poštová schránka. Zazrel som na nej vyblednuté tlačené písmená. Mal som dojem, že tam stálo Leonard Lister.

Listerovo auto bolo už ďaleko predo mnou, kĺzalo do akéhosi priesmyku medzi dvoma skaliskami na konci údolia. Zmizlo mi z dohľadu. Cesta bola čoraz neschodnejšia, pokračovala vlastne už len ako úzky hrboľatý chodník, vymytý mnohými jarnými dažďami. Na najužšom úseku bol takmer zatarasený zosypanou pôdou.

Tak som dával pozor na cestu, že som nevdojak takmer prešiel popri dome. Stál dosť ďaleko, na konci chodníka lemovaného eukalyptami. Medzi stromami som zazrel Listerov voz, bol prázdny; zašiel som ďalej. Keď mi dom zmizol z dohľadu, obrátil som voz, vystúpil som a zamkol som dvere.

Vydriapal som sa pomedzi žlté a červené lupínusy nahor, skadiaľ som mal dobrý výhľad na dom. Bola to vlastne zrúcanina. Dopukané štukové múry sa nakláňali ako opilci. Časť škridlovej strechy sa prepadla. Pomyslel som si, že majitelia sa odsťahovali preto, lebo voda podmyla základy. Na záhradke divo rástli muškáty a Listerovo auto zakrýval až po okná divý ovos.

Za domom, tesne pri stene kopal širokoplecí muž jamu. Striebristá lopata sa zavše zablysla na slnku. Pomaly som zliezol po svahu k nemu. Jama bola asi meter osemdesiat dlhá a približne šesťdesiat centimetrov široká. Keď Lister prestal kopať, aby si oddýchol, vykreslila jeho hlava na štukovej stene hranatý tieň.

Sadol som si medzi horčičníkmi, takže mi siahali až po oči, a pozoroval som ho pri práci. Po chvíli vyzliekol košeľu. Masívne biele plecia mal posiate hrdzavými pehami. Lopata sa už nejagala. O hodinu mal jamu hlbokú približne meter dvadsať. Listerove ryšavé vlasy zmáčané potom stmavli a pot mu stekal aj po rukách. Zabodol lopatu do kôpky vykopanej hliny a vošiel do domu.

Pomaly som sa spustil dolu kopcom. Spod nôh mi vyletel bažant, jeho krídla zasvišťali v nehybnom tichu ako štartujúce prúdové lietadlo. Pozoroval som dom, no nič sa tam nepohlo. V rozbitých oknách sa nezjavila nijaká tvár. Prekročil som zvalený drôtený plot a prešiel som záhradou.

Dvere do niekdajšej kuchyne boli otvorené. Na dlážke sa váľala opadaná omietka, ktorá mi vržďala pod nohami. Pomedzi holé hrady na povale bolo vidieť oblohu. Ticho zrazu preťal jemný bzukot akéhosi hmyzu. Mal som dojem, že kdesi počujem tlmené hlasy; potom som začul, že domom sa ku mne približujú ťažké kroky.

Revolver som mal v ruke. Do dverí vošiel Lister, v náručí niesol akýsi balík zabalený vo vrecovine. Hlavu mal smiešne nachýlenú nabok, lebo si pozeral pod nohy, a preto ma, nevidel, pokým som ho neoslovil.

„Stojte, hrobár.“

Mykol hlavou, modré oči v červenej spotenej tvári sa mu rozšírili. Zareagoval neuveriteľne rýchlo a energicky. Nezastal, podišiel vpred a z tesnej blízkosti mi šmaril balík do tváre. Vystrelil som, no už som padal dozadu a vrecovina ma privalila. Odtisol som balík. Bol ťažký a meravý ako kus zmrazeného mäsa. Lister mi podpätkom dupol na ruku s revolverom, druhou ma kopol do tváre. Svetlo na povale očervenelo a pohaslo.

Keď som opäť otvoril oči, bodalo ma do nich slnko vnikajúce otvorenými dverami. Jednu ruku som mal necitnú, lebo mi na nej ležal balík vo vrecovine. Vymotal som sa spod balíka, sadol som si a oprel som sa o stenu. Bzukot hmyzu sa mi ozýval v hlave ako paľba pušiek medzi ťažkou kanonádou môjho pulzu. Chvíľa som sa vznášal kdesi medzi vedomím a bezvedomím. Potom sa mi pohľad vyčistil. Zdravou rukou som si ohmatal spuchnutú tvár.

Môj revolver ležal na zemi. Zdvihol som ho a skontroloval som bubienok. Všetky komory boli prázdne. Posediačky som si pritiahol balík vo vrecovine a rozviazal som povraz, ktorým bol previazaný. Keď som neistou rukou odchýlil vrecovinu, zazrel som prameň čiernych vlnitých vlasov a na nich stuhnutú krv.

Vstal som a vybalil som mŕtvolu. Bola to mŕtvola krásnej ženy. Krásu špatila hlboká rana, ktorá sa tiahla ako žliabok naprieč ľavou sluchou. Naklonil som sa bližšie a na hrdle som zbadal aj dve tmavočervené stopy. Odtlačky palcov.

Vo svetle vnikajúcom dverami sa jej pleť belela ako slonovina. Prikryl som ju vrecovinou. Potom som zbadal, že na zemi leží moja náprsná taška a že je otvorená. Nič nechýbalo, iba fotokópia mojej koncesie bola povytiahnutá z puzdra.

Prešiel som domom. Bolo to čudné miesto na prežitie medových týždňov, dokonca aj takých medových týždňov, ktoré sa končia smrťou. Nebolo tu osvetlenie, ani zariadenie, iba v niekdajšej obývacej izbe stálo zopár kusov záhradného nábytku – plátenné stoličky a ležadlo z červeného smreka s natrhnutým čalúnením. Táto miestnosť mala vcelku zachovanú povalu a Lister s manželkou tu zrejme bývali. V kozube ostali zvyšky po nedávnom ohni, kúsky obhorenej ibiškovej kôry a zopár zdrapov oborenej látky. Popol bol ešte vlažný.

Prešiel som miestnosťou k drevenému ležadlu a v prachu na dlážke som zbadal stopy po ženských podpätkoch. Do prachu vedľa pohovky ktosi napísal ležatým písmom: Ora pro nobis. Po vyše dvadsiatich rokoch sa mi v pamäti opäť vybavil význam týchto slov. Ora pro nobis. Pros za nás. Teraz aj v hodine smrti našej…

Chvíľu som sa cítil nehmotný ako duch. Tá mŕtva léna a živé slová boli skutočnejšie ako ja. Skutočným svetom bol tento dom s prepadnutou strechou, ktorá sa rozpadávala a vpúšťala slnečné lúče.

Keď som zvonku počul hrčať auto, neveril som vlastnému sluchu. Podišiel som k predným dverám, ktoré boli otvorené. Zarasteným chodníkom pod eukalyptami sa predieral nový voz olivovej farby. Zastal tam, kde predtým stálo modré auto, a z vozu vystúpil Harlan.

Ustúpil som za dvere a škárou som ho pozoroval. Približoval sa ostražito, behal čiernymi očami z boka na bok. Keď vkročil na prah, vystúpil som s nenabitým revolverom v ruke. Zháčil sa a zmeravel ako tá mŕtva žena.

„Pre živého boha, odložte ten revolveri Príšerne ste ma vyľakali.“

„Odložím ho, no najprv mi poviete, ako ste sa sem dostali. Zhovárali ste sa s Listerom?“

„Bol som s ním na poludnie, veď to viete. Spomínal, že mu tento dom kedysi patril. Kým som stihol vybehnúť na ulicu, boli ste už preč. Tak, prosím vás, odložte tú zbraň. Prepánajána, kto vám tak doráňal tvár?“

„To počká. Stále nechápem, prečo ste tu.“

„Veď sme sa dohodli, že sa tu stretneme, nie? Najal som si voz a ponáhľal som sa sem. Dlho som to hľadal. A nečudo. Sú dnu?“

„Ona je tu.“

„Moja sestra?“ Schmatol ma za plece. Dlhé biele prsty boli mocnejšie, ako sa zdalo, a mal som čo robiť, aby som sa mu vytrhol.

„To sa dozviem od vás.“

Zaviedol som ho domom do kuchyne. Odtiahol som vrecovinu z dokaličenej hlavy a pritom som pozoroval Harlanovu tvár. Vôbec sa nezmenila. Ani svalom nepohol. Buď bol Harlan chladný ako mŕtvola, alebo zámerne potláčal svoje emócie.

„V živote som tú ženu nevidel.“

„Nie je to vaša sestra? Dobre si ju obzrite.“ Odkryl som celé telo.

Harlan odvrátil pohľad, líca mu prudko očerveneli. No pohľad sa mu úkosom opäť priplazil k mŕtvole.

„Pán Harlan, toto je predsa vaša sestra, nie?“

Musel som sa spýtať ešte raz, len potom ma konečne počul. Potriasol hlavou. „Jakživ som ju nevidel.“

„Neverím vám.“

„Vy si vážne myslíte, že odmietam identifikovať sestru?“

„Keď ide o peniaze…“

Nepočul ma. Odhalené telo ho fascinovalo. Zakryl som mŕtvolu vrecovinou a začal som Harlanovi referovať, čo sa odohralo, no keď som zbadal, že ho to nezaujíma, rýchlo som skončil.

Zaviedol som ho do prednej izby a ukázal som mu písmo v prachu.

„Je to písmo vašej sestry?“

„To sa naozaj nedá poznať.“

„Pozrite sa lepšie.“ Harlan si čupol a pritom sa rukou oprel o ležadlá. „Nie je to jej písmo.“

„Vedela po latinsky?“

„Pravdaže. Veď učila latinčinu. Prekvapuje ma, že vy viete po latinsky.“

„Neviem, no mal som matku katolíčku.“

„Chápem.“ Nemotorne sa začal zviechať, no zatackal sa, klesol na koleno a zotrel nápis.

„Hrom do vás, Harlan!“ zrúkol som. „Počínate si, akoby ste ju boli sami zavraždili.“

„Netárajte hlúposti.“ Nasadil tenký, bielo lemovaný úsmev. „Ste si vcelku istý, že tá žena v zadnej izbe je Maude, však?“

„Som si vcelku istý, že klamete. Priveľmi okato ste ma chceli presvedčiť, že ju nepoznáte.“

„Aha.“ Oprášil si koleno. „Keď to viete, tak vám poviem pravdu. Nemýlite sa, je to moja sestra. Nezomrela však násilnou smrťou.“

Opäť som mal pocit, že všetko naokolo je nereálne. Sadol som si na ležadlo, ktoré pod mojou váhou zaskučalo ako zver.

„Je to tragický príbeh,“ pomaly pokračoval Harlan. „Dúfal som vlastne, že o tom budem môcť pomlčať. Maude zahynula včera v noci nešťastnou náhodou. Keď som odišiel z ateliéru, začala Listerovi vystrájať za to, že ma nepustil dnu. Správala sa naozaj ako nepríčetná. Lister ju tíšil, no vytrhla sa mu a doslova sa vrhla zo schodov. Pri páde sa zabila.“

„Tak vám to Lister popísal?“

„Je to čistá pravda. Pred chvíľou prišiel za mnou do hotela a všetko mi porozprával. Bral to strašne vážne. Poznám úprimný zármutok na prvý pohľad a viem, kedy človek vraví pravdu.“

„Potom ste lepší znalec ľudí ako ja. Myslím, že vás balamutí.“

„Čože?“

„Dolapil som ho prakticky pri čine, pokúšal sa totiž mŕtvolu zahrabať. A teraz sa vykrúca, ako len vie. Je to vlastne veľmi čudné, že ste také čosi zhltli.“

Harlan sa mi skúmavo zahľadel čiernymi očami do tváre. „Ubezpečujem vás, že hovorí pravdu. Viete, so všetkým sa mi zdôveril, aj s tým pokusom – pochovať ju. Ale vžite sa do jeho situácie. Keď sa Maude včera v noci zabila – keď zahynula – Lister okamžite pochopil, že naňho padne podozrenie, že najmä ja ho budem upodozrievať. Priznal sa mi, že už mal poťahovačky s políciou. V tej panike si nevyhnutne počínal tak, akoby bol dačo spáchal. Rozpamätal sa na tento opustený dom, doviezol mŕtvolu sem s úmyslom pochovať ju. Počínal si unáhlene, ba dokonca protizákonne, no myslím, že za daných okolností je to pochopiteľné.“

„Zrazu ste náramne zhovievavý, A čo tých päťtisíc, o ktoré vás chcel obtiahnuť?“

„Ako prosím?“

„Zabudli ste už na ten päťtisícový šek?“

„To pustíme z hlavy,“ povedal ľahostajne. „Je to moja vec, dotýka sa to iba jeho a mňa.“

Situácia sa mi postupne vyjasnila, no motívy som stále ešte nechápal. Lister dajako uhovoril Harlana, aby ho kryl. S najväčšou možnou dávkou irónie som nadhodil:

„Tak teda pochováme mŕtvolu a všetko pustíme z hlavy.“

„Presne tak si to predstavujem. Ale nie my. Vy. Nemôžem si dovoliť, aby som bol zapletený do dákej nezákonnej akcie.“

„A prečo si myslíte, že ja si už môžem dovoliť?“

Z vrecka na saku vytiahol koženkové puzdro, otvoril ho a ukázal mi cestovné šeky, ktoré v ňom mal. „Tisíc dolárov,“ povedal, „je podľa mňa primeraný honorár za pochovanie. Možno dokonca očakávať, že za tie peniaze sa na vec zabudne.“

Zatváril sa veľmi nevinne, no náruživo lipol na peniazoch, a preto vyzeral ako hlupák. Pripomínal hluchého, ktorý si nevie predstaviť, že ktosi iný počuje hudbu a dokonca sa mu aj páči. Neprotirečil som mu však. Nechal som ho šeky podpísať a vypočul som jeho smernice. Mám vraj mŕtvolu pochovať a na všetko zabudnúť.

„Úprimne ma mrzí, že sa takto správam voči Maude,“ povedal pred odchodom. „Nesmierne nerád nechávam sestru v neoznačenom hrobe, musím však pamätať na záujmy širšieho okruhu ľudí. Keby sa vec dostala do novín, školu by to zruinovalo.“

Mŕtvolu som pochopiteľne nepochoval. Nechal som ju ležať tam, kde bola, a pustil som sa za Harlanom späť do Santa Moniky. Dostihol som jeho voz ešte pred mestom, no nechal som ho pred sebou.

Zaparkoval na Wilshirskom bulvári a vošiel do kancelárie leteckej spoločnosti. Kým som si našiel miesto na zaparkovanie, opäť vyšiel a nasadol do vozu. Poznačil som si, kde bol, a šinul som sa za Mariánovým vozom k hotelu Oceano. Odstavil auto pri bielom chodníku, kde sa ho ujal zamestnanec garáže. V priečinku na rukavice som mal náboje, nuž som si opäť nabil revolver.

Hotelová hala bola pustá, iba recepčný úradník stál pri pulte a dve staré dámy hrali kanastu. V zadnej časti haly som zašiel do telefónnej kabíny a zavolal som cestovnú kanceláriu. Hlas, ktorý sa mi ozval, úzkostlivo dbal na strojený britský prízvuk.

„Sandersova cestovná kancelária, pri telefóne Sanders.“

„Tu je Reginald Harlan,“ zarapotal som. „Pamätáte sa na mňa?“

„Prirodzene, pán Harlan. Dúfam, že ste spokojný s rezervovaním?“

„Nie som si celkom istý. Viete, chcem sa ta dostať čím prv.“

„Ubezpečujem vás, pán Harlan, že som vám zabezpečil najskorší možný spoj. Odlet je o desiatej z Medzinárodného letiska.“ V uhladenom tóne zazvučala netrpezlivosť.

„Kedy ta priletíme?“

„Myslím, že som vám to vysvetlil. Máte to napísané na obálke.“

„Tak sa mi vidí, že som ju niekam založil.“

„Podľa letového poriadku budete zajtra ráno o ôsmej hodine chicagského času na mieste. Vyhovuje vám to?“

„Ďakujem.“

„Vďačne.“

Vykrútil som číslo hotelovej centrály a pýtal som si Harlana.

„Kto volá, prosím?“ zahlaholila spojovateľka.

„Lister. Leonard Lister.“

„Okamih, pán Lister, zavolám izbu pána Harlana. Už vás očakáva.“

„Nenamáhajte sa. Zájdem hore. Aké má číslo?“

„Tristo štrnásť, prosím.“

Vyviezol som sa výťahom na tretie poschodie. Chlapec vo výťahu si všimol moju tvár, utvoril ústa, zrejme už mal čosi na jazyk, no zazrel môj pohľad, a preto bez slova opäť zatvoril ústa. Harlanova izba bola v pred nej časti hotela, na dobrom mieste. Zaklopal som.

„Tu ste vy, Leonard?“

Keď Harlan otvoril dvere, vrazil som jednoducho dnu. Zaťaté päste si pritisol na hruď ako ženská. Nenávistne na mňa pozrel a povedal:

„Poďte dnu, pán Archer.“

„Už som dnu.“

„Tak si sadnite. Žiaľ, nebol som pripravený na to, že vás opäť uvidím. Totiž, tak skoro,“ dodal. „Mali ste vari dáke nepríjemnosti?“

„Nijaké nepríjemnosti. Veď to bola celkom normálna vražda.“

„Ale bola to predsa nehoda –“

„Možno ten pád zo schodov bola nehoda. Ale myslím, že pri tom páde sa nezabila. Na hrdle má odtlačky palcov.“

„Ale to mi je novinka. Nesadnete si, pán Archer?“

„Postojím. Po druhé, vaša sestra napísala v tom dome do prachu úryvok modlitby. Keď ju ta Lister priviezol, bola ešte živá. Po tretie, práve ste si kúpili letenky do Chicaga a opäť čakáte Listera. Akosi ste sa skamošili, nie?“

„Veď je to napokon môj švagor.“ Jeho hlas znel mierne.

„Máte ho veľmi radi?“

„Leonard má isté dobré vlastnosti.“

Sadol si do kresla pri okne. Nad jeho úzkou kormoráňou lebkou som videl oblohu a šíre, čisté more, posiate snehobielymi plachtami. Primnohých luhárov som už vypočúval vo všakovakých hotelových izbách.

„Mám dojem, že ste spolupáchatelia. Obaja by ste vedeli ťažiť zo smrti vašej sestry. Pokiaľ som si o vás dvoch vedel urobiť úsudok, obaja ste schopní vraždiť, ak vám to dačo vynesie.“

„Tak vy ste zmenili mienku o Listerovi?“

„Nie tak prenikavo ako vy.“

Harlan zatrepotal rukami nad hlavou. „Vážený priateľu, náramne sa mýlite. Bez ohľadu na to, že som vám slušne zaplatil, naozaj dúfam, že pustíte túto smiešnu teóriu z hlavy, a to vo vašom vlastnom záujme. Po prvé,“ napodobnil ma, „keby sme sa boli s Listerom spolčili, nebol by som vás včera požiadal o pomoc, no nie?“

„Mali ste zrejme dáky dôvod. Neviem ešte, aký.“

„Prišiel som k vám celkom dobromyseľne. Teraz však lepšie poznám situáciu. Celkom vážne vám vravím, že keby bol Lister moju sestru zavraždil, štval by som ho až na koniec sveta. Nepoznáte ma.“

„A čo tie letenky?“

„Ste na omyle. Nijaké letenky som nekúpil a keby som aj bol kúpil, vás do toho nič. Pozrite.“ Ukázal mi druhú časť spiatočnej letenky z Los Angeles do Chicaga. „Ako vidíte, zajtra ráno poletím do Chicaga celkom sám.“

„Všetko ste vybavili?“

„Nech vás šľak trafí!“ Boli to najsilnejšie slová, aké som od neho počul. Vstal a vykročil ku mne. „A už sa berte z mojej izby. Je mi z vás na vracanie.“

„Zostanem.“

„Zavolám hotelového detektíva.“

„Dočerta, zavolajte trebárs políciu.“

Podišiel k telefónnemu aparátu a zdvihol slúchadlo. Pokojne som sledoval, ako sa jeho hrozba vyparuje. Položil slúchadlo. Sadol som si do kresla, z ktorého vstal a Harlan odišiel do kúpeľne. Počul som, že zvracia. Naozaj mu zo mňa bolo na vracanie.

O chvíľu zacengal telefón. Zdvihol som slúchadlo. Ozval sa akýsi ženský hlas: „Reggie, volám z drogérie. Možeme prísť za tebou? Leonard si myslí, že to bude bezpečnejšie,“

„Isteže,“ povedal som zmeneným vysokým hlasom. „Máš letenky?“

„Pravdaže.“

Dvere kúpeľne sa otvorili. Harlan sa mi vrhol na chrbát. Opatrne som položil slúchadlo a obrátil som sa k nemu. Zaútočil na mňa nechtami a zubami. Musel som ho energicky utíšiť ľavou päsťou. Odtiahol som ho do kúpelne a zatvoril som za ním dvere.

Potom som si sadol na posteľ a pozeral na telefón. Lister je s dákou ženou, ktorá pozná Harlana. Pozná Harlana tak dobre, že ho volá Reggie. Jej a Listerovi zaobstaral letenky. V hlave sa mi celý prípad prevrátil hore nohami, až ma pritom striaslo, a všetko sa mi zjavilo v šialenom uhle. Celkom hore som zazrel Dolphinovu bezvýraznú mesiacovitú tvár a zahmlenú tvár ženy, ktorá mu ušla.

Opäť som vyhľadal jeho meno v telefónnom zozname. Telefón šesť ráz zacengal, kým sa tlmene ohlásil:

„Jack Dolphine.“

Vyhŕkol som bez obalu, aby nepoložil slúchadlo: „Počúvam, že vám ušla manželka.“

„Čo hovoríte? Kto je tam?“

„Ten súkromný detektív, dnes predpoludním sme sa zhovárali o Listerovom prípade. Ide o vraždu.“

„O vraždu? A čo s tým má Stella spoločné?“

„O to práve ide, pán Dolphine. Je Stella u vás?“ Dlhú chvíľu mlčal, no napokon odvetil: „Nie.“ Znelo to bezmála tak ticho ako mlčanie.

„Kedy odišla?“

„Povedal som vám. Včera v noci. Totiž, keď som ráno vstal, bola už preč.“ V hrdle sa mu vzopäla sebaľútosť, či dáka iná emócia. „Myslíte, že pri tej vražde ide o Stellu?“ Vzrušenie bo umlčalo.

„Vzchopte sa. Naozaj vám ušla manželka s Listerom?“

„Pokiaľ viem, áno. Lister ju zavraždil? To mi chcete povedať?“

„Nič vám nechcem povedať. Mám tu mŕtvolu. Vy by ste ju podľa všetkého vedeli identifikovať.“

„Dolapili ste Listera?“ spýtal sa dychtivo.

„Ešte nie. Ale čoskoro ho dolapím.“

„Za nijakú cenu ho nenechajte ujsť. Je to nebezpečný chlap. Zavraždil ju, viem, že ju zavraždil.“

Opäť ho začalo dusiť. Spýtal som sa ostro:

„Ako viete?“

„Vyhrážal sa jej. Vypočul som pred pár týždňami ich rozhovor, práve sa chystal odcestovať. Vadili sa v jeho ateliéri, ziapali na seba ako zvery. Chcela, aby si ju vzal, chcela sa so mnou rozviesť a odísť s ním. Odmietol, vraj si vezme inú, takú, ktorú naozaj ľúbi. Povedala, že mu to nedovolí. A vtedy jej pohrozil, že ak mu bude robiť prekážky, vlastnými rukami ju zaškrtí.“

„Odprisaháte to?“

„Odprisahám. Je to pravda.“ Hlas sa mu zlomil. „Naozaj ju zaškrtil?“

„Objavil som totiž mŕtvolu ženy. Neviem, o koho ide, dakto ju musí identifikovať. Som v hoteli Oceano v Santa Monike. Môžete ihneď prísť sem?“

„Myslím, že hej. Viem, kde to je. Je tam Stella?“

Na chodbe som začul rýchle kroky.

„Možno tu čoskoro bude. Poponáhľajte sa a príďte rovno sem. Som v izbe tristo štrnásť.“

Ktosi zaklopal na dvere. Položil som slúchadlo, vytiahol som revolver, podišiel som k dverám a naširoko som ich otvoril. Lister na mňa prekvapene pozrel. Oči mu vyliezli spomedzi bielych viečok. Mykol pravou rukou, no žena, ktorá stála vedľa neho, mu ju zadržala. Oboma rukami sa mu ovinula okolo jeho ruky a celou váhou sa na ňu zavesila:

„Prosím ťa, Leonard, už dosť násilností. Ďalšie násilenstvo už neznesiem.“

Naozaj pretrpela dáke násilenstvá. Stopy jej ostali na tvári. Na oku sa jej černela podliatina, naprieč lícom sa jej tiahli hlboké škriabance. Ináč bola pekná, vysoká, približne tridsaťročná, s útlymi bokmi a mala na sebe exkluzívne šaty. Na tmavej hlave jej sedel vkusný nový klobúčik. Jediné zdravé oko sa však zúfalo uprelo na mňa:

„Ste od polície?“

Lister jej voľnou rukou zakryl ústa: „Mlč, Nič nevrav. Ja to vybavím.“

Vtackali sa do izby, akoby boli zviazaní. Pätou som zavrel dvere. Žena si sadla na posteľ. Rany v tvári na bledej pleti výrazne vynikli. Lister si zastal pred ňou.

„Kde je Harlan?“

„Spytovať sa budem ja. Vy budete odpovedať.“

„Čo si to vlastne dovoľujete?“

Výhražne vykročil. Namieril som mu revolver na žalúdok.

„Dovoľujem si to, čo si môže človek dovoliť, keď má revolver. Je nabitý. Ak treba, stisnem spúšť.“

Žena za ním sa opäť ozvala. „Leonard, počuj ma. Je to daromné. Z násilenstvá vzíde zasa len násilenstvo. Ešte si sa nepoučil?“

„Neboj sa, vybavím to bez nepríjemností. Viem, ako treba na týchto hollywoodskych fičúrov.“ Obrátil sa ku mne a medzi fúzmi sa mu zablysol belostný úškrn. „Ide vám o peniaze, však?“

„To si myslí Harlan. Dal mi tisíc dolárov, aby som vraj pochoval akúsi mŕtvu ženu a na všetko zabudol. Odovzdám tie šeky na polícii.“

„To sú iba reči.“

„Veď aj uvidíte, Lister. A zároveň vydám polícii aj vás.“

„Ak vám nezaplatím, však? Koľko?“

Žena vzdychla. „Milý môj. Tie vykrúcačky a úskoky – také sú mrzké, také mrzké a úbohé, nechápeš? Skúsili sme tvoj postup, no dostali sme sa do závozu. Najvyšší čas, aby sme skúsili môj postup.“

„Nemôžeme, Maude. A nie sme v závoze.“ Sadol si na posteľ a položil jej ruku cez úzke plecia. „Len dovoľ, pohovorím si s ním, mal som už do činenia s podobnými indivíduami. Veď je to len súkromný detektív. Tvoj brat si ho včera najal.“

„Kde je môj brat?“ spýtala sa ma. „Je v poriadku?“

„Tam. Trochu je domlátený.“

Ukázal som revolverom na dvere kúpeľne. Pripadalo mi akosi trápne stáť pred ňou s namierenou zbraňou. Zastrčil som revolver za opasok, sako som si nezapol, keby som náhodou rýchlo potreboval zbraň.

„Vy ste Maude Harlanová,“

„Bola som. Teraz som Maude Listerová. Toto je môj manžel.“ Pozrela mi do tváre. Pochopil som, čo ich spájalo. Zrazu to zažiarilo ako blesk v temnotách.

„Tá mŕtva je Stella Dolphinová.“

„Stella? To je čudné, človek kohosi zavraždí, a pritom vôbec nevie, ako sa jeho obeť volá.“

„Nie,“ vyrazilo Listerovi zmučene z hrdla. „Moja žena nevie, čo vraví, prežila nesmierne ťažké chvíle.“

„Už je po všetkom, Leonard. Žiaľ, na úlohu zločinca nestačím.“ Prívetivo sa naňho usmiala, hoci jej rany zhyzdili úsmev, no mne ostal iba jeho smutný dozvuk.

„Leonard pri tom vôbec nebol. Práve sa sprchoval, keď sa tá žena – keď sa pani Dolphinová zjavila pri našich dverách. Zabila som ju.“

„Prečo?“

„Ja som bol na vine,“ odvetil Lister, „od samého začiatku. Nemal som pravo vziať si Maude a vnútiť jej svoj spôsob života. Bol som šialený, že som ju priviedol do toho bytu.“

„Prečo ste ju ta priviedli?“

Oči pod bielymi vlečkami mu znepokojneli, akoby zaostroval pohľad sám na seba. „Ani neviem. Stella si namýšľala, že som jej vlastníctvo. Musel som jej dokázať, že nie som.“ Pohľad sa mu ustálil. „Som príšerný blázon.“

„Mlč.“ Pohladila mu prstami zarastenú tvár. Chrbát ruky mala doškriabaný. „Všetko bol neblahý osud. Neviem ani, ako sa to odohralo. Jednoducho sa to odohralo. Spýtala sa, kto som, a ja som odvetila, že som Leonardova manželka. Vyhlásila, že ona je pred hospodinom Leonardova manželka. Pokúsila sa vniknúť do bytu násilím. Požiadala som ju, aby odišla. Povedala mi, aby som ja odišla a aby som sa s bratom vrátila domov. Keď som odmietla, zaútočila na mňa. Vytiahla ma za vlasy pred dvere. Asi som ju dáko posotila. Padla pospiatky zo schodov, až celkom dolu. Počula som, že lebkou narazila na betónu.“ Zakryla si útlou rukou ústa, akoby sa chcela umlčať. „Myslím, že potom som zamdlela.“

„Áno,“ pokračoval Lister. „Keď som vyšiel spod sprchy, ležala Maude v bezvedomí pred dverami. Odniesol som ju dnu. Až o hodnú chvíľu som ju prebral, a vtedy som sa dozvedel, čo sa odohralo. Uložil som Maude do postele a zišiel som dolu, že ošetrím Stellu. Ležala mŕtva pod schodami. Mŕtva.“ Hlas sa mu zlomil.

„Ľúbil si ju, Leonard,“ dodala jeho manželka.

„Neľúbil, odkedy som spoznal teba.“

„Bola krásna.“ V hlase jej zazvučal smútok aj otázka.

„Už nie je krásna,“ povedal som. „Je mŕtva, a vy ste prevážali jej mŕtvolu hore-dole. Čo ste tým sledovali?“

„Nič.“ Lister sa zatváril za bradatou maskou zahanbene ako nezbedný chlapec. „Stratil som hlavu, Maude chcela okamžite zavolať políciu. Ale ja som kedysi už mal s políciou opletačky. A bolo mi jasné, čo podnikne Dolphine, ak nájde Stellu mŕtvu pri mojich dverách. Dolphine ma nenávidí.“ V naivných modrých očiach sa zjavil zmätok, akoby mu v hlave svitalo. „Ani mu to nezazlievam.“

„Čo by podnikol Dolphine?“

„Spustil by krik a obvinil by ma z vraždy.“

„S tým by asi nepochodil. Podľa toho, ako to popísala vaša manželka, je to jasný prípad zabitia, pravdepodobne oprávneného.“

„Naozaj? Ja sa v tom nevyznám. Cítil som sa vinný za to, čo sa Stelle prihodilo, a vôbec som nerozmýšľal. Jednoducho som ju chcel odpratať a Maude poslať do cudziny, aby som ju uchránil pred všetkými ťažkosťami, ktoré som zapríčinil.“

„A na to ste potrebovali päťtisíc dolárov?“

„Áno.“

„Chceli ste ísť cez Chicago?“

„Zmenili sme plán. Reginald mi radil, aby som Maude odviezol nazad do Chicaga, Keď ste nás vypátrali, zašiel som za ním a so všetkým som sa mu zdôveril. Upozornil ma, že keby Maude odišla do cudziny, pokladalo by sa to za priznanie viny, keby sa azda vec dakedy dostala pred súd.“

„Pred súd sa to musí dostať.“

„Naozaj?“ Naklonil sa ku mne a posteľ zaprašťala pod jeho váhou. „Ak máte v sebe štipku ľudskosti, necháte nás odísť do Chicaga. Moja žena je taká nežná stvora. Neviem, či to chápete.“

„Vy to chápete?“

Sklopil pohľad. „Áno. V Los Angeles nemôže ísť pred súd. Vysnoria o mne kopu špinavosti a aj ju obkydajú.“

Namietol som; „Mám v sebe štipku ľudskosti, no nestojí to za reč. V tejto chvíli patrí všetok môj ľudský súcit Stelle Dolphinovej.“

„Sami ste povedali, že išlo o oprávnené zabitie.“

„Podľa toho, ako to popísala vaša manželka.“

„Neveríte mi?“ spýtala sa akosi užasnuto.

„Verím vám, pokiaľ hovoríte sama za seba. Ale nepoznáte všetky fakty. Stella Dolphinová má na hrdle odtlačky palcov. Také odtlačky som videl na hrdlách zaškrtených žien.“

„Nie,“ zašepkala. „Ja som ju len sotila, prisahám.“

Pozrel som jej na útle ruky, ktoré mrvila v lone. „Po vašich rukách tie odtlačky nemohli ostať. Sotili ste ju zo schodov, stratila vedomie, no potom sa jej zmocnil dakto iný. Ktosi ju našiel v bezvedomí a zaškrtil ju. Vy, Lister?“

Zvesil hlavu ako vyčerpaný býk. Na manželku vôbec nepozrel.

„Stella Dolphinová vám robila nepríjemnosti a hrozilo, že vám ešte väčšmi znepríjemní život. Rozhodli ste sa, že to skoncujete, že sa jej zbavíte nadobro. Bolo to tak?“

„Neblahý návyk,“ odvetil. „Neblahý návyk vypytovať sa, ako hovorí Cocteau. Vy ste tomu návyku celkom prepadli, Archer.“

„To zapríčiňujú luhári.“

„Dobre. Ak sa priznám a vezmem vinu na seba, necháte Maude v pokoji sa vrátiť s bratom do Chicaga?“

Pritisla tvár na jeho zohnuté plece a povedala: „Nie, Leonard, ty si to nevykonal. Ty ma len chceš chrániť.“

„Ty si to vykonala?“

Pomaly potriasla hlavou, ktorú mala stále položenú na jeho pleci. Obrátil sa a objal ju. Pozrel som ponad nich z okna na temnejúce more. Boli to vcelku slušní ľudia, normálni, vydesení budúcnosťou aj minulosťou, no pevne lipli na ostrej čepeli okamihu. A ja som ich trýznil. Celý prípad sa mi v hlave opäť prevrátil ako mnohohlavá obluda, ktorá sa mi chce vykľut z myšlienok.

Harlan otvoril dvere kúpeľne a tackavo vyšiel. Krvácal z nosa. Pozrel na mňa nenávistne a na zaľúbencov zronene. Nevšimli si ho, stál medzi dverami ako vinič.

„Nemal som sem vôbec prísť,“ povedal trpko.

Obrátil som sa k nemu. „To už stačilo.“

Dve schúlené postavy oslepli a ohluchli, akoby sa chúlili na ostrom skalisku ako jediná bytosť. Dvere vrzli. Myslel som, že Harlan zatvára dvere kúpeľne, a preto som pozrel nesprávnym smerom. Kým som sa zbadal, stál Dolphine v izbe. V roztrasenej ruke držal ťažký revolver. Podišiel k Listerovi a jeho manželke.

„Diabli, vy ste ju zabili!“

Lister chcel vstať z postele. Žena ho zadržala. Obrátila sa chrbtom k revolveru.

Revolver prehovoril veľmi hlasno, ozvena sa prevalila ako vzdialené hromobitie. Harlan medzitým prešiel do stredu miestnosti, možno chcel chrániť svoju sestru. Strela uviazla v jeho tele. Na okamih zmeravel, potom padol. Vystrelil som ponad neho.

Dolphinovi vypadol revolver z ruky Chytil sa rukami za žalúdok, oprel sa chrbtom o stenu a skĺzol na zem. V hrudi mu chrčalo. Oči mu slzili a tieklo mu z nosa. V tvári mu šklbalo, akoby sa usiloval pochopiť celý svoj žiaľ a neúspech. Medzi prstami sa mu vinul krvavý pramienok. Zastal som nad ním.

„Ako viete, že ju zabili?“

„Videl som ich. Všetko som videl.“

„Veď ste spali.“

„Nie, bol som v garáži. Zhodili ju zo schodov a potom prišili za ňou a zaškrtili ju. Lister ju zaškrtil. Videl som ho.“

„Ale nezavolali ste políciu.“

„Nie. Ja –“ Zalapal perami po slovách. „Som chorý človek. Bolo mi veľmi zle, nemohol som volať. Bol som hotový. Nebol som schopný slova.“

„Teraz ste na tom oveľa horšie, no jednako musíte hovoriť. Lister to nevykonal, však? Vy ste ju zaškrtili.“

Začal sa dusiť a vykašlávať krv. S hlbokými vzlykmi mu z úst vyrážali krvavé slová.

„Zaslúžila si to. Keď som jej povedal, že Lister si vzal tú druhú, myslel som, že sa vráti ku mne. Ale ani na mňa nepozrela. Iba to jej chodilo po rozume, ako by ho zasa opantala. A pritom som ju tak ľúbil!…“

„To vidím.“

„Ľúbil som ju. Ľúbil som ju.“

Zakrvavenými rukami si zakryl oči a zaskučal. Zvalil sa nabok, obrátil sa tvárou k stene a skučal. Tej noci zomrel.

Harlan bol už mŕtvy. Nemal sem vôbec prísť.

© John Ross MacDonald: The Name is Archer, New York (Bantam Books) 1955

© Translation Karol Dlouhý 1975

JOHN ROSS MACDONALD

DETEKTÍV ARCHER ZASAHUJE

Dobrodružné romány č. 232

Vydala Smena, vydavateľstvu SÚV SZM, Pražská ul. č. 11, 89714 Bratislava, ako 2096. publikáciu. Ilustroval Ľubomír Longauer. Obálku s použitím ilustrácií Ľ. Longauera navrhol Ján Meisner. Zodpovedný redaktor publikácie Milan Vároš. Výtvarný redaktor Pavol Blažo. Technická redaktorka Františka Karásková. Jazyková redaktorka Fraňa Pajorová. AH 10,53. VH 10 69. Náklad 40 000 výtlačkov. Výmer číslo 1338/1-1974. Vytlačili: Pravda, tlačový kombinát KSS, Tlačiarenské závody Pravda, Štúrova 4, Bratislava. Rozširuje PNS v celej ČSSR len v drobnom predaji.

73-117-75 14/7 Cena 5,— Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai