Fergusonova aféra

Ross Macdonald

(1980)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Klasická detektivka ve stylu americké drsné školy. Hlavní hrdina – právník Bill Guarrson obhajuje klientku obviněnou ze spoluúčasti na krádeži šperků. Původně banální případ se komplikuje, přibývá vražd, podezření směřuje také do řad policie a o život začíná jít i hlavnímu hrdinovi a jeho mladé ženě…

Ross Macdonald

Fergusonova aféra

© 1960 by Ross Macdonald

All rights reserved

Translation © Eva Oliveriusová, 2000

Jacket design © Zbyněk Janáček, 2000

Epilogue © TAMTAM Praha, 2000

ISBN 80-86191-14-1

KAPITOLA PRVNÍ

Celý případ začal úplně „nevinně“ na ženském oddělení okresní věznice. Měl jsem tam vyslechnout klientku, mladou zdravotní sestru Ellu Barkerovou, která byla ve vyšetřovací vazbě pro krádež. Vlastně to bylo tak, že prodala diamantový prsten, který byl součástí kořisti z nedávného vloupání. Policii to oznámil majitel starožitnictví, kterému prsten prodala.

Náš rozhovor se zpočátku vyvíjel takřka beznadějně. „Proč zrovna vy?“ chtěla vědět. „Myslela jsem, že lidi, co mají nějaký problém, si podle práva smějí vybrat svého obhájce. Zvlášť když jsou nevinní. Jako já.“

„S tím nemá co dělat nevinnost či vina, slečno Barkerová. Soudci mají abecední seznam všech obhájců ve městě. Kdo je právě na řadě, ujímá se obžalovaných bez prostředků. Ve vašem případě jsem byl zrovna já na řadě.“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Gunnarson. William Gunnarson.“

„To je legrační jméno,“ řekla a pokrčila nos.

Určitě nechtěla být hrubá, ale podezírala mě. Ze strachu byla odmítavá a neprozíravá. Byl bych si přál na rozhovor příjemnější místo než hovornu ve věznici.

„Je to staré skandinávské jméno. Barkerová – to je původně anglické jméno, viďte?“

„Asi. Záleží snad na tom?“

Za každou cenu se snažila působit otrle, aby nějak čelila svému okolí. Rozhlédla se po místnosti. Její zrak se zastavil na ocelových dveřích se špehýrkou z nerozbitného skla, na mřížích v oknech, na stole a židlích připevněných k ocelové podlaze. Její tmavé oči vše vnímaly doširoka otevřené a snažily se nic nevynechat, aby si mohla udělat obraz o celé své svízelné situaci. Byla tam teprve jednu noc.

„Chcete se odtud dostat, že?“

„Ne, chci si tu zařídit domácnost a zůstat tu na celý život. Kdo by nechtěl?“

„Chtěl jsem vám jen říct, že nejrychleji se dostanete ven, když mi povíte pravdu. Řekněte mi, jak jste přišla k tomu diamantovému prstenu, který jste prodala Hectoru Broadmanovi?“

„Abyste to mohl vykládat po celém městě, co?“

„Jsem váš obhájce, slečno Barkerová. Jak bych mohl zneužít vaší důvěry?“

„Vím o právnících svoje,“ odsekla mi s tajuplným výrazem. „A stejně mě mluvit nedonutíte, tak co!“

Podívala se na mne s jakousi zastíranou hrdostí. Svým způsobem nevypadala špatně, hubená, tmavá. V normálním prostředí, pořádně učesaná a upravená, mohla být hezká. Mohla to být dívka, které byste dali prsten.

„Kdo vám dal ten prsten, slečno? Já jsem si jist, že jste ho neukradla. Vy přece nejste zlodějka. Ani policie si nemyslí, že jste se vloupala k Simmonsům.“

„A proč mě tedy zavřeli?“

„Odpověď znáte tak dobře jako já. V poslední době tu došlo k řadě vloupání. Má to na svědomí nějaká organizovaná skupina.“

„Myslíte si, že k ní patřím?“

„To si nemyslím. Ale to, že odmítáte vypovídat, vede policii k takovému úsudku. Vědí, že kryjete zločince, a pokud se budete i nadále takto chovat, určitě si to i nadále budou myslet. Jste si sama vina jejich nespravedlivým postojem.“

Olízla si oschlé rty špičkou jazyka, jako by chtěla promluvit, všechno mi říct. Ale pak sklopila černé oči a podívala se jinam.

„Ten prsten jsem našla,“ řekla nevýrazně. „Sebrala jsem ho na chodníku, když jsem šla domů z nemocnice. Je to tak, jak jsem to řekla policistům.“

„Vy lžete, slečno Barkerová. Ten prsten vám někdo dal. Kdybyste ke mně měla důvěru a sdělila mi to, ujal bych se toho a jsem si jistý, že bych zařídil, aby vás na podmínku propustili. Ale to znamená, že byste musela kápnout božskou.“

„Tak jo,“ povzdechla si a položila si ruku na prsa. „Dostala jsem ho jako zásnubní prsten.“

„Od koho?“

„Od jednoho muže. Poznala jsem ho na dovolené v San Francisku.“

Lhát rozhodně neuměla. Mluvila přiškrceným hlasem, jako by se vůbec nechtěla slyšet.

„Můžete mi ho popsat?“

„Pěkný, vysoký, tmavovlasý a hezký, dalo by se říct. Ale zase tak moc vysoký nebyl. Asi jako vy. A taky asi tak starý,“ skončila nepřesvědčivě.

„Jak se jmenoval?“

„Neřekl mi své jméno. Viděla jsem ho jen jednou.“

„Ale dal vám zásnubní prsten s diamantem v ceně čtyř či pěti set dolarů!“

„Asi netušil, jak je cenný. A pak, byla to láska na první pohled.“ Snažila se tvářit hrdě a šťastně, snad aby tomu i sama uvěřila.

„Jestli chcete i dál lhát, slečno Barkerová, to se můžete docela dobře držet své verze, že jste našla prstýnek na chodníku.“

Stáhla si sukni přes kolena. Lak na nehtech už se jí loupal. „Nechápu, proč jste na mě takový. Jste horší než poručík Wills. Proč mě nenecháte na pokoji?“

„Nechám vás na pokoji, až mi podle pravdy řeknete, jak to bylo.“

„A když vám to řeknu, když vám řeknu všechno o tom člověku ze San Franciska, jméno a všechno, co se pak stane?“

„Asi vám vymůžu propuštění. Ten člověk je tady v Buenavistě, viďte? Milujete ho?“

„Chcete mě rozesmát?“ Ale do smíchu jí nebylo. „Řekněme, že mi vymůžete propuštění. Co potom? Co se stane potom?“

„Vám nic. V nejhorším byste mohla dostat na pár let podmínku.“

„Myslíte? Garantuju vám, že bych to pár let nevydržela!“

„Podmínka přece není nic tak nesnadného.“

„Tak to nemyslím. Myslím to takhle.“ Přejela si prstem po krku a slyšitelně vsákla vzduch mezi jazykem a zuby. Její zuřivé gesto mě překvapilo a dělalo mi starosti. Ji samotnou vyděsilo ještě víc, než už byla. Z tváře jí zmizela veškerá barva, jak se jí krev nahrnula k srdci.

„Hrozil vám někdo?“

Sáhla si na dolní ret a přikývla, velice nenápadně, jako by za okenními mřížemi stáli zvědové.

„Kdo vám hrozil?“

Mlčela, oči na mé tváři.

„Jestli to byl člen té loupežné party, uděláte dobře, když mi sdělíte jeho jméno. Pomůžete tak mně, policii i sobě. A celému městu tím posloužíte.“

„Jo, a skončím na hřbitově. Proč nejdete pryč a nenecháte mě na pokoji, pane Gunnarsone? Vy to nechápete. Ale já chci ještě žít, víte?“

„Kdo vám hrozil?“

Zavrtěla dvakrát hlavou, prudce a zarytě. Vstala a šla k oknu. Měla na sobě nemocniční obuv, takže její kroky nebylo vůbec slyšet. Stála zády ke mně, dívala se přes soudní nádvoří na věžní hodiny.

Seděl jsem a díval se na její hladké černé vlasy. Nemohl jsem tušit, jaká tajemství se pod nimi ukrývají, ale byl jsem si jistý, že to nebyly zločinné myšlenky. Na ty prostě neměla ty správné rysy: nebyla v ní ani slepá rezignace, nebylo v ní ani stopy po vzpurnosti, ani nepopsatelný divoký pach sexuchtivé šelmy, jíž narostly drápy.

Zaharašení klíče mě vytrhlo z myšlenek. Těžké dveře otevřela dozorkyně, která mě prve vpustila do hovorny. „Chtěl by s vámi mluvit poručík Wills, pane,“ oznámila mi.

Dívka u okna sebou leknutím trhla, ale pak dál bez pohnutí stála a dívala se mezi mřížemi ven, jako by ji fascinovaly věžní hodiny. Vyšel jsem na chodbu.

Harvey Wills, poručík tajné policie, se opíral o zábradlí točitého schodiště. Bylo mu něco přes padesát a měl za sebou skoro třicet let služby zákonu. Šedivé vlasy nakrátko ostřihané, výbojný všetečný nos. Barevně i svými způsoby zapadal do šedé hranatosti věznice.

„Tohle nemám rád,“ řekl jsem mu, když dozorkyně za mnou zavřela dveře. „I tak je nesnadné ji vyslýchat tady v tom prostředí a ještě mě k tomu vyrušuje policie!“

„To jsem nechtěl. Ale objevilo se něco, myslel jsem, že byste to měl vědět.“ Po chvíli se ještě mírným hlasem zeptal: „Je s ní moc práce?“

„Je vylekaná.“

„Proč tedy nezměkne a nevyklopí fakta, která potřebujeme? Bille, tohle je závažný případ. Sedmnáct vloupaček a škoda na penězích a majetku skoro čtyřicet tisíc. To, že ta holka prodala Broadmanovi diamantový prsten paní Simmonsové, je po pěti měsících první konkrétní stopa.“

„Ona nepopírá, že prsten prodala. Ale to nedokazuje, že má něco společného s loupežnou partou.“

„Ale ano, když to dáte dohromady s jistými dalšími fakty. Povím vám něco, co vám může dát berličku na cestu k nějakému řešení. Přes polovinu všech těch vloupání spojuje jedna nápadná věc: v devíti případech ze sedmnácti byli jeden či více členů oloupené rodiny v době vloupání v nemocnici. Ostatní členové domácnosti, pokud vůbec nějací byli, zrovna navštívili nemocného člena. Je naprosto jasné, že někdo z nemocnice dal gangu echo, že je vzduch čistý.“

„Ale proč by to měla být zrovna Ella Barkerová? V nemocnici musí přece pracovat na dvě stovky lidí.“

„Dvě stě čtyřicet sedm, hlídáme je už celé měsíce. Ale jen jedna prodala diamantový prsten z loupeže u Simmonsových. Jen ta jedna měla doma v zásuvce platinové hodinky z loupeže u Dentonů.“

„O jakých hodinkách to mluvíte?“

„O těchhle,“ a s gestem kouzelníka vyčaroval Wills cosi zabaleného v hedvábném papíře. Rozbalil a ukázal mi křehoučké dámské hodinky. „To jsme našli v bytě Elly Barkerové. Paní Dentonová poznala, že jsou její.“

Cítil jsem za zády naprostou prázdnotu, jako by se hovorna s čekající Ellou propadla. Uvědomil jsem si, že jsem do toho děvčete investoval možná příliš mnoho důvěry. Možná se mýlím, co se týká její neviny. Třeba její neochota odpovídat na mé otázky je pouze zarytá opatrnost a její strach úplně přirozený strach z toho, jak to všechno dopadne.

„Potřebuju, abyste se jí zeptal, jak přišla k těm hodinkám. To mi snad neodmítnete.“

„Zeptám se jí.“

Ale než jsme přivolali dozorkyni, volal zdola nějaký muž: „Pane poručíku, jste tam nahoře?“

Wills se naklonil přes zábradlí. „Co se děje, Granado?“ zeptal se.

„Máme práci v Pelly Street.“

„Jakou práci?“

Seržant Granada vystrčil tmavou zachmuřenou tvář do zastíněného ohybu schodiště. „Někdo se pokusil voddělat Hectora Broadmana.“

KAPITOLA DRUHÁ

Wills mě vzal s sebou. Seděl jsem na zadním sedadle jeho černého merkuru. Granada řídil za zvuku sirény. Za námi se brzy v kontrapunktu rozječela další siréna. Než jsme vystoupili z vozu, zastavila u chodníku za námi sanitka.

Broadmanův obchod byl v chudém sousedství mezi mexickým krámkem s potravinami a teplými mexickými specialitami a zchátralým hotelem. Okna obchodu byla ručně popsaná nápisem: KUPUJEME a PRODÁVÁME VŠECHNO včetně KUCHYŇSKÝCH DŘEZŮ. VYKUPUJEME STARÉ ZLATO. VŠE ZA VÝHODNÉ CENY. Uvnitř to vypadalo jako v hnízdě obrovské kavky, nacpaném troskami lidského života. Dole v krámě v zaprášeném pološeru bděla nad vším bílá kuchařská čepice a zpod ní volal vyděšený hlas:

„Tady je, tady vzadu!“

Wills a Granada došli k bílé čepici a hlasu pod ní. Pohybovali se, jak se na policisty sluší: cílevědomě a trochu výhružně. Dva muži ze sanitky, jeden vysoký, druhý malý, cupitali za nimi lehkými kroky jako stíny a já skupinu uzavíral.

Na gauči vzadu seděl vzpřímeně muž, na jehož holé hlavě svítila jasně červená krev jako paruka. Podpíral ho hnědý hubený muž s onou bílou kuchařskou čepicí a zástěrou. Zkrvavený muž hlasitě a sténavě dýchal: zajíkavě nadechoval a plačtivě vydechoval. Pomalu otočil oči k nám: byly jako žilkovaná vejce pod hnízdy jeho obočí. Odtáhl se od muže, který ho podpíral, postavil se jakž takž na nohy a udělal pár vrávoravých kroků jako tlusté, přerostlé dítě učící se chodit, a padl na kolena, po kterých se od nás odebral do džungle mnoha kusů nábytku. Při tom ze sebe vydával podivné neartikulované zvuky.

„Co je to s Broadmanem?“ zeptal se Wills,

„Však se podívejte sám!“ Muž v kuchařské čepici byl celý žlutý. Možná ho hryzalo svědomí, možná podlehl nějaké své osobní panice. „Někdo ho vzal pořádně přes hlavu.“

„Kdo ho vzal přes hlavu, Manueli?“

Manuel pokrčil rameny. Udělal to velice opatrně. Jeho krk a obličej zůstávaly nepohnuté, jako by ta ohromná naškrobená čepice na jeho hlavě byla z ledu a hrozila, že spadne. „Jak bych moh vědět? Zdi jsou tlustý a já dělal tamales. Vtom jsem ho slyšel, jak ječí.“ Sklopil oči. Na zástěře měl stopy od krve.

„My se o toho chudáka postaráme,“ ozval se jeden z mužů ze sanitky.

Podíval jsem se na něho pořádně. Nebyl už to žádný mladíček. Bylo mu nejméně čtyřicet a pod očima měl namodralé váčky. Ale pohyboval se svižně na svůj věk. Jeho parťák byl mnohem mladší, obtloustlý a v kulaté tváři mírně ušmudlaného andělíčka zářily jasné oči.

„To udělejte, Whitey,“ pronesl suše Wills.

Broadman se pokoušel zalézt pod hollywoodskou postel. Ale mezera nad podlahou byla příliš úzká a on se snažil postel nadzvednout rozbitou hlavou.

Sanitáři ho popadli pevnýma, ohleduplnýma rukama a každý z jedné strany ho postavili na nohy. Vzepřel se jim jako mustang.

„Ale, ale, jen klid,“ řekl mu ten vysoký staromladý sanitář. „Utrpěl jste pořádnej šok, starouši, ale budete zase v richtiku. Dovezem vás k doktorovi a ten vás dá do pořádku.“

Broadman do nich kopal. Zvedli ho ze země, vydávali přitom konejšivé zvuky s téměř masochistickou trpělivostí ošetřovatelů.

„Bojí se snad něčeho?“ zeptal se Granada.

Broadman mu odpověděl ječivým, vyděšeným hlasem: „Já nechci! Nemůžete mě donutit, abych šel do nemocnice!“

A zase se mezi nimi začal zmítat. Sanitáři už byli unaveni. Tlouštík měl na bradě škábance. Bledé oči dlouhána byly plné slzí a šedivé myší vlasy mu ztmavly potem.

„Seržante, pomozte nám!“

„Říkali jste, že ho zvládnete, nechtěl jsem se vám do toho plést,“ usmál se ironicky Granada.

„Dejte se do toho, Pikeu,“ utrhl se na něho Wills. „Ať si Broadman ještě víc neublíží!“

Granada byl silný chlapík s býčí šíjí. S jeho pomocí rychle Broadmana zvládli. Vynesli ho ven s roztaženými pažemi a kopajícíma nohama. Kolem sanitky se shromáždil dav, bzučelo to tam jako v úle.

Broadmana připevnili k nosítkům.

Granada chytil nosítka u Broadmanovy hlavy a oba sanitáři vzali druhý konec. Zasunuli Broadmana do sanitky.

Raněný muž to však ještě nevzdával: „Nikam s váma nepojedu! Musím hlídat krám. Když tu nebudu, vyloupí to všechno! Lupiči a vrazi!“

„Už se uklidněte,“ slyšel jsem, jak říká Granada hlasem obdivuhodně jemným. „Nikdo vám přece už neublíží.“

Broadman se ztišil. Granada pokračoval v utěšování: „Nemusíte mít o nic strach. Krám vám ohlídáme, od toho jsme tady.“

Granada vylezl pak ze sanitky a řekl Whiteymu: „Myslím, že se uklidnil. Radši ho rychle odvezte. To zranění může být horší, než vypadá.“

Whitey si vlezl vedle Broadmana a sanitka se řvoucím motorem odjela. Přihlížející se rozestoupili a jedna žena v šátku pronesla hrobovým hlasem: „Ať to udělal, kdo chtěl, Broadman si o to koledoval.“ Pak se začali všichni rozcházet, možná proto, aby se do něčeho nezapletli.

Granada zvýšil hlas: „Prosím vás, lidi, vy co bydlíte tady v sousedství, pojďte všichni dovnitř. Pana Broadmana přepadli, možná okradli. Každá informace od vás nám může pomoct.“

Začali se pomalu a váhavě po dvou po třech loudat dovnitř. Bylo jich skoro dvacet: recepční z vedlejšího hotelu, kuchař z mexického krámku a pár dalších Američanů španělského původu. Vylekané ženy v opraných šatech, důchodce opřený o hůl a černooká Cassandra zabalená do šátku.

Rozsadili se různě po starém nábytku z Broadmanovy sbírky. Granada jim kladl otázky, zatímco Wills celé místo prohledával. Já se posadil opodál na odřenou koženou vycpanou sedačku, poslouchal jsem a doufal, že se dozvím něco, co by pomohlo mé klientce.

Ale nedočkal jsem se. Jako by obyvatelé Pelly Street ztratili v přítomnosti policie dar řeči. Když se Granada zeptal ženy v šátku, co myslela tou poznámkou, odpověděla, že slyšela ze čtvrté nebo páté ruky, jak Broadman půjčuje peníze na dvacetiprocentní týdenní úrok. A že Broadman má spoustu nepřátel, ale ona je nezná.

Stařec s holí mohl vědět víc: tvářil se, že je hluchý jak poleno a úplně senilní. Ale neříkal nic. Poznamenal jsem si alespoň jeho jméno. Byl to jakýsi Jerry Winkler a řekl, že bydlí vedle v hotelu.

Manuela si nechal Granada na konec a ostře na něho uhodil. Ale skvrny na zástěře byly snadno vysvětlitelné: našel Broadmana napůl bezvědomého na podlaze a pomohl mu na gauč. Pak zavolal policii. Jinak nic neudělal, nic neviděl, nic neslyšel.

„Copak vám Broadman nic neřekl?“

„Řek, že se ho pokusili oloupit.“

„A kdo?“

„To neřek. Že prej si to s nima vyřídí sám. Nechtěl ani, abych volal – abych vás volal.“

„Proč?“

„To neřek.“

Granada ho rozhněvaným posunkem poslal pryč, ale když byl u dveří, zavolal ho zpátky.

„Chcete eště něco, pane Granada?“

Granada prohodil s úsměvem na rtech, který ostatní část obličeje nesdílela: „Jen jsem vás chtěl poprosit, abyste ode mě pozdravoval bratra. Připomeňte mu mou existenci.“

„Vona vás mu připomíná dost často Secundina, moje švagrová.“

Bez viditelné změny přešel Granadův úsměv do zamračení. „To je dobře. A kde je Gus teď?“

„Šel na ryby. Dal jsem mu den volna.“

„Takže on teď pracuje u vás?“

„Přece to víte, pane Granada!“

„Ale dřív dělal u Broadmana, co?“

„To přece taky víte. Vodešel vod něj. Já ho tu potřebuju.“

„Já to slyšel jinak. Já slyšel, že ho Broadman vyhodil hned druhej den!“

„Lidi říkají spoustu věcí, který nejsou pravda, pane Granada.“ Manuel ironicky zdůrazňoval slovo „pane“.

„Tak koukejte, ať nejste taky takový. A řekněte Gusovi, že s ním chci mluvit, až se vrátí z ryb.“

Manuel pak odešel, opatrně, aby mu nespadla čepice.

„Pelly Street,“ poznamenal Granada sám pro sebe. Pak vstal a řekl mi živě: „To by mohl být důvod, pane Gunnarsone. Dvacet procent za týden je moc dobrá motivace pro toho, kdo je nemá. Už dřív jsem slyšel, že Broadman odře kde koho. Možná, že je milionář. Víte, jeden z těch, co si zašívají vkladní knížky do matrace.“

„Kéž by mi někdo zašil pěkně vypasenou knížku do futra od saka,“ usmál jsem se.

„Já myslel, že všichni právníci jsou boháči!“

Šli jsme pak společně dozadu za Willsem. Obdélníková část místnosti byla od zbytku oddělena přepážkou, oplocena a zastřešena ocelovou sítí. Silné drátěné dveře byly dokořán, visací zámek rozevřený. Vešli jsme do Broadmanovy nezvyklé kanceláře.

V jednom rohu ohrazeného prostoru stál starodávný černý kovový sejf. Za obrovským starým psacím stolem byla zčásti schovaná neustlaná postel, přiražená čelem k sejfu. Na stole mezi kupou papíru stál telefon s vyvěšeným sluchátkem. Chtěl jsem sluchátko zavěsit a skoro jsem propadl dírou v podlaze. Granada mě zachytil prsty připomínajícími ocelové háky. „Pozor, pane Gunnarsone!“

Ustoupil jsem od otevřeného propadliště – za dírou vedly dřevěné schody dolů do nažloutlého vlhkého šera. Granada zavěsil sluchátko a telefon okamžitě zazvonil. Wills vystoupil z podzemí a vzal si sluchátko, které mu Granada podával.

Wills měl obličej pokrytý kapkami potu. Po chvíli naslouchání zbledl. „To je zlé. Radši sem pošlete identifikační četu. Rozumíte?“ Zavěsil a obrátil se ke Granadovi: „Broadman zemřel.“

„Na ty rány na hlavě?“

„Musíme to předpokládat, pokud pitva neukáže něco jiného. Co víme teď naprosto jistě, je to, že byl mrtev, když ho přivezli do nemocnice. Podívej se dolů, Pikeu. Je tam spousta starých koberců a matrací, někdo je zřejmě přehazoval. Já tam nic zvláštního nenašel, ale třeba budeš mít víc štěstí.“

„A co mám hledat?“

„Tupý předmět se stopami krve.“ Když Granada sestupoval dolů, obrátil se Wills na mne: „Jsem rád, že jste tu zůstal, potřebuju s vámi mluvit. Tohle mění situaci vaší klientky.“

„K lepšímu, nebo k horšímu?“

„To záleží na ní, nemyslíte? A na vás. Je ve vězení už čtyřiadvacet hodin, což znamená, že je členkou gangu, ale má čisté ruce, pokud se týká tady té vraždy. Neexistuje žádný rozumný důvod, proč by neměla mluvit a zachránit se tak od dlouhého věznění.“

„Jak by mohla o téhle vraždě vědět?“

„Já netvrdím, že zrovna o tomhle něco ví. Ale musí být schopna označit ostatní členy gangu. Když kápne božskou –“ Wills zvedl ruce v gestu, které se k jeho osobě nehodilo, jako by pouštěl na svobodu imaginárního ptáka. „Chápejte, já nechci nic slibovat. Ale kde bychom byli, kdyby s námi lidi nespolupracovali?“

Tam, kde jsme, pomyslel jsem si, protože s námi nespolupracují. Ale jinak jsem byl překvapen, že se Wills pokouší mluvit mým jazykem.

„Vy si tedy myslíte, že tuhle vraždu má na svědomí ta lupičská banda?“

Přikývl. „Už nějaký čas jsme Broadmana podezírali, že je jeden z nich, v každém případě že jim poskytuje jedno z odbytišť. První hmatatelný důkaz jsme dostali minulý týden. V jedné aukční síni v Los Angeles se objevily pozlacené hodiny. Jeden člen jejich bezpečnostní jednotky měl podezření a pročetl si náš oběžník. Byly to hodiny z loupeže v Hampshire, okres Foothill, a byla to část zásilky z Broadmanova starožitnictví.

Broadman měl pochopitelně připravený svůj příběh. Koupil ty pozlacené hodiny od jakési staré dámy, která je prodala proto, že už neměla žádné prostředky. Tu dámu nikdy předtím neviděl. A musel dobře vědět, že jsou kradené, protože měl náš seznam pro zastavárny. Ale on to nečetl, že prý špatně vidí. A kdyby stále jen četl policejní seznamy, kam by přišel a co by se stalo s obchodem?“

Wills se opíral o stůl a zamyšleně se díval drátěnou přepážkou na zpřeházené předměty navršené na sobě jako důkaz, že si z nich nikdo nevybere.

„Broadman by to byl měl lepší ve vězení. Ale ty hodiny nestačily na uvěznění. Nemohli jsme mu dokázat, že si je vědom přestupku. Věděl ale, že ho hlídáme, a chtěl se z té sítě dostat. Když mu Ella Barkerová včera prodala ten diamant, byl u telefonu dřív, než vyšla z krámu.“

„Myslíte, že věděl, že ten prsten je kradený?“

„Určitě. A taky ji znal.“

„To můžete dokázat, poručíku?“

„Můžu. Říkám vám to jen proto, abyste se vzdal naděje na její nevinu. Broadman ležel před pěti šesti měsíci v nemocnici. Ella byla jednou z jeho ošetřovatelek. Spřátelili se. Zeptejte se jí, až se jí budete ptát na ty hodinky. A za každou cenu se snažte, aby odpověděla, uděláte jí tím laskavost. Namouduši bych byl strašně nerad, aby ta holka odskákala všechno sama.“

„Vy byste ji v tom nechal?“

„Já ne, zákon.“

Když přijeli další muži zákona s kamerami a s vybavením na snímání otisků, vyšel jsem na ulici. Sluneční paprsky mě oslepily. Jako nabroušené nože se odrážely od pochromovaných částí dvou policejních vozů u chodníku.

V ubohé ulici byly oba vozy nápadné, ale pozornost kolemjdoucích spíše odvracely: všichni se obraceli na druhou stranu, jako by doufali, že se tak dostanou ze sféry působnosti policie. Tušil jsem, že už zvěst o Broadmanově smrti šla městem jako proroctví zkázy celé Pelly Street.

Před hotelem se opíral o hůl Jerry Winkler jako nepevná trojnožka nesoucí těžkou šedivou hlavu. Přenesl pečlivě váhu na druhou nohu a zamával holí. Šel jsem k němu.

„Slyšel jsem, synku, že Broadman umřel?“

„Ano, umřel.“

Mlaskl, až mu jazyk zavibroval za rty pokrytými vousem. „Takže to je vražda, co?“

„Zdá se.“

„A vy jste právník, že jo?“ Dotkl se mé paže žilnatou rukou s revmatickými klouby. „Já jsem Jerry Winkler, tady mě všichni znají. Eště jsem nikdy nesvědčil u soudu. Jeden kamarád jednou svědčil. Povídal, že svědkům platěj.“

„Není to moc, pár dolarů. Soud vám prostě zaplatí za ztracený čas.“

„Já mám spoustu času na ztrácení!“ Prohrábl si chlupatou bradu a zkoumal můj obličej jako starý hladový pes, doufající, že dostane kost. „A na mockrát pár dolarů.“

„Vy něco víte o Broadmanově smrti?“

„Možná bych věděl, kdyby se mi to vyplatilo. Co abyste šel ke mně nahoru trochu si poklábosit?“

„Na chvíli. Nemám moc času nazbyt, pane Winklere. Jmenuju se Gunnarson.“

Vedl mě nevzhlednou chodbou, po úzkém schodišti s vyšlapanými schody a po úzké chodbičce dozadu ke své špeluňce. Měl v ní železnou postel, staré umyvadlo, prádelník se zakaleným zrcadlem, starodávné houpací křeslo. Čišelo z toho všeho nadmíru osamělé čekání.

Nabídl mi houpací křeslo u jediného okna, z něhož bylo vidět do úzké uličky. Pak se pomalu a namáhavě usadil na posteli. Seděl nakloněný dopředu a stále se opíral o hůl.

„Chci udělat, co se patří. Ale zase nechci skončit tak, abych na tom byl hůř, než na tom jsem teď.“

„Jak byste si to představoval?“

„Všechno je s něčím spojený. Zkuste žít ze šedesáti dolarů důchodu, jestli myslíte, že to je možný. Voblečení mám z Armády špásu, ale stejně jsem před koncem měsíce bez krejcaru. Manuel mi vobčas dává zadarmo večeři, ke konci měsíce.“

„Zabil snad Manuel Broadmana?“

„To jsem neřek. Nic jsem ještě neřek. Hodlám splnit svoji občanskou povinnost, dozajista, ale to přece není nic špatnýho, když z toho chci taky něco mít. No ne?“

„Vy jste povinen poskytnout úřadům informaci, pane Winklere. Jste na tenkém ledě, jestliže informace zadržujete.“

„Já nic nezadržuju. Jen se snažím si vzpomenout. Paměť už mi moc neslouží.“

„A na co jste si vzpomněl?“

„Co jsem viděl.“ Winkler váhal. „Myslel jsem si, že by za to mohlo něco kápnout.“

Pokojík a ten lstivý stařec v něm mě svírali a skličovali. Udělal jsem gesto, které jsem si nemohl dovolit, a z hubené náprsní tašky jsem vzal pětidolarovku. Podal jsem mu ji se slovy: „Za tohle můžete mít pár večeří.“

Přijal ji se zářivým úsměvem. „To si pište! Máte dobrý srdce a Jerry Winkler na vás bude pamatovat při modlitbách.“ Aniž změnil tón hlasu, řekl: „Broadmana zabil Gus Donato. Mladší Manuelův bratr Gus.“

„Vy jste ho při tom viděl, pane Winklere?“

„Ne, ale viděl jsem ho vejít a viděl jsem ho vodejít. Seděl jsem tady, co sedíte vy, vzpomínal na starý časy a tu vidím, jak Gus vjíždí s pickupem do ulice. Vyndá zezadu hasák, schová ho do nohavice a krade se zadním vchodem do Broadmanova krámu. Za pár minut vychází s jutovým pytlem přes rameno. Hodí ho dozadu do vozu a jde zpátky pro další.“

„Poznal jste, co v tom pytli bylo?“

„Ne. Ale byl nacpanej věcma, to vám povídám. A ty další taky. Šel čtyřikrát, možná pětkrát, vždycky vynes pytel a hodil ho dozadu. Pak vodjel.“

Díval jsem se mu upřeně do vybledlých očí. „Jste si tím úplně jistý?“

„Naprosto.“ Potvrdil to úderem hole do prkenné podlahy. „Dyť ho vidím pořád. A tentokrát jsem pozoroval zvlášť bedlivě, páč má zakázaný řídit auto.“

„Je moc mladý?“

„Néé, starej je dost. Ale když je někdo venku na podmínku, tak řídit nesmí. Už měl s autama spoustu patálií. Proto byl taky poprvý zavřenej.“

„Gus je váš kamarád?“

„To bych neřek. Jeho bratr Manuel je dobrej kamarád.“

„Říkáte, že Guse vidíte pořád.“

„Jasně, u Manuela. Meje u Manuela nádobí vod tý doby, co mu dal minulej tejden Broadman padáka.“

„Proč mu dal padáka?“

„To jsem se vám pořádně nedověděl. Bylo to něco s ňákejma hodinama, zlatejma. Gus to vodnes někam, kam neměl. Slyšel jsem, jak se vo tom Manuel s Broadmanem tady dole na ulici dohadovali.“

Otevřel jsem okno. U zadního vchodu k Broadmanovi se radili dva policisté v civilu. Podezíravě zvedli hlavu a podívali se na mne. Ustoupil jsem a zavřel okno.

„Vám sotva něco unikne, pane Winklere!“

„Dělám, co můžu.“

KAPITOLA TŘETÍ

Dovedl jsem ho k Willsovi do Broadmanovy klece a tam jsem ho nechal. Taxíkem jsem jel zpátky k budově soudu. Moc jsem chtěl dát Elle Barkerové další otázky. Ale jí se moc nechtělo odpovídat.

Když mě dozorkyně přivedla do hovorny, nezvedla ani hlavu. Seděla, hubené paže položené na okraji stolu – shrbená a pokleslá jako ptáče, které už se vzdalo naděje na svobodu. Odpolední slunce na ni dopadalo oknem a dělalo jí na zádech mřížoví stínu.

„Vzchopte se, Barkerová, první den je vždycky nejhorší,“ poznamenala dozorkyně a dotkla se dívčina ramene. Chtěla asi být laskavá, ale znělo to povýšeně a skoro výhružně. „Máte tady pana Gunnarsona. Přece nechcete, aby vás viděl takhle sklíčenou.“

Ella se odtáhla od její ruky a řekla: „Jestli se mu to nelíbí, tak sem nemusí chodit. Vůbec sem nemusí chodit.“

„To je nesmysl,“ pokračovala dozorkyně. „Ve své situaci potřebujete advokáta, to si musíte uvědomit.“

„Necháte nás o samotě, paní Clementová?“

„Jak si přejete.“ Dozorkyně vyšla a potřásala klíči jako melancholickými kastanětami.

Posadil jsem se ke stolu naproti Elle. „Hector Broadman je mrtvý. Zavražděný.“

Tmavé řasy jí ukrývaly oči. Nevzhlédla. Měl jsem pocit, že cítím její strach, jako by z ní stoupal v neviditelné páře. Ale možná to byl jen pach toho místa.

„Znala jste přece Broadmana?“

„Ležel v nemocnici. Ošetřovala jsem už spoustu pacientů.“

„Co mu bylo?“

„Měl nějaký nádor, nezhoubný. Někdy loni v létě.“

„A od té doby jste ho viděla, že?“

„Jednou jsem s ním měla schůzku,“ odpověděla stále monotónním hlasem. „Nějak si mě oblíbil a já takových pozvání moc neměla.“

„O čem jste mluvili?“

„Mluvil hlavně on. Starší vdovec. Pořád mluvil o hospodářské krizi. Míval nějaký podnik někde na východě Států. Za krize o něj přišli, to byla jeho první žena ještě živa. Přišli o všechno, co měli.“

„On byl víckrát ženatý?“

„Ne, tak jsem to nemyslela!“ Po těch slovech teprve zvedla hlavu. Dívala se vylekaně. „Jestli si myslíte, že bych si vzala takovýho tlustýho plešatýho dědka jako pan Broadman, tak jste na omylu. Ale ne že by to bylo nešlo.“

„Nabídl vám manželství? Hned na té první schůzce?“

Váhala, pak řekla: „Viděla jsem ho pak ještě párkrát. Bylo mi ho líto, dalo by se říct.“

„Kde vám nabídl manželství?“

„V autě. Trochu pil v –“ otevřené rty jí na okamžik zamrzly, pak se zavřely.

„Kde?“

„Různě. Řekl, že si vyjedeme. Ve městě a nahoře v kopcích.“

„Chtěl vás seznámit s přáteli?“

„Žádné neměl,“ řekla hodně rychle.

„A kde tedy trochu pil ten večer, kdy vás požádal o ruku? Bylo to v jeho domě?“

„Žádný neměl. Jedl po restauracích a spal v tom krámě. Řekla jsem mu, že přece nemůže čekat, že by s ním nějaká žena takhle žila. Pak navrhl, že by se nastěhoval ke mně a že by mi byt zařídil.“

„To bylo od něj velkorysé!“

„Jo, to bylo!“ Ústy jí škubl úsměv. „Měl to všechno promyšlené. Já se k němu asi nechovala moc hezky, myslím ten poslední večer. Dost se ho to dotklo.“ Úsměv na jejích rtech byl najednou krutý.

„Kde jste říkala, že pil?“

„Nic jsem neříkala. Vlastně jsem mu něco k pití nabídla sama. Já nepiju, ale mívám vždycky něco doma pro přátele.“

„Kdo jsou vaši přátelé, kromě Broadmana?“

„Nikdo zvláštní. Děvčata z nemocnice. A neříkala jsem, že byl Broadman můj přítel.“

„Musel být váš moc dobrý přítel, když vám dal ty platinové hodinky.“

Narovnala se a napjala krk, jako bych jí na něj hodil smyčku a chtěl zatáhnout. „To tedy nedal!“

„A kdo vám je dal?“

„Nikdo. Jestli si myslíte, že od mužů přijímám drahé dary –“

„Ty hodinky našli dneska ve vašem bytě.“

Kousla se do rtu. Za její hlavou bylo vidět věž soudní budovy. Slunce už se za ni schovalo a stín věže dopadal na okno jako hmatatelná temná hmota. Kdesi v železných útrobách budovy rachotilo plechové nádobí. Podle věžních hodin bylo půl šesté.

„To nebyl Hector Broadman, kdo mi dal ty hodinky,“ řekla. „Nevěděla jsem, že jsou kradené. Když dá mužský děvčeti hodinky nebo prstýnek, nenapadne ji, že to je kradené.“

„To ale byla hodně špinavá hra, kterou si s vámi někdo zahrál. Myslel jsem si, že si to budete chtít s dotyčným vyřídit.“

Přikývla. Dívala se na mne nad sepjatýma rukama.

„Nechcete mi všechno říct, Ello. Brzy budete mít večeři a mě vyzvou, abych odešel. Když budete čekat do zítřka nebo do pozítřka, může být pak pozdě.“

„Pozdě?“

„Pozdě pro vás. Vy máte teď možnost pomoct policii najít Broadmanova vraha. Radím vám, využijte té možnosti. Neuděláte-li to a policie ho chytí bez vaší pomoci, nebude to pro vás dobré.“

„Co udělal Broadmanovi?“

„Praštil ho do hlavy. Přece tu nechcete nečinně sedět a nechat ho utéct.“

Začala si prohrabávat vlasy. Tolik se soustředila na své myšlenky, že si je rozcuchala a už je neuhladila.

„Já vím, že nechcete, aby se taky vám stalo něco takového. Není vám líto druhých? Jste přece ošetřovatelka a vsadím se, že zatraceně dobrá.“

„Nemusíte mi pochlebovat, pane Gunnarsone. Řeknu vám, kdo mi dal prstýnek i hodinky.“

„Gus Donato?“

Na jeho jméno vůbec nezareagovala. „Ne. Jmenuje se Larry Gaines.“

„Je to ten muž ze San Franciska?“

„Je plavčíkem ve Foothill klubu. Žádný muž ze San Franciska neexistuje.“

Toto přiznání jí dalo víc námahy než všechno ostatní, co mi řekla. Měla tak vyschlo v ústech, že chvilku ani nemohla promluvit. Mně to nevadilo. Zapálil jsem si a srovnával jsem si všechno v hlavě. Křížový výslech je krutá záležitost i za nejlepších podmínek. Nejhorší to je v soukromí mimo soudní prostory, když musíte svým klientům nacpat jejich lži zpátky do krku, až se jimi začnou dusit.

Ella měla v každém případě lží už dost. Sdělila mi krátký a zcela prostý průběh své známosti s Larry Gainesem.

Seznámila se s ním prostřednictvím Broadmana. Na druhé schůzce ji Hector vzal k Larrymu. Zřejmě se necítil dost zábavný, aby s ní byl úplně sám. Larry byl jiný, tak odlišný, že nemohla pochopit, jak se ti dva mohli spřátelit. Vypadal pěkně, byl zdvořilý a jen o pár let starší než ona. Bydlel v jednom domě v kaňonu za městem.

Byl to vzrušující večer. Seděla mezi dvěma muži v malém domě. Pili tureckou kávu, kterou Larry připravil, a poslouchali hudbu. Když oba muže srovnávala, došla k závěru, že Hector Broadman pro ni není.

Když podruhé zase strávili večer ve třech, začala snít o tom, že Larry by mohl být pro ni. Dal jí mnoha způsoby najevo, že se mu líbí. Povídali si například vážně o životě a její názory jej velice zajímaly. Broadman opodál v koutku tiše popíjel.

Ten večer se s Broadmanem rozešla. Stejně nesnášela muže, kteří pijí. Larry se čtyři dny neozval. Byly to čtyři nejdelší dny jejího života. Pak zavolal. Byla mu tak vděčná, že se dala svést. Byla panna, ale on byl něžný a milý.

Neodvrátil se od ní, jako to muži občas dělávají. Naopak, byl i nadále laskavý, telefonoval jí skoro každý večer. Říkal, že si ji chce vzít, ale měl tak málo, co by jí mohl nabídnout. Oba věděli, že chytrý, schopný muž musí čekat na svou příležitost, a to chce čas nebo šťastnou náhodu. Zatímco čekal na něco výhodného, měl jen plat v klubu a ten sotva stačí pro jednoho, i když se k tomu připočte zpropitné. Bohatci z Foothill jsou držgrešle, říkal Larry, pro niklák by si dali vrtat koleno.

Bylo to všechno pro něho zvlášť těžké, protože sám pochází z bohaté rodiny. Ale ztratili všechno jmění v krachu na burze dříve, než se narodil. Přivádělo ho k šílenství, že se musí dřít na každý cent, zatímco členové klubu dřepí na tlustém zadku a peníze se jim sypou do klína.

On chce taky svého oslíčka, aby se otřásal jen pro něho, říkal, a má plán, jak ho sehnat. Pokud to vyjde, mohou se do roka vzít a žít v pohodlí do konce života. Ale bude potřebovat, aby mu pomohla ten plán uskutečnit. Potřebuje někoho v nemocnici, kdo by mu hlásil jména nových pacientů, zvlášť dobře situovaných ve vlastních domech a bytech.

„A vy jste mu v tom pomáhala, Ello?“

Zavrtěla rozhořčeně hlavou: „Já rozhodně ne!“

„Tak jak je možné, že vám dal ten diamantový prsten a hodinky?“

„Dal mi je, než jsem se s ním rozešla. Asi si myslel, že si to rozmyslím. Ale když jsem zjistila, co je zač, už jsem nechtěla slyšet ani o něm ani o jeho plánech. Pokud by zdravotní sestra zneužívala svého postavení tímhle způsobem, zasloužila by, aby jí ze zad okamžitě strhli uniformu.“

„Ale vy jste neřekla o jeho plánech policii?“

„Já prostě nemohla.“ Svěsila hlavu. „Asi mi něm záleželo ještě, když jsem se s ním rozešla. Larry byl moje první velká láska. Já byla schopna dělat šílené věci. Jako minulý týden –“

„Co se stalo minulý týden?“

„Pořád jsem četla v novinách o vykradených domech a obchodech. Nemohla jsem uvěřit, že to dělá Larry. Zároveň jsem věděla, že je do toho zapletený. Musela jsem něco udělat, rozhodnout se tak, nebo onak. Jednou večer jsem si půjčila od kamarádky auto a jela jsem k Larrymu. Chtěla jsem se ho rovnou zeptat, jestli se živí krádežemi. Asi by mi byl stejně neřekl pravdu, ale chtěla jsem vidět, jak se bude tvářit, až se ho zeptám. Pak už budu vědět, co mám dělat.

V domě se svítilo. Nechala jsem auto dole na silnici a nahoru jsem došla opatrně pěšky. Slyšela jsem zevnitř hlasy. Měl tam nějakou ženu. Zaklepala jsem, už mi na ničem nezáleželo. Když otevřel dveře, viděla jsem ji. Seděla na gauči – blondýna v japonském kimonu, v tom, které jsem tam nosívala já. Úplně mě to vykolejilo a řekla jsem mu, co si o něm myslím.

Larry vyšel ven a zavřel, abych ji neviděla. Byl úplně šílený. Nikdy jsem ho tak neviděla. Vztekal se tak, že mu cvakaly zuby. Řekl, že vkročím-li tam ještě někdy nebo ho budu jakkoli obtěžovat, řekne jednomu svému příteli, aby mi vrazil nůž do srdce. Vyděsil mě. Třásla se mi kolena, stěží jsem se vrátila k autu.“

„Řekl jméno toho přítele?“

„Ne.“

„Neřekl Gus Donato?“

„O nikom takovém jsem nikdy neslyšela. Řekl jen jednomu příteli. Nějaké přátele mít musí.“

„Měla jste jít hned na policii, Ello.“

„Já vím, že měla. Myslíte, že jim to mám říct aspoň teď, viďte?“

„Rozhodně.“

„A myslíte, že mě propustí, když jim to všechno řeknu?“

„Obávám se, že tak jednoznačně jednoduché to nebude. Ale když bude státní zástupce svolný, mohl by dát aspoň souhlas ke snížení kauce. Tu stanovili velice vysokou.“

„Ano, pět tisíc dolarů. Tolik peněz já nedám dohromady, ani nemám pět set na zaplacení ručitele. Na jakou sumu myslíte, že by to mohli snížit?“

„Nerad bych vám něco sliboval. Záleží na tom…“

„Na čem záleží?“ zeptala se netrpělivě.

„Jestli jste mi řekla celou pravdu a jestli policii a prokurátorovi řeknete totéž.“

„Vy nevěříte, že jsem vám řekla pravdu?“

„Budu upřímný, slečno Barkerová. Jedna či dvě věci ve vašem příběhu se mi nezdají. Proč jste prodala Broadmanovi prsten, který vám Larry dal?“

„Chtěla jsem, aby Larry věděl, co si o něm myslím a o jeho podělaném prstenu. Protože byl Broadman jeho kamarád, počítala jsem, že mu to poví.“

„Jak by byl Broadman věděl, odkud jste ten prsten měla?“

„Řekla jsem mu to.“

„Vy jste to Broadmanovi řekla?“

„Ano.“

„On věděl, že vám ten prsten dal Larry?“

„Když jsem mu to řekla, musel to vědět.“

Seděli jsme a dívali jsme se na sebe. Pak řekla: „Vy si myslíte, že Larry zabil Broadmana, viďte?“

„Nebo ho dal zabít.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Sehnal jsem Willse a zástupce státního návladního jménem Joe Reach. Mluvili jsme s Ellou ve vyšetřovací místnosti v prvním poschodí. Ella vyprávěla všechno znovu a starší soudní zapisovatel Ed Gellhorn to zapsal na těsnopisném stroji a nahrál to na magnetofon.

Existují někteří naprosto nevinní lidé, kteří jsou jako svědci naprosto nevyhovující, protože nedokáží vyprávět jednu věc dvakrát s určitým stupněm přesvědčivosti. Ellin příběh předně nebyl příliš věrohodný hned napoprvé. Podruhé v návalech hysterického ujišťování přerušovaného ponurými výlevy pochybností o sobě samé, zněla její výpověď, jako by si všechno průběžně vymýšlela. Wills ani Reach jí nevěřili. A aby to bylo ještě horší, usoudili, že jí nevěřím ani já.

Wills neustále opakoval jméno Donato ve snaze přimět ji k tomu, aby připustila, že zná hledaného muže. Reach zase naléhal, aby přiznala, že moc dobře věděla o Gainesově činnosti a možná se na ní i podílela. „Neválíte se přece s chlapem –“

Tady jsem ho přerušil. „To stačí, Joe. Slečna Barkerová učinila dobrovolně plnou výpověď. Vy se snažíte to překroutit, aby to bylo doznání.“

„Tady překrucuje jen jedna osoba a já vím, kdo to je.“

„Co je s tou blondýnou?“ vmísil se Wills. „S tou, co říkáte, že jste viděla v Gainesově domě?“

„Viděla jsem ji na vlastní oči.“

„Můžete ji popsat?“

Se zoufalstvím v očích se rozhlédla po trojici mužských tváří.

„Povídám, můžete ji popsat?“

„Dejte jí možnost, aby si to promyslela, poručíku!“

Otočil se ke mně: „Když popisujete nějaký předmět, nemusíte na to myslet, pokud ovšem mluvíte pravdu.“

„Proč bych o ní lhala?“ zeptala se Ella.

„Prostě proto, že třeba vůbec neexistuje. Jestli existuje, popište nám ji!“

„Ale já se o to snažím. Vypadala velmi hezky. Ne svěže, rozumějte mi, a nebyla to přirozená blondýna, ale byla moc hezká. Chodíte někdy do kina?“

„Co to s tím má co dělat?“

„Viděl jste někdy tu novou herečku, jmenuje se Holly May? Tak ta ženská, s kterou se tam Larry zřejmě muchloval, vypadala jako Holly May.“

Wills a Reach si vyměnili udivené pohledy. Reach řekl: „Prosím vás, co by dělala filmová herečka s takovým lumpem?“

„Já neřekla, že to byla ona. Já řekla, že vypadala jako ona.“

„Jste si jistá, že tam skutečně byla?“

To už mě rozzlobilo. Požádal jsem Ellu, aby už nic neříkala a odešel jsem z místnosti. Wills a Reach přišli do předpokoje za mnou.

„Děláte chybu,“ vybafl na mne poručík. „Máme tu případ vraždy! A ta vaše malá klientka už se brodí v hodně hluboké vodě. A vy radši pěkně vyložte všechny karty na stůl.“

Joe Reach souhlasně přikyvoval. „Přece jste už kvůli ní povinen jí vysvětlit, že musí říkat celou pravdu. Já vím moc dobře, co to znamená, když nám začne svědek mávat před očima tvářema filmovejch hvězd. Já mám mnohem víc zkušeností –“

„Ale moc vám nepomáhají. Nepoznáte pravdu, když ji slyšíte!“

„Že nepoznám? Jen ať tu svou povídačku přednese u soudu, roztrháme to na cucky jak vetchej hadr.“

„To určitě!“

Wills mi chlácholivě položil ruku na rameno. „No tak, vy máte taky hned vohýnek kdesi! Celý život přece nemůžete jednat tak horkokrevně. Už se musíte snažit, abyste se něco naučil!“

„Hraje to na vás a vy jí věříte,“ přidal se Reach. „A vy v sobě nemáte dost pokory, abyste to přiznal.“

To už jsem viděl rudě, bublal ve mně adrenalin a horko se střídalo s chladem. Otočil jsem se na podpatku a vyšel jsem ven. Tentokrát za mnou nešli.

~

Telefonní automat na chodbě mě zarazil jako strážní budka. Vešel jsem a zavolal domů.

„Já věděla, že jsi to ty,“ řekla Sally, „hned jak to poprvé zazvonilo. Věříš na MSV?“

„Když máš tak vyvinuté mimosmyslové vnímání, pověz, kvůli čemu ti volám?“

„Neříkej mi, že zas nebudeš doma na večeři!“

Vyhnul jsem se odpovědi. „Sally, ty chodíš hodně do kina. Slyšelas někdy o herečce, která se jmenuje Holly May?“

„Samozřejmě. Tu zná přece každý.“

„Já ji neznám.“

„To je tím, že jsi zafixovaný jen na práci. Kdybys mě vzal častěji do kina, věděl bys, co se ve světě děje. Ona ale už nehraje. Rozhodla se nechat honby za kariérou, než to naruší její citový život. Cituju přesně.“

„Ty už zas čteš ty filmové revue?“

„Nikoli. Řekla mi to sama.“

„Ty znáš Holly May osobně?“

„Setkala jsem se s ní.“

„Proč jsi mi o tom nic neřekla?“

„Snažila jsem se, včera večer, ale tys mě neposlouchal. V pondělí odpoledne jsem se s ní setkala na klinice. Zeptala se mě, kolik je hodin, já jí to řekla a zeptala jsem se jí, jestli není Holly May. Přikývla, ale řekla, že nechce, aby se to kolem vědělo. Chce zůstat pokud možno inkognito.“

„A co dělá tady ve městě?“

„Asi tu žije klidně se svým manželem. Mluvily jsme spolu jen pár minut. Pak mě dr. Trench zavolal do ordinace. Říkal, že na ženu v devátém měsíci jsem v dobrém stavu.“

„Prima. A řekla ti, jak se jmenuje její manžel?“

„Ne. Ale četla jsem to loni v létě, když se vdávala. Vzala si nějakého kanadského naftaře. Počkej, bylo to nějaké skotské jméno – něco jako Ballantine. V každém případě se dostala do teplého hnízdečka. Byla samý šperk a měla na sobě norkový kožich.“

„Jaký typ ženy to je?“

„Na filmovou hvězdu byla příjemná a věcná. Ptala se mě, kdy asi budu rodit a takové věci. Je fantastická, ale nijak jí sláva nestoupla do hlavy. Proč se ptáš?“

„Nic zvláštního. Prostě jsem slyšel její jméno. Neměl jsem tušení, že žije tady.“

„Žije tu spousta lidí, o nichž nemáš tušení!“ Sally zařadila vyšší rychlost s nezřetelným, ale zlověstným cvaknutím. „Například tu je jedna neznámá žena v domácnosti, její specialita je jehněčí kýta. A ta čeká ve svém skromném bytě, až si jí někdo povšimne –“

„Ty děláš jehněčí kýtu?“

„Už je udělaná. S mátovým rosolem. Já vím, že to je luxus, Bille, ale já ti chtěla udělat pro změnu něco dobrého. Teď v poslední době si pořád říkám, že ti toho moc neposkytuju. Budeš na večeři doma, viď?“

„Přijdu co nejdřív. Nech ji v teple.“

„Ale jehněčí kýtu nemůžu dlouho nechávat v troubě. Vysuší se.“

„Já ji mám rád i vysušenou. Jako sušeného bizona.“

Sally zavěsila a v mých žilách už zase řádil adrenalin. Rozhodl jsem se, že to rozchodím. Něco ve mně – a nebylo to mimosmyslové vnímání – mě směřovalo dolů po hlavní třídě do dolní čtvrti města.

KAPITOLA PÁTÁ

Na vchodu do Broadmanova obchodu byla policejní pečeť. Přitiskl jsem tvář na zaprášené sklo a snažil se něco uvnitř uvidět. Podvečerní světlo padalo na nábytek a drobné, nepříliš cenné starožitnosti, které Broadman nashromáždil na doby budoucí, kdyby bylo nejhůř. Ale čas se mu zastavil.

Uvědomil jsem si hlasy ve vedlejším domě. Zvýšený ženský a bručivý mužský. Šel jsem blíž a výlohou jsem nahlédl dovnitř do mexické jídelny. Muž v bílé kuchařské čepici hovořil rozčíleně přes pult s černovlasou ženou. Držela se okraje pultu, jako by to byla vysoká římsa, s které by mohla spadnout a zabít se.

„Ale voni ho zabijou!“ křičela.

„Tak je nech. Říkal si vo to.“

„A co bude se mnou, když ho zabijou?“

„Budeš na tom líp.“

Pod vysokou bílou čepicí byly jeho oči jako tekuté hnědé škvíry. Rozšířily se, když zjistil, že jsem za skleněnými dveřmi. Zkusil jsem je otevřít. Byly zamčené. Zavrtěl krátce hlavou a mávl rukou, abych šel pryč. Jeho pohyb byl trhaný, jako když se přesune rameno semaforu. Ukázal jsem na tabulku ve výloze, kde stálo OTEVŘENO OD 19,00 DO PŮLNOCI. Vyšel, pootevřel dveře a vystrčil nos. Ten nos byl delší a ostřejší, než se zdál odpoledne.

„Je zavřeno, lituju. Za rohem na hlavní je dobrá restaurace.“ Pak se na mne podíval pozorněji. „Nejste vy od policie? Viděl jsem vás s panem Granadou.“

„Jsem advokát. William Gunnarson. Mohl bych s vámi chvilku mluvit, pane Donato?“

„Já už jsem o svém bratrovi mluvil s policií.“

Žena přistoupila těsně za něho. Byla mladá a hezká, ale obličej měla napuchlý a zpustošený žalem. S rukou v neupravených vlasech mu nařizovala:

„Nic mu neříkej!“

„Uklidni se, Secundino, neblázni.“ Pak se zase otočil ke mně a usilovně se snažil ovládnout. Na obličeji se mu ostře rýsovaly rýhy jako na popraskané hlíně. „Vy jste slyšel, že policie hledá mého bratra a chcete mi nabídnout svoje služby, že?“

„Ne, tak to není. Chci s vámi hovořit o vašem sousedovi, o Broadmanovi. Tedy o bývalém sousedovi.“

Donato mi zřejmě nerozuměl. „Já nepotřebuju právníka. Nemám ani peníze, abych ho zaplatil.“ Připadalo mi, že skrze mne pokračuje v hádce s přítomnou ženou. „Kdybych měl peníze, šel bych si koupit novej pevnej provaz a pověsil bych se.“

„Lháři!“ ozvala se žena. „Máš spořitelní knížku. A von je tvůj bratr.“

„Já jsem taky jeho bratr. A co udělal von pro mě?“

„Pracoval u tebe.“

„Rozbíjel nádobí. Vytíral podlahu a nechával na ní špínu. Ale já mu za to platil, abyste měli co do huby.“

„Ty jsi někdo, viď?“ Zakroutila při tom pusou.

„To Gus si hraje na velký zvíře. Kope kolem sebe a rozbíjí věci. A já po něm uklízím střepy. Jenže tentokrát je tu jeden velkej kus, mrtvej. Toho zvednout nemůžu.“

„Ale Gus je nevinnej.“

„Nevinnej jako ďábel sám, jo.“

Zaleskly se jí zuby: „Ty lháři sprostej! Tohle neříkej!“

„A Gus snad mluví pravdu? Povídám, že jsem s Gusem skončil. Není už můj bratr. Ať žije, nebo umře, nechci vo něm nic vědět.“ Pak se zase otočil ke mně: „A vy si taky jděte svou cestou, šéfe, ano?“

„Kde je váš bratr?“

„Někde v… co já vím? Kdybych věděl, šel bych a přived bych ho. Sebral mi můj pickup.“

„Jen si ho vypůjčil,“ ozvala se paní Donatová. „Vrátí ti ho. A chce s tebou mluvit.“

„Vy jste ho viděla, paní Donatová?“

Veškerá sdílnost ji opustila. „To jsem neřekla.“

„Tak jsem vám asi špatně rozuměl. Můžeme si někde sednout a pohovořit si? Mám pár otázek, které bych vám rád položil.“

„Vo čom?“

„O lidech, o kterých jste mohla slyšet. Existuje nějaký muž jménem Larry Gaines, například, pracuje jako plavčík v klubu Foothill.“

Oči jí potemněly, ztvrdly a ztratily lesk, byly jako skleněné oči, které se dávají do očí vycpaným zvířatům. „V životě jsem tam nebyla. Nikoho tam neznám.“

„Znáš Tonyho Padillu,“ připomněl jí švagr. A významně se na ni díval.

„Kdo je to, pane Donato?“

„Barman v tom klubu.“

„A co ten s tím má co dělat?“

„Nic,“ řekl Donato klidně. „Ale ani my s tím nemáme co dělat. Omluvte nás teď, šéfe, co říkáte. Vidíte, jaký tu mám rodinný svízele. Tohle není vhodná doba pro návštěvy.“

Ohleduplně, ale pevně za mnou zavřel dveře.

~

Jel jsem taxíkem do klubu Foothill a poslal taxikáře pryč. Mezi cadillaky a sportovními vozy stál ve stínu stromů na parkovišti taky policejní vůz s tajným číslem. Já neměl náladu se s policisty bavit, takže jsem se opřel o kmen jednoho stromu co nejdál od policejního auta, a čekal, až Willsovi lidé vyjdou ven z budovy.

Pouhá představa detektivů v klubu byla absurdní. Bylo to jedno z těch monumentálně nenápadných míst, kde si člověk může myslet, že slunce ještě nezapomnělo na svět. Zápisné v klubu dělalo pět tisíc dolarů a členství bylo nízké, jen tři stovky. I když někdo měl zájem o vstup a pět tisíc, musel čekat, až jeden ze členů umře. A pak ještě musel mít krevní test, aby dokázal, že je něco extra.

Po dvou po třech se trousili členové klubu od devatenácté jamky. Tvářili se, jako by měli žít navždy. Muži s lesklými koženými tvářemi, kteří jezdili za sluncem od Acapulca k Juan-les-Pins, starší ženy vykračující si v pohodlných střevících a stěžující si afektovaně na cenu nápojů či na snížení výdajů klubu na ohřívací systém bazénu.

Jedna z nich se nahlas divila, co se stalo s tím milým mladým plavčíkem. A nějaký stříbrovlasý muž s bílou šálou řekl se značným zadostiučiněním, že toho přece vyhodili. Moc si dovoloval, však víte ke komu, ale chcete-li znát jeho názor – a tady si dal zvlášť na svých slovech záležet – ta žena na tom nese vinu zrovna tak jako ten plavčík – jak že se jmenuje? Je tu příliš mnoho nových tváří a úroveň klesá.

Stromů kolem parkoviště – byly to stříbřité eukalypty – bylo adekvátní množství. Jejich kovové listy žhnuly v klesajícím slunci. V údolích hor se šířil soumrak, rozléval se jako modrý mlžný opar, zachytával se na osamělých dubech. Svahy golfového hřiště temnily a vzdalovaly se. Na západní straně oblohy zapálila svou svíci Venuše. Pomyslel jsem na Sally a její jehněčí kýtu. Nějaké maso totiž ke mně zavonělo z klubovní kuchyně. Žebírko z jednorožce nebo snad prsíčka z fénixe s polevou?

Budova klubu byla rozlehlá, nepravidelná, se střechou z červených tašek a s mnoha křídly a vchody. A jako kopce a stromy kolem i ona budila zdání, že už je tam od nepaměti. Sám už jsem se začínal cítit jakoby vrostlý do toho všeho. Nějako člen, to rozhodně ne. Ale jako divoch žijící v sousedství.

Z města přijelo nahoru auto. Jeho reflektory nejdřív ohmataly prostor jako tykadla a pak teprve vjely na parkoviště. Vůz zastavil hned mezi kamennými sloupky vjezdu. Vystoupil nějaký muž a kvapně nakráčel ke mně. „Zaparkujte to, chlapče.“

Byl velmi malý a široký, se širokou tváří, s hrudí jako holub. Vypadal, jako kdyby na něho v době růstu přitlačil parní válec. Měl na sobě světlý oblek, žlutou kravatu a světlý klobouk se stužkou v barvě kravaty. Hlas měl jako hlásnou troubu, a když přišel blíž, zavanul na mne i jeho dech jako z vinného sklípku. „Jste hluchej či co?“

Měl jsem pocit naprosto deklasovaného tvora, ale přes nával zlosti jsem řekl dost mírně: „Nejsem hlídač parkoviště. Zaparkujte si vůz sám.“

Nepohnul se. „Tak jste vedoucí, co?“ A aniž počkal na odpověď, pokračoval: „Pěkný místo! Taky bych si dal říct! Takovej klub. Luxus, smetánka, klidný okolí. Já bych takový místo změnil ve zlatej důl. Kolik to tu vynáší za tejden?“

„Nemám s vedením klubu nic společného.“

„Aha.“ z nějakého nevysvětlitelného důvodu mě pak považoval za člena, který s ním nechce mít nic společného. Ukázal palcem na svůj vůz. „Podle tý fordky mě nešacujte, mám to vypůjčený. Doma mám v garáži čtyři vozy, samý cadillaky. Nechci se vytahovat, ale tady bych to moh koupit hned. Peníze na dřevo.“

„Prima,“ prohodil jsem. „Děláte v realitách?“

„Dalo by se to tak říct. Jmenuju se Salaman.“ Podával mi ruku, kterou jsem ignoroval. Zůstala viset ve vzduchu jako kus papíru. Oči pod kloboukem se mu zaleskly a zvlhly.

„Tak vy mi nepodáte přátelskou ruku!“ V jeho hlase se mísila hrozba se sentimentalitou, jako když rozmícháte asfalt se sirupem. „Dobrá, nic ve zlým. Ještě jsem nikdy nebyl tady v Kali, ale řeknu vám, že to není takový přátelský místo, jak se povídá. Chcete-li vědět, co si vo tomhle státě myslím: je to tu jak v mrazáku, chcete-li znát můj názor.“

Vzal klobouk z hlavy a tvářil se, jako by do něj chtěl zaplakat. Vlasy měl jako zvlněnou černou masu, která po uvolnění pružně vyskočila, přidala mu pár centimetrů výšky a změnila jeho vzhled. Přestože působil jaksi nezákonně, byl zvláštním způsobem sentimentální.

„Odkud jste, pane Salamane?“

Odpověděl ihned, jako by byl stále na tuto otázku čekal: „Z Miami na Floridě. Mám tam podnik, různý podniky. Sem jsem přiletěl za obchodem i potěšením, dalo by se říct – z daní odpočitatelný položky. Máte tu členku jménem Holly May?“

„Holly May?“

„Asi ji znáte jako paní Fergusonovou. Dověděl jsem se, že si vzala nějakýho Fergusona od tý doby co jsme – se znali.“ Mlaskl, jako by chtěl dodat tomu slovesu další význam. „Mezi námi děvčaty, velký blondýny byly vždycky moje gusto.“

„Aha.“

Už mě nebavilo se tvářit neutrálně. Ale taky už jsem ztrácel trpělivost.

„Znáte ji?“

„Vlastně neznám.“

„Vona tu není členkou? V novinách píšou, že je. Taky píšou, že tu špásuje s nějakým plavčíkem.“

Už mi skoro stál na špičkách střevíců a dýchal mi při mluvení do obličeje. Odstrčil jsem ho, nikoli násilím, ale odstrčil. On nato prošel rozechvělou proměnou, z níž vyšel nezkrocený a štěkající: „Nešahej na mě těma svejma pazourama, nebo ti ustřelím palici!“

Sáhl pod sako a z vybouleného podpaží začal cosi tahat. Pak strnul. A ve strnulém obličeji měl výraz ďábelské masky vytesané do modravého kamene.

Vyrazil jsem z náhle vyschlých úst: „Jděte pryč! Vraťte se do džungle!“

A on kupodivu odešel.

KAPITOLA ŠESTÁ

Když jsem se rozhlédl, moje iluze neodolatelné morální síly se rozplynula. Z klubu vyšli tři muži a dali se směrem k parkovišti. Dva z nich byli ti tajní v civilu, které jsem viděl v ulici pod oknem Jerry Winklera. Napadlo mě, že Salaman má v sobě vestavěný radar citlivý na policii.

Třetí muž byl ve smokinku a vypadal v něm jako světák. Doprovodil policisty k vozu a omlouval se, že jim nemohl pomoci tak, jak by byl chtěl. Policisté odjeli. Muž se otočil zpátky ke klubu, kde jsem ho ve dveřích dohonil.

„Já jsem William Gunnarson, místní advokát. Jedna z mých klientek se zapletla s jedním zaměstnancem klubu. Vy jste prosím ředitel?“

Jeho jasné lítostiplné oči si mě prohlížely. Čišel z něho onen nervózní klid typický pro člověka, který organizuje večírky a zábavu jiným lidem, a měl ústa prozrazující smysl pro humor. „Dneska ještě jsem. Zítra už možná budu hledat práci jinde. Umírající vás zdraví. Je to zase ten Gaines? Ta výhra z loterie?“

„Bohužel ano.“

„Gaines už není náš zaměstnanec. Minulý týden jsem ho vyhodil. Začínal jsem se kochat nadějí, že už ho mám navždy z krku. A teď tohle!“ Mávl krátce rukou směrem, kterým odjela policie.

„Co se stalo?“ vyzvídal jsem.

„Vy o tom bezpochyby víte víc než já. Je podezřelý z krádeže nebo něčeho podobného. Zrovna jsem mluvil se dvěma detektivy, ale byli hrozně nesdílní.“

„Možná bychom si mohli vyměnit informace,“ navrhl jsem.

„Proč ne? Já se jmenuju Bidwell. A vy Gunnarson, říkal jste?“

„Bill Gunnarson.“

Jeho kancelář byla obložená dubem, na podlaze ležel tlustý koberec, nábytek byl těžký, tmavý. Na rohu psacího stolu vychladl na podnose nenakousnutý biftek. Seděli jsme proti sobě a dívali se na sebe přes talíř. Řekl jsem, co jsem považoval za nezbytně nutné, a položil jsem mu pár otázek. „Nevíte, jestli Gaines odjel z města?“

„Řekl bych, že ano. I policie si to zřejmě myslí. Za těchto okolností mě to celkem nepřekvapuje.“

„Myslíte to, že ho policie hledá?“

„To i další okolnosti,“ připustil a nic dalšího mi nesdělil.

„Proč jste ho propustil?“

„Tuto informaci bych si raději nechal pro sebe. Týká se to i dalších osob. Řekněme pouze, že se to stalo z podnětu jednoho z členů, to stačí.“

Ale mně to nestačilo. „Je něco pravdy na to, co se říká, totiž že obtěžoval jednu z dam?“

Bidwell v otáčecím křesle ztuhl. „Proboha, tak to už se taky ve městě ví?“

„Já to slyšel.“

Pohladil si rty špičkami prstů. Stolní lampa mu osvětlovala jen dolní část obličeje, na oči nebylo vidět.

„Není to tak zlé, jak to na první pohled vypadá. Prostě projevoval příliš mnoho zájmu o manželku jednoho člena. Byl k ní velice pozorný a ona toho možná trochu zneužívala. Její manžel se to dověděl a měl námitky. Tak jsem ho vyhodil. Tedy Gainese.“ A dodal: „Zaplať Bůh, že jsem ho vyhodil dřív, než přišli policisté.“

„Vypadalo to, že Gaines využíval své pozice tady pro kriminální účely? Například vloupání a podobně?“

„Policie se na to ptala. Musel jsem odpovědět, že ne. Ale policisté poukazovali na to, že jeden či dva z našich členů se v posledních šesti měsících stali obětí loupeže. Nedávno Hampshirovi.“

Bidwell ovládal nanejvýš intenzivně hlas, ale bylo vidět, že je velmi napjatý. Na špičce nosu se mu dělala kapička potu, zvětšovala se, leskla a těžkla, až skápla na podložku s růžovým savým papírem, na němž utvořila tmavou skvrnu jako od krve.

„Jak se mohlo stát, že jste ho na to místo přijal?“

„Spletl jsem se. Vždycky se chlubím, že lidi odhadnu, ale u Larryho jsem se spletl. Víte, on se hezky vyjadřoval a pak – poslala ho vlastně kolej. My skoro vždycky bereme plavčíky z koleje v Buenavistě. Je možné, že se tam Gaines proto zapsal.“

„On se skutečně zapsal na místní koleji?“

„Tvrdili to. Zřejmě studia po pár dnech či týdnech nechal. Ale my jsme dál předpokládali, že je to student z koleje. Byl na to sice už poněkud starý, ale takoví studenti tam dneska jsou.“

„Ano,“ doplnil jsem ho. „Já šel na kolej a na právnickou fakultu až po Koreji.“

„No vidíte! Já to na kolej nikdy nedotáhl. Proto taky mám možná určité sympatie k mladým lidem, kteří usilují o vzdělání. Gaines mých sympatií zneužíval. A nejen mých. Pár členů bylo okouzleno jeho snahou po vzdělání. Víte, on má jistý šarm, je poněkud mazaný, ale schopný.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Můžu udělat i víc. Policie mě žádala, jestli bych nenašel nějaké jeho fotografie. Gaines se fotografoval rád. A sám taky hodně fotil.“

Bidwell vzal ze zásuvky pět šest lesklých obrázků a podal mi je. Většinou na nich byl Gaines v plavkách. Měl úzké boky a široká ramena. Pózoval s jistotou herce, se sebevědomím předstírajícím sebejistotu, což je mi u muže vždycky podezřelé. Nakrátko ostříhaná hlava byla pěkná, ale ústa prozrazovala zhýčkanost a tmavé oči měly v sobě cosi tupého. Přestože byl v plavkách, opálený a svalnatý, vypadal jako člověk, který slunce nenávidí. Usuzoval jsem, že mu je dvacet pět nebo dvacet šest.

Jednu fotografii jsem si nechal, ostatní jsem Bidwellovi vrátil. „Mohl bych se podívat na seznam vašich členů?“

Seznam ležel na stole, stačilo, aby mi papíry pouze přistrčil. Bylo to několik archů kancelářského papíru popsaného jmény písmem velice úhledným. Jména byla seřazena abecedně a před každým bylo číslo. Patrick Hampshire měl číslo 345, plukovník Ian Ferguson 459.

„Kolik máte členů?“

„Jsme statutem omezeni na tři sta. Původně byli členové řazeni od jedné do tří set. Když však některý člen – skoná, odstraníme jeho číslo a zavedeme nové. Teď máme seznam do 461, což znamená, že jsme od založení klubu ztratili 161 člena a získali stejný počet nových.“

Odříkával to všechno, jako by to byl liturgický text. Napadlo mě, jestli mi to neříká jen proto, aby si nepovídal sám pro sebe.

„Stýkal se Gaines hodně s Hampshirovými, co myslíte?“

„Obávám se, že ano. Dával jejich dětem hodiny plavání v jejich soukromém bazénu.“

„A s Fergusonovými?“

Než odpověděl, přemýšlel chvíli s vyšpuleným dolním rtem. Pak ret zatáhl a řekl: „Neslyšel jsem, že by Fergusonovi byli vykradeni.“

„Já taky ne. Mají číslo 459. To znamená, že nejsou členy klubu dlouho.“

„Ne. Ale za přijímání členů zodpovídá výbor, samozřejmě, ale já mám právo veta. Měl jsem ho v tomto případě použít.“

„Proč?“

„Přece víte proč.“ Vstal, došel ke zdi, pak se prudce otočil, jako by tam byl spatřil něco překvapivého. Vrátil se a naklonil se nade mnou s prsty opřenými o stůl. „Nebudeme chodit kolem horké kaše, co říkáte?“

„Já ale kolem ní nechodím!“

„Dobrá. Přiznávám, že já ano. Ale neomlouvám se. Situace hrozí výbuchem.“

„Myslíte situace mezi plukovníkem Fergusonem a jeho ženou?“

„To je jen část celé záležitosti. Vidím, že o tom něco víte a já k vám budu upřímný. Klubu hrozí velký skandál. Dělám, co mohu, abych ho odvrátil.“ Tón jeho hlasu byl pompézní. Jako by mi sděloval, že byla právě vyhlášena válka. „Podívejte se na tohle.“

Otevřel zásuvku a vzal z ní složený výstřižek z novin. Roztřesenýma rukama papírek rozložil na podložku s pijákem, abych si to přečetl:

·

Říká se, že bývalá filmová hvězda Holly May – opravdu k nakousnutí – která byla pro filmové městečko až příliš sladce vonící, snaží se dokázat staré úsloví o plukovníkově dámě. Partnerem v jejím velkém experimentu je jí senza chlap samý sval, který pracuje jako podřízený poskok u vody v teple klubu jejího manžílka milionáře. My prostí smrtelníci si pouze můžeme nechat zdát o tom, že bychom mohli mít obojí, prachy i vzrušení. Milá paní Fergusonová, jen kujte železo, dokud je žhavé.

·

Bidwell mi četl pres rameno a sténal. „To vyšlo minulý víkend v syndikátním plátku. Rozeslali to po celém státě.“

„To nic nedokazuje.“

„Možná ne, ale pro nás je to otřesná publicita. Můžu se na vás spolehnout, pane Gunnarsone?“

„V jakém smyslu?“

„Že nebudete nikomu opakovat, co jste mi právě řekl?“

Já mu vlastně nic neřekl, ale on si myslel, že ano. „Nebudu, pokud by to nějak negativně neovlivnilo zájmy mé klientky. Máte mé slovo.“

„Jak by mohly být ovlivněny zájmy vaší klientky?“

„Podezírají ji, že je ve spojení s Gainesem. Zapletla se s ním, ale zcela nevinně. Milovala ho.“

„Zase jedna? Jak to ten chlap dělá? Připouštím, že je na první pohled přitažlivý – samec, ale to je všechno. Je nekultivovaný.“

„Některé je mají rády takové. Třeba je paní Fergusonová jedna z nich.“

„Ona a její manžel taky nepřinášejí svému okolí příliš mnoho potěšení. Minulý rok jsem se dopustil dvou velkých omylů tím, že jsem najal Gainese a že jsem připustil členství Fergusonových. Ty dva omyly se spojily do největšího omylu mého života.“

„Tak zlé to přece nemůže být!“

„Že ne? Můj život je ohrožen.“

„Od Gainese?“

„To těžko. Už dávno zmizel. Už můžou být někde v Akapulcu nebo na Havaji.“

„Můžou?“

„Myslel jsem, že to víte. Ta filmová hvězdička odešla s ním. A plukovník Ferguson za to všechno obviňuje mě. Teď sedí tady v našem baru a hltá whisky. Asi pije na kuráž, aby mě zabil.“

„To myslíte vážně, pane Bidwelle?“

Naklonil se a světlo mu ozářilo celý obličej. Měl naprosto vážné oči. „Ten člověk je maniak. Pije od té chvíle, co zmizela, a vzal si do hlavy, že já můžu za to, že od něho utekla.“

„Kdy odešla?“

„Včera večer, odtud. Večeřeli zrovna oba v jídelně. Pak pro ni přišli, že má telefon. Šla k telefonu a po hovoru hned odešla z klubu. Gaines na ni čekal na parkovišti.“

„Jak to víte?“

„Jeden náš člen ho tam viděl a později mi to řekl.“

„Řekl jste to policii?“

„To jsem rozhodně neudělal. Je to nesmírně choulostivá situace, pane Gunnarsone. Šílená a choulostivá.“ Pokusil se o slabý úsměv. „My jsme přece nejserióznější klub na západ od Mississippi –“

„Ale už nebude, jestliže jeden člen zastřelí ředitele za to, že měl spolu s plavčíkem prsty ve věci ohrožující čest Holly May.“

„Prosím vás, neformulujte to tak.“ Zavřel oči a zachvěl se. „Kdyby mě zastřelil, aspoň by ukončil moje trápení.“

„Vy to myslíte téměř vážně, viďte?“

Vyvalil na mne oči: „To tedy myslím.“

„Má Ferguson zbraň?“

„Ten má celou zbrojnici. Fakticky. Je to vášnivý lovec – mimo jiné. Jemu totiž zabíjení dělá dobře.“

„Možná že byste měl jít raději domů.“

„Ferguson ví, kde bydlím. Byl u mě dneska ráno, řval na mě u dveří do domu.“

„Asi byste ho měl dát zatknout, zřejmě je nebezpečný.“

„To je. Je nebezpečný. Ale já do toho nemůžu zatahovat policii. Je ohroženo příliš mnoho věcí.“

„Co například?“

„Pověst klubu. Od Abernathyovy sebevraždy tu nebyl žádný větší skandál, a to bylo ještě před mým nástupem do vedení. Teď nemůžu dělat nic jiného, než vydržet a doufat, že nás nějaký zázrak zachrání za pět minut dvanáct.“

„V to doufejme, pane Bidwelle.“

„Říkejte mi Arthure, jestli chcete. Počkejte, naleju vám něco k pití.“

„Ne, děkuju.“

Bylo jasné, že se snaží prodlužovat rozhovor. Podíval jsem se na hodinky. Neblížila se dvanáctá, ale bylo už skoro devět. Případ Elly Barkerové mě zavedl hodně daleko a vypadá to, že to půjde ještě dál. Byl čas, abych šel domů k Sally. Myšlenka na ni byla jako napínající se guma, která ještě nepraskla.

Ale někdy je hodně napjatá.

Na Bidwellově stole zazvonil telefon. Namáhavě zvedl sluchátko, jako by to byla těžká činka. Naslouchal nějakému skřípavému hlasu a pak řekl: „Proboha, Padillo, povídal jsem vám, abyste mu v tom zabránil… Ne! Nevolejte je, je to rozkaz.“

Bidwell pak skočil ke dveřím, zabouchl je a zamkl. Pak se o ně opřel s rozpaženými pažemi, jako by se připravoval na ukřižování. „Padilla říkal, že sem Ferguson jde.“

„Tak radši ustupte ode dveří. Kdo je Padilla?“

„Barman. Ferguson mu řekl, že už čekal dost dlouho.“ Na Bidwellově tváři se začaly objevovat kapičky potu, jako když se opocuje studená sklenice v teple. „Prosím vás, promluvte s ním, ano? Vysvětlete mu, že na tom nenesu žádnou vinu. Jsem úplně nevinný. S odchodem jeho ženy nemám nic společného.“ Ustoupil stranou a s nohou přes nohu se opřel o zeď.

„Proč si myslí, že v tom máte prsty?“

„Protože je to šílenec. Dělá z komára velblouda. Já ji jen zavolal k sobě do kanceláře, aby si vzala telefon.“

„Od Gainese?“

„Jestli to byl on, musel hodně změnit hlas. Myslel jsem, že to je ženský hlas – ale neznámý. Ferguson si zřejmě myslí, že jsem spřažený s Gainesem, čistě jen proto, že jsem ji zavolal z jídelny k telefonu.“

„Já vás slyším, Bidwelle,“ ozval se hlas za dveřmi.

Bidwell poskočil jako po elektrickém šoku, pak se zase svezl ke zdi a tvářil se, že ho ten šok zabil.

„Kdybych vás neslyšel, Bidwelle, cítil bych vás. Podle pachu bych poznal, že tam jste.“ Zarachotila klika. Hlas zvenku se o oktávu zvýšil. „Pusťte mě dovnitř, vy svině zbabělá! Chci s váma mluvit, vy svině bidwellská. A vy moc dobře víte, o čem.“

Bidwell se zachvěl pokaždé, když uslyšel své jméno, a prosebně se na mne díval. „Promluvte s ním, prosím vás. Když se budu snažit s ním mluvit já, jenom ho to ještě víc rozzuří. Vy jste právník, vy víte, jak na lidi.“

„Ale vy potřebujete spíš ochranku než právníka.“

Ferguson moji poznámku potvrdil mocným kopnutím do dveří. „Otevřete, Bidwelle, nebo ty zasraný dveře vykopnu!“ Znovu kopl do dveří. Jedna výplň praskla a na koberec padaly odštěpky laku.

Bidwell řekl vyděšeně: „Prosím vás, vejděte k němu a promluvte s ním. Vy se nemáte čeho bát. Proti vám nic nemá. Mě nenávidí.“

Po Fergusonově třetím kopnutí se kus prasklé výplně vylomilo. Postavil jsem se ke straně, odemkl jsem a otevřel.

Ferguson znovu kopl, tentokrát do prázdna, a vpadl dovnitř. Byl to statný muž něco před padesát, tvídový oblek na něm připomínal srst. Měl dlouhý, koňský obličej. Malé oči posazené blízko sebe a hluboko pod převislým obočím. Pátravě se rozhlížel po místnosti. „Kde je? Kde je ta mrcha kuplířská?“

Bidwell byl za dveřmi u zdi a zůstával tam.

„Nemluvíte poněkud obhrouble, co myslíte?“ zeptal jsem se opilého Fergusona. Ten pohodil hlavou a podíval se na mne. Ten pohyb mu však narušil rovnováhu, takže padl na dveřní rám. Něco kovového v kapse jeho saka uhodilo o dřevo.

„Radši mi dejte tu zbraň, plukovníku. Mohla by vystřelit a prostřelit vám bok. Střelné rány na boku jsou velmi bolestivé.“

„Já umím se zbraněmi zacházet.“

„Ale stejně by bylo lepší, kdybyste mi svou zbraň dal, aspoň pro tuto chvíli. Přece nechcete někoho zranit –“

„Že nechci? Chci zabít Bidwella. Udělám mu díru do tý jeho všivý kůže. Pak z něj kůži stáhnu jako z kojota a přitluču mu ji na jeho dveře, aby vyschla.“

Znělo to jako chvástání opilce, ale chvástaví opilci mohou být nebezpeční. „To neuděláte! Já jsem náhodou advokát a obhájce a zatýkám vás. Teď mi podejte tu zbraň.“

„Do paďous s vámi. Vypadáte jako další z Bidwellových hezounů, co kradou manželky.“

Chtěl se na mne vrhnout, ale zase ztratil rovnováhu a chytil se za okraj dveří. Ty se začaly mírně přivírat, ale stačilo to, aby uviděl Bidwella připlácnutého na zeď. Ferguson vydal mečivý zvuk jako dudy a sáhl do kapsy.

Já přiložil levou ruku mezi jeho vystupující ohryzek a límeček košile, strhl jsem ho k sobě a pravou rukou jsem ho praštil do čelisti. Už dávno jsem si přál praštit nějakého plukovníka.

Ten přítomný se narovnal, dopochodoval na ztuhlých nohách k Bidwellovu psacímu stolu, vrávoravě se otočil a zadýchaně si sedl do křesla. Otevřel ústa, aby promluvil jako výkonný orgán hodlající přednést závažnou zprávu, pak se usmál nad absurditou celé situace a usnul. Otáčecí křeslo ho vyplivlo na zem na záda.

„Podívejte se, co jste udělal!“ naříkal Bidwell. „Teď nás bude žalovat.“

„Ale nejdřív budeme žalovat my jeho.“

„To je nemožné. Nemůžete žalovat dvacet milionů dolarů. Ten si může najmout nejlepší právníky v zemi.“

„Mluvíte o jednom z nich.“ Cítil jsem se mírně povzneseně poté, co jsem praštil plukovníka. „To bude žaloba mých snů.“

„Ale vždyť mi nic neudělal,“ namítal Bidwell.

„Člověče, vy to říkáte, jako byste byl zklamaný!“

Bidwell se na mne zamračil. „Bezpochyby bych vám měl poděkovat, že jste mi zachránil život. Ale abych byl upřímný, necítím se vděčný.“

Podřepl jsem u spícího muže a vzal jsem mu z kapsy zbraň. Byla to pěkná krátká automatická pistole, ztěžklá zásobníkem. Podržel jsem ji Bidwellovi před nosem.

Odmítl se na ni dívat. „Dejte to pryč, prosím vás!“

„Takže vy máte jeho zbraň,“ ozval se někdo ve dveřích. „Před pár hodinama jsem do něj mluvil, aby mi dal pistoli. Ale asi měl ve voze ještě jednu.“

„Jděte pryč, Padillo,“ spustil Bidwell. „Nechoďte sem.“

„Ano, pane,“ usmál se Padilla a vstoupil. Byl to mladík s kudrnatými vlasy a se zkřiveným uchem, v bílém kabátku barmana. Zkušeně obhlédl Fergusona.

„Má na bradě krev. Musel jste ho praštit?“

„V onu chvíli se mi to jevilo jako dobrý nápad. Ale pan Bidwell by byl raději dal přednost střelné ráně z Fergusonovy zbraně. Má tady ale pěkný koberec, bylo by ho škoda, kdyby se na něj rozlila krev.“

„To není legrace,“ staral se Bidwell. „Co tu s ním budeme dělat?“

„Necháme ho, aby se z toho vyspal,“ navrhl Padilla vesele.

„Tady ne. V mé kanceláři ne.“

„Odvezu ho domů. Řekněte Frankiemu, aby převzal bar. Odvezu ho domů a uložím do postele. Ráno si na nic nevzpomene. Bude myslet, že se pořezal při holení.“

„Jak víte, že si na nic nevzpomene?“

„Přece vím, co vypil. Od šesti doteď udělal pětinu velkýho Seagramu. Lil jsem to do něj v naději, že každou chvíli usne. Ale on má žaludek jako vysířenej sud.“

Sehnul se a dotkl se prstem Fergusonova břicha. Ferguson se ze spaní usmál.

KAPITOLA SEDMÁ

Padilla věděl, kde Ferguson bydlí. Řekl, že ho už dříve párkrát vezl v jeho modrém imperialu domů. Svezl jsem se s ním, aby mi odpověděl na některé otázky.

„Vy jste znal Larryho Gainese?“

„Toho bývalého plavčíka? Jasně. Myslel jsem si, že za moc nestojí, ale nic mi do toho není. Hned první týden, co tu byl, jsem ho seřval, protože chtěl koupit panáka šestnáctiletému děvčeti. Tak jsem ho vyhnal z baru a řekl jsem mu, že už ho tam nikdy nechci vidět.“

Padilla zmáčkl knoflík, jímž se otevřelo levé přední okno vozu. Plivl do nočního vzduchu a zase okno zavřel. Podíval se při tom přes rameno na Fergusona. „Nechci, aby mu foukalo do obličeje, mohl by se probrat. Ten má výdrž, to vám povím.“

Otočil jsem se taky dozadu. Ferguson mírumilovně spal.

„Předpokládám, že znáte paní Fergusonovou.“

„Jasně. Je to strašně fajn ženská. Vždycky milá k zaměstnancům, pije rozumně, v mém seznamu skutečná dáma. Já viděl spoustu lidí z Hollywoodu, když jsem dělal v Oasis klubu v Palm Springs. Většina z nich přičichne k penězím a šup, už si myslí, že nad ně není. Ale Holly, tedy paní Fergusonová, taková není.“

„Vy jí říkáte Holly?“

„Jasně. Ona mi říkala Tony, já jí Holly. Rozumí se v baru. Z toho nemůžete dělat závěry. Ale ona se chová demokraticky. Rodiče byli pracující třída, sama mi to řekla.“

„Byla demokratická i k Larrymu Gainesovi?“

„Říká se to.“ Znělo to zklamaně. Zklamal se v Holly, nebo ve mně? „Já je spolu nikdy neviděl. Zůstával mimo moje teritorium. Něco tam bylo, ale vsadil bych se, že to nebylo to, co si lidi myslí. V posledních šesti měsících jsem ji vídal často, rozumí se v baru, a od pultu vidíte lidi takové, jací jsou. Viděl jsem ji často, jak vyřídila vlezlé chlapy, někteří byli na vlezlost experti. Ale ona nikoho neměla. Není ten typ.“

„Já slyšel něco jiného.“

Padilla odpověděl rozhorleně: „Já vím, že jsou lidi, co jí nemají rádi. Ale co? Já neříkám, že je dokonalá. Říkám, že není typ ženské, která by si něco začínala s mužskými. Dokonce bych řekl, že má svého manžela ráda. Ten nevypadá zrovna nejlíp, ale taky musí přece mít nějaké plus. Viděl jsem, jak vždycky zazářila, když vešel do místnosti.“

„A proč tedy od něj odešla?“

„Já si myslím, že nic takového neudělala, pane Gunnarsone. Já si myslím, že se jí něco stalo. Seděla tam, ozdoba společnosti v jednom momentě a v dalším byla pryč.“

„Kam šla?“

„Co já vím? Měl jsem v baru plné ruce práce. Neviděl jsem ji odcházet. Vím jen, že odešla a nevrátila se. A její muž má o ni velký strach. Proto tak běsní.“

Padilla si pak povzdechl: „Vy neznáte tohle město, jako ho znám já, pane Gunnarsone. Já se tu narodil, vyrostl jsem tu, přímo na konci Pelly Street. Tam žijí lidi, kteří by vás oddělali pro pár nikláků v kapse. A Holly – tedy paní Fergusonová – měla včera večer na sobě padesát tisíc v diamantech.“

„Jak víte, jakou cenu mají její šperky?“

„Prosím vás, nepodezírejte mě! Já bych jí nezkřivil vlas na hlavě. Ukažte mi hajzla, který to udělal, a já mu vytřepu duši z těla.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

„O té diamantové broži? Ksakru, to mi sama řekla! Daroval jí to manžel a ona se tím trochu chlubila. Varoval jsem ji, aby o takových věcech nemluvila. Ani v klubu na Foothill by se takové věci neměly rozhlašovat.“ Zabočil do vedlejší ulice. „Vy si myslíte, že Gaines šel po jejích špercích?“

„Možné to je.“

V hlavě jsem teď měl dvě verze o Holly May, ale rozhodně nedávaly dohromady jednu srozumitelnou ženu. „Mluvil jste s někým o svém podezření?“

„Jenom s Frankiem. Ten mi pomáhá v baru. Snažil jsem se to říct panu Bidwellovi, ale nechtěl nic takového slyšet. A plukovník už toho má takhle dost.“

„Plukovník věří, že se jeho žena dostala do nějaké léčky?“

„Myslím, že ano, svým způsobem. Jenomže si to nechce připustit. Pořád dává najevo, že utekla s nějakým mužským, aby měl důvod, proč tak řádit, místo aby měl – strach.“

„Tony, vy jste hotový psycholog.“

„Jo. Dostanu pětadvacet dolarů za konzultaci.“ Ale v jeho hlase nebyl smích. Podařilo se mu polekat sebe i mne.

Přejeli jsme hřeben oddělující údolí od pobřežního šelfu. Ucítil jsem moře a tušil jeho temnou nezměrnost pod námi. Otáčející se paprsek majáku protínal tmu. Přehnal se přes řadu stromů na útesu a přes rovnou střechu osamělého domu a zase se vrátil na moře, kde ho pohltila hustá mlha.

Padilla zabočil do uličky lemované živým plotem. Byla jako zelený zákop v temnotě. Vynořili jsme se na ploše k otáčení vozu za oním domem s rovnou střechou. Padilla zaparkoval co nejblíž vchodu, vytáhl Fergusonovy klíče ze zapalování, otevřel dveře do domu a rozsvítil uvnitř i venku.

Pak jsme s různými potížemi vytáhli Fergusona z vozu a donesli ho dovnitř do ložnice. Byl vláčný jako spící kočka, ale těžký, jako by měl kosti ze železa. Začal jsem mít o něho strach. Rozsvítil jsem lampičku na nočním stolku a podíval jsem se mu do tváře. Hlava mu spočívala na polštáři jako mrtvole v rakvi.

„Je v pořádku, nebojte se, jenom spí.“

„Myslíte, že nepotřebuje lékaře? Já ho praštil pořádně.“

„Hned to zjistíme.“ Padilla šel do koupelny a vrátil se s plastickým kalíškem vody. Nalil mu trochu vody na čelo, odkud stékala po spáncích do řídkých vlasů. Ferguson náhle otevřel oči. „Děje se něco, chlapci? Už sem zase zatéká?“

„Jo, prší whisky,“ smál se Padilla. „Jak se cítíte, plukovníku?“

Ferguson si sedl, opřel se o paže, hlava mu zapadala mezi zdvižená ramena a on očividně pátral po tom, jak se cítí. „Pod obraz boží,“ řekl po chvíli. „Nalitý jak sud. Pane Bože, já jsme nalitý!“ Chlupatou pěstí si přikryl jedno oko a druhé zaměřil na Padillu. „Proč jste mi neřekl, že mám dost, Padillo?“

„Vás je těžké o něčem přesvědčit, pane plukovníku. Moc těžké!“

„To je fuk. Příště mi prostě nenalévejte.“

Ferguson přehodil těžké nohy přes okraj postele, postavil se na ně jako na gumové chůdy a potácel se přes ložnici ke koupelně. „Musím si dát studenou sprchu, vyčistit si mozek. Aby mě Holly takhle neviděla.“

Vstoupil do sprchového kouta oblečen a pustil na sebe studenou vodu. Stál tam poměrně dlouho, frkal a nadával. Padilla z něho nespouštěl ochranné oko.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Byla to ložnice ženy, taková, které se říkávalo budoár, luxusně zařízená hedvábím a saténovým čalouněním. Na nočním stolku stály vedle sebe růžové hodiny a růžový telefon. Bylo za deset minut deset. U srdce mě bodla myšlenka na Sally.

Natáhl jsem se po telefonu. V tom okamžení zazvonil, jako bych dotykem způsobil spojení. Zvedl jsem sluchátko. „Dům pana Fergusona.“

„Dejte mi plukovníka Fergusona, prosím.“

„Lituji, plukovník je zaneprázdněn.“

„A kdo mluví, prosím?“ zeptal se mužský hlas, klidný a opatrný a poněkud neosobní.

„Přítel.“

„Je tam plukovník?“

„Ano. Právě se koupe.“

„Zavolejte ho k telefonu,“ hlas už se stával méně neosobní. „Pospěšte si, kamaráde.“

Byl bych rád něco namítl, ale tušil sem, že jde o něco naléhavého, a to mi drželo jazyk za zuby. Šel jsem ke dveřím do koupelny, kde Padilla právě Fergusonovi pomáhal vysvléct nacucaný oblek. Ferguson se tak strašně třásl, že jsem cítil vibraci v nohách.

Podíval se na mne, aniž mne poznal. „Co tu chcete? Padillo, co tu chce ten člověk?“

„Chtějí vás k telefonu, plukovníku. Zvládnete to?“

Padilla mu pomohl přes ložnici. Ferguson si sedl na postel a přiložil si sluchátko k uchu. Byl do pasu nahý, jen prsa měl zarostlá hustými šedivými chlupy. Naslouchal hlasu v telefonu s přivřenýma očima. Obličej se mu stále více prodlužoval a ochaboval. Byl bych řekl, že už zase usíná, kdyby byl několikrát neřekl „ano“ a nakonec: „Ano, spolehněte se. Lituju, že jsme se nemohli domluvit dřív.“

Po paměti pak sluchátko položil a vstal. Zpod těžkých víček se podíval nejdřív na Padillu, pak na mne. „Udělejte mi kávu, Padillo, prosím vás.“

„Samozřejmě,“ řekl Padilla a vesele vyběhl z ložnice.

Ferguson se pak podíval na mne: „Vy jste od FBI?“

„Kdepak. Já jsem advokát. Jmenuju se William Gunnarson.“

„Vy jste bral ten telefon?“

„Ano.“

„Co vám řekli?“

„Ten muž, který volal, chtěl mluvit s vámi. Rychle.“

„Řekl proč?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Jsem si jistý.“

Jeho tón byl urážlivý, ale dělal jsem, že to nevnímám. Nevěděl jsem, do jaké míry už vystřízlivěl, ani jak moc je racionální.

„A vy nejste ruka zákona?“

„V jistém smyslu jsem. Pracuju u soudu, ale s donucovacími prostředky nemám nic společného. O co se vám vlastně jedná?“

„To je moje soukromá věc.“ odsekl. „Můžu se vás zeptat, co děláte v ložnici mé ženy?“

„Pomáhal jsem Padillovi odvézt vás domů z klubu. Byl jste tuhej jako špalek.“

„Aha. Děkuju vám. A teď byste mohl vypadnout.“

„Až bude Padilla hotov s kávou. Jeli jsme vaším vozem.“

„Aha. Děkuju vám ještě jednou, pane Gunnarsone.“

Ztratil o mne zájem. Neklidně těkal očima po pokoji. Plačtivým hlasem vyslovil jedno slovo: „Holly.“ A pak přidal. „To jsem se ožral v pravou chvíli!“

Přešel potom pokoj až k toaletnímu stolku, naklonil se a zkoumal v zrcadle svou tvář. Zřejmě se mu nelíbila. Jednou ranou pěsti zrcadlo rozbil.

„Nechte toho,“ okřikl jsem ho velitelským hlasem.

Otočil se ke mně a řekl docela krotce: „Máte pravdu. Není čas na dětinské hlouposti.“

Ve dveřích se objevil Padilla se slovy: „Další problémy?“

„Žádné problémy! Jenom jsem rozbil zrcadlo. Ráno koupím manželce nové. Co je s tou kávou, Tony?“

„Už to bude. A vemte si na sebe něco suchého, pane plukovníku. Nebo si uženete zápal plic.“

Padilla ho měl zřejmě rád. Já jeho city moc nesdílel, ale neodcházel jsem. Telefonní hovor a Fergusonova reakce na něj mi ležely v hlavě. Atmosféra jím byla nabitá.

~

Padilla podával kávu v obývacím pokoji. Byla to obrovská místnost s okny na obou protilehlých stěnách, obložená týkovým dřevem jako na lodích. Nárazy příboje a opakující se záblesky světla majáku ještě podtrhovaly iluzi, že jsme na zasklené palubě.

Ferguson vypil asi litr kávy. Jak z něho postupně mizely účinky alkoholu, vypadal stále napjatější. Zabalený do froté koupacího pláště připomínal himalájského svatého muže, který se právě dopracoval k nadsmyslovému zážitku.

Nakonec vstal a odešel do vedlejšího pokoje. Otevřenými dveřmi jsem viděl, že rozsvítil, že v pokoji je bílé křídlo a zakrytá harfa. Ve stříbrném rámečku stála na piánu fotografie ženy. Ferguson ji zvedl a díval se na ni. Přitiskl si ji k hrudi. Jeho tělem zacloumala křeč a jeho nehezká tvář ještě víc zošklivěla. Vypadal, jako by plakal, ale bez slzí, tiše.

„Chudák chlap!“ řekl Padilla. Došel ke dveřím a tam se zastavil, vědom si intimity žalu. Já tak přecitlivělý nebyl. Prošel jsem kolem něho dovnitř. „Fergusone, ten telefonický hovor se týkal vaší ženy?“

Přikývl.

„Je mrtvá?“

„Říkají, že ne. Já nevím.“

„Oni?“

„Ti, co ji odvedli. Holly byla odvedena pryč.“

„Myslíte unesena?“

„Ano. Žádají dvě stě tisíc dolarů za její vydání.“

Padilla za mnou tiše hvízdl.

„Už vám volali předtím?“

„Ano, ale já nebyl doma. Celý den jsem tu nebyl.“

Ferguson pak postavil obrázek na piáno, velice opatrně, jako by to byla nějaká vzácná ikona, jejíž přesné umístění by mohlo nějak ovlivnit osud jeho ženy. Podíval jsem se na obrázek zblízka a uvědomil jsem si, že jsem tu tvář už viděl na filmových plakátech a v novinách. Měla obvyklou dokonalost patřící k jejímu povolání, ale zároveň v ní bylo cosi osobitého. Byla to tvář ženy, která znala těžkosti života a už se jim smála. Ten úsměv byl však až příliš odvážný na to, aby mohl znamenat uspokojení. A vědoucí oči příliš nápadně nepřipouštěly omyl. Zajímavá žena, ale asi není snadné s ní žít.

„To je pěkná fotka,“ ozval se Padilla vedle mne. „Viděl jste ji někdy?“

„Živou ne.“

„Bože, já doufám, že je v pořádku. Hned jsem přece říkal, že se jí přihodilo něco neočekávaného. Ale na únos jsem nepomyslel.“

Ferguson se mezi námi a fotografií pohnul. Možná že nechtěl, abychom se dívali. Chápal jsem, že ho žere žárlivost na Gainese. Byl minimálně dvakrát tak starý a zdaleka ne tak pěkně vypadající. Holly May a Ferguson tvořili velmi neuvěřitelný pár přes veškeré peníze, které měl či údajně měl.

„Chci, abyste si tuhle záležitost nechali pro sebe,“ řekl Ferguson. „Je to nanejvýš důležité. Jakmile by to zvětřili policisté, ohrozilo by to její život.“

„Všiváci,“ zabručel Padilla. „Tak vám to řekli do telefonu?“

„Ano. Říkal, že mají možnost vědět o každém hnutí policie. A jestli zavolám policii, zabijou ji.“

„To ale nemusí vést k její záchraně, plukovníku. Máte za sebou těžký den a možná nemáte natolik čistou hlavu, abyste usuzoval tak jako obvykle. V situaci, jako je tato, potřebujete veškerou možnou pomoc. Měl byste se svěřit místní policii. Vrchní detektiv Wills je můj dobrý známý. Může vám poradit, jak se spojit s FBI –“

Ale Ferguson mě přerušil. „To vůbec nepadá v úvahu! Chci váš slib, že s tím nepůjdete na policii, ani jinam.“

„Měl byste Gunnarsona poslechnout,“ radil mu Padilla. „Jak naznačil, vypil jste toho příliš mnoho. Měl byste si dát poradit.“

„Já vím nejlíp, co musím udělat. Žádná rada nemůže na věci nic změnit. Jsem rozhodnut a nucen udělat, co je moje povinnost v té záležitosti.“

„Doufejme, že i oni udělají, co je jejich povinnost. Myslím, že nejednáte správně. Ale nakonec je to vaše žena.“

„Věřím, že si to budete pamatovat. Nechci, aby kterýkoli z vás ohrozil její život tím, že byste šli na policii. Ti zločinci mají zřejmě u policie přítelíčka –“

„O tom pochybuji!“

„Já vím o americké policii své. Kdyby tu byla Královská kanadská policejní jízda, rád bych k nim šel pro pomoc.“

Jeho naivita v celé věci by mohla být za jiných okolností k smíchu. Ale já udělal ještě poslední pokus: „Poslyšte, pane Fergusone, naléhavě vás žádám, abyste to s někým projednal. Máte právníka, kterému byste mohl důvěřovat?“

„Mám, v Calgary v Albertě. Jestli si myslíte, že si najmu vás, abyste mi dával rady, které nechci a nepřijmu –“

„Já se rozhodně nesnažím dostat se do vašich služeb!“

„To je dobře, protože já znám americké právníky. Měl jsem s nimi co do činění, když se Holly snažila osvobodit od toho zatraceného filmového studia.“ Zmlkl a lstivě se na mne podíval. „Ovšem, kdyby vám malá záloha zamkla ústa, můžete mít pár stovek.“

„Jen si je nechte.“

Usmál se ponuře, jako by mu hádavá atmosféra vyhovovala. „Takže jsme dohodnuti: mohu vám důvěřovat, že budete mé tajemství respektovat?“

„Přirozeně,“ řekl jsem, ale o vteřinu později jsem si uvědomil, že mě vmanipuloval, vmanévroval do pochybné situace.

„A co vy, Padillo?“

„Můžete se na mě spolehnout, plukovníku!“

KAPITOLA OSMÁ

„Ten staroch má žaludek na všechno,“ poznamenal Padilla, když jsme odjížděli.

„Tam, kde by měl mít mozek. Nejradši bych šel na policii bez ohledu na to, co říkal.“

„To nemůžete udělat!“

„Proč ne? Přece si taky nemyslíte, že by policie spolupracovala s únosci?“

„Ne, ale nebylo by to správné. Musíte mu dát šanci, aby si to vyřídil sám. Není to přece blbec. Třeba tak mluví, někdy se tak i chová, ale má hlavu na pravém místě. Takový prachy byste nevydělal, kdybyste na to neměl hlavu.“

„Já takové peníze nedělám. A vůbec, odkud je má?“

„Z půdy, říká. Začal na ranči v Albertě, kde pak objevili naftu. Koupil si těžební právo a peníze se jen sypaly. Teď už v Kanadě asi nic není, tak se přesunul do Kalifornie.“

„A koupil si Holly May?“

„Já si myslím, že to tak nebylo. Jestli chcete znát můj názor, ta dáma nebyla nikdy na prodej.“

„Ale teď je.“

„Jo. Kéž bych moh aspoň nějak pomoct!“

Vyjeli jsme ze soukromé cesty s živými ploty a Padilla zabočil na silnici náhlým hněvivým trhnutím volantu. „Kde chcete vysadit?“

„Ve městě, jestli máte čas.“

„Mám. Do klubu už nepůjdu, Frankie už tam jen umeje sklenice. Možná že se ještě vrátím sem, jak se vede plukovníkovi. Asi by neměl zůstat úplně sám. – Kde ve městě?“

„Pelly Street.“

„Proč chcete do Pelly Street? Ještě vás tam okradou.“

„To bych nerad. Vy tu ulici znáte dobře?“

„Jak hřbet svý ruky.“ V záblesku světel vrhl pohled na hřbet ruky. „Před čtyřmi lety jsem z ní vystěhoval matku, když táta umřel. Třiadvacátého listopadu to budou čtyři roky.“

„Znáte Guse Donata?“

„Znám. Frankie říkal, že slyšel ve zprávách, že ho hledají pro vraždu starýho Broadmana. Taky jste to slyšel?“

„Je to tak. Znáte ho dobře, Tony?“

„Jen do jisté míry. Potkávám ho na ulici. Víc znám jeho bratra Manuela. To je ten, kdo v rodině pracuje. S Manuelem jsme byli rok ve stejné třídě na škole Nejsvětějšího srdce. On pak šel pracovat. Gus byl vždycky kříž, kterej Manuel táhne na zádech. Už v šestnácti seděl v Prestonu.“

„Kvůli čemu?“

„Kradl auta a jiný věci. Auta krad už jako mrňous, ještě ani neviděl přes volant. V Prestonu se ještě něčemu přiučil. Celý život byl vlastně každou chvíli ve vězení. Teď už si to asi pojistil nadobro.“

Padilla pečlivě zachovával lhostejný tón. Přitom udržoval svůj rituál otvírání okna a plivání.

„Dneska večer jsem mluvil s jeho bratrem a s jeho ženou. Ta tvrdí, že je nevinný.“

„Gusova žena?“

„Secundina, tak ji jmenoval její švagr. Znáte ji, ne?“

„Znám. Když člověk dělá v různých barech, setká se se spoustou lidí. Pozoruju je jako mouchy na zdi. Ale abyste mi rozuměl, pane Gunnarsone, nejsou to lidi podle mého gusta.“ Tvářil se velice oficiálně. Ten hovor dodal našemu vztahu podivné napětí.

„Uvědomuju si to, Tony.“

„Proč se mě tedy na ně ptáte?“

„Protože znáte Holly May a chcete pro ni něco udělat. Zdá se mi, že je mezi tím, co se jí přihodilo, a mezi vraždou Broadmana nějaká souvislost. Gus Donato může k tomu být klíč. A mám dojem z toho, co jsem slyšel od jeho příbuzných, že se Gus možná chystá vzdát se. Kdyby se k němu přistupovalo opatrně, s pomocí jeho bratra nebo jeho ženy –“

„Já se nerad pletu policajtům do řemesla.“

„Já to taky dělám nerad. Ale v mých právech jako advokáta je i pokus najít Donata a pokusit se ho přemluvit, aby se vzdal policii.“

„Jasně. A taky nás můžou voddělat. To je zase v jejich právech.“ Ale cítil jsem, že Padilla stojí na mé straně. „Vím, kde Manuel bydlí,“ dodal.

Silnice vedoucí podél pobřeží přetínala dálnici nadjezdem, zatáčela doleva k silnici směřující na sever. Nad městem visely mraky prosvětlené neony a měnily se jako kouř, sotva jsme pod ně vjeli.

Silnice vedla nahoru přes divočinu kolejí železničních vleček, balíren a skladišť a posléze obytné čtvrti. Přeplněné zahrádky a namačkané domky se tísnily mezi silnicí a železniční tratí. Padilla vjel na jakousi rampu a pak zabočil pod silnicí mezi betonovými sloupy, starými a opuštěnými jako oblouky Kolosea. Kdesi před námi zavyla siréna a skončila ve škytavém vzlykání.

„Ježíši, jak já tenhle zvuk nenávidím!“ řekl Padilla. „Prakticky každou noc za dvacet let života jsem ten kravál poslouchal. To byl taky hlavní důvod, proč jsem odešel na druhej konec týhle čtvrti.“

Manuel Donato žil na tomto konci v bílém dřevěném přízemním domku, který byl ve svém sousedství nápadný. Čtyřúhelníkový trávník za laťkovým plotem byl zelený a udržovaný a lemovaly jej bíle kvetoucí oleandry. Světla na verandě byla rozsvícená. Padilla zaklepal.

Na zahrádce u sousedů ve stínu oleandrů se hihňalo několik kluků a děvčat. Jeden chlapec zvedl hlas: „Donato není doma.“

„Nevrátil se ještě z města?“ zeptal se ho Padilla.

„Asi ne.“ Chlapec přistoupil k plotu. Jeho pestrá košile z něho dělala pouhé torzo podivuhodně zavěšené v prostoru, dokud jsem si nevšiml, že se mu odráží světlo v očích. „Vy jste poldové?“

„My jsme přátelé Manuela Donata,“ řekl Padilla.

„Je možná na policejní stanici. Asi před pěti minutama přijel nějakej polda a Manuel s ním odjel. Má nějakej průšvih?“

„Doufám že ne,“ odpověděl mu Padilla.

„Ptal jsem se jen proto, že vypadal, jako že brečí.“

„Ano,“ ozval se ze stínu dívčí hlas, „plakal. Bylo mi ho líto.“

~

Policista na stanici nám sdělil důvod Manuelova žalu. Jeho bratr Gus ležel v márnici. Zastřelil ho Pike Granada.

„Jen tak ho prostě zastřelil, jo?“ podivil se Padilla.

Policista se na něho zamyšleně podíval, pak se otočil ke mně. „Vy zastupujete rodinu, pane Gunnarsone?“

Dělal jsem, že ho neslyším. „Kdy se to stalo?“

„Během poslední hodiny, přibližně. Nešlo to přese mě,“ vysvětloval se zklamáním v hlase. „Pike byl mimo službu. Dostal hlášku, kde se Donato schovává. Je mladej a hrr.“

„Od koho měl tu hlášku?“

„Zeptejte se ho. Je vzadu a píše předběžnou zprávu. Pravděpodobně vám nic neřekne, ale klidně se ho jděte zeptat.“

Místnost pro policisty byla temná, až na kruh světla z lampy na Granadově stole. Psací stroj pod jeho dvěma prsty zadrhával a umlkl, když jsme vstoupili. Granada zvedl hlavu, ztěžka, jako by byla z bronzu, který připomínala.

„Slyšel jsem, že jste zastřelil Augustina Donata.“

„Jo. Sahal pro zbraň.“

„To je špatné, že jste ho usmrtil. Mohl nám sdělit užitečné věci.“

„Mluvíte jako Wills. Právě jsem se ho zbavil. Nechtějte mě otravovat ještě vy, pane Gunnarsone.“ Zamžoural do šera místnosti a zeptal se: „Kdo je to s vámi?“

„Mě přece znáš. Dělal jsem v baru v Rosaritě.“

„Aha, Tony! Děláš pořád ve městě?“

„Ve Foothill, v klubu,“ řekl Padilla stroze. Mezi těmi dvěma bylo nějaké napětí.

„Kde jste objevil Donata?“ zeptal jsem se.

„V bývalé výrobně ledu u trati. Prima místo na úkryt se vším všudy. Myslel jsem si hned, že tam bude.“

„To jste myslel velice přesně.“

„Měl jsem pomoc. Jedna holčina mi řekla, že viděla jeho dodávku. Bydlím na tom konci města, tak jsem to tam prošel. Přistihl jsem ho, zrovna když vykládal ty věci.“

„Jaké věci?“

„Věci z loupeží, fotoaparáty, kožešiny, šatstvo. Broadman to měl zřejmě ulitý ve sklepě. Donato ho zabil a sebral mu to.“

„A vy jste pak zabil Donata.“

„Jeho hlava, nebo moje. Jinak to nešlo.“ Ve světle lampy se zeleným stínidlem byla Granadova tvář zelenavá, oči zlaté. „Říkáte to, jako byste chtěl, aby to byla moje hlava. Já si neříkám o medaili, ale musíte si uvědomit, že jsem zasáhl v době svého volna a dostal vraha.“

„Jeho žena tvrdí, že není vrah.“

„Přirozeně. Ta tvrdí pořád, že je nevinný, a on už byl za tu dobu právem čtyřikrát či pětkrát ve vězení. Je nevinný vším možným od prodeje drog na školním pozemku až k ozbrojené loupeži. Zrovna tak teď nemá vůbec nic společného s tou vraždou.“

„Nemá s ní nic společného a je mrtvý.“

Granada se na nás podíval. V očích se mu odráželo světlo. „Přece ji neberete vážně, proboha? Lže, jak když tiskne už celá léta.“

„Vy to musíte vědět,“ řekl Padilla.

Granada pomalu vstal, v šířce jednoho metru a ve výšce dvou. Oběma rukama popadl okraj stolu, jako by ho chtěl zvednout a hodit jím po Padillovi. „Co to má znamenat? Já běhal za spoustou ženskejch, než jsem zmoudřel a usadil se.“

„Její manžel je jedinej, koho jste zastřelil,“ řekl Padilla. „Byla to ona, ta holčina, co vám dala echo?“

Granada spustil velice mírným hlasem: „Matka mě varovala, že se můžu dočkat okamžiků, jako je tenhle. Nasazuju život, abych chytil vraha, a co se stane? Poručík mě seřve a z ulice sem lezou lidi a vyskakujou si tu na mě.“

Padilla poznamenal, že mu donese velký kapesník, aby měl do čeho brečet, a Granada mu začal nadávat a zvedl ruku. Na chodbě se ozvaly kroky a pak ženský nářek. Hned nato začala žena ječet ve dveřích.

Granada se rozhlédl po kovových skříňkách, jako by zvažoval, jestli by ho některá ukryla.

„Kdo ji pustil dovnitř, proboha?“

Secundina Donatová k němu potácivě přistoupila a vzlykala. Jednu punčochu měla spadlou ke kotníku.

„Vrahu! Já věděla, že ho jednou zabiješ. Varovala jsem ho. A tebe varuju teď. Dávej si na mě pozor!“

To si Granada dával: pečlivě se držel za psacím stolem. „Uklidni se, Sexy. Vyhrožuješ důstojníkovi, musím tě zavřít.“

„Zavři mě! Zab mě! Strč mě s Gusem do márnice!“

Pak pokračovala španělsky, dštíc na Granadu příval slov. Roztrhla si u krku šaty a drásala si prsa oprýskanými karmínovými nehty.

„Přestaň,“ řekl Granada bezbranně. „Ublížíš si. Přece si nechceš ublížit.“

Obešel stůl a chytil ji za zápěstí. Zaryla, mu zuby do ruky. Granada ji setřepal. Couvala k řadě kovových skříněk, narazila na ně a sedla si k nim na zem.

Granada si prohlížel pokousanou ruku. Byla to ruka, kterou střílel, a z prstu, jejž používal na spoušť, kapala krev. Podržel si ji druhou rukou a šel do umyvárny.

Padilla se nad ženu postavil: „Vstaň, Secundino. Odvezu tě domů, než se dostaneš do dalšího maléru.“

Přikryla si hlavu sukní.

„Aspoň že to není Granadova holčina.“

„Nejsem si tak jistej, pane Gunnarsone. Ženy můžou jednu věc dělat a něco jiného si myslet.“

„Tohle nebude ten případ. Ať nám ta psychologická záhada nezatemní pohled na věci. Co to říkala španělsky?“

Padilla si mě chladně změřil. „Já už si španělštinu tak moc nepamatuju. Doma mluvíme americky. A kromě toho mluvila mexickým bracero. Její táta byl ilegální sezónní dělník.“

„Ale Tony, nehoupejte mě!“

Tony však byl v její přítomnosti v rozpacích. Ukázal mi rukou do vzdáleného kouta a jako kluk, když odříkává naučenou látku, spustil: „Říkala, že Gus byl moc hezký, hezčí než Granada, i když – i teď, když je mrtvý. Říkala, že by radši měla Guse mrtvého než Granadu živého. Že Gus nezabil Broadmana a nekradl u něj. Ty věci, co vzal u Broadmana, patřily Gusovi a Panenka Maria dohlédne na to, aby se nebe Gusovi odměnilo. A že ona se těší na ten den, až se Gus a ona budou z nebes dívat na to, jak Granada hoří v pekle, a budou na něj plivat.“

Padillovy rozpaky dosáhly vrcholu. „Takhle oni mluví, když jsou rozčílení.“

Granada vyšel z umyvárny. Zaúpěl, když viděl, jak Secundina sedí na zemi s hlavou zahalenou a se stehny odhalenými. Ukázal na ni ukazováčkem s náplastí. „Odveďte ji pryč, než s ní sepíšu protokol!“

Chtěl jsem jí pomoct vstát, ale nezvládl jsem ji. Byl jsem právník, jemnější než policisté, a zrádný jako lékař. Padilla mě ohleduplně odstrčil. Zvedl ji, postavil na nohy, chlácholil ji a odváděl ji do chodby a několika dveřmi ven.

„Co se děje?“ zeptal se mě policista u přepážky.

„Pokousala Granadu.“

„Fakt? Teď?“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Dveře z chodby vedly přímo do našeho obývacího pokoje. Sally byla zavrtaná do koutku pohovky a spala. Měla na sobě prošívaný koupací plášť, který jsem jí dal k třiadvacátým narozeninám. Vykartáčované vlasy jí svítily v přitlumeném světle stažené lampy.

Stál jsem a díval se na ni. Trochu se ve spaní pohnula a vydala zvuk, který mi připomněl dětské zavrnění. Až na hruškovitou křivku těla a na nalitá prsa hrozící, že protrhnou župan, vypadala na dvanáct. Docela mi vyhovovalo, že jí je víc.

Došel jsem po špičkách do kuchyně, rozsvítil zářivku nad sporákem a nahlédl do trouby. Byla ještě teplá, přestože plyn už byl vypnutý. Večeře tam na mne čekala přiklopená v míse z varného skla. Jedl jsem vestoje u kuchyňské linky. Ze zdi na mne shlížely porcelánové hodiny, jejichž ručičky výhružně ukazovaly půlnoc.

Uslyšel jsem Sally, jak cupká v pantoflích přes obývací pokoj. „Tak ses konečně rozhodl přijít domů,“ oslovila mě mezi dveřmi.

„Počkej, odsouzený má právo na poslední večeři. Není to tak úplně podle zákona, ale uznává se to díky dlouhé tradici.“ Strčil jsem si do pusy další kus jehněčího a za usilovného žvýkání jsem se na ni usmál.

Neoplatila mi úsměvem. „Doufám, že se tím udávíš,“ řekla.

„Naopak, je to náramně dobré.“

„Jsi lhář prolhaný, Bille Gunnarsone. Je to vysušené na kost. Úplně to slyším, jak ti to chrupe. Po celé práci, kterou jsem si s tou večeří dala. Fakt, řeknu ti, že bych brečela, kdybych nebyla tak nasupená.“

„Odpusť mi to. Ale je to opravdu moc dobré. Vem si kousek se mnou.“

„Já už nemůžu nic jíst,“ řekla z dálky. „Ale nedělej si starosti, já večeřela. Čekala jsem do čtvrt na deset, pak jsem to vzdala a najedla jsem se sama. Zatímco ty ses někde dobře bavil.“

„Bavil není zrovna přesný výraz.“

„Řekni lepší.“

„Namáhal se a pracoval. Šel po stopě. Dělal si renomé.“

„Prosím tě, nesnaž se být duchaplný. Jsi důvtipný jako bačkora.“

To mě popíchlo, takže jsem jí navrhl, aby ukázala za nás oba, jak má být člověk vtipný, když umí vymyslet taková přirovnání jako to s bačkorou. A požádal jsem o dovolení, abych to směl citovat svým přátelům.

Uštědřila mi studený pohled, který mi připomněl porcelánové hodiny na zdi. „Já nemůžu soutěžit v kráse s filmovými hvězdami. Tloustnu a jsem fyzicky odporná. Není divu, že si chodíš užívat a mě zavíráš doma.“

„Nejsi tlustá a nejsi odporná. A já jsem si neužíval. V životě jsem se nesetkal s žádnou filmovou hvězdou. A nezavírám tě doma.“

„Pro mě to bylo, jako bys mě tu zavřel. Ani jsi nezatelefonoval.“

„Já vím. Chtěl jsem, ale pořád byly nějaké překážky.“

„Jaké překážky?“

„Věci a lidi,“ řekl jsem neurčitě.

„Kdo? S kým jsi byl?“

„Počkej, Sally, tuhle otázku si nedáváme, vzpomínáš si?“

„Já ti vždycky říkám, kam jdu a s kým a všechno.“

„Kdybych já ti to říkal, byl bych zatraceně špatný právník.“

„Nemůžeš se pořád ukrývat za svoje povolání.“

„Ukrývat co?“

„To, že jsi neschopný manžel,“ řekla trucovitě. „Když se muž svévolně vyhýbá domovu jako ty, je snadné pochopit, co to znamená. Ty jsi v zásadě svobodný – věčný mládenec. Nechceš nést zodpovědnost za manželku a rodinu. Proto jsi pořád fixovaný na svoje klienty. To je bezpečný vztah, činnost povzbuzující tvé ego a nevyžaduje to žádné oběti z tvé strany.“

„Teď jsi trefila hřebík na hlavičku. Kdes to četla, prosím tě?“

„Jsem naprosto schopná si uvědomit stav svého vlastního manželství a vyvodit z toho náležité závěry. Naše manželství je ve vážném nebezpečí, Bille.“

„To myslíš vážně?“

„V životě jsem nebyla vážnější. Víš, co jsi? Jsi pouze povolání, které se vydává za muže. Když jsem ti po telefonu řekla, co mi sdělil doktor Trench, vůbec, ale vůbec tě to nezajímalo. Ty vůbec nemyslíš na Billa Gunnarsona juniora.“

„Já na něj náhodou myslím hodně.“

„To si jen myslíš, ale není to tak. Trávíš dny a týdny svého času ve snaze zachránit zločince před vězením, do kterého patří. Ale když ti řeknu, že malý Bill bude potřebovat – potřebovat svůj pokoj, odbýváš mě planými sliby.“

„Moje sliby nejsou plané. Říkal jsem ti, že si najdeme větší byt a to taky uděláme.“

„Kdy? Až se postaráš o všechny vrahy a lupiče. Až bude Bill junior stařec s dlouhými vousy?“

„Proboha, Sally, vždyť se ještě ani nenarodil!“

„Neklej, když se mnou mluvíš!“

Rozhlédla se po kuchyni jakoby naposledy. Její pohled zabral i moji hlavu, rozčísl mi vlasy jako kovový hřeben. Pak se majestátně otočila a odkráčela. Přitom narazila bokem do rámu dveří.

Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo plakat. Zhltnul jsem zbytek večeře, kousal jsem jako divý. To proto, abych nemusel skřípat zuby.

Po deseti minutách, osprchovaný horkou vodou – na studenou už jsem neměl nervy – vlezl jsem do postele za ní. Ležela obličejem ke stěně. Položil jsem ruku do měkkého záhybu jejího pasu. Dělala mrtvého brouka.

Posunul jsem ruku dál po jejím těle. Měla kůži hebkou jako smetana. „Je mi to líto, měl jsem ti zavolat. Ale ten případ mě úplně zaskočil.“

„To musel být sakra případ,“ odpověděla po chvíli. „Měla jsem o tebe strach. O té vraždě psali v novinách. Chtěla jsem se uklidnit, a tak jsem se dala do čtení té knihy o Šťastném manželství, co mi poslala maminka. Jedna kapitola mě moc rozrušila.“

„O věčných mládencích?“

Popotáhla sotva slyšitelně nosem. „Ale ty nejsi věčný mládenec, viď? Chceš zůstat se mnou a tak?“

„A tak, ano.“

Otočila se ke mně, ale ne úplně. „Já vím, v poslední době sis toho se mnou moc neužil.“

„Já umím trpělivě čekat.“

„A nevadí ti to? V té knize píšou, že pro muže je tohle zlý čas, protože jsou tak – tak na sex. Je to pro tebe zlý čas?“

„Je to ohromný čas.“ Pohladil jsem ji po břiše. I ve tmě jsem poznal, jak zazářila.

„Au,“ řekla.

„Co se děje?“

„Sáhni si!“

Posunula mi ruku a já cítil, jak můj syn kope. Mohla to být i moje dcera, pochopitelně, ale ty kopance se mi jevily spíš mužské.

Sallyin dech se zpomalil. Usnula. Já se otočil, abych se taky snažil usnout. Vtom, jako by uvolněný mým pohybem, zazvonil telefon. Zvedl jsem se a utíkal po špičkách k té zatracené věci, abych zabránil dalšímu zazvonění.

Kdosi řekl přidušeným hlasem: „To je Gunnarson? William Gunnarson, právník?“

„Ano, tady Gunnarson, jsem advokát.“

„A chcete být i dál advokát?“

„Nerozumím.“

Ale rozuměl jsem. V těch slovech byla hrozba, zvýrazněná měkkou škodolibostí v hlase. Napadlo mě, že to je tentýž člověk, který volal Fergusonovi, ale jistý jsem si nebyl. Hlas byl skreslený, jako by muž na druhém konci drátu mluvil s nějakou maskou na obličeji. „Chcete žít dál Gunnarsone, viďte?“

„Kdo volá?“

„Dobrý přítel.“ Zachechtal se. „Jestli opravdu chcete dál žít, pak radši nechte toho případu, který teď děláte – myslím to naprosto vážně.“

„Jděte k čertu!“

„Radši si to promyslete. Máte ženu a slyšel jsem, že je těhotná. Určitě byste nechtěl, aby někde ošklivě upadla a tak. Tak zapomeňte na Holly May a její drobné přátele. Rozumíte, pane Gunnarsone?“

Neodpověděl jsem. Cítil jsem v sobě hněv jako vařící led. Praštil jsem sluchátkem. Ale o zlomek vteřiny jsem toho litoval a znova jsem sluchátko zvedl. Ale už nebyl slyšet nic, jen vyzvánění jako hlas neutrálního prostoru. Položil jsem sluchátko podruhé, tentokrát jemněji.

V ložnici se svítilo a Sally stála ve dveřích.

„Kdo to byl, Bille?“

Rychle jsem se snažil si vybavit, co jsem řekl. Řekl jsem toho příliš mnoho na to, abych mohl předstírat, že to byl omyl.

„Nějaký opilec. Asi má na někoho zlost.“

„Na tebe?“

„Ne, na mě ne. Na každého.“

„Řekl jsi mu, aby šel k čertu.“

„Taky bys mu to byla řekla, kdybys ho slyšela.“

„Rozčílil tě, viď?“

„Nemám rád, když mě maniakové budí ze spaní.“

„Co vlastně říkal?“

„Ani se to nedá opakovat. Cancy.“

Spokojila se mým vysvětlením, aspoň momentálně. Lehli jsme si zase do postele a Sally hned usnula jako kotě. Já byl dlouho vzhůru a poslouchal její klidné oddychování.

Byli jsme svoji skoro tři roky. Tu noc jsem si poprvé uvědomil, jak je mi drahá. Ale tím spíš jsem byl rozhodnut nevzdat se toho případu a dělat svou povinnost. Problém byl ale v tom, že bylo těžké říct, kde je moje povinnost.

~

Nastalo modré svítání a já ještě nespal. V sedm hodin mě vzbudilo rádio od Perrysů. Jako skoro vždycky. Perrysovi byli učitelský pár a žili přesně podle režimu, aby se neustále zdokonalovali. Jejich ranní program začínal rozcvičkou.

Hodil jsem sebou na druhou stranu, abych ještě chvíli neslyšel hlasatelův hlas, pasírující se ke mně překližkovou stěnou. Nakonec jsem vstal s ponurým výrazem nevyspalého člověka. Sally spala dál jako Šípková Růženka.

Protože spala za dva, tiše jsem se oblékl a sešel do města na snídani. Cestou jsem si koupil ranní noviny. Na titulní straně byla Donatova fotografie, hranatá hlava s hřívou černých indiánských vlasů vyčuhujících zpod prostěradla, kterým byl zakryt.

Čekal jsem na vejce na slanině a četl průvodní text. Granadu chválil za odvahu a ostražitost a přičítal mu zásluhy na rozuzlení záhady mnoha vloupání. Článek sice neskrýval fakt, že gang má ještě další členy, ale nikdo nebyl jmenován, ani Gaines. Usoudil jsem, že to Wills zatím drží pod pokličkou a přemluvil novináře, aby ho podpořili.

Číšnice mi přinesla snídani. Vajíčka na mne z talíře zírala jako vykulené žluté oči. Topinka chutnala střelným prachem. Přistihl jsem se, že sedím napjatě jako odsouzený zločinec čekající, až mu kat hodí smyčku na krk.

Nebyla to jen empatie k Donatovi: pochybuji, že vůbec existuje čistá empatie. Z nějakého nejasného důvodu jsem se ocitl v situaci člověka zadržujícího informace o vážném zločinu. A člověk, jehož žádost jsem akceptoval a ctil, nebyl ani můj klient.

Seděl jsem a pokoušel jsem se sám sebe přesvědčit, že Ferguson měl alkoholické halucinace, pokud se týkalo jeho ženy. Přece v Buenavistě se neunášejí filmové herečky. Většina zločinů se děje dole ve městě, laciné podvody a bezhlavé násilnosti. Ale nemohl jsem se zbavit myšlenky na spojitost mezi zabitím Broadmana a Fergusonovým případem. A oblast kolem žaludku mi napovídala, že ten výhružný telefonát po půlnoci nebyl jen kanadský žertík.

Nechal jsem civějící vejce na talíři a šel na policejní stanici. Wills ještě nedorazil, ale seržant ve službě mě ubezpečil, že pošle muže v autech, aby hlídali náš dům. Když jsem došel kolem několika bloků a známých domovních fasád do úřadu, cítil jsem se trochu lépe. V Buenavistě se přece nemůže Sally nic stát!

Můj úřad byl umístěn v apartmá o dvou pokojích s předpokojem uprostřed ve druhém poschodí starého, hořčicově zbarveného činžovního bloku za poštou. Uprostřed bloku byl vydlážděný dvůr s fontánou, takovou vyschlou betonovou výdutí, obývanou olověným delfínem, jenž svou poslední dávku vody vychrlil před dávnými časy.

O apartmá a paní Weinsteinovou jsem se dělil ještě s jedním kolegou advokátem, Barneym Millracem, mužem středního věku, který se specializoval na daňové a pozůstalostní záležitosti. Nebyli jsme však partneři. Já byl na cestě vzhůru, aspoň jsem v to doufal, Barney byl na cestě dolů, jak jsem se obával. Byl to takový tichý pijan samotář, tak tichý, že jsem o něm někdy celé dny vůbec nevěděl.

Zato Bella Weinsteinová nikdy nedovolila, abych na ni zapomněl. Byla to vdova čtyřicátnice, tmavovlasá, energická, jejímž cílem bylo neustále mě popohánět. Když jsem toho rána vstoupil do předpokoje, vzhlédla od stolu, pozorně se na mne zadívala a řekla, jako by mi blahopřála: „Dneska jdete časně, pane Gunnarsone.“

„To je tím, že jsem na dnešek vůbec nespal. Flámoval jsem a užíval jsem si.“

„No ne! V devět patnáct přijde paní Al Stabile. Myslím, že chce zase žádat o rozvod.“

„Rozmluvím jí to. Řekla vám proč?“

„Krvavé detaily mi nesdělila. Ale počítám, že Stabile zase flámoval a užíval si. Vidíte, kam to vede. A taky vás sháněl nějaký muž jménem Padilla.“

„Jak je to dlouho?“

„Před pár minutami. Nechal tu číslo. Mám vám to vytočit?“

„Hned, ano. Vezmu si to u sebe.“

Zavřel jsem za sebou dveře své kanceláře a posadil se ke stařičkému dubovému stolu se zavírací deskou, za jehož odvoz z místa rodiště v Pennsylvánii jsem dal majlant. Odkázal mi ho otec, spolu s malou právnickou knihovnou, která zabírala většinu polic podle jedné zdi.

Je to takové podivně příjemné sedět za otcovým stolem. Ale taky vás to dělá menší. Trvá dlouho, než začnete mít pocit, že jste k tomu dorostli. Já zrovna začínal.

Padilla byl u telefonu hned, jak jsem zvedl sluchátko. „Pan Gunnarson? Já jsem tady u plukovníka Fergusona. Nařídil mi, abych to vyřídil rychle.“

„O co jde, Tony?“

„Nechci o tom mluvit po telefonu. Můžete sem přijet?“

„Proč nepřijedete ke mně do mé kanceláře?“

„Já bych přijel, ale nechci tu nechat plukovníka samotného. Potřebuje, aby ho tu někdo držel za ruku.“

„To je blbost,“ slyšel jsem zdáli Fergusonův hlas. A pak mi zařval přímo do ucha: „Uvolněte linku!“

Uvolnil jsem linku a vyrazil do předpokoje a ven. Paní Weinsteinová mě na vteřinu zdržela jedním ze svých komplexních pohledů obsahujících satiru, sentiment a zoufalství:

„Vy odcházíte, pane Gunnarsone?“ zeptala se sice zdvořile a monotónně, ale zazněla z toho i zuřivost.

„Jo. Ven.“

„Ale paní Al Stabile tu bude co nevidět. Co jí řeknu?“

„Ať přijde později.“

„Půjde k jinému advokátovi.“

„Nepůjde. Stabile jí to nedovolí.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Za denního světla budil Fergusonův dům úžasný dojem: zelená a šedá moderní stavba z kamene, dřeva a skla v jemných nevtíravých odstínech, které splývaly s krajinou a mořem.

Jakmile jsem vjel do prostoru před domem, dveře domu se otevřely. Vyšel Ferguson a hned za ním Padilla. Padilla vypadal poněkud umolousaně a bledě, ale zmohl se na úsměv. Zato Ferguson zůstal podmračený. Vrásky na obličeji se prohloubily a ztvrdly. Mocný vous v barvě úplně černé s čistě bílým melírem rámoval strup na jeho bradě.

Došel až k mému vozu. „Co tu ksakru zase chcete?“ přivítal mě.

„Jsem zcela upřímně znepokojen, co se týče vaší ženy –“

„To je moje věc. Já to zvládnu.“

Vystoupil jsem. „Je to i moje věc, ať se vám to líbí, nebo ne. Nemůžete očekávat, že budu sedět a čekat.“

„Já to dělat musím.“

„Další telefonát nebyl?“

„Ne. Já vám něco povím, ačkoli vám do toho nic není. Spojil jsem se s ředitelem banky. Peníze mají pro mě připravené.“

„Když už jste šel tak daleko, nemyslíte, že jste měl udělat ještě jeden krok, totiž jít na policii?“

„Aby mi Holly zabili, ne?“ naježil se.

„Můžete jít za nimi tiše, bez fanfár.“

„A co by z toho bylo dobrého, když mají její únosci kanál na policii?“

„Já si nemyslím, že ho mají. Jenom se snaží vás zastrašit, oslabit vás tak, abyste nic nepodnikal. Já místní policii znám, už jsem vám to říkal včera. Je to slušný tým.“

Padilla se tvářil všelijak. Do určité míry jsem věděl, jak mu je, ale nedbal jsem na to. Ferguson mi naslouchal s dlouhou čelistí sevřenou mezi palcem a ostatními prsty. Neuniklo mi, že má nehet u palce okousaný až do krve.

„Nebudu nic riskovat,“ odsekl.

„Takhle riskujete mnohem víc.“

„Nerozumím vám.“

„Vaše žena už může být mrtvá.“

Chtěl jsem ho tou poznámkou šokovat, ale jemu se myšlenka na něco takového jen hnusila. Dolní čelist mu poklesla a odhalila dolní zuby. Olízl si rty špičkou jazyka. „Je mrtvá, co? Našli ji mrtvou?“

„Ne. Ale může se stát, že ji najdou mrtvou.“

„Proč? Vždyť já jim přece ty peníze hodlám dát. Jediné, co chtějí, jsou peníze. Proč by jí měli ubližovat. Pro mě peníze nemají cenu –“

Přerušil jsem ho. „Je docela dobře možné, že jim dáte ty peníze a stejně svou ženu neuvidíte. Chápete to, Fergusone?? Jakmile budou mít peníze, není pro ně výhodné vám ženu vracet. Pro ně to není výhodné a pro vás je to velice riskantní.“

„Přece by nemohli vzít peníze a zabít ji?“

„Jsou to přece vrahové, aspoň někteří z nich. Vaše žena je s nimi v neustálém nebezpečí.“

„To mu nemusíte říkat, on to ví,“ vrtěl Padilla tmavou hlavou. „Nechte toho.“

Ferguson pak řekl rozhodně: „Já jsem naprosto v pořádku. Nestarejte se o mě.“

„Já mám spíš starost o vaši manželku. Možná že jí hrozí zabití, zatímco my tu stojíme a povídáme, a vy budete financovat únik vrahů.“

„Já vím, že je v nebezpečí. Celou noc se na mě ta myšlenka šklebí. Nemusíte mi ji cpát do krku.“

„Tak jděte na policii.“

„Nepůjdu. A už mě s tím přestaňte otravovat.“

Prohrábl si řídké vlasy. Trčely mu na hlavě a pak se ve větru od moře rozevlály jako šedavé peří. Odešel na okraj útesu a stál tam s pohledem dolů. Bylo slyšet, jak se valí příboj, naráží a odlévá se – nepřetržitý nářek provázející ráno.

„Už ho nechte na pokoji,“ požádal mě Padilla. „Chcete snad, aby se vrhl z útesu dolů?“

„Já to přece neříkám jen tak pro legraci. Celá ta situace je pěkně zapeklitá.“

„Ale vy ji nezlepšujete, pane Gunnarsone.“

„Někdo musí něco dělat.“

„Možná ano, možná ne. Všichni bychom rádi udělali to, co je správné. Třeba má plukovník pravdu. Je to přece zkušený člověk. Nedostal se až sem tím, že by byl nechal za sebe hrát ostatní.“

„Ale tady nikdo nehraje, v tom je ta potíž.“

„Někdy je lepší prostě čekat. Když budete moc tlačit na pilu, může se to všechno zaseknout.“

„Prosím vás, nechte si to vaše heslo hasta maňana.“

Padilla se urazil. Beze slova se ode mne otočil.

„Poslyšte,“ oslovil jsem Fergusonova záda. „Vy nejste jediná osoba, která je do toho zamontovaná. Vaše žena je v tom až po krk, ani si to do důsledku neuvědomujete. Veškerá zodpovědnost za ni je na vás.“

„To vím,“ řekl, aniž se otočil.

„Tak tu zodpovědnost rozšiřte. Dejte dalším šanci, aby vám pomohli.“

„Vy mi nejlíp pomůžete, když mě přestanete otravovat.“ Pak se teprve otočil. Malé oči měl horké a suché. „Já si tohle musím vyřídit sám, kvůli sobě a kvůli Holly. Sám.“

„Vy nemáte v Kalifornii žádné přátele?“

„Nikoho, komu bych důvěřoval. Lidi z klubu na mě kašlou. Ti z Hollywoodu jsou ještě horší. Mají na mě vztek a vědí proč. Zjistil jsem totiž, že takzvaní přátelé mé ženy z ní sají jako pijavice. Zahnal jsem je od ní, kvůli ní.“

„Takže jste tu úplně sám?“

„Chtěl jsem to tak. Doufám, že jsem to řekl dostatečně jasně.“

„Žádné služebnictvo?“

„Nechci všude narážet na služebnictvo, které by strkalo nos do mých záležitostí. Holly byla spokojená, když jsme byli sami, a starala se o mě. Nesnáším, když na mě pořád někdo číhá, rozumíte?“

Odešel do domu s hlavou vztyčenou a rameny pozvednutými. Jeho krátký stín jako by se po něm opičil. Začínal jsem ho trochu chápat. Byl to paličatý Kanaďan skotského původu a peníze mu propůjčovaly aroganci a osamocenost. Ale byl to chlap, který byl schopen hlubokého cítění, což jsem zpočátku nepředpokládal. Těžká situace, začít někomu rozumět, aniž jste ho začali mít rádi.

Padilla zůstal venku. „Mohl bych s vámi mluvit, pane Gunnarsone? O samotě? Víte, já nejsem extra moudrý a nikdy jsem nestudoval práva –“

Jeho patrný, omluvný tón se mi nezamlouval. „Pojďte, sednem si ke mně do vozu.“

Posadil jsem se za volant. On si sedl vedle mne, tiše zavřel dveře, jemně, jako by měl strach, že se rozsypou. Nabídl jsem mu cigaretu s tím, že mu ji zapálím, ale než jsem se pohnul, už mi zapaloval moji bleskovým, šikovným pohybem barmana.

„Děkuju, Tony. Já vím, trochu moc mi to mluvilo. To je profesionální deformace.“

„Všiml jsem si toho u vás právníků. Napadlo mě, že na něj příliš naléháte s tím, aby šel na policii. Já proti policajtům nic nemám. Jsou to lidi jako my ostatní. Často je vidím, jak se honí za míčem, jistě to znáte. Většinou dělají, co můžou, aby něco vypátrali, ale někdy se prostě na míč vykašlou a nechají ho být.“

„Myslíte, že nechají případy nevyřešené?“

„Včera večer jsem vezl domů Secundinu Donatovou. Namluvila toho spoustu. Něco z toho dávalo smysl, něco ne. Ale myslel jsem si, že to radši řeknu někomu, kdo bude vědět, co s tím. K policajtům s tím nemůžu.“

„Proč ne?“

Zaváhal a pak řekl rychle: „Ona si myslí, že Pike Granada je zapletený s tou lupičskou bandou. Neříkejte, že jsem vám to řekl já, ani že to říkala ona.“ Naklonil se a díval se ven čelním sklem, jako by pátral po blízkých helikoptérách. „Je takhle už v hrozné situaci, když jí umřel muž a má malé děti. Nechci, aby z nich byli úplní sirotci.“

„Takže vy to berete vážně?“

„Já nevím.“ Padilla vtáhl víc než centimetr cigarety a dlouhým smutným výdechem pouštěl kouř, hnědošedý proti modré obloze. „Možná že si to vymýšlí, ale nikdy jsem ji nepovažoval za tak vychytralou. Granadu zná hodně dlouho. Býval to jeden z jejích nápadníků. Ona, Gus a Granada patřili ke stejné partě. Byla to dost odvázaná parta, kouřili marjánku, kradli auta, přepadali lidi a mlátili je. Scházeli se v staré výrobně ledu – přesně tam, kde Pike Guse zastřelil.“

„Jak je to dlouho?“

„Ne tak dlouho, jak byste si mohl myslet. Tak deset let. Nejsou moc staří. Sexy – vždycky jí říkávali Sexy – Secundina říká, že se jednou večer Gus a Granada o ni poprali. Granada hrával fotbal a Gus na něj holýma rukama nestačil, tak na něj vzal nůž. Vrazil mu ho do prsou, udělal mu tam dírku a Granada utekl. Pak to místo prohledala policie a Guse dali do polepšovny za krádež auta.“

„Tam ještě nemusí být žádná spojitost.“

„Já vím, ale Secundina si myslí, že je. Jakmile byl Gus z cesty, Granada se na ni přilepil. Ona tvrdí, že to tak vždycky bylo: Granada šlape Gusovi na paty, aby k ní měl blíž.“

„Ale vždyť ona zase tak přitažlivá není, co říkáte?“

„Vy jste ji neznal před deseti lety, i před pěti lety. Táhli se za ní. A já sám vím určitě, že jí Granada léta nadbíhal a měl na Guse spadeno. Podle Secundiny Granada nikdy Gusovi neodpustil, že ho donutil, aby před ním utekl, a proto ho včera zastřelil.“

„To zní jako hodně zaujatá povídačka. Snaží se Granadovi mstít.“

„Snad je to tak. Povídala ještě jiné věci. Že se Granada často stavoval u Broadmana. Manuel a Gus ho tam vídali každý týden i častěji. Vždycky prý šli dozadu a povídali si tam.“

„To je zajímavé.“

„Protože Broadman přechovával jejich kradené zboží, to je jisté. Gus patřil mezi kluky, kteří dělali vloupačky, a pochopitelně věděl, kdo věci má. Taky řekl Secundině, že mají informace od policie, někdo z policistů jim dává tip, kdy a kam jít najisto. Ona si myslí, že to je Granada.“

„To se mi nezdá.“

„Na to máte právo.“ Padillův tón mi naznačil, že on tomu věří. „Pak už vám to tedy ani nebudu vykládat dál.“

„Máte ještě něco?“

„Jestli chcete, řeknu vám to. Mohou to být jen nesmysly. Jak jsem řekl, doufám, že to jsou nesmysly. Ale kus pravdy v tom přesto musí být, protože to vychází. Podívejte, například ten únos. Secundina už to všechno dávno tušila. Nevěděla, jaká to bude práce, ani Gus to nevěděl. Ale mělo to být velké – spousta prachů pro každého, dost na to, aby to vyřešilo všechny jejich problémy.“ Padilla se ironicky usmíval.

„A kdo jsou všichni ti zúčastnění?“

„To ona neví. Jeden z nich byl pochopitelně Gus. A ten roztomilý Gaines. Gus ho znal zdřívějška, setkal se s ním před lety v Prestonu, ale to měl jiné jméno.“

„Jaké?“

„To Secundina taky neví. Gus jí neříkal všechno. Většinu toho, co se dověděla, pochytala sama. Zjistila i to, že Gaines je vůdce, a to poté, co se Broadman s gangem rozešel. Broadman udělal nějakou volovinu a dostal strach z policie. Rozhodl se, že se stáhne. A nechtěl ani slyšet o té velké fušce. Sexy říká, že proto ho zabili. Byl prý schopen je prásknout.“

Pomalu jsem přestával pochybovat o Padillových slovech. Odpovídalo to totiž na některé věci, které jsem věděl. Roztržka mezi Broadmanem a Gainesem by byla vysvětlením toho, co Broadman udělal s diamantovým prstenem koupeným od Elly Barkerové.

„Připouští Secundina, že Gus zabil Broadmana?“

„Ne. Tvrdí sice, že Gus to měl s Broadmanem vyřídit. Gaines mu nařídil, aby u něj ve sklepě sbalil uloupené věci a udělal s ním krátký konec. Ale Gus to nebyl schopný provést. Nikdy nikoho nezabil. Několikrát Broadmana praštil, ale pak toho nechal. Mluvila s Gusem hned potom odpoledne: styděl se, že je tak zbabělý. Chápete to? Styděl se! To si nemohla vymyslet.“

„Třeba si to vymyslel Gus.“

„Gus? Ten je – ten byl jen o něco málo inteligentnější než moron.“

„Ale pak se mohl mýlit – mohl dát Broadmanovi smrtelnou ránu, aniž o tom věděl.“

Padilla pak nadhodil: „Vy jste si jistý, že Broadmana neudusili?“

„To nevím, ne. Proč se ptáte?“

„Secundina si myslí, že to tak je.“

„Že ho udusil Granada?“

„Neříkejte radši žádná jména!“ Tony nebyl ustrašený člověk, ale tehdy vypadal, že se bojí. „Já nevím, co s tím vším, pane Gunnarsone. Nosím to v sobě od momentu, co mi to Secundina vysypala. Je toho na mě moc, nezvládnu to.“

„Promluvím s ní. Kde bydlí?“

„V jednom činžáku dole ve městě.“ Řekl mi adresu a já si ji zapsal.

Potom Tony vystoupil a rozhlédl se po obloze. Tryskové letadlo po ní kreslilo dvojitou čáru, od které se po chvíli odvinul rachotící zvuk. Do toho zazvonil u Fergusona telefon jako nesmělý protest.

Zamířil jsem ke dveřím, ale Padilla tam doběhl dřív a nepustil mě dovnitř.

„Co blázníte, Tony?“

Odpověděl klidně: „Je to jeho žena, pane Gunnarsone, nechte ho, ať si to vyřídí sám.“

„Myslíte si, že je schopný to vyřídit?“

„Tak jako každý jiný, v tomhle případě.“

Padilla si pak cvrnkl prstem o znetvořené ucho a rozevřenou ruku nechal u obličeje. Fergusonův hlas uvnitř domu byl téměř neslyšný. Ale pak najednou vykřikl: „Holly! Jsi to ty, Holly?“

„Hele, mluví s ní!“ řekl Padilla. Zapomněl, že mě nechtěl pustit dovnitř. Vešli jsme společně. Fergusona jsme potkali v chodbě. Utrápenou tvář měl rozzářenou radostí. „Mluvil jsem s ní. Je živá a v pořádku, a dneska bude doma.“

„Takže nebyla unesena?“ zeptal jsem se.

„Ale ano, někde ji drží.“ Považoval to zřejmě za zanedbatelný detail. „Ale neubližují jí. Sama mi to řekla.“

„A jste si jistý, že jste mluvil se svou ženou?“

„Naprosto jistý. Přece znám její hlas.“

„Byl to místní hovor?“

„Zdá se.“

„S kým jste ještě mluvil?“ zeptal se Padilla.

„S nějakým mužem, s jedním z únosců. Jeho hlas jsem nepoznal. Ale to nevadí. Propustí ji.“

„Bez výkupného?“

Podíval se na mne roztrpčeně. V návalu radosti, že slyšel mluvit svou ženu, nechtěl, aby se mu připomínaly překážky jejího návratu. Taková radostná úleva nemá někdy daleko k zoufalství.

„Já přece výkupné zaplatím,“ řekl nevýrazně. „Udělám to rád.“

„Kdy a kde?“

„Když dovolíte, nechám si instrukce pro sebe. Musím jednat podle plánu.“

Otočil se zbytečně rychle a nerovnoměrným krokem odešel do své ložnice. Byla to velká místnost s oknem poskytujícím pohled na svah k moři. Střízlivě zařízená, že vypadala skoro prázdná. Na stěnách a na vodorovných plochách nábytku byly vystaveny fotografie jeho ženy a několik jeho obrázků. Na jedné stál v plné polní, hubený a furiantský pod placatou čepicí připomínající palačinku, na druhé stál na rukou na bradlech. Jiná fotografie ho ukazovala vzpřímeného a opuštěného na pozadí rovinaté prérie pod oblohou bez mráčku.

„Co tu zase děláte, Gunnarsone?“

„Jste si jistý, že ten telefon nebyl jen nějaká bouda?“

„Jak by to mohla být bouda? Vždyť jsem mluvil přímo s Holly!“

„A to, co jste slyšel, určitě nebyla nahrávka?“

„Ne.“ Chvilku uvažoval. „To, co říkala, byla reakce na to, co jsem říkal já.“

„A proč s nimi takhle spolupracuje?“

„Protože chce domů, samozřejmě,“ vysvětlil mi s širokým, sebejistým úsměvem. „Proč by neměla spolupracovat? Ona dobře ví, že mi na penězích nezáleží. Ví, jak ji miluji.“

„To je jasné,“ ozval se ode dveří Padilla a dával mi hlavou znamení.

Cosi viselo ve vzduchu jako elektrické napětí, ale já tomu nerozuměl. Ferguson došel trhaně, křečovitě k zrcadlu a začal si svlékat košili. Protože ho prsty příliš neposlouchaly, odtrhl vztekle od sebe obě přednice a knoflíky střílely na zrcadlo jako broky.

Fergusonova tvář v zrcadle byla vyzáblá, oči vpadlé. Všiml si, že ho pozoruji a podíval se mi do očí. Jeho oči byly staré a tvrdé. Na čele mu stály krůpěje potu. „Varuju vás,“ řekl. „Jestli uděláte cokoli, co naruší její bezpečný návrat, zabiju vás. Já už lidi zabil.“

Ani se při těch slovech neotočil, říkal to svému obrazu v zrcadle a mně.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Projel jsem zase pod sloupy Kolosea a areálem nákladních vozů u závozních firem a skladišť dřeva. Vzduch voněl čerstvě řezaným dřevem a pálícím se dieslovým olejem. Podél vysokých drátěných plotů a podél holých zdí prodejen stavebnin postávali a opírali se snědí muži. Zabočil jsem do Pelly Street.

Činžovní čtvrť, kde Donatovi bydleli, byla skupina prkenných domků připomínajících kurníky, postavených ze tří stran zaprášeného dvorku na konci ulice. Ve stínu jediného skalníkového keře, který vyroste kdekoli a na němž se červené malvičky točily ke slunci, hrála si nehlučně v prachu skupina dětí.

Hrály si na indiány. Polovina z nich asi měla v sobě indiánskou krev. Ze schůdků před jednou z chýší je sledovala stařena s vrásčitou indiánskou tváří.

Usilovně dělala, že mě nevidí. Neměl jsem tu správnou barvu, byl jsem v obleku a oblek stojí peníze a odkud jsou všechny peníze? Z potu chudých.

Zeptal jsem se jí: „Paní, je tu někde paní Donatová? Secundina Donatová.“

Stařena nezvedla ani oči, ani mi neodpověděla. V mém stínu byla nehybná jako ještěrka. Děti za mnou utichly. Otevřenými dveřmi chýše jsem slyšel, jak ženský hlas zpívá španělskou ukolébavku.

„Bydlí tady přece, ne?“

Stařena pohnula rameny. To pokrčení bylo pod jejím vyrudlým šátkem téměř nepostřehnutelné. Ve dveřích se objevila mladá žena s dítětem v náručí. Měla oči Madony a smutná pokleslá ústa, která byla krásná, dokud nepromluvila: „Co hledáte, pane?“

„Secundinu Donatovou. Znáte ji?“

„Secundina je moje sestra. Ale není tu.“

„Kde je?“

„To nevím. Zeptejte se jí,“ a podívala se na mlčící stařenu na schůdku.

„Neodpovídá mi. Rozumí anglicky?“

„Jo, rozumí dobře, ale dneska nemluví. Včera zastřelili jejího syna. Soudím, že to víte, pane.“

„Ano. Chci se Secundinou mluvit o jejím manželovi.“

„Vy jste vod policie?“

„Já jsem právník. Poslal mě sem Tony Padilla.“

Stařena řekla něco rychle španělsky zastřeným hlasem. Zachytil jsem Padillovo jméno a jméno Secundiny, ale to bylo vše.

„Vy jste kamarád vod Tonyho?“ zeptala se mladá.

„Ano. Co říká ta paní?“

„Secundina šla do nemocnice.“

„Co se jí stalo?“

„V márnici tam leží její Gus.“

„Co říkala ta paní o Padillovi?“

„Nic. Jen že si měla Secundina vzít jeho.“

„Tonyho?“

„Jo, tak to řekla.“

Stařena stále ještě mluvila s hlavou skloněnou a očima upřenýma do prachu mezi popraskanými černými střevíci.

„Co ještě říká?“

„Nic. Jen to, že ženská je hloupá, když jde do nemocnice. Jí by k tomu nikdo nedonutil. V nemocnici se jen umírá, říká. Její sestra je medica.“

Vyjel jsem směrem k nemocnici, ale myšlenky na jiné povinnosti změnily můj směr. Moje první povinnost se týkala Elly Barkerové. Začínala třetí den ve vězení a já jí slíbil, že se pokusím zařídit, aby snížili kauci. Nedělal jsem si sice moc naděje, že se mi to podaří, ale musel jsem se o to pokusit.

Čas byl na mé straně. Podle hodin v soudní budově bylo právě jedenáct a v soudní síni jsem zjistil, že je zrovna přestávka. Lavice porotců byla zpola zaplněna vězněnými osobami, což znamenalo, že přestávka bude krátká. Vězňové byli k sobě v párech spoutáni železy. Seděli tam netečně a němě pod dozorem ozbrojené stráže. Většina z nich vypadala jako muži, které jsem viděl opřené o zdi a ploty cestou do Pelly Street.

Soudce Bennett vstoupil. Vláčel za sebou černý talár. Zachytil jsem jeho pohled a on přikývl. Bennett byl impozantní muž něco přes šedesát. Připomínal kalvínského Boha mé babičky, ale neměl vousy a měl smysl pro humor. V soudní síni se však jeho humor neprojevoval. Kdykoli jsem udělal cestu přes hloubku té staré soudní síně s vysokým stropem směrem k lavici obhájce, musel jsem se usilovně zbavovat pocitu, že je soudný den a že budu pykat za svoje hříchy.

Soudce se naklonil ke mně na stranu, vypadalo to, jako by se snažil odtáhnout od soudního majestátu. „Dobré jitro. Jak se daří Sally?“

„Dobře, děkuju za optání.“

„Už má skoro na čase, viďte?“

„Každý den to může přijít.“

„To je dobře. Mám rád, když prima lidi mají děti.“ Moudrýma, zkušenýma očima se zastavil na mé tváři. „Ale vy vypadáte přepracovaně, Williame.“

„Momentálně si o Sally nedělám starost. Chci s vámi mluvit o té Barkerové…“ Zaváhal jsem. „Rád bych, aby pan Sterling slyšel, co vám chci říct, Ctihodnosti.“

Keith Sterling, okresní prokurátor, seděl napravo u stolu obžaloby s šedou hlavou skloněnou nad kupou lejster. Soudce ho zavolal a zase se narovnal.

Pokračoval jsem: „Připadá mi nespravedlivé, že Barkerová musí zůstat ve vězení a jsem pevně přesvědčen, že její účast na loupežích byla neuvědomělá. Ty kradené věci dostala jako dar. Její jediná chyba je její naivní důvěřivost, která může být jen těžko důvodem k potrestání.“

„Není trestána, je pouze zadržena pro náležité řízení,“ řekl Sterling.

„Ale je ve vězení.“

„Stanovil jsem kauci, pane Gunnarsone,“ řekl soudce.

„Ale není pět tisíc dolarů poněkud vysoká kauce?“

„Podle našeho názoru nikoli,“ tvrdil Sterling. „Je obviněna z vážného zločinu.“

„Je to vysoká suma, kterou ona nikdy nemůže dát dohromady. Nemá rodinu, nemá žádné úspory, žádný majetek –“

Soudce mi skočil do řeči: „Už nemám čas na další vysvětlování.“

Přitáhl si na jednom rameni talár a úředník, který čekal na tento signál, svolal soud k zasedání.

Sterling mi pošeptal: „Jdi s tím k Reachovi, Bille. Myslím, že s tebou stejně chce mluvit.“

Joe Reach byl ve své pracovně ve druhém poschodí. Seděl za stolem plným papírů a právnických příruček se záložkami. Joe byl prokurátorův dříč a případ Barkerová zřejmě byl jeden z bodů, kterým se právě zabýval.

Minutu mě nechal čekat, pak se na mne podíval, aniž zvedl hlavu, což dělával na neurvalé svědky. „Flámovals, Bille? Vypadáš, jak když jsi probděl celou noc.“

„Probděl, ale ne při chlastu. Přemýšlel jsem.“

„Posaď se. Ještě pořád jsi rozhořčený kvůli té Barkerové? Ta přece musí mít něco v záloze.“

„Jsem rád, že jsi s tím začal. Je úplně zničená. Pět tisíc dolarů je příliš vysoká kauce pro děvče bez majetku. A navíc ani není vinná.“

„To ty říkáš pořád. Máme jiný názor. A vůbec, výši kauce stanovil soudce Bennett.“

„Jsem přesvědčený, že ji sníží, pokud vy tady nebudete nic namítat.“

„Ale my namítáme.“ Reach otevřel zásuvku, vytáhl mandlovou čokoládu, rozbalil a rozlomil ji a menší část mi podal. „Vem si. Dodává to energii. Nemůžeme hýbat s kaucí, když se jedná o vraždu. Radím ti, nech to tak. Taky by mohli kauci ještě zvýšit.“

„To už je ale jako trest!“

Reach zuřivě kousal. „Tos neměl říkat, Bille. Zřejmě si tě něčím naklonila, viď? Ale tím hůř. Musíš se naučit, že tyhle věci se nesmějí brát tak vážně.“

„Já beru všechno vážně. A proto taky nemůžu vycházet s takovými povrchními lidmi, jako jsi ty.“

Reach se tvářil ukřivděně. Byl asi tak povrchní jako celý Nejvyšší soud. „Ty jsi dneska na mě nabroušený, uber trochu a radši trochu víc mysli, jestli to jde. Snaž se vidět věci v globálu. Přítel Elly Barkerové je vedoucí osoba v lupičském gangu a ještě něco víc. Ale ona o něm nehodlá mluvit. Nehodlá s námi spolupracovat a pomoct nám ho najít.“

„Spolupracuje dokonale, řekla mi všechno, co ví. A mimochodem, přestal být její přítel, hned jak začala tušit, o koho se jedná.“

„Proč to tedy neřekla nám?“

„Bála se. Žádný zákon nedonutí lidi, aby k vám přiběhli se vším, co zjistili.“ V duchu jsem si znovu přeříkal to, co jsem řekl nahlas, a dostal jsem podivný dojem, že hájím nejen Barkerovou, ale i sebe.

„Byla by nám tím ušetřila spoustu problémů a ušetřila by i sebe.“

„A protože to neudělala, tak ji za to trestáte.“

„Rozhodně neplánujeme, že jí dáme odměnu za ochotné konání občanské povinnosti, to je přece jasné.“

„A já ti povídám, že to kruté a neobvyklé trestání –“

„Ušetři si to pro zasedání soudu.“

„Které zasedání? Kalendář je nacpaný, bude to trvat minimálně dva týdny, než ona přijde před soud. Mezitím hnije v cele.“

„Je ochotna podstoupit zkoušku s detektorem lži? To se neptám jen já. Zajímají se o to reportéři.“

„Odkdy dovoluješ novinářům, aby ti diktovali, co máš dělat?“

„Neštvi se hned, Bille. Tohle je důležitý případ. Je v tom spousta lidí z města, nejen tvoje klientka. Kdyby nám dala tip, kde Gainese najít –“

„Dobrá. Zkusím s ní ještě jednou promluvit. Ale jsem si jistý, že jsi na nesprávné stopě.“

„Já si nejsem jist ničím, Bille. Ty se příliš opíráš o předběžné úvahy. Nedělej to. Já v téhle hře hraju dvacet let a ještě pořád mě lidi překvapují. Nejen svou vynalézavostí, ale taky svou dobrotou. Dej Elle Barkerové příležitost, aby tě překvapila. Proč to neuděláš?“

„Povídám přece, že za ní dneska zajdu. Nech ji teď být. Musí být přece ještě jiná potenciální vodítka ke Gainesovi. Copak nenechal žádné stopy v místě, které má pronajaté?“

„Ani ň. Je to jeden z těch lidí spadlých s Marsu, což by znamenalo, že má zápisy v rejstříku trestů a Larry Gaines je falešné jméno. Minulý podzim si vyzvedával řidičák na jméno Gaines a odmítl dát dopravákům otisky prstů.“

„V jakém autě jezdí?“

„V zeleném tudoru, předposlední model. Ale to už ti dávám kupu informací. Kdy dostanu nějakou od tebe?“

„Hned teď. Gaines se v září zapsal na kolej v Buenavistě. To znamená, že tam budou mít jeho životopis a další věci.“

„Jenže nemají. Wills už tam byl, dneska ráno. Gaines se zapsal jen provizorně, bez papírů. Ohlásil tam, že papíry co nejdřív pošle, ale dosud jim nic nepřišlo. Tak ho vyhodili.“

„Co chtěl studovat?“

„Divadelní umění. Je přece herec.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Řekl mi, že vždycky chtěl být hercem,“ začala Ella. „Něco velkého v každém případě, ale nejraději herec. Řekla bych, že by byl moc dobrý herec.“

Mluvila ironicky. Už objevila, jak se ozbrojit proti životu ve vězení. Viděla ostře tam, kde se zhroutily její sny.

„Proč to říkáte?“

„Podívejte se, jak si mě získal. Velký milovník. Když mi dal ten diamantový prsten, ty hodinky, myslela jsem, že je pro mne koupil. Čestné slovo.“

„Já vám věřím.“

„Ale nikdo jiný tady mi nevěří. I ostatní děvčata si myslí, že něco zamlčuju. Pořád se mě na Larryho vyptávají, jako bych ho byla znala bůhvíjak intimně, jako bych o něm všechno věděla. Já už tady dostala takových otázek, že se mi z nich točí hlava. Uprostřed noci se probudím a slyším hlasy, které mi dávají otázky. Zblázním se tu, jestli se odtud nedostanu.“

„Jestli se nám podaří chytit Gainese, pomůže vám to.“

„Kde je?“

„To je moje otázka. Proto vás znova obtěžuju.“

„Neobtěžujete mě. Je to prima vidět přátelskou tvář někoho, s kým je možné mluvit. Nechci se vytahovat nad ostatní děvčata tady, ale žádná není můj typ. Měl byste slyšet, jak se baví o mužích.“

„Jakmile se odtud dostanete, vytratí se vám to z hlavy. Jste zdravotní sestra. Myslete na to jako na nemoc, kterou musíte projít.“

„Budu se o to snažit.“

Minutku jsem čekal, až se uklidní. Za zamřížovaným oknem se věž v ranním slunci ostře bělala. Z balkonu, který věž pod hodinami obepínal, vyhlíželi na město dva turisté. Opírali se o železné zábradlí, mladý muž a mladá žena ve světlemodrých šatech a klobouku. Byly to takové šaty a klobouk, jaké nosí mladé ženy na líbánkách.

Ella sledovala můj pohled. „Šťastní lidé,“ poznamenala.

„Brzy budete volná. Vaše štěstí leží před vámi.“

„Doufejme. Jste na mě hodný, pane Gunnarsone. Nemyslete si, že to neumím ocenit.“ Usmála se na mne smutně, poprvé.

„Měla byste se smát častěji. Úsměv vám sluší ze všeho nejvíc.“

Byl to takový nic neříkající kompliment, ale tehdy v té situaci byl na místě. Usmála se po něm doopravdy a vypadala hned o pět let mladší. „Děkuju vám, pane Gunnarsone.“

„Vraťme se zase ke Gainesovi, jestli to ještě vydržíte. Mluvil hodně o hraní?“

„Ne, jen jednou, možná dvakrát. Zmínil se taky o tom, že už trochu hrál.“

„Kde?“

„Myslím že na střední škole.“

„Řekl vám, kam chodil na střední školu? Přemýšlejte,“

Poslušně nakrabatila čelo. Po chvíli řekla: „Ne, o tom se nikdy nezmínil. Neřekl mi vůbec nic o svém dřívějším životě.“

„Mluvil o svých přátelích?“

„Jen o Broadmanovi. Považoval ho za dacana.“

„Říkal někdy něco o hercích či herečkách?“

„Ne. Ani mě nikdy nevzal do kina.“ Pak dodala hořce. „Myslím, že šetřil peníze pro tu blondýnu.“

„Kterou blondýnu máte na mysli?“

„Přece tu, s kterou jsem ho nachytala nahoře v kaňonu. Myslím, že s ní chodil po celou dobu.“

„Jak to myslíte?“

„Když jsem myslela, že chodí se mnou a že se možná vezmeme a tak. Asi měl zájem pouze o ni.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Podle toho, co řekla.“

„Nevěděl jsem, že jste s ní mluvila. Kolikrát jste ji viděla?“

„Jen tehdy, jak jsem vám už řekla. Jednou. Když tam u něho seděla v Larryho kimonu. Vzpomínám si naprosto přesně, co řekla, protože mě to tak ponížilo. Zasmála se a řekla mu: Ty malej kocoure, tak ty sis hrál za mými zády? – Pak se podívala na mě a dodala: Ale moje náhradnice mi zrovna velkou čest nedělá. – Něco v tom smyslu.“

Červeň jí pomalu stoupala s krku do tváří. Ústa jí změkla a pak i oči. Pak prohlásila tónem, který přecházel z výšek do hloubek: „Páni, já se ale s tím Gainesem znemožnila, co?“

„Každý má právo na jeden velký omyl. Mohlo to pro vás skončit mnohem hůř.“

„Asi ano. Kdyby si mě byl opravdu vzal. Teď je mi to jasné. A víte, to, co jste říkal o nemoci, to opravdu sedí. Byl jako moje nemoc, která předstírala, že je něco jiného. Všechny mé sny se začaly plnit jako krásný dárkový balíček. Věděla jsem, že to nemůže být pravda, ale chtěla jsem to, strašně moc.“

„Dal vám někdy něco, myslím kromě toho prstenu a hodinek?“

„Ne. Jednou mi dal kytky. Vlastně jednu květinu, gardénii. Řekl, že to bude jako naše květina. To bylo ten večer, co mě zasvětil do toho velkého loupežného plánu. Bohudíky jsem na tohle nenaletěla.“

„Máte něco, co patřilo jemu? Něco ze šatstva, například, co u vás mohl zapomenout?“

„Co si myslíte, že jsem? V mém bytě si nikdy šaty nesvlékal.“

„Promiňte, nemyslel jsem to špatně, slečno Barkerová. Myslel jsem, jestli nemáte něco z jeho osobních věcí. Něco na památku.“

„Ne, jediné, co jsem měla, byl ten prsten, a ten jsem prodala. Na hodinky jsem zapomněla.“ Pak zase zkrabatila čelo. „Ale počkejte, na něco jsem zapomněla. Ale to nemá žádnou cenu. Je to stará náprsní taška ze žraločí kůže.“

„Larryho náprsní taška?“

„Ano. Jednou večer, když jsem mu dávala svou fotku velikosti pohlednice, všimla jsem si, že má tašku celou odřenou. Druhý den jsem šla do města a koupila jsem mu novou, aligátoří. Stála mě dvacet dolarů, s daní. Pak jsem mu ji dala, když jsme se příště viděli. Líbila se mu. Z té staré všechno vyndal a chtěl ji vyhodit. Nedovolila jsem mu to.“

„Nechal v ní něco?“

„Myslím, že ne. Ale počkejte – v poslední kapse byl kus papíru, něco vystřiženého z novin.“

„Z kterých?“

„To se nepozná. Jen kus vystřižený z listu.“

„O čem se tam píše?“

„O nějakém představení, připadalo mi to jako školní představení.“

„Zeptala jste se ho na to?“

„Ne. Byl by si myslel, že jsem hloupá, když jsem si to nechala.“

„Máte ještě ten výstřižek?“

„Ano, vrátila jsem ho zase zpátky. Řeklo by se – kdyby to byly aspoň peníze nebo něco jiného. Jak je možné, že je holka tak hloupá?“

„Máte to ještě?“

Přikývla. „Zapomněla jsem to vyhodit. Je to v mém bytě.“

„Kde ve vašem bytě?“

„V prádelníku, v nejvyšším šupleti, v ložnici. Je tam taková malá šperkovnička ze sekvoje, mám v ní různé poklady. Tam jsem to schovala. Paní Clineová vás pustí dovnitř.“ Zavrtěla hlavou. „Když si uvědomím, co ona si asi o mně myslí!“

„Ale ona určitě svůj názor na vás nezměnila. Je k té vaší pokladnici nějaký klíček?“

„Ano, je zamčená. Ale já nevím, kde klíček je. Asi jsem ho ztratila. To nevadí, otevřte to násilím. Seženu si jiný.“

Zvedla hlavu a podívala se mi přímo do očí. Její oči byly měkké a jasné.

~

Paní Clineová mi dýchala na rameno a pozorovala mě, jak otvírám zásuvku prádelníku. Byla to malá žena s postavou vejčitého tvaru a na hlavě měla obrácené hnízdo šedivých vlasů. Měla živé, podezíravé oči, velkorysá ústa a čišela z ní frustrovaná solidnost. Aniž cokoli řekla, nenechala mě na pochybách, že moje přítomnost v Ellině ložnici je násilné vniknutí do ženského soukromí.

Vzal jsem ze zásuvky malou sekvojovou šperkovničku. Měla mosazné rohy a mosazný zámek.

„Máte k tomu klíč?“ zeptala se paní Clienová.

„Ne. Ella ho ztratila. Dovolila mi, abych to otevřel násilím.“

„To by bylo škoda. Ona to má od školních let. Počkejte.“

Přidržela si skříňku mezi tlustou paží a mocným poprsím, vytáhla z vlasů starodávnou vlásničku a dala se do práce na zámku. Otevřel se.

„Vy byste byla dobrý zloděj, paní Clineová.“

„Nedělejte si z toho legraci, mladíku, v téhle situaci. Ale já vím, jak vy právníci dovedete být necitelní. My jsme znali právníky dobře. Cline byl účetní a pracoval s nimi v Portlandu v Oregonu. Tam byl náš domov. Ale po jeho odchodu jsem tam nemohla dál žít. Každý dům, každá ulice byla vzpomínkou na něho. A tak jsem si řekla, že musím začít novou kapitolu.“

Skončila, když jsem myslel, že bude pokračovat. Ale to bylo všechno. Sdělila mi celý svůj životní příběh.

Ellin životní příběh zase vyprávěl obsah skříňky ve zlomcích jiného jazyka: valentýn od chlapce jménem Chris, který do závorky pod svůj podpis připsal: „Tvůj hodný.“ Kartička se slovním hodnocením z gymnázia, kde Ellu chválili za její poslušnost a pořádkumilovnost a mírně jí vytýkali nedostatek vůdčích schopností. Fotografie středoškolaček včetně Elly a jednou řadou chlapců. Zvětšená fotografie tří lidí: usmívající se muž v stereotypním modrém obleku a slaměném klobouku, žena vypadající jako starší verze Elly a holčička v naškrobených šatečkách – Ella jako dítě se svým typickým nadějeplným pohledem v tmavých očích. Byl tam program maturitního večírku, kde bylo na seznamu studentů i její jméno, taneční program plný chlapeckých jmen, černě orámovaná karta oznamující úmrtí Asy Barkerové a zlatě orámovaná karta oznamující, že Ella Barkerová absolvovala zdravotní školu.

Larryho Gainese v té prosté sbírce reprezentovala uschlá gardenie a odřená náprsní taška ze žraločí kůže.

V poslední kapse tašky jsem našel zažloutlý novinový výstřižek, který už se v ohybech rozpadal. Jak řekla Ella, byl to asi posudek nějakého představení střední školy. Chyběla část s titulem a podtitulkem, chybělo jméno autora. Zbytek říkal:

Dorothy Drennanová v roli naivky byla jako obvykle okouzlující. Claire Zanellová a Margareta Woodová byly roztomilé v rolích družiček. Stephen Roshe a Hilda Doteryová skvěle zahráli pár sloužících a sklidili od obecenstva salvy smíchu a potlesku, podobně jako Frank Treco a Walter van Horn s jejich komickými výstupy.

Překvapením večera byl Harry Haines v náročné roli Jacka Treloara. Harry je nováček v místním studentském divadle a všechny nás nadchl svým talentem. Zmínku si zaslouží i Sheila Woodová a Mesa McNabová, které se dobře zhostily menších rolí. Totéž platí o Jimmie Spencovi. Hra by si zasloužila některé autorské úpravy, ale zásluhou mladých herců jsme se všichni báječně bavili.

Věty o Harry Hainesovi byly podtržené tužkou. Nebylo by divu, kdyby chlapec jménem Harry Haines zvolil falešné jméno Larry Gaines, pomyslel jsem si. Podíval jsem se na druhou stranu výstřižku. Byla tam zpráva o zvolení Dwighta Eisenhowera prezidentem, což bylo koncem roku 1952. Složil jsem pečlivě výstřižek, vrátil ho do tašky a tu jsem si dal do kapsy.

Paní Clineová si prohlížela valentýn. „Ella je moc prima dívka – jedna z nejlepších, které u mě kdy bydlely. Je to hrozné, že zrovna ona má takovou smůlu.“

„Její jediný zločin je, že neměla dostatek schopnosti poznat lidi. A za nesprávný úsudek se lidi ve vězení nedrží.“

„Vy myslíte, že je opravdu nevinná?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Policie je přesvědčena o opaku.“

„Policie je vždycky přesvědčena o vině, když někoho zadrží. Ale aby z člověka udělali viníka, to by museli něco přidat.“

„Ale poručík Wills mi ukázal ty ukradené hodinky.“

„Ella nevěděla, že jsou kradené.“

„Jsem ráda, že to říkáte. Krádež nezapadá do mých představ o Elle.“

„Jaké jsou vaše představy o Elle?“

„Vždycky jsem ji považovala za hodnou, rozumnou venkovskou holku. Ne za svatou, pochopitelně, ale za děvče, na které se můžete spolehnout. V létě mi vyskočil krevní tlak a Ella mě ošetřovala a nevzala si za to ani cent. Takových děvčat dneska není mnoho. Snažila jsem se jí to vynahradit, když byla v zimě nemocná, ale nejsem dobrá ošetřovatelka. Měla jsem o ni starosti, ležela tady s těma tmavýma očima strašně smutnýma.“

„Kdy to bylo?“

„V lednu. Skoro celý měsíc proplakala. Doktor říkal, že jí po fyzické stránce nic není, ale že nemůže sebrat dostatek energie, aby šla pracovat. Tehdy měla finanční problémy. Půjčila jsem jí peníze, aby si na pár dnů někam vyjela. To bylo na začátku února. Trochu se z toho dostala.“

„Dluží vám nějaké peníze?“

„Ne, ne, ani cent. Ona mi vždycky všechno zaplatila. Když pak byla trochu pozadu s nájemným, trápilo ji to.“

„Až tohle všechno přijde před soud, byla byste ochotná dosvědčit Ellinu dobrou povahu?“

„Jistě, to bych udělala s radostí. A nebyla bych sama. Volají sem její přítelkyně z nemocnice, sestry a vrchní sestra, dokonce i lékař. Chtějí vědět, jestli ji mohou navštívit – ve věznici.“ Při posledním slovu pokrčila nos. „Já na to taky pomýšlela.“

„Počkejte den nebo dva, paní Clineová. Já se snažím ji odtamtud dostat. Problém je v tom, že to bude stát peníze.“

V obličeji paní Clineové se něco změnilo, jako by jej zastínil mrak. „Kolik byste za to chtěl?“

„To nejsou peníze pro mě. Je to kauce. Nepodařilo se mi je přimět, aby ji snížili.“

„Takže je to pět tisíc dolarů, že?“ Mlaskla jazykem, a to mlasknutí zahnalo mrak. „Tolik peněz já nemám.“

„Stačilo by pět set dolarů, kdybychom využili možnosti ručitele. Ale těch pět set byste nedostala zpátky.“

Přimhouřila oči a představila si zřejmě, jak by vypadal stav jejího bankovního konta po odečtení pěti set dolarů. „A daň?“ zeptala se.

„Deset procent.“

„Jiná možnost není?“

„Mohla byste zastavit majetek, ale ten se počítá dvojnásobně. Hodnota majetku ve výši deseti tisíc kryje kauci pěti tisíc dolarů.“

„Majetek za deset tisíc bez dluhů a hypotéky?“

„Ano. Ale musím vás varovat. Kdyby Ella zmizela, ztratíte všechno.“

„Toho jsem si vědoma.“ Zase přimhouřila oči a představila si sama sebe bez majetku. „Je to složitá, vážná věc, ale budu o tom přemýšlet. Neříkejte Elle, že jsme o tom spolu mluvili, ano? Nerada bych, aby si dělala nějaké zbytečné naděje.“

„Nic jí o tom neřeknu. Předpokládám, že není nikdo jiný, žádní zazobaní přátelé nebo příbuzní?“

Zavrtěla hlavou. „Ella nikoho nemá. To je právě to smutné v jejím životě. Není nikdo, kdo by se o ni staral. V nemocnici je v pořádku, tam dělá, co jí nařídí. Ale když je venku, sama, potřebuje někoho, kdo by na ni dal pozor – hodného muže. Ale která by takového nepotřebovala?“

„Muže…“ řekl jsem. „A my zase potřebujeme hodnou ženu. A já už jednu mám, náhodou.“

„To ráda slyším.“

Vyšla za mnou z čisťounké ložnice, prošli jsme maličkým obývacím pokojem s ratanovým nábytkem. „Já o tom budu přemýšlet. A vy, vy si myslíte, že by mohla utéct a já bych přišla o peníze?“

„Udělala by to, jen kdyby se bála.“

„Že ji zavřou?“

„Ne, že ji zabijí,“ řekl jsem. „Viděla jste někdy toho Larryho Gainese – toho mladíka, co jí tak ublížil?“

„Ne, sem on nechodil, pokud vím. Jednou jsem potkala pana Broadmana. Ten vypadal celkem neškodně. Ale člověk do lidí nevidí a neví, jací jsou.“

„Někdy to ví, paní Clineová.“

Pochopila, co myslím, a usmála se na mne.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Od domu paní Clineové jsem dojel vzdálenost dvou bloků k nemocnici. Byla to pětipatrová budova situovaná v klidném sousedství. Ten klid ale pro mne byl jako ticho před bouří. Nemohl jsem se zbavit myšlenky na to, jestli Gaines nezískal nějaké jiné nemocniční zaměstnance, když mu Ella odmítla pomáhat. Z představy, že zločinci infiltrují nemocnici, se mi doslova dělala husí kůže.

Policie měla zřejmě stejné myšlenky. Na parkovišti u nemocnice stálo policejní auto. A cestou do suterénu k prosektuře jsem téměř doslova narazil na Willse a Granadu.

Vystupovali po únikovém schodišti, oba s hlavami vystrčenými dopředu. Granada vždycky napodoboval Willsovy pohyby a gesta. Wills se zastavil s netrpělivým výrazem, jako bych mu blokoval cestu. „Co vás sem vede?“ zeptal se.

„Zabití Broadmana. Máte minutku čas?“

„Ne. Ale co pro vás můžu udělat?“

Granada mě beze slova obešel. Pokousanou ruku měl schovanou v kapse. Stál na konci železných schůdků, rty a bradu hrdě vztyčené jako poslušný voják čekající na rozkaz.

„Moc by mě zajímaly výsledky jeho pitvy. Už jsou k dispozici?“

„Zrovna jsem dostal zprávu od doktora Simeona. Proč vás to tak zajímá?“

„Víte, proč mě to zajímá? Broadman na tom přece zpočátku nebyl tak zle. Nemohu pochopit, jak je možné, že zemřel.“

„Zemřel na to zranění,“ sdělil mi stručně Wills.

„A jaké zranění vlastně měl?“

Pozoroval jsem Granadu. Jestli slyšel, nebo neslyšel, co říkám, rozhodně na sobě nedal nic znát. Dal si do úst cigaretu, zapálil si ji zápalkou, kterou držel v levé ruce, a odhodil zápalku dolů do šachty schodiště.

„Broadman měl zranění na hlavě,“ mluvil Wills dál. „Ta můžou přivodit pozdější reakci.“

„Aha. Nebudete nic namítat, když si promluvím s patologem?“

„Klidně. Dr. Simeon vám řekne totéž.“ Wills mluvil zdvořile, ale chladně. „Joe Reach se zmínil, že chcete ještě jednou zmáčknout Barkerovou.“

„Slečnu Barkerovou,“ opravil jsem ho. „Dneska ráno jsem s ní hovořil.“

„A výsledek?“

„Raději bych to s vámi projednal soukromě.“

Wills se podíval nejdřív dolů na prázdné schody a pak nahoru k místu, kde čekal Granada. „Tady je dost soukromí, ne?“

„Pro mne ne.“

„Granada je moje pravá ruka.“

„Ale moje ne.“

Wills se na mne zarytě podíval, ale zavolal nahoru na Granadu: „Sejdeme se venku, Pikeu.“ Granada odešel a Wills se ke mně obrátil:

„Nač ty tajnosti?“

„Žádné tajnosti, poručíku, aspoň já žádné nemám. Moje klientka mi sdělila, že Gaines je zapletený s nějakou blondýnou.“

„To my víme z jiného zdroje. A ona ví, co je to za ženskou, ta blondýna?“

„Ne.“ Byl jsem si dokonale vědom toho, že zrníčko pravdy, které mám, značně zvětšuju. „Nezná ji. Viděla ji jen jednou.“

„A to je celá vaše speciální soukromá informace?“

„A taky mám toto,“ podal jsem mu svůj jediný malý důkaz, Gainesovu náprsní tašku ze žraločí kůže.

Podíval se na ni zamračeně. „A k čemu je to dobré?“

„Patřilo to Gainesovi. Ella Barkerová si to nechala na památku.“

„Dojemné,“ ušklíbl se Wills, otevřel tašku a opovržlivě k ní přičichl. „Smrdí to nějakým parfémem. Ona vám ji dala?“

„Našel jsem ji v jejím bytě. Řekla mi, kde je. To děvče dělá, co může, aby spolupracovala.“

„Může spolupracovat líp. Mluvil s vámi Joe Reach o detektoru?“

„Zmínil se.“

„Tak proč váháte? Umírají nám lidi.“

„Jeden umřel kulkou od policisty. A ten druhý zemřel způsobem, který mi ještě nikdo nevysvětlil.“

„Vám to ještě nikdo nevysvětlil, prokristapána!“ Wills klel jen zřídkakdy. „Kdo si myslíte, že jste?“

„Advokát, který se snaží uchránit svou klientku před trápením.“

Wills vydal zvuk adekvátní jeho pohrdání. „Slova. Velká, prázdná slova. To je všechno a je mi z toho špatně od žaludku. Co to má ksakru znamenat? Snažíte se vrazit Granadovi kudlu do zad, nebo co?“

„Včera po Donatově zastřelení jste si ho vzal na paškál. Proč?“

„To je jen mezi ním a mnou. Ne, že by to bylo moje velké tajemství. Bylo by nám pomohlo víc, kdyby Donato žil a mohl mluvit. Ale nežije, tak se nedá nic dělat. Granada konal svou povinnost podle svého uvážení.“

„Vždycky ho necháváte, aby si vysvětloval své povinnosti podle svého uvážení?“

Wills řekl zarytě: „Pike Granada je dobrý policista. Jsem desetkrát radši, že je mrtvý Donato, než aby to byl Granada.“

„Jste si vědom toho, jaký byl Granadův vztah k Donatovi?“

„Ano, jsem si toho vědom,“ zvýšil Wills hlas. „Pike žije v tomhle městě celý svůj život, každého tu zná a to je pro nás výhodné.“

„Jak dobře znal Broadmana?“

„Moc dobře. Byl pověřený dozorem nad zastavárnami –“ Ale nedokončil. Jeho tvář nejprve zesinala, pak zbrunátněla. A odkudsi z hrudi se mu vydrala otázka: „Co to má znamenat?“

„Granada nesl Broadmana do sanitky. Předtím byl Broadman v poměrně dobrém stavu. Potom zemřel. Velice náhle.“

„Víte přece, že Broadmana zabil Donato!“

„Donato už to nikdy nemůže popřít.“

Wills se na mne díval beze slova. Ticho bylo prostehované a protkané různými nemocničními zvuky, tichými kroky sester, vzdálenými hlasy, zavíráním dveří.

„Tohle se mi nelíbí, pane Gunnarsone. Pouštíte si moc pusu na špacír, a to já nemám rád. Granada je jeden z mých nejlepších mužů. To, co říkáte, jsou pomluvy.“

„Vy jste jeho nadřízený. Komu jinému bych měl sdělit své podezření?“

„Rozhodně to nesdělujte nikomu jinému, za žádnou cenu!“

„To je vyhrožování?“

„Tak to nemyslím. A jestli chcete vědět, co si o tom myslím, tak vám povím, že jste na omylu. Měl jste pečlivěji zvážit, co říkáte.“

„Nemůžete Granadu trochu usměrňovat?“ Sotva jsem ta slova v hněvu vyslovil, už jsem toho litoval. Bolely mě intenzivně oči a bolest pronikala hlouběji do hlavy. Nejhorší bylo, že jsem nemohl říct, jestli bolely od toho, co jsem věděl, či od toho, co jsem nevěděl.

Wills ze sebe vyrazil neartikulovaný zvuk a maně uhodil o zeď hřbetem ruky. Tím si uvědomil, že v ní drží odřenou náprsní tašku.

„Vemte si to, je to bezcenné!“

Chtěl mi ji možná podat, ale vypadla mu z ruky a padala dolů po železných schodech. Šel jsem za ní a Wills stoupal nahoru za Granadou. Bezpečnostní dveře se za ním zavřely.

~

Dr. Simeon byl muž středního věku. Člověk hned poznal, že je velice zaujatý svou profesí. Jeho pracovna byla umístěna v rohu, malá okna měla až u stropu, zářivky zřejmě nikdy nebyly vypnuté. Doktor pod nimi vypadal tak bledý jako jeho mrtvoly.

„Výsledky zranění na hlavě mohou být překvapující,“ vysvětloval mi. „Často dochází k pozdější reakci, jak jsem právě sdělil poručíku Willsovi. Je to důsledek krvácení a tvorby koagulí.“

„Našel jste takové koagulum?“

„Nenašel. A nedošlo ani ke skutečnému proražení lebky.“ Při těch slovech zvedl ruku se stopami po nikotinu a ukázal mi na vlastní hlavě, kde je přední část lebky. „Vlastně jsem myslel na to, že se na něj ještě jednou podívám.“

„Vy jste tedy neudělal kompletní pitvu?“

„Byla natolik kompletní, aby uspokojila požadavek policie. Našel jsem v mozku určité krvácení, které možná stačilo na to, aby způsobilo smrt.“ Bylo jasné, že se opatrně jistí.

„Vy nejste spokojený s tím, že by byl zemřel na zranění lebky, viďte?“

„Úplně ne. Viděl jsem lidi, jak chodí dál s úplně stejným zraněním. Ne že bych chtěl doporučovat, aby se po zranění hlavy chodilo, to by nebyla dobrá terapie.“

„Co ho tedy mohlo zabít, když ne to zranění? Byl uškrcen?“

„Žádné známky skrčení jsem neviděl. I udušení skoro vždycky zanechává vnější stopy – přetrhané žilky pod kůží. Žádné takové vnější stopy jsem neobjevil, ani na struktuře vnitřního hrdla.“

„Jste si jistý?“

To je idiotská otázka, uvědomil jsem si ihned. Patolog na mne vrhl letmý, uražený pohled. Zranil jsem jeho profesionální hrdost.

„Můžete se na tělo podívat sám, jestli chcete.“

Leželo otevřené na stole ve vedlejší místnosti. Pokusil jsem se, ale nemohl jsem jít blíž. Od dob Koreje jsem značně změkl. Z těla jako by vycházel chlad, což byl ovšem iracionální dojem – v pitevně byla prostě zima. Ale blíž k Broadmanovu tělu jsem se nedonutil přistoupit.

Simeon si mě měřil s pocitem zadostiučinění. „Otevřu hrudní dutinu a dám vám vědět, když něco objevím, pane Gunnarsone.“

Už jsem ho moc nevnímal. Obloukovým průchodem, zčásti uzavřeným pogumovaným závěsem, bylo vidět do vedlejší místnosti na zeď s velkými zásuvkami. Jedna zásuvka byla zčásti vytažená. Na židličce vedle ní seděla stará žena v černém, skloněnou hlavu zahalenou šátkem.

Simeon prošel pod obloukem a jemně se dotkl jejího ramena: „Nemůžete tady v té zimě zůstat, paní Donatová. Nastydnete.“

Myslel jsem, že to je Donatova matka. Ale když zvedla hlavu, uviděl jsem její tvář s očima jako černé puchýře. Byla to vdova po Donatovi, Secundina.

„Doufám, že chytím oboustranný zápal plic a umřu,“ řekla.

„To by bylo nerozumné. Jděte teď domů a trochu si odpočiňte, bude vám pak líp.“

„Já nemůžu spát, pořád se mi točí hlava.“

„Napíšu vám prášky pro spaní. Vyzvedněte si je v nemocniční lékárně.“

„Ne. Já chci zůstat tady. Mám na to právo. Chci tu být s Gusem.“

„Ale to vám nemohu dovolit. Není to zdravé. Pojďte se mnou, dám vám ten recept,“ vyzval ji Simeon přísně.

„Nemám peníze.“

„Nebudete nic platit.“

Vzal ji pod paží a zvedl ji ze stoličky. Šla s ním, ale nohy téměř táhla za sebou.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Čekal jsem před nemocniční lékárnou. Secundina vyšla a mžourala očima v poledním slunci.

„Paní Donatová!“

Nepoznala mě hned, tak jako já prve nepoznal hned ji. Když přišla blíž, viděl jsem v denním světle, co s ní uplynulá noc a dopoledne udělaly. Přešla z jedné generace do druhé. Mladý vzhled a mladá gesta zmizely. Zůstala jen těžkost středního věku. Tahy ve tváři jí poklesly a sluneční paprsky je krutě odhalovaly.

„Já jsem Gunnarson, advokát, paní Donatová. Včera jsem byl s Tonym Padillou. A dneska ráno jsem s ním zase mluvil. Říkal, že máte nějakou důležitou informaci.“ Tvářila se netečně a celé její tělo jako by znecitlivělo. „To se asi Tonymu něco zdálo. Já nic nevím.“

„Souviselo to se smrtí vašeho manžela,“ připomněl jsem jí. „A s jinými věcmi. Říkal, že Gus Broadmana nezabil.“

„Ale?“

Pak mi prsty sevřela paži. Rozhlédla se po sluncem zalité ulici. Na autobusové zastávce čekalo pár budoucích sestřiček ze zdravotní školy, štěbetaly jako ptáci s bílými náprsenkami. Secundina vytlačila realitu ze svého zorného úhlu, zůstala jí jen zóna cizoty, prázdná a studená, vakuum ozářené sluncem, do něhož se však hrnula tma z její hlavy.

Vzal jsem ji za loket a přiměl ji k pohybu. Šla pomalu a váhavě. Diagonálním směrem jsme přešli ulici k autobusové zastávce na protějším rohu. Pod pepřovníkem tam stála neobsazená lavička. Donutil jsem Secundinu, aby se posadila. Na tváře nám padal stín stromu jako chladivá krajka.

„Tony říkal, že váš manžel Broadmana nezabil.“

„Že to říkal?“

„Vy asi myslíte, že ho zabil Granada.“

Vymanila se trochu z bolestného otupění. „Záleží na tom, co já si myslím? Stejně nemůžu nic dokázat.“

„Vy možná ne, ale jiní mohou.“

„Kdo například?“

„Doktor Simeon. Policie.“

„Chcete mě rozesmát? Chtějí to přece nechat tak, jak to je. Všechno skončilo, se vším všudy.“

„V mých představách nikoli.“

Pozorovala mě s podezřením v pohaslých očích. „Vy jste advokát, že jo?“

„Ano.“

„Já nemám peníze, ani nevím, jak bych ňáký sehnala. Můj švagr Manuel má, ale nemá zájem. Takže z toho pro vás nic nekyne.“

„To já přece vím. Já se prostě jenom snažím dopátrat pravdy.“

„Jste něčemu na stopě?“

„Doufám, že jednou budu.“

„Tak běžte a zdržujte někoho jinýho. Jsem unavená a je mi zle. Chci domů.“

„Odvezu vás.“

„Ne, není třeba.“

Ale nebyla schopna si zachovat odstup. Začala brebentit španělsky a navíc ještě jiným hlasem, bručícím a praskavým jako otevřený oheň. Jako by to byl hlas někoho úplně jiného, v němž se stále ještě udržuje mládí, sex i hněv. Ožila a její tvář se napjala.

Nerozuměl jsem jí ani slovo. „Mluvte anglicky, Secundino.“

„Abyste moh běžet k soudu a dát mě zabásnout, co?“

„A proč bych to dělal?“

Chvíli mlčela, ale rty se jí stále pohybovaly. „Nevím, co vodě mě chcete.“

„Informaci týkající se zabití Broadmana.“

„Řekla jsem to všechno Tonymu. Ať vám to řekne.“

„A je to pravda?“

Hodila po mně rozhněvaným okem. „Chcete říct, že lžu?“

„Ne. Ale přísahala byste na to u soudu?“

„K soudu mě nikdo nedostane, to si pište. A von by mi to udělal.“

„Kdo?“

„Pike Granada. Vždycky mě chtěl. A když jsem se mu bránila, měl na mě pifku. Jednou večer mě chtěl dostat násilím, v tý ledárně. Ale Gus mu dal co proto nožem. A von pak Guse udal policajtům, že ukrad auto. Mě taky sebrali. Když jsem se vrátila z pasťáku, Pike mi nedal pokoj.“

„Ale já myslel, že to bylo už dávno.“

„Začalo to dávno, ale nikdy nám nedal pokoj. Mně a Gusovi. A včera v noci ten parchant musel jít a vodstřelit ho.“

„Ale on dělal jen svou povinnost, ne?“

„Zastřelit ho nemusel. Gus nikdy nenosil bouchačku. Nechal Granadu, aby ho zabil jako psa.“

„Proč toho Granadu tolik nenávidíte?“

„Je to gauner policajt. Bejt policajt je samo vo sobě k poblití. A ještě k tomu gauner – to je nejhorší, co může bejt.“

„A vy stále tvrdíte, že zabil Broadmana?“

„Jasně že to udělal!“

„Jak to víte?“

„Mám uši, ne?“

„Slyšíte hlasy?“

„Nejsem na hlavu, jestli to myslíte tak. Mám kamarádku na pohotovosti v nemocnici. Pomáhá tam sestrám. Dělá to už dvacet let. Ta ví věci, vo kterejch se doktorům ani nezdá. Povídala, že byl Broadman mrtvej, když ho přivezli. Povídala, že jí připadal jako udušenej. A Manuel viděl Granadu, jak leze za Broadmanem do sanitky. Granada byl přece u Broadmana po tom, co se to stalo, ale Broadman nic neříkal.“ Podívala se na mne ze strany, zamračená a unavená. Jako by jí vědomí zla samo číhalo pod víčky. „Vy jste tam přece taky byl a viděl jste to.“

Namáhal jsem mozek, abych odstranil noční události a dostal se k předchozímu odpůldni. Broadman ječel strachy a vzteky. Granada s ním chvíli zůstal v sanitce sám, údajně aby ho uklidnil. Možná že ho uklidnil příliš radikálně.

„Já neviděl, co se stalo. Jak se jmenuje ta vaše kamarádka?“

„Slíbila jsem, že to nikomu neřeknu. A dodržím to.“

„A proč by Granada Broadmana zabíjel?“

„Aby nemluvil. Broadman věděl, že je Granada ničema.“

„Že je člen toho lupičského gangu?“

„Možná.“

„Ale jestli byl Granada v těch vloupačkách, Gus by to byl přece věděl.“

„Voni Gusovi taky všechno neříkali.“

„Takže nemůžete říct najisto, že se toho Granada zúčastnil?“

„Ne. Ale myslím, že se zúčastnil. Když se Gus vloupal do nějakýho domu nebo krámu, vždycky věděl, kde jsou policajti, a nebyl jasnovidec. Měl na ně kanál.“

„To vám řekl?“

Energicky přikyvovala. Šátek jí sklouzl z hlavy. Měla neučesané a zakroucené vlasy, vypadaly jako roztrhaná černá plsť. Přikryla si je rychle a rozzlobeně.

„Ale neříkal, že na tom kanálu je Granada?“

„Ne, to neřek. Možná že to nevěděl. Moc jsem toho z něj nedostala.“

To, že odmítla Granadu přímo obžalovat, byla zatím nejpřesvědčivější část jejího povídání. Poté, co jsem sdělil své podezření Willsovi, musel jsem všechno znovu pečlivě promyslet. Než znovu promluvím, musím si být Granadovou vinou jistý.

„Kdo je ještě v té bandě, Secundino?“

„Nikdo, vo kom bych věděla.“

„Žádné ženy?“

Oči se jí smrskly na lesklé temné body, namířené na mne z úkrytu pod šátkem. „Nemáte důvod na mě ukazovat prstem. Já dělala, co jsem mohla, abych Gusovi rozmluvila to, co dělal.“

„Ale já nemyslím přece vás. Nejste jediná žena na světě. Neměl Gaines nějaké přítelkyně?“

Sklopila těžká víčka s černými řasami a ukryla si tak oči úplně. „Ne. Chci říct, že to přece nemůžu vědět.“

„Slyšel jsem, že má nějakou blondýnu.“

Víčka se jí zachvěla, ale ústa měla pohrdavou křivku. „To jste teda slyšel víc než já.“

„Co je to za ženu, Secundino?“

„Už jsem vám řekla, že vo žádný blondýně nevím. A toho chlapa jsem taky v životě neviděla. Leda tak dvakrát za poslední dva měsíce.“

„Za jakých okolností?“

„Jak to myslíte?“

„Myslím tím, kde jste Gainese viděla? Co dělal?“

„Nepamatuju si,“ odpověděla apaticky.

„Znáte Gainese dlouho?“

„Gus ho znal. Znal ho asi šest nebo sedum let. Poznali se v Prestonu. A když je pustili, vobjížděli nějakej čas kolem, všelijak se protloukali na venkově. Gaines si tehdy říkal Harry. Pro Guse to byl hrdina, poněvadž dělal takový vodvážný věci.“

„Co například?“

„Jako vobírání lidí vo peníze, krádeže aut, rychlá jízda a tak. Šílenosti. Já Guse varovala, když se zase Gainese chytil, loni na podzim. Varovala jsem ho, že Gaines znamená průser. Ale neposlech mě. Nikdy neposlech, když jsem mu něco řekla.“

Dívala se přes ulici na nemocnici. Přijel místní autobus a studentky nastoupily. Secundina si autobus uvědomila, až když odjížděl. „Teď mi ujel autobus.“

„Já vás domů dovezu.“

„A proč bych vlastně měla chodit domů?“ vykřikla chraplavým hlasem. „Abych řekla dětem, že už nemají tátu? Copak má něco cenu?“

Seděla jako pomník svého vlastního žalu. Něco se v ní zlomilo a uvolnilo hořké síly její povahy. Podléhala jim, doufala, že ji zničí.

Nemohl jsem vymyslet nic, co bych jí řekl, kromě toho, že ji její děti potřebují. „Musíte myslet na ně, paní Donatová.“

„Čert je vem!“ vykřikla, ale lekla se svých slov. Pokřižovala se a začala mumlat nějakou modlitbu. Já se i ve stínu pepřovníku začínal potit. Ještě nikdy předtím jsem si neuvědomil zeď mezi jejím světem a mým.

Ulicí k nemocnici sjížděl špinavý černý buick se spuštěnou střechou. Řídil ho Tony Padilla. Jel pomalu, rozhlížel se. Když nás uviděl, zajel k chodníku.

„Ahoj, pane Gunnarsone,“ řekl tlumeným hlasem. „Secundino, hledal jsem tě v nemocnici. Tvoje sestra mě prosila, abych tě přivez domů. Nasedneš si?“ Naklonil se přes volné přední sedadlo a otevřel jí dveře.

Zahlédl jsem její malou nohu s vysokým nártem. Průsvitnými plastikovými střevíci prosvítaly červeně nalakované nehty na nohou. „Tony, můžu s vámi na chvíli mluvit?“

„Vždyť se mnou mluvíte!“ usmál se přes Secundinu. Nechtěl se mnou mluvit, to bylo zřejmé, a ona mu sloužila jako nevyslovená výmluva.

„Co je s plukovníkem Fergusonem? Myslel jsem, že ho utěšujete.“

„Než mi utek. Odjel s těmi penězi –“

„Kam?“

„Co já vím? Nic mi neřekl, nechtěl mě s sebou. Jel jsem tedy za Secundinou. Chtěl jsem s ní ještě mluvit. Její sestra mi řekla, že je v nemocnici.“ Usmál se, automaticky pokrčil rameny a podíval se na hodinky. „Mám tak sotva čas ji odvézt domů a jet do práce.“

Zařadil rychlost a odjel.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Na parkoviště jsem musel jít kolem vchodu na pohotovost. Sanitky měly garáže na druhé straně ulice, ale jedna parkovala před nimi čelem do ulice. Staře vypadající mladík jménem Whitey seděl za volantem a poslouchal rádio. Když jsem přistoupil k jeho okénku, ztlumil zvuk a zeptal se:

„Můžu pro vás něco udělat, pane?“

„Možná ano. Včera jsem vás viděl odnášet Broadmana z jeho krámu. Jmenuju se Gunnarson.“

„Pamatuju si vás, pane Gunnarson.“ S malým úspěchem se pokusil o úsměv. Jeho bledý, drzý obličej nebyl na úsměvy dělaný. „Broadman umřel cestou sem do nemocnice, chudák stará. Moc mě to mrzelo.“

„Byl to váš přítel?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděl. Ale mám s nima soucit, se všema. Jsme přece všichni bratři, i v tom umírání. Mrtví nebo živí. Chápete?“

Chápal jsem, ale nelíbil se mi způsob, jakým to říkal. Zřejmě to byl takový ten filozof z marodky, citlivá raněná duše, živící se dobrovolně pachem nemoci a prosperující v jejím stínu jako houby v teple po dešti.

Oči toho muže byly citlivé jako konečky nervů. „Ničí mě, když vidím někoho umírat.“

„Jak umřel Broadman?“

„Prostě zesnul, člověče. V jednu chvíli vřeštěl a pral se, snažil se vstát, panikařil. V další vzdychl a bylo po něm.“ Whitey vzdychl a taky bylo skoro po něm. „Dávám si vinu.“

„Proč si dáváte vinu?“

„Protože jsem neměl zdání, že by mi byl umřel v náručí. Kdybych to byl věděl, moh jsem mu dát kyslík nebo nějaký lék. A místo toho jsem ho nechal, aby mi proklouz mezi prsty.“

Zvedl jednu ruku k okénku a podíval se na prsty. Ochable mu visely. Opřel pak bradu o hruď a jeho dlouhá tvář nasadila výraz bolesti. Bledé oči jako by měly každou chvíli vypustit slzy. „Já nevím, proč zůstávám u toho smutnýho zaměstnání. Je tu tolik zklamání. Moh bych se docela dobře dát na obstarávání pohřbů a tady s tím skončit. To myslím vážně, člověče.“ A už potřetí se ponořil do očistné lázně sebelítosti.

„Na co zemřel Broadman?“ zeptal jsem se.

„Co vám na to mám říct? Mám spoustu zkušeností, ale nejsem doktor. Musíte to zjistit u doktorů.“ A jeho tón – pochopitelně – obsahoval i sdělení, že doktoři se mohou mýlit, což se děje dost často.

„Zdá se mi, že lékaři zřejmě tomu případu nerozumějí. Nemohl byste mi poskytnout dobrozdání na základě svých zkušeností?“

Podíval se na mne jen očima, opatrně. „Já nevím, jak to myslíte,“ poznamenal.

„Chci znát váš názor na to, co zabilo Broadmana.“

„K tomu já nejsem kompetentní, já jsem tady jen obyčejnej poskok. Ale muselo to udělat to zranění vzadu na hlavě.“

„Utrpěl ještě nějaká jiná zranění?“

„Jak to myslíte?“

„Třeba na krku.“

„Dobrý nebe, kdepak! Rozhodně nebyl udušenej, jestli myslíte tohle.“

„Povím vám to na rovinu, Whitey. Existuje domněnka, že byl Broadman smrtelně zraněn poté, co jsme ho našli v jeho obchodě. Mezi tou dobou, co jsme ho našli a co vy jste ho odvezli.“

„A kdo by mu to byl prosím vás udělal?“

„To se musí vyšetřit. Existuje domněnka, že se s ním zacházelo hrubě.“

„Ne!“ Whitey byl tím sdělením hluboce otřesen. „Vždyť já s ním zacházel jako s miminkem, s nejvyšší možnou péčí. Já vždycky zacházím se zraněním na hlavě s nejvyšší možnou péčí.“

„Ale vy jste nebyl jediný, kdo ho měl v rukách!“

Oči mu téměř dočista zbělely a kůže kolem nich se začala krabatit domodra. Otevřel ústa a zase je zavřel a vydával zvuky připomínající gumovou láhev na horkou vodu, když ji mačkáte.

„Neukazujete snad na mýho parťáka? Ronny by neublížil mouše. Děláme spolu už roky, vod tý doby, co skončil v armádě jako zdravotník. Ten by neublížil komárovi. Já ho viděl, jak vzal komára za křidýlka, vytrh si ho z ruky a pustil ho na svobodu.“

„Uklidněte se, Whitey. Neukazuju na vás ani na vašeho kolegu. Chci prostě jen vědět, jestli jste si nevšimli něčeho mimořádného.“

„Poslechněte, pane Gunnarson,“ stěžoval si plačtivě, „já jsem placenej za to že přijímám hovory z policie. Jestli mě tu starej chytí, jak tu klábosím –“

„Jestli jste něco viděl, nebude trvat dlouho, když mi to řeknete.“

„Jo, to tak, a strčím hlavu do oprátky.“

„Můžete mi důvěřovat, cokoli mi řeknete, nechám si pro sebe. Může to být velmi důležitá maličkost. Není to spojeno jen se smrtí jednoho člověka – ačkoli to samo o sobě je velmi závažné.“

Prohrábl si vlasy a pomalu sevřel ruku v pěst. Vlasy mu protékaly mezi prsty jako vybledlá tráva. „Co chcete, abych vám řek? A kam to půjde dál?“

„Zůstane to jen u mě.“

„Já vás neznám, pane Gunnarson. Ale vím, co se stane mně a s mojí prací tady, když se jistý lidi na mě rozdurděj.“

„Jmenujte je.“

„Jak bych moh? Copak mě někdo vochrání? Nejsem žádnej kulturista a ani si nenalhávám, že bych byl mazanej.“

„Však taky moc mazaně nejednáte. Zřejmě máte důkaz v případě vraždy a myslíte si, že si na tom můžete sedět, dokud to nevybouchne.“

Zavrtěl se nevrle a odvrátil hlavu. Měl hubený krk, který by bylo snadné zmáčknout. Jako oškubané kuře.

„Jeden chlápek jménem Donato zabil Broadmana. Říkali to v rádiu. Nemůžem to nechat tak?“

„Ne, pokud to není pravda.“

„Donato je mrtvej, ne?“

„Ano. Zastřelil ho Pike Granada. Znáte přece Granadu, že?“

„Jasně. Setkávám se s ním při práci.“ Jeho dlouhým astenickým tělem proběhlo zachvění. Seděl za volantem s koleny nahoru, aby byl co nejmenší. „Myslíte si, že se chci taky nechat zastřelit? Nechte mě na pokoji. Já nejsem žádnej hrdina.“

„Začíná mi svítat.“

Po celou dobu rozhovoru to v rádiu mumlalo a praskalo a vykřikovalo. Pak se rytmus dispečerova hlasu zrychlil. Whitey natáhl ruku a zesílil zvuk. Říkalo se tam, že nějakému modrému imperialu naměřili stovku na boulevardu jižně od přístavu.

Snažil jsem se to překřičet: „Udělal Broadmanovi něco Granada?“

Whitey seděl a dělal hluchého. Dispečerův hlas pokračoval jako hlas zvěstující zánik světa. Imperial se srazil s nákladním vozem na křižovatce Ocean Bouilevard a Roundtable Street. Policie vysílá na místo nehody dopravní kontrolu ve voze číslo sedm. Za pár minut hlásil tentýž dispečer, že řidič je raněn.

„Slyšíte?“ vykřikl Whitey dotčeně. „Kvůli vám bych skoro zmeškal nehodu.“

Nastartoval a krátce zatroubil. Z garáže vyběhl jeho tlustý partner, osvoboditel komárů. Vyjeli na silnici a se zapnutou sirénou se řítili k pobřežní části města.

Jel jsem za nimi. Plukovník Ferguson měl modrý imperial.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Dlouhý modrý vůz si rozdrtil celý předek o bok aluminiového traileru. Policista tam už odkláněl dopravu kolem poškozených vozidel. U chodníku hovořil jiný policista k ostřílenému muži v modrákách se skvrnami od oleje. Dívali se s jakousi navztekanou sympatií na třetího muže sedícího na obrubníku s dlaněmi na obličeji. Ten sedící byl Ferguson.

Dvojice ze sanitky klusala k němu. Já těsně za nimi. S naříkavou starostlivostí se Whitey zeptal policisty: „Je na tom ten ubohej člověk hodně zle, Mahane?“

„Nic příliš vážného. Ale radši ho odvezte na pohotovost.“

Ferguson zvedl hlavu: „Nesmysl. Žádnou sanitku nepotřebuju. Jsem úplně v pořádku.“

Trochu přeháněl. Potůčky krve mu crčely z nosu k ústům. Oči měl úplně skelné.

„Radši si s nimi zajeďte do nemocnice,“ radil mu Mahan. „Vypadá to na rozbitý nos.“

„To nic není. Já už ho měl jednou rozbitý.“ Ferguson byl mírně intoxikovaný šokem. „Potřebuju jen pořádného panáka a budu zas jak rybička.“

Mahan a hoši od sanitky se na sebe podívali a rozpačitým úsměvem. Chlapík v montérkách neadresně mumlal: „Už jich má asi pár v sobě. Pospíchá, honem, honem, a jede na červenou.“

Ferguson to ale slyšel a postavil se. „Ubezpečuju vás, že jsem nepil. Uvědomuju si veškerou zodpovědnost za tu bouračku. Omlouvám se, že jsem vám způsobil potíže.“

„To doufám. Kdo zaplatí ten rozbitej přívěs?“

„Já, samozřejmě.“

Ferguson dělal všechno možné, aby si přivodil soudní řízení. Nemohl jsem si pomoci a vykřikl jsem na něho: „Už nic neříkejte, pane plukovníku. Třeba to nebyla vaše vina.“

Mahan se na mne naštvaně podíval: „Mastil si to stovkou po Boulevardu. Je zralý na kupu pokut. Podívejte se na jeho brzdnou dráhu!“

Podíval jsem se. Široké černé pruhy od Fergusonových pneumatik na asfaltu byly skoro sedmdesát metrů dlouhé.

„Omluvil jsem se,“ vedl si Ferguson svou.

„To není tak jednoduché, šéfe. Potřebuju vědět, jak se to stalo. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

Odpověděl jsem za něho: „Ferguson. Plukovník Ferguson není povinen odpovídat na vaše otázky.“

„Já vám dám, že ne! Přečtěte si Vyhlášku!“

„Já ji četl. Jsem právník. Ten pán vám podá zprávu později, momentálně vidíte, že je v šoku.“

„To je fakt,“ vmísil se Whitey. „Vezmeme ho do špitálu, tam ho dají do pořádku.“ Položil bílou hubenou ruku Fergusonovi na rameno, jako když ohmatává maso. Ferguson se netrpělivě uhnul, zapotácel se a skoro upadl. Rozhlédl se po rostoucím hloučku přihlížejících s čímsi jako panickým strachem v očích. „Pusťte mě odtud. Moje žena –“ sáhl si rukou do obličeje a zjistil, že je plná krve.

„Co je s vaší ženou?“ zeptal se Mahan. „Byla ve voze?“

„Ne.“

„Jak se to stalo? Co jste myslel, že děláte?“

Postavil jsem se mezi ně a řekl jsem: „Plukovník Ferguson se s vámi spojí později, až bude klidnější.“

Chytil jsem Fergusona za špičatý loket a strkal jsem ho mezi shromážděným davem ke svému vozu.

Mahan se hrnul za námi a mával pokutovým blokem. „Kam si myslíte, že jdete?“

„K lékaři. Na všem místě už bych toho nechal, seržante.“

Otevřel jsem Fergusonovi dveře. Nastoupil bez mé pomoci, kterou nepokrytě opovrhl. Mahan stál a vyjeveně sledoval, jak odjíždíme. Blokem už nemával.

„Vy jste ale dotěrný, nemyslíte?“ oslovil mě Ferguson.

„Čistě náhodou jsem slyšel první hlášení místní policie a o vaší nehodě. Máte tu nějakého lékaře?“

„Já k doktorům nechodím.“ Rozbitým nosem vydal cosi jako zaržání. „Podívejte se, potřebuju panáka. Není tu někde něco, kam bychom mohli zajít?“

„Když si to přejete!“

Vzal jsem ho do denního baru na okraji dolního města. Polední nával už prořídl, u několika stolů sedělo pár mužů zapíjejících oběd. Zavedl jsem Fergusona úplně dozadu a navrhl jsem, aby si šel umýt obličej.

Když vyšel z pánské toalety, vypadal trochu lépe. Objednal si skotskou s ledem. Já si objednal sendvič s hovězím. Když číšník odešel, postrčil ke mně pomlácenou tvář a se zachmuřenýma očima řekl: „Co vy jste vlastně za člověka? Můžu vám důvěřovat?“

„Myslím že ano.“

„Nemotáte se kolem mě jen v naději, že se otřete o mé peníze?“

Byla to urážlivá otázka, ale nedotkla se mě. V zájmu nestrannosti jsem byl ochoten se s lecčím smířit. „To je přirozená lidská naděje, ne? Ale u mě nejsou peníze rozhodující motiv. Jak už jste si mohl ráčit všimnout.“

„Ano. Mluvíte se mnou bez servítků. Rád bych tak mluvil s vámi.“ Hlas se mu změnil. „Bůhví, že potřebuju s někým mluvit.“

„Spusťte. Člověk mé profese se učí naslouchat a zapomínat.“

Číšník mu donesl whisky. Ferguson se vděčně napil a s ťuknutím postavil sklenici na stůl. „Chci si vás najmout na profesionální služby, pane Gunnarsone. To zajistí vaše zapomínání, že? Důvěrný vztah atd.“

„Beru takové věci vážně.“

„Nechci vás urážet. Uvědomuju si, že jsem se choval urážlivě, když jsme se poprvé setkali. Omlouvám se.“ Dělal, co mohl, aby se choval klidně a příjemně. Mně se víc líbil, když křičel, víc mu to sedělo.

„Nemusíte se omlouvat. Jste v posledních dnech stresovaný. Ale zatím jsme se nikam nedostali.“

„Dostaneme se, když se domluvíme. Jste ochotný mi dělat v té věci právního poradce?“

„Rád. Pokud ovšem nebude něco v rozporu se zájmy druhého klienta, či klientů, které reprezentuji.“

„Proč by to s tím mělo být v rozporu?“

„Detaily nechme stranou. Podstatné na celé věci je to, že mám klientku ve vyšetřovací vazbě, která se zapletla s Larry Gainesem. Nevinně, jako vaše žena.“

Zamrkal.

„A jako vaše žena,“ dodal jsem, „i ona trpí následky.“

Ferguson se dlouze nadechl, skoro jako by zíval. „Dneska jsem Gainese viděl. Proto jsem ztratil hlavu. Vykašlal jsem se na veškeré utajení a pokusil jsem se ho dostat. Bůhví, co bude dál.“

„Předal jste ty peníze?“

„Ano. A při tom jsem ho právě viděl. Nařídili mi, abych si obstaral papírovou krabici, dal do ní peníze a krabici nechal na předním sedadle svého vozu, s dveřmi nezamčenými. Zaparkoval jsem na místě, které mi popsal, na Ocean Boulevardu poblíž mola, a nechal vůz na místě i s penězi. Pak jsem měl odejít na konec přístavní hráze. Tam to bylo asi několik set metrů.“

„To místo dobře znám. Chodívám tam se ženou.“

„Tak si asi pamatujete, že tam je veřejný dalekohled. Neodolal jsem, vhodil deseticent a otočil tu věc na vůz. Proto jsem je viděl.“

„Je?“

„Jej. Chtěl jsem říct jej. Gainese. Zastavil vedle mého vozu, vystoupil, vzal krabici a odjel. Kdybych byl měl s sebou loveckou pušku, mohl jsem ho dostat. Škoda.“

„V jakém autu přijel?“

„Bylo skoro nové, zelené. Značku nevím. Nevyznám se v lacinějších vozech.“

„Byl to tedy nějaký levnější vůz?“

„Ano. Možná chevrolet.“

„Nebo plymouth?“

„Mohl to být plymouth. Ale rozhodně to byl Gaines, kdo z něj vystoupil a sebral peníze. Viděl jsem rudě. Utíkal jsem k autu a jel jsem za tím h – jel jsem za ním. Výsledek už znáte.“

Opatrně se dotkl špičkami prstů oteklého nosu.

„Lhaní vám moc nejde, pane plukovníku. Kdo byl s Gainesem v tom zeleném autě?“

„Nikdo.“

Ale do očí se mi nepodíval. Jezdil očima po místnosti a zachytil se na losí hlavě nad barem. Číšník mi přinesl sendvič. Ferguson si objednal další dvojitou skotskou.

Jedl jsem automaticky. Mozek se mi hnal o závod, aby dal dohromady všechna fakta. Neměl jsem o věcech definitivní představu, ale už se ukazovaly obrysy. „Byla s Gainesem ve voze vaše žena?“

Svěsil hlavu, jako by se mu zlomil krk. „Řídila.“

„Jste si jistý, že to byla ona?“

„Naprosto.“

Dostal druhou whisky. Vypil ji naráz jako bolehlav. Vzpomněl jsem si na předchozí večer na Foothill a požádal jsem ho, aby si třetí už nedával. „Musíme o věci ještě hovořit, Fergusone, a neznamená to, že na to musíme zůstat tady.“

„Mně se tu líbí.“ Znovu přeletěl pohledem místnost, která v tu dobu už byla skoro opuštěná, a vrátil se k přátelskému losu.

„Lovil jste někdy losy?“

„Jistě. Doma mám pár krásných trofejí.“

„Kde je to přesně doma?“

„Většinu trofejí mám v chatě v Banffu. Ale tak vy to asi nemyslíte, viďte. Vy myslíte, kde skutečně žiju, a to je těžké říct. Mám dům v Calgary a držím si hotelové apartmá v Montrealu a Vancouveru. Ale ani na jednom místě se necítím doma.“ Jako i jiní osamělí muži byl zřejmě rád, že ho někdo zbavil břemene samoty. „Domov pro mne byl vždycky naše rodinná usedlost v Albertě. Teď jsou tam jen naftová pole.“

„Nezmínil jste se o svém domě tady.“

„Ne. Já se v Kalifornii rozhodně necítím dobře. Přišel jsem sem jen proto, že se naskytly příležitosti k investování a protože Holly nechtěla z Kalifornie odejít.“

„Došlo pro tu věc mezi vámi k nějakému konfliktu?“

„To bych neřekl, ne. Chtěl jsem jí udělat radost. Jsme spolu teprve šest měsíců.“ Pár minut seděl tiše, ale myšlenka na manželku ho přemohla. Poposedával si, jako by ho někdo nakopal do slabin. „Proč pořád chodíte kolem horké kaše, co se všemi těmi řečmi o domově?“

„Pokouším se udělat si o vás a vaší situaci nějakou představu. Nemůžu vám radit, když o vás nic nevím. Nebudete nic namítat, když vám dám víc osobních otázek, o vaší ženě a o vašem vztahu?“

„Nebudu. Vlastně mi to může pomoct vyjasnit si vlastní myšlenky.“

Zarazil se a jako člověk, který učinil objev sám o sobě, řekl: „Víte, já jsem hodně citový. Vždycky jsem si myslel, že jsem studený čumák. Holly to všechno změnila. Ale neřeknu vám, jestli jsem tomu rád, nebo nejsem.“

„Vy jste dost rozkolísaný, co se jí týká, že? Myslím chvíli horko, chvíli zima.“

„Já vám rozumím. Chvíli jsem ve varu, chvíli pod bodem mrazu. A oba stavy jsou zhruba stejně bolestné.“ Ferguson mě stále překvapoval. „Odi et amo. Excrucior. Znáte latinu, Gunnarsone?“

„Trochu právnické latiny.“

„Já sám latiník nejsem, ale matka mě trochu naučila. Tohle byl Catullus: Nenávidím ji a miluji a jsem na mučidlech.“ Přestal ovládat hlas, jako by opravdu byl na mučidlech. Pak řekl hlubším tónem: „Ona je jediná osoba, kterou jsem kdy miloval. Kromě jedné. A tu jsem nemiloval dost.“

„Vy jste byl už jednou ženatý?“

„Ne. Dospěl jsem kdysi k přesvědčení, že manželství není pro mne. Měl jsem se i nadále podle toho řídit. Člověk nemůže očekávat, že mu štěstí pokvete dvakrát.“

„Já vám teď nerozumím.“

„Měl jsem štěstí, že jsem vydělal značné množství peněz. A instinktivně jsem věděl, že člověk jako já nemůže mít štěstí v lásce. A já se vždycky držel od žen dál. Není to nic, čím bych se chtěl chlubit, protože znám důvod, ale spousta žen se mi vrhala kolem krku.“

„I Holly?“

„Ne, ona ne. V tomto případě jsem já byl lovec – do značné míry.“

„Jak se stalo, že jste se s ní seznámil?“

„Abych byl přesný, nestalo se to. Zařídil jsem, abychom se setkali. Na jaře jsem ji v Londýně viděl v jednom filmu – byl jsem tam na obchodní schůzce v Kanadském paláci – a rozhodl jsem se, že se s ní musím nějak setkat. O pár měsíců později, na konci července, jsem náhodou projížděl Vancouverem. Mám v Britské Kolumbii nějaké podíly a část mého majetku byla ohrožena lesními požáry.

Díval jsem se do nějakých novin a tam byl její obrázek. Film s ní se měl hrát na vancouverském filmovém festivalu a ona tam měla přijet jako oficiální host. Rozhodl jsem se, že požáry nejsou tak důležité a že zůstanu ve Vancouveru. Myslel jsem jen na to, jak bych ji poznal živou.“

„Chcete říct, že jste se zamiloval do jejího obrázku, na první pohled?“

„Připadá vám to hloupé a romantické?“

„Připadá mi to neuvěřitelné.“

„Kdybyste věděl, jak jsem se cítil, uvěřil byste. Ona byla to, co jsem celý život postrádal. Znamenala to, k čemu jsem se jako mladý člověk otočil zády. Láska, manželství, otcovství. Krásná dívka, která by mi patřila.“ Mluvil jako ze snu, z růžového romantického snu, který hoří jako celuloid a v očích zanechává popel hněvu.

„To všechno jste cítil prostě jen proto, že jste ji viděl ve filmu?“

„Nebylo to jen toto. Ale o tom raději nebudu hovořit.“

„Já myslím, že byste o tom měl hovořit.“

„A k čemu by to bylo dobré? Ta druhá dívka neměla s Holly nic společného kromě toho, že mi ji Holly připomínala.“

„Povězte mi o té druhé dívce.“

„To nemá cenu, abych o ní teď mluvil, tak pozdě. Byla to prostě dívka, kterou jsem poznal v Bostonu před pětadvaceti lety, když jsem studoval na Harvardu ekonomii. Nějaký čas jsem pomýšlel na to, že se s ní ožením, ale pak jsem se rozhodl, že ne. Možná jsem to měl udělat.“ Díval se do prázdné skleničky, tiskl ji a otáčel jako křišťálovou kouli, která sice ukazovala jeho minulost, ale budoucnost skrývala. „Holly mi připadala jako znovuzrození toho děvčete z Bostonu.“

Odmlčel se. Vypadal, jako by zapomněl, že sedím u stolu proti němu.

„A tak jste to zařídil, abyste se s Holly sešel,“ napověděl jsem mu.

„Ano. Nebylo to tak nesnadné. Mám ve Vancouveru hodně známých, mezi nimi i některé sponzory festivalu. Dával se oběd na její počest a mně se dostalo té cti sedět vedle ní. Byla okouzlující a tak mladá!“ Hlas se mu zlomil, ale mě to nedojalo. „Připadalo mi, že jsem dostal od dob mládí druhou příležitost.“

„A vy jste zřejmě té příležitosti maximálně využil.“

„Ano. Rozuměli jsme si od samého začátku – naprosto upřímně, přátelsky. A ona tehdy nevěděla, kdo jsem. Pro ni jsem prostě byl člověk, kterého potkala při společenské příležitosti a který měl v místě nějaké obchodní zájmy. To na tom bylo to krásné. Nevěděla, že mám peníze, až po několika dnech, kdy jsme se vídali.“ Mluvil o penězích jako o nakažlivé nemoci.

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto,“ kýval o překot, jako by o tom chtěl i sebe ubezpečit. „Nevěděla, kdo jsem, až pak měla cestu do Banffu. Nabídl jsem jí, že může bydlet v mé chatě – samozřejmě ve vší počestnosti. Dali jsme dohromady malou společnost a jeli tam v soukromém železničním vagónu, který mi vždycky zařizuje jeden známý.

Byl to nádherný výlet. Já byl šíleně vzrušený, že mohu být s ní. Nemyslím to sexuálně.“ Ferguson byl velice úzkostlivý, kdykoli zavadil o otázku sexu. „Já měl do té doby sexuální styk s různými ženami, ale to, co jsem cítil k Holly, bylo mnohem víc. Byla jako zlatá ikona, jak tam ve vlaku seděla u okna. Sledoval jsem odraz její tváře prolnutý ubíhajícími horami. Cítil jsem, že s ní jedu do srdce veškerého života, do zlaté doby. Rozumíte mi?“

„Moc dobře ne.“

„Já sám tomu moc nerozumím. Vím jen to, že jsem takový cit neznal po pětadvacet let života, kdy jsem prostě jen hromadil peníze a získával majetek. A Holly najednou byla důvodem toho všeho. Když jsem jí to všechno řekl, pochopila to. Chodili jsme společně na dlouhé procházky v horách. Vylil jsem jí své srdce a ona mi rozuměla. Řekla, že mě miluje a že chce se mnou žít.“

Šok a whisky v něm udělaly své – odstranily zábrany a uvolnily cestu jeho emocím. V jeho hlase nebylo ani stopy po ironii. Byla tam pouze tragická ironie okolností. Založil své krátké manželství na snu a snažil se sám sebe přesvědčit, že ten sen je skutečnost.

„A že chce žít i s vašimi penězi,“ dodal jsem.

„Holly si mě nevzala pro peníze,“ trval tvrdošíjně na svém. „Nezapomeňte, že byla úspěšná herečka s perspektivní budoucností. Je pravda, že se studiem měla smlouvu na nízký plat, ale mohla vydělávat mnohem víc, kdyby byla zůstala v Hollywoodu. Její manažer mi řekl, že z ní bude velká hvězda. Ale ona ve skutečnosti neměla zájem o peníze ani o hvězdnou budoucnost. Chtěla se zdokonalovat, stát se kultivovanou ženou. Právě něco takového jsme plánovali, když jsme přišli sem. Chtěli jsme se společně učit, číst dobré knihy, studovat hudbu a jiné hodnotné věci.“

Rozhlédl se po ubohé restauraci s výrazem člověka, který uvízl v pasti. Vzpomněl jsem si na přikrytou harfu a na bílé křídlo v jeho domě.

„Studovala vaše žena hudbu vážně?“

Přikývl. „Má hlas, víte. Najal jsem jí učitele zpěvu i učitele řeči. Byla nešťastná ze své angličtiny, z toho, jak mluví. Já nejsem žádný filolog, ale musel jsem ji stále opravovat.“

„A všechny ty hodiny, které brala – to byl její nápad, nebo váš?“

„Byl to původně její nápad. Já jsem ještě v nejlepších letech, ale nebyl jsem nejdřív příliš nadšený nápadem, že bych měl ztrácet rok života nebo dva kultivováním sebe sama a podobně. Ale přistoupil jsem na to, protože ji miluju a protože jsem jí byl vděčný.“

„Vděčný? Za co?“

„Že si mě vzala.“ Byl překvapený mou neschopností a nedostatkem porozumění. Hrozilo, že rozpačité překvapení bude teď jeho stálým výrazem. „Já nevypadám pěkně a nejsem už mladý. Předpokládám, že jí sotva můžu dávat vinu za to, že mi utekla.“

„Stále ještě je tu možnost, že to neudělala. Gaines jí mohl vyhrožovat se zbraní v ruce.“

„Ne. Viděl jsem ho, když vystupoval z vozu. Ona seděla za volantem a čekala na něj.“

„Pak ji mohl ohrožovat jiným způsobem. Jak dlouho se s ním zná?“

„Od té doby, co jsme sem přišli.“

„Jste si tím jistý?“

Zavrtěl hlavou. „Jistý si být nemůžu. Možná ho znala už dřív a držela to přede mnou v tajnosti, co já vím.“

„Víte vůbec něco o jejím původu? Odkud je, jaké měla dětství?“

„Měla nesnadné dětství, ale nevím kde a jak. Holly o sobě nechtěla moc mluvit. Když jsme se brali, řekla mi, že má v úmyslu začít novou stránku života a že už nebude brečet nad rozlitým mlékem.“

„Znáte její rodiče?“

„Ne. Ani nevím, jestli jsou živi. Ona se za ně třeba stydí. Svoje skutečné jméno mi nikdy neřekla. Při sňatku uvedla své umělecké jméno.“

„A to vám řekla?“

„Její manažér, Michael Speare. Setkal jsem se s ním, když jsem rušil její smlouvu se studiem. Jeho agentura s ní má dlouhodobou smlouvu, která se nedá zrušit.“

„Neměl byste námitky, kdybych s tím Spearem promluvil?“

„Nesmíte mu říct, co se stalo,“ prosil mě žalostným hlasem. Minulost se otevřela jako rána, krvácela a oslabovala ho. „Ať už si to Holly zaslouží, nebo ne, musíme ji chránit. Jen kdybych ji mohl dostat z té pohromy, do které se dostala –“

„To nevidím jako moc nadějné. Ale existuje jedna věc, kterou byste mohl udělat a o které jsme dosud nemluvili. Znám několik dobrých soukromých detektivů v Los Angeles.“

„Nikdy! Takovou věc nikdy nepodniknu.“

Praštil pěstí do stolu. Jeho sklenička nadskočila a doskákala k mému talíři. Z nosu mu zase začala crčet krev. Vstal jsem a odvedl jsem ho pryč. „Odvezu vás k nějakému doktorovi,“ oznámil jsem mu ve voze. „Přece nějakého místního lékaře musíte znát. A jestli ne, seženeme nějakého na pohotovosti v nemocnici.“

„To není třeba. Jsem úplně v pořádku.“

„Nebudeme se o tom dohadovat. Vy jste tady nikdy nebyl u doktora?“

„Já k doktorům nechodím. Ti odporní doktoři zabili mou matku.“

Měl napjatý, vysoký hlas. Asi si to uvědomil, protože klidnějším hlasem dodal: „Holly byla asi dvakrát na klinice v Buenavistě.“

„To je spolehlivé místo. U kterého lékaře tam byla?“

„Nějaký chlapík jménem Trench.“

„To víte určitě?“

„Ano, určitě,“ podíval se na mne tázavě. „Je to snad nějaký šarlatán či co?“

„Těžko. Je to lékař mé ženy. Je to nejlepší porodník ve městě.“

„Vaše žena bude –“ pak mu došel zbytek myšlenky a větu nedokončil.

„Ano, bude. A vaše?“

„To já nevím. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

Zřejmě existovala spousta věcí, o nichž nemluvili.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Přesvědčil jsem ho a dovezl ho na kliniku, kde jsem mu domluvil prohlídku u odborníka přes kosti, doktora Roota. Klinika byla vysoce specializované pracoviště, kde prakticky každý orgán lidského těla měl svého odborníka. Nechal jsem Fergusona v čekárně a řekl jsem mu, že se za půl hodiny vrátím. Seděl prkenně vzpřímeně na kraji koženého křesla jako kamenná postava na starých hrobkách.

Když jsem vešel do kanceláře, podívala se paní Weinsteinová na hodiny.

„Už jsou skoro dvě, pane Gunnarsone. Doufám, že jste si pochutnal na obědě.“

„Děkuju, že mi to připomínáte. Zavolala byste mé ženě a řekla jí, že na oběd nepřijdu?“

„Předpokládám, že v tuto dobu už to ví.“

„Ale stejně jí zavolejte, ano? Pak budu potřebovat, abyste mi objednala hovor do Beverly Hills, s mužem jménem Michael Speare.“ Nadiktoval jsem jí adresu, jak mi ji dal Ferguson. „Číslo telefonu vám snad dají na informacích. Vezmu si to u sebe.“

Zavřel jsem za sebou a usadil se u stolu. Rozložil jsem si před sebe novinový výstřižek z Gainesovy staré náprsní tašky a udělal jsem si abecední seznam jmen uvedených v textu: Dotery, Drennan, Haines, McNab, Roche, Spence, Treco, Van Horn, Wood, Zanella. Měl jsem totiž nápad.

Zazvonil telefon.

„Máte na drátě pana Speara,“ hlásila paní Weinsteinová. A do jejích slov mluvil mužský hlas: „Tady Mike Speare.“

„Tady je William Gunnarson. Jsem advokát z Buenavisty. Můžete mi věnovat trochu času?“

„Teď hned ne. Jsem v televizi. Moje sekretářka mi sem hovor přehodila. O co se jedná?“

„O vaši klientku, Holly May.“

„Co chce Holly?“

„Po telefonu ne, je to příliš choulostivé,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby to vyznělo lákavě. „Raději bych s vámi mluvil osobně, pane Speare.“

„Proč ne? Do tří nebo tak nějak budu zpátky v kanceláři. Víte, kde to je? Dostanete se tam z boulevardu Santa Monica.“

„Budu tam. Dík.“

Zavěsil jsem a šel k paní Weinsteinové se seznamem jmen. „Mám pro vás malou prácičku. Nemusí to trvat dlouho, když budeme mít štěstí. Maximálně dneska a zítra. A prosím vás, udělejte to všechno.“

„Ale já tu mám spoustu psaní k daním pro pana Millrace.“

„To může počkat. Tohle je hrozně důležité.“

„Jak důležité? Co to je?“

„Řeknu vám to později. Možná. Může to být životně důležité.“

„Vážně?“

„Podívejte se. V roce 1952 žili ti lidé na seznamu v určitém místě. Doufám, že v Kalifornii. Neznám jméno toho města a musím se pokusit to zjistit, tedy jméno toho města.“

„Nemusíte mi to opakovat,“ řekla a bylo jasné, že ji to začalo zajímat. „A co mám tedy udělat?“

„Vezměte to na hlavní poštu a hledejte v telefonních seznamech mimoměstských lokalit, zvlášť menších. Zkuste najít seznam, který by obsahoval většinu těch jmen. Začněte s nejbližšími místy.“

Podívala se na seznam. „A co křestní jména?“

„Křestní jména nejsou důležitá. Až najdete větší počet těchto jmen na jednom místě nebo na sousedních místech, poznamenejte si adresy.“

„Ono to nebude tak jednoduché. 1952 – to už je dost dávno a lidi se dneska hodně stěhují z místa na místo.“

„Já vím. Ale zkuste to. Je to opravdu důležité.“

„Spolehněte se.“

~

Ferguson čekal před klinikou ve stínu římsy. V očích měl stále ten nevidoucí výraz – bylo mu zhola jedno, co se kolem děje. Přestože jsme mluvili stejným jazykem – více méně – uvědomoval jsem si, že je v jižní Kalifornii cizincem. A jeho odcizení se ještě zdvojnásobilo tím, co se mu stalo.

Otevřel jsem vůz. „Tak co dělá váš nos?“

„Ten mě trápí ze všeho nejmíň,“ řekl, když nastupoval. „Mluvil jsem s tím vaším Trenchem.“

„A co vám řekl?“

„Moje žena je přes dva měsíce těhotná. To bude asi Gainesovo dítě.“

„To taky řekl Trench?“

„Na to jsem se ho pochopitelně neptal. Ale je to jasné. Pak se nedivím, že se rozhodla s ním ode mě utéct. A pochopitelně potřebují peníze. Teď je mají.“ Zašklebil se do prázdna. „Proč si mi jednoduše o ty peníze neřekla? Byl bych jí je dal.“

„Opravdu?“

Rozevřel dlaně a podíval se na ně. „Taky bych ji možná mohl zabít. Když jsem dneska za nimi jel, hodlal jsem je zabít oba. Pak jsem viděl, jak do křižovatky vjíždí ten kamion. Na zlomek vteřiny jsem chtěl zabít sebe. Ale navyklé reflexy mi to nedovolily.“ Dupl pravou nohou na podlahu vozu. „To je ovšem hanebné přiznání.“ Nevysvětlil, jestli má na mysli sebevražedný úmysl, nebo neschopnost to provést do konce.

„Mám domluvenou schůzku s tím Spearem, ve tři hodiny. Dovezu vás teď domů, co říkáte? Mám to v podstatě při cestě. K té bouračce se můžete vyjádřit později.“

„Ano. Radši pojedu domů pro případ, že by se ozvali.“

Zabočil jsem na hlavní třídu směrem k dálnici. „Máte představu, kam mohli odjet?“

„Ne a ani vy na to nemyslete. Nechci, aby je někdo stopoval. Nechci, aby se kterémukoli z nich něco stalo.“

„Bude s nimi asi těžké pořízení.“

Ale asi mě nevnímal. Upadl zase do konfliktu, který měl sám se sebou, do zápasu s tím svým absurdním pocitem viny. „Dávám vinu sám sobě, stejně jako jí. Neměl jsem ji přemlouvat, aby si mě vzala. Patří k jiné generaci, potřebuje mladší krev. Byl jsem bláhový snílek, když jsem, si představoval, že bych mohl něco poskytnout mladé, krásné ženě.“

„Váš postoj k celé věci je velice nesobecký, milý Fergusone, ale nejsem si jistý, jestli je moudrý.“

„To je moje soukromá věc, mezi mnou a mou – mnou a mým svědomím.“

„Není to tak docela soukromá věc. Je známo, že Gaines je zločinec hledaný policií,“ reagoval jsem na jeho propalující a ukřivděný pohled. A dodal jsem: „Ne, nezradil jsem vaši důvěru, nebojte se, nešel jsem s tím na policii. Gainese hledají i pro jiné přestupky: na prvním místě vloupání. A jestli vaše žena v tom jede s ním, bude to učiněné peklo. A to, co vy děláte, celou věc moc nevylepší.“

„Já vím, že si nemůžu dělat nárok na to, abych zodpovídal za všechno, co se s ní stane.“ Jeho velkorysost tedy měla přece jen své hranice. „Já prostě jen odmítám mít cokoli společného s honbou na ně.“

„To bychom měli možná ještě promyslet. Vaše žena třeba v tom je víc nevinně, než předpokládáte. Gaines je zřejmě ohromný mistr svého řemesla – člověk, který by vymámil z jalovice tele. Mohl jí vykládat nějaké fantastické plány –“

„Holly není naivka.“

„Každá žena může být, když je do někoho zblázněná. Vy jste si zcela jistý, že jsou milenci?“

„Obávám se, že ano. Dolézal za ní celé měsíce. A já se na to díval.“

„Přistihl jste je někdy in flagranti?“

„Ne, ne, nic takového. Je pravda, že jsem byl hodně pryč. Měli nekonečné množství příležitosti. Tancoval kolem ní jako gigolo. Trávili spolu celé večery, v mém domě, dělali, že čtou dramata.“

„Jak to víte?“

„Byl jsem tam, víc než jednou. A když jsem tam nebyl, Holly mi o tom povídala. Asi ze strachu, že bych se to stejně dozvěděl.“

„A jak vám to vysvětlila?“

„Původně to bylo tak, že chtěla rozvíjet jeho herecké vlohy, a tím zároveň i své. Tvrdila, že potřebuje s někým takovým způsobem pracovat.“ Vydal zvuk podobný zavrčení. „Neměl jsem se nechat uchlácholit takovým sporým vysvětlením. Ale podařilo se jí přesvědčit mě, že osobně o něho nemá zájem. Já jsem si vždycky myslel, že ho považuje tak trochu za outsidera, že ho prostě využívá pro svůj osobní účel.“

Odbočili jsme doleva na dálnici a šplhali vzhůru do kopce nad dolní částí města. „Měli nějaké společné profesionální plány?“

„Pokud vím, neměli. Holly uvažovala o tom, že by jednou zkusila divadlo.“

„S vaší podporou?“

„Tak to asi nebylo myšleno.“

„Snažila se vás někdy přesvědčit, že byste měl Gainese podpořit?“

„Ne. Viděla, co si o něm myslím – laciný gigolo.“

„Platila mu za jeho společnost?“

„To nebylo zřejmě nutné. Nevím, proč se na takovou věc ptáte.“

„Snažím se zjistit, jestli měli jakékoli peněžní transakce, než došlo k této. Neprodával jí náhodou drogy?“

Utrhl se na mne: „No to je naprosto směšný nápad!“

„Ale nebylo by to ani tak divné jako to, co víme, že udělala teď. Vynechte z toho svou osobní účast a zamyslete se. Vaše žena odešla, protože měla představu, že muž, který by jí dal cokoli, přinese výkupné. Udělala to proto, aby sdílela nejistý život hledaného zločince. Zdá se vám to rozumné?“

„Ano, obávám se, že ano,“ řekl lítostivě. Tampon v nose mu zkresloval hlas. „Důvodem jsem já. Jsem jí fyzicky odporný.“

„Řekla vám to někdy?“

„Já to říkám. To je jediný možný závěr. Vzala si mě pro peníze, ale ani ty ji nemohly u mne udržet.“

Podíval jsem se na něho ze strany. Utrpení zvláštním způsobem tvarovalo jeho tvář. „Já byl prostě jen hnusný starý chlap, který ji ohmatával. Neměl jsem na ni právo.“

„No, uslintaný starý dědek ještě nejste. Kolik je vám?“

„O tom se nebudem bavit.“

„Padesát?“

„Víc.“

„A jakou máte hodnotu v penězích?“

Oči jako by se mu schovaly za závoj. „To bych se musel zeptat svých účetních.“

„Odhadem, jenom abych si doplnil obraz. Ujišťuju vás, že se neptám proto, abych si mohl představit, jakou mi dáte zálohu. Tu necháme na pěti stech, jestli souhlasíte.“

„Ano, dobře.“ Usmál se, aspoň tou půlkou obličeje, kterou jsem viděl. Bůh ví, co dělal s tou druhou. „Myslím, že bych dal dohromady deset nebo dvanáct milionů. Považujete to za důležité?“

„Kdyby vaše žena chtěla odejít kvůli těm penězům. Mohla vás přece obrat o mnohem víc než dvě stě tisíc. A nemusela by se o ně dělit s Gainesem.“

„Jak by to mohla udělat?“

„Přece rozvést se s vámi. Takové věci se přece dějí denně. Vy nečtete noviny?“

„K tomu jsem jí nedal důvod.“

„Nikdy žádné nelaskavé slovo?“

„Prakticky nikdy. Já ji moc miloval. Fakt je, že ji pořád miluju.“

„Přijal byste ji zpátky, kdyby byla příležitost?“

„Nevím. Myslím že ano.“ Hlas se mu změnil, jako se mu změnil výraz očí, když jsem se zmínil o penězích. Sjeli jsme z dálnice a blížili jsme se zelené aleji vedoucí k jeho domu. „Je těžké si představit, že by se někdy vrátila.“

Ale naklonil se kupředu, jako by chtěl popohánět vůz divokou, neuvědomělou nadějí.

Když vystoupil z vozu, ramena mu klesla. Dům na útesu vypadal opuštěně.

Daleko nad mořem letělo hejno ptáků a měnilo své seskupení jako neustále se dělící věta, kterou nikdy nestačíte přečíst. Myslel jsem na ty ptáky celou cestu do Beverly Hills. Byli hodně daleko, takže jsem nebyl schopen je určit, ale bylo období, kdy některé druhy mořských ptáků migrují. Nevěděl jsem přesně kam ani proč.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Dům byl dlouhý a nízký a skoro celý ukrytý za nevtíravou výsadbou. Měl sytě růžové zdi a několik levandulových dveří vedoucích přímo na cosi jako verandu. Na jedněch dveřích bylo malými písmeny vkusně natištěné jméno Michaela Speara. Připomínalo to verš moderní básně.

Kanceláře ateliérového typu měly člověku naznačovat, že jednání s jejich nájemníky přináší umělecký zážitek. Dívka vpředu u psacího stolu ten dojem ještě podtrhovala. Měla matissovské rysy a hlas jako housle hrající na svatební hostině. Použila jej, aby mi oznámila, že se pan Speare ještě nevrátil z odpoledních schůzek, a jestli jsem ohlášen.

Řekl jsem, že ano, na třetí hodinu. Zjistila čas pohledem na hodiny vsazené do světlé mahagonové stěny. Neměly číslice, ale podle ručiček to vypadalo, že ukazují deset minut po třetí.

„Pan Speare se asi někde zdržel. Ale čekám ho zpátky každý okamžik. Posaďte se, pane… Jaké že bylo vaše jméno?“

„William Gunnarson. A ještě stále je.“

Zadívala se na mne jako vylekaná laň, ale řekla jen „Děkuji vám, pane.“ Sedl jsem si na jakési důmyslné seskupení překližky a skleněných trubic. Bylo to docela pohodlné. Dívka se vrátila k elektrickému psacímu stroji a začala detektivní metodou vyťukávat písmenka.

Seděl jsem a pozoroval ji. Měla sice hnědé vlasy mírně dozrzava, ale jinak nápadně připomínala Holly May. Ale to byl úkaz, kterého jsem si všiml už dříve: celé generace dívek vypadaly jako filmové hvězdy své doby. Buď se dívky předělávají tak, aby připomínaly herečky, nebo herečky ze sebe dělají obecný ideál doby. Staly se možná herečkami díky skutečnosti, že vypadají jako obecný dobový ideál ženské krásy.

Očima jsem stále spočíval na dívce, až pod mým pohledem zneklidněla. Všechno na ní – barvené vlasy, oční stíny, lesknoucí se rudé rty, ňadra v pozoru – přitahovalo zrak a přidržovalo si pohled. Ale dívka za těmito působivými atrakcemi byla nesvá.

Jak postupovat při takových sděleních? To jsem netušil.

Podívala se na mne zelenýma očima, připravenýma na tvrdou obranu. Jiný hlas než prve, tentokrát její vlastní, pronesl otázečku: „Ano?“

„Promiňte, nechtěl jsem být dotěrný. Ale vy mi někoho velice nápadně připomínáte.“

„Já vím. Holly May. Pořád mi to lidi říkají. Ale pro mě to má svoje výhody.“

„Zajímáte se o herectví?“

„Nebyla bych tu, kdybych se o ně nezajímala. Byla bych doma v Indianě, abych tak řekla, a vychovávala fakany.“ Struny na violovém hlase teď potřebovaly přitáhnout. „Vy budete hrát ve filmu?“

„Hrál jsem hlavní roli v rodinném albu. Dál jsem to nedotáhl.“

„Rodinné album? O tom jsem neslyšela. Už se to hrálo v kinech?“

„Mám to doma v kufru,“ usmál jsem se. „Rodinné album. Fotky.“

„To měl být vtip?“

„To byl jeden z mých chabějších pokusů o něco takového. Odpusťte.“

„To je v pořádku,“ ubezpečila mě velkodušně. „Pan Speare tvrdí, že mám – že nemám smysl pro humor.“ Zamračila se na hodiny. „To bych ráda věděla, co ho zdrželo.“

„Já počkám. Vy znáte Holly May?“

„Nemůžu říct, že bych ji znala. Odešla pár měsíců po tom, co jsem tady nastoupila. Ale viděla jsem ji, když přicházela a odcházela.“

„Jaká je?“

„To vám já těžko povím. Některá děvčata si myslí, že je chladná – přízemní, žádné nóbl způsoby a tak. Aspoň to tak říkaly. Ke mně byla vždycky odměřená. Myslím, že mě neměla ráda.“ Po chvilce přidala: „Možná mě neměla ráda proto, že vypadám jako ona. Když tu byla poprvé, prohlédla si mě dvakrát.“

A po další pauze hovořila dál: „Někteří lidé si myslí, že vypadám líp než ona. Ale houby z toho mám. Přemlouvala jsem pana Speara, aby mi sehnal fušku náhradnice za ní. Ale řekl, že se neumím chovat. Tak jsem se zapsala do kurzu společenského chování. Stálo mě to sto šedesát dolarů a když jsem toho mohla využít, Holly May si vzpomněla, že odejde a nechá filmování.“

„To jste si opravdu nezasloužila. A proč toho vlastně nechala?“

„Chtěla se vdát. Stejně je to k nepochopení, když poznáte toho dotyčného. Jak může holka nechat kariéry u filmu a vzít si takového člověka! Samosebou, říká se, že polovina nafty v Kanadě je jeho. Ale je to prostě ošklivej, starej chlap. Já bych si ho nevzala, i kdyby měl všechny prachy na světě.“

Její hlas i pohled vyjadřovaly pochybnosti. Seděla a zelenýma očima utkvěla nevědomky na mně. Zřejmě zvažovala, jestli by Fergusonovy peníze vyvážily její osobní kouzlo.

„Vy znáte plukovníka Fergusona?“

„Jednou jsem ho viděla. V létě sem jednou vrazil. Pan Speare tam měl zrovna nějaké významné klienty, ale to Fergusonovi nevadilo. Vešel do pracovny pana Speara a začal se s ním hádat před přítomnou hvězdou.“

„Proč se hádali?“

„Její studio nechtělo, aby se provdala. Ani pan Speare. Nemůžete se mu divit. Měla šanci být opravdu slavná. Ale asi jí to nestačilo.“ Chvilku opět meditovala. „Jen si představte tu příležitost, co měla, a ona na to kašle.“

Vstoupil muž v modrém italském obleku, dramaticky udýchaný. Když jsem se postavil, viděl jsem dolů na jeho plešinku v ulízaných tmavých vlasech.

„Pan Speare?“

„Jo. Vy jste asi Gunnarson. Opozdil jsem se o dvacet minut. Natáčeli novou revui a jedna hysterka, kterou nebudu jmenovat, dělala scény, že nesmí koukat do čtecího zařízení. Tak jsem ji musel pro útěchu držet za ruku. To jen pro případ, že byste se divil, kde jsem utržil ty škrábance od dravčích spárů. Pojďte dál, prosím.“

Prošli jsme chodbou, osvětlenou skleněným stropem, do místnosti, kde se vedle kancelářského vybavení nápadně vyjímal gauč a pojízdný bar. Speare se vrhl k baru jako holub vracející se domů. „Potřebuju panáka. Dáte si taky?“

„Malá bourbonská by bodla.“

Nalil mi velkou a druhou sobě. „Sedněte si. Jak se vám líbí ten nábytek? A závěsy? Vybíral jsem všechno osobně, chtěl jsem mít místo, kde by měl člověk pohodlí při tvůrčí práci.“

„Vy jste umělec?“

„Něco víc,“ svěřil se mi mezi jednotlivými hlty bourbonské. „Já umělce tvořím. Dělám jim jméno a slávu.“

Mávl rukou ke stěně vedle psacího stolu. Byla pokrytá fotografiemi obličejů – drzých, plachých, zadumaných, arogantních, hladových hereckých obličejů. Některé jsem poznal, ale Holly May jsem mezi nimi neviděl. Většinou to byli herci, o nichž už se v poslední době nemluvilo.

„Jak se vede Holly?“ řekl, jako by mi četl myšlenky, „Odstranil jsem její obrázek v okamžiku dětinské dotčenosti. Ale mám ho pořád v šuplíku. Řekněte jí to.“

„Jestli ji uvidím, řeknu jí to.“

„Myslel jsem, že jste její právní zástupce.“

„Jsem právní zástupce jejího muže.“

Cosi jako šedá ruka lepry se na okamžik dotkla jeho tváře. Přikryl si plešaté místo levou rukou, jako by se bál, že bude skalpován nebo jako by už skalpován byl, a hodil do sebe zbytek whisky. To mu dalo sílu k zavtipkování. „Co chce? Chce zbytek mé krve? Řekněte mu, že už žádnou nemám, ať jde do krevní banky.“

„To s vámi jednal tak neurvale?“

„Jestli se mnou jednal neurvale? Totálně mě oddělal! Tři roky práce, práce na ní, rozebírání její bytosti, ochrana její osoby před problémy – to všechno je prosím v háji. Zrovna když už se dostávala nahoru, musela si vzít toho člověka! Je to hulvát. Jak bezpochyby sám víte, když pro něj pracujete.“

„Nepracuju pro něho. Jsem pouze jeho právní poradce.“

„Aha. A dá si poradit?“

„Já doufám.“

„Tak mu poraďte, ať se rozběhne a skočí rovnýma nohama do Pacifiku. Já tam znám jedno hodně hluboké místo plné žraloků.“ Posilnil se polovinou druhé whisky a pravil: „Dobrá, už toho nechme. Co ode mě chce a kolik mě to bude stát?“

„Nic. Budu k vám upřímný.“ Ale ne zas příliš. „Přišel jsem více méně o své vůli – pro informaci.“

„O čem?“

„O paní Fergusonové.“

Chvíli přemýšlel a došel k závěru, který jsem doufal, že ho napadne: „Jak jim to klape?“

„Nic moc. Samozřejmě doufám, že si to necháte pro sebe.“

„Samozřejmě,“ řekl a jen stěží potlačil zvědavost. „Já věděl, že to nemůže mít dlouhé trvání. Kočka jako Holly s její budoucností, a ona si uváže na krk takového starého páprdu. Kdo žádá o rozvod?“

„Ještě je příliš brzy mluvit o takových věcech. Já bych to řekl jinak: plukovník Ferguson se oženil se ženou, o níž vůbec nic nevěděl. Po šesti či sedmi měsících se rozhodl, že by možná měl něco vědět o tom, z jaké rodiny je atd. Myslel jsem si, že byste mi mohl pomoct.“

„Myslíte, že bych si mohl trochu přisadit za trest, co mi udělala? To bych klientce neudělal, ani bývalé. A kromě toho,“ dodal s pokřiveným úsměvem a sáhl si na pleš, „co bych z toho měl?“

Šel z něho chlad jako z ryby. Tak budu jednat taky tak, řekl jsem si. „Přece ještě má u vás smlouvu, ne? Pokud bude pracovat.“

„A proč by měla zase pracovat, když se s ní ten její dobře vyrovná?“

„Žádné vyrovnání nebude, jestli se s ní rozvede, nebo si vymůže, aby bylo manželství prohlášeno za neplatné.“

Jeho zájem se opět roznítil. Myslel, že jsme se zase sešli na stejné myšlence. „Aha. Jak jste říkal, že se jmenujete? Bill?“

„Bill.“

„A já jsme Mike, Bille.“ Obešel psací stůl a vrhl se do otáčecího křesla. „Tak jaký druh informace potřebuješ?“

„Všechno, co máte – máš. Prostředí, v němž vyrostla, s kým se stýkala, povahu, osobní zvyky, muži v jejím životě.“

„Hergot,“ pronesl, „to jí přece nemůžu udělat. Povídám ti, že jsem ke klientům loajální. Ale na druhou stranu – jí by bylo líp, kdyby se zase dala do práce. To je přece nesmysl, aby ženská jako ona všeho nechala. Hergot, vždyť já bych jí vlastně udělal laskavost, zrovna tak jako filmovému průmyslu. Jenže – co když se to dozví?“

„Nedoví se to. Ani Ferguson neuslyší, co mi řekneš. Potřebuju se jenom o něco opřít.“

„To doufám, Bille. Já mám tu holku rád. A nechtěl bych, aby náš vzájemný vztah něco narušilo. Chápeš?“

„Velmi dobře, velmi dobře, Mike.“

„Fajn. Takže si rozumíme. Ale budeš-li někde citovat, co ti tady řeknu, všechno popřu.“ Ale už mu na rtech bublalo všechno, co mi chtěl říct. „Pro účely rozvodu myslím potřebuješ vědět hlavně, s kým spala.“

„Není to jediná okolnost. Ale patří do celkového obrazu. Měla jich hodně?“

„Nic světoborného. Muže měla vždycky ráda. Většinou to byli starší páni.“

„Můžeš některého jmenovat?“

„Aby ses měl jen o co opřít, k tomu snad jména nepotřebuješ!“

„Říkals, žes ji musel chránit před nepříjemnostmi.“

„Ano, jasně, to je jedna z mých služeb klientům. Snažím se jim být otcem, Bille. Holly neměla otce, který by jí poradil.“

„Jaké to byly nepříjemnosti, před kterými jsi ji chránil?“

„Neuměla zacházet s penězi. A nevydělávala příliš mnoho. Velké plány při malém platu pěkně zatočí s úvěrovým kontem. S tím měla spoustu problémů.“

„Myslíš dluhy?“

Přikývl.

„Za co utrácela?“

„Většinou šaty a různé volovinky.“

„Co drogy?“

Zadíval se na mne přivřenými víčky. „To si děláš srandu, viď?“

„To bych nechtěl. Brala nějaké drogy?“

„O tom pochybuju. Nemůžu s jistotou říct, že nebrala. Do někoho by to člověk vůbec neřekl. Víš snad v tomto směru něco určitějšího?“

„Ne. Jen mě to napadlo.“

„Můžu se zeptat, proč tě to napadlo?“

„Předně je to důvod ke zrušení manželství. U soudu bychom to samosebou neuvedli. Potřebujeme jen něco pádnějšího.“

„Ano, jasně.“ Opět mezi námi došlo k setkání duší. „Ale nemyslím, že by u ní šlo o něco v tomto směru. Drogy, to je něco, co hlídám. Feťáka bych nezastupoval, to je moje profesionální etika. Leda že by dotyčný nebo dotyčná –“ hledal vhodné slovo.

„Byla už úspěšná?“

„Ano. Už by byla zavedená. Pak to není na mojí zodpovědnosti.“

„Byla už Holly zavedená, když ses jí ujal?“

„Proboha ne! Nebyla nic, zhola nic. Proto mě to taky tak štve. V životě předtím nedostala solidní roli. Měla jen pár hadrů na sebe, to bylo všechno. Ale něco v ní bylo a já mám na talent rentgenové oko. Rozeznal jsem u ní něco naprosto unikátního a pěstoval jsem to jako květinu.“ Do hlasu se mu vloudilo něco jako rozbředlý lyrismus. „Zařídil jsem jí garderóbu, naučil jsem ji mluvit. Panebože, já ji pygmalionizoval!“

„Prosím?“

„Pygmalionizoval jsem ji. To je literární metafora. Podle jedné hry. Že jsem jako stvořitel, víš? Já jí dal dokonce jméno a životopis.“

„Ona neměl své?“

„Všichni je máme, ale ona o těch svých nemluvila. Nechtěla říct slovo o své rodině, ani o tom, odkud je. Jestli má rodinu, pak se za ni stydí. Nebo si možná myslela, že by jí stáli v cestě. Když jsem na ni v téhle věci naléhal, dostala hysterický záchvat.“ Zmlkl a maně ohmatával kopii Hollywood Variety, ležící na stole. „Taky je možné, že se své rodiny bála. Chovala se tak.“

„A víš o nich aspoň něco?“

„Ani ň, Bille. Pokud já vím, v životě o žádném příbuzném nic neslyšela a ani nechtěla slyšet. Pro veškeré transakce používala jméno Holly May.“

„Jaké je její pravé jméno?“

„Počkej…“ zkroutil obličej jako šimpanz. „Bylo to takové neobvyklé jméno, naprosto nevhodné pro jakékoli umělecké účely. Já jsem tvůrce jejího uměleckého jména. Ušil jsem jí je tak říkajíc na tělo, na její osobnost. Holly May – Holly Day – víš, jako svatý den, svátek. Chápeš ten metaforický význam? Svátek, radost. Děvče, s kterým si můžeš užít.“ Zmlkl.

„Dotty,“ řekl za chvíli. „Dotery – dé – ó – té – é – ér – ypsilon.“ Ihned si všiml, že jsem zbystřil zrak. „Něco ti to napovídá?“

„Možná,“ připustil jsem zdvořilým tónem. Dotery bylo jedno z jmen na seznamu, který jsem předal paní Weinsteinové. „Říkáš, že většina jejích přátel, myslím mužů, byli staří?“

„Ano. Měla ráda, když se k ní chovali otcovsky. Taková je spousta hereček. Nechápu důvod.“

„Neměla taky nějaké mladé muže?“

„Ale ano, nebyla vysazená jen na staroušky. Viděl jsem ji čas od času v zábavných podnicích na Stripu. Jeden čas se moc zajímala o jednoho chlapce. Nesvěřila se mi, ale já to poznám.“

„Kdy to asi bylo?“

„Loni, na jaře a v létě, v klubech. Dotýkali se pod stolem koleny a takové věci. Nevím, jak dlouho to mohlo trvat.“

„Jak se jmenoval?“

„To si nepamatuju. Jednou nás sice seznámila, když jsme se sešli v Las Vegas. Ale já mu nevěnoval moc pozornosti. Nýmand. Pro mě to byl jen další povaleč, hlídač parkoviště s líbivou fasádou.“

„Říká ti něco jméno Larry Gaines? Nebo Harry Haines?“

„Možná. Ale jistý si nejsem.“ Byl zřejmě opatrný.

Vytáhl jsem fotku Larryho Gainese, vstal jsem a položil jsem ji na časopis. „Poznáváš ho?“

Speare si prohlížel obrázek, pak přikývl: „To je on.“

„Co dělali v Las Vegas?“

„Muziku.“

„To víš určitě?“

„Zcela jistě. Jednou jsme si s Holly dali whisky v hotelu v jejím pokoji. Ten hezounek vpadl dovnitř, měl svůj vlastní klíč. Chystal se na mě vrhnout, ale Holly mu vysvětlila, kdo jsem.“ Uculoval se. „Její osobní eunuch.“

„To je všechno ohromně zajímavé.“

„Jak to? Pokračuje to snad? Ještě dělají muziku?“ zasmál se.

„Na to ti nebudu odpovídat.“

„To je naprosto v pořádku, Bille. Já si vážím diskrétních lidí. I já spoléhám, že budeš diskrétní. Jestli něco z toho všeho vyjde na povrch, nikdy jsi se mnou nemluvil. My dva se ani neznáme.“

To se mi docela hodilo.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Silniční provoz na Wilshire a San Vicente se střídavě řítil vpřed a pak se zase sunul hlemýždí rychlostí. Vrátil jsem se do úřadu po páté hodině. Belle Weinsteinová čekala za psacím stolem.

Usmála se na mne poněkud nejistě. „Je mi to moc líto, pane Gunnarsone, ale s tím vaším seznamem jsem neměla moc štěstí. Z pošty mě v pět vyhodili.“

Nehodlal jsem se však toho nápadu vzdát. V jádře – aspoň si to myslím – jsem se tak snažil ospravedlnit to, že Willsovi zadržuji důkazy.

Paní Weinsteinová zaregistrovala můj ustaraný výraz a účastně nasadila obdobný. „Jestli to je opravdu tak důležité, pak myslím, že vím, kde bych našla některé další telefonní seznamy. Velena Copleyová v záznamové službě má skoro všechny.“

„Zkuste to u ní, prosím vás. Opravdu je to moc důležité. Mezi námi děvčaty to je jediný důležitý případ, který mám.“

„Tak já tam hned běžím.“ Vstala a vzala si kabelku. „A skoro bych zapomněla, volal jakýsi dr. Simeon. Říkal, že jde domů na večeři, ale po večeři bude zpátky v nemocnici, pokud byste s ním chtěl mluvit.“

„Neřekl vám, co našel?“

„Ne. Je to ten doktor, co k němu chodí paní Gunnarsonová?“

„Proboha ne!“ Ta myšlenka mnou otřásla. „Její lékař se jmenuje Trench.“

„Myslela jsem si to.“

„Simeon je patolog, který dělá oficiálně objednané pitvy. Sejdeme se tady, paní Weinsteinová, ale nejdřív si taky zajdu na večeři. Pak Simeonovi zavolám.“

~

Sally seděla pod lampou v obývacím pokoji a pletla něco modrého. Soustředěně počítala očka. V měkkém světle, které na ni dopadalo, vypadala jako prerafaelitský obraz. Stál jsem a čekal, až dopočítá.

„Já se nikdy nenaučím pořádně plést,“ povzdychla si. „Nimmer und nimmermehr. A ty se tu ještě vynoříš jako duch a hloupě se šklebíš.“

„Já se nenořím a nešklebím, miláčku.“ Sklonil jsem se a políbil jsem ji. „Jen jsem si myslel, jaký jsem šťastný člověk, že mám tebe a můžu k tobě chodit domů. Jak se mi vůbec podařilo tě uhnat?“

„Cha cha,“ usmála se tím svým nádherným úsměvem. „Já byla ten, kdo manévroval a strategicky působil. To ty nikdy nebudeš vědět. Ale jak jsi mi to krásně řekl! Tos musel mít úspěšný den!“

„Abych pravdu děl, byl to hrozný den. Nejšílenější zmatečný den mého života. A dobře mi dělá teď ten kontrast.“

„My jsme dnes nějací krasořeční.“ Dlouze si mě prohlédla od hlavy až k nohám. „Jsi v pořádku, Williame?“

„Naprosto.“

„Já myslím, jestli doopravdy jsi v pořádku. Vypadáš trochu přepadle a opuštěně.“

„Jsem opuštěný, když nejsem s tebou.“

Ale nebyla spokojená. Snažil jsem se ji znovu políbit, ale zadržela mě a dlouze se na mne zadívala. Bylo to krásné, když se na mne dívaly takové vážné, jasné oči, ale znervóznilo mě to. Jako bych měl strach, že toho uvidí v mých očích příliš mnoho. Nemohl jsem se zbavit myšlenky na Speara, obklopoval mě jako nepříjemný pach.

„Co se dneska stalo, Bille?“

„Spousta věcí. Trvalo by celou noc, než bych ti to všechno vypověděl.“

„Máme celou noc.“ Ale prohodila to skoro jako otázku.

„Obávám se, že ne, miláčku. Musím ještě něco zařídit, až se najíme.“

Zadržela odpověď, ale její význam jí utkvěl na tváři. Pak řekla: „Aha. Dobře. Večeře je v troubě. Můžeme jíst kdykoli.“

„Já nechci, abychom pospíchali.“ Ale přesto jsem se podíval na hodiny.

„Kam musíš jít?“

„To bych ti ani nechtěl říkat.“

„Do čeho ses zapletl, Bille?“

„Do ničeho. Je to prostě ten nový případ.“

„Tomu nevěřím. Něco se ti muselo stát, tobě osobně.“

„Ne přímo. Narazil jsem na několik neobvyklých situací a lidí. Štvali mě. Teď už mě neštvou.“

„Určitě?“

„Prosím tě, netvař se jako moje maminka.“ Chtěl jsem to říct jen tak, jakoby nic, ale vyznělo to ostře. Jako bych byl pod vlivem nějaké nakažlivé choroby, která mě začínala prolínat jako neviditelný smog pálící v očích. Nechtěl jsem, aby se to dotklo i Sally. Nechtěl jsem ani, aby si něco takového musela představit.

Ale začala mrkat, jako by v očích to pálení ucítila. „Chraň Bůh, abych ti chtěla dělat maminku. Jsi přece velký chlapec, ne? A já mohutná holka, co? Tlustá, tlustá, tlustá.“

Odstrčila prudce pletení, což mě vyděsilo. Začal jsem chápat, že neovládám svou zjitřenou náladu. Byli jsme na tom tak oba.

„Podívej,“ vyzvala mě, „podej mi ruku. Matka Gunnarsonová potřebuje vstát z křesla. Neblíží se ani zemětřesení, ani horda přátel či sousedů. Je to jen matka Gunnarsonová zvedající se z křesla. Hej, hop!“

Vzala mě za ruku a vstala s úsměvem, ale ani jednomu z nás to nepřipadalo veselé. Těžce se pohybovala ke kuchyni. A zase se mi v mysli zaskvěl můj šťastný osud jako obracející se mince a já viděl jasně, co na ní je: Sally v sobě a ve svém těle nesla všechno, na čem mi v životě záleželo. Bralo mi to dech, můj svět visel na membráně.

Šel jsem si do koupelny umýt ruce a obličej. Ten večer to mělo charakter určitého rituálu. Na svůj obličej nad umyvadlem jsem se nepodíval.

Z kuchyně ke mně dolehl Sallyin hlas: „Polévka je na stole! Totiž bude tam, jakmile přijdeš ke stolu, loudale.“

Došel jsem do kuchyně. „Posaď se, Sally. A nech mě, abych obsloužil já tebe, pro změnu. Musíš to všechno brát s lehčí myslí.“

Usmála se na mne přes rameno: „Nechovej se ke mně jako tatínek. Doktor Trench říká, že se mám pohybovat tolik, na kolik se cítím. A já se na pohyb cítím. Sedni si, já tě ráda obsloužím.“

Přešla kolem mne se dvěma kouřícími miskami polévky.

„Nudle jsem vyrobila sama,“ oznámila mi, když jsme oba seděli. „Celé odpoledne se sušily na lednici. Musím přiznat, že jsou poněkud tlusté. Zjistila jsem, že to vyžaduje děsnou sílu, když chce člověk vyválet placku hodně tence. Chutnají ti aspoň?“

„Ohromně! Já mám rád nudle tlusté.“

„Aspoň že nejsou kupované,“ dodala ještě. „Dojez a pak dostaneš maso po španělsku.“

„Stává se z tebe vynalézavá kuchařka.“

„Ano. Není to legrace? Já se přece vždycky vaření děsila. A teď dostávám všechny možné nápady. Ale to pletení mi nejde.“

„Počkej, až budeš mít pět nebo šest dětí. Pak na ně budeš plést jedna radost.“

„Ale já nemám v úmyslu mít pět nebo šest dětí. Tři a basta. I tři jsou horda. A stejně, to by byla hodně zdlouhavá cesta, jak se naučit plést. Jako o tom píše Charles Lamb.“

„Kdo?“

„Charles Lamb o vynálezu pečeného vepřového. Mysleli, že musejí vždycky zapálit chlívek, aby získali pečené vepřové. Levnější by bylo chodit na hodiny pletení. Představ si jen, jaké by byly účty za doktora a jak bych měla vytahanou a strhanou postavu.“

„Sněz polévku,“ vybídl jsem ji. „Tvoje postava potřebuje posilnění. Já už svou dojedl a tys ještě nezačala.“

Podívala se provinile do misky. „Já je nějak nemůžu jíst, Bille. Ty nudle. Já je tak dlouho dělala a mám teď k nim takový nějaký mateřský vztah. Jako by to bylo zakuklení. Třeba budu to španělské maso brát objektivněji. Od té doby, co jsem četla Komu zvoní hrana, jsem o Španělsku moc dobře nesmýšlela.“ Začala vstávat, ale zase si sedla. „Vytáhl bys ten kastrol z trouby? Jsem nějak strašně utahaná.“

„To jsem poznal. Vždycky hodně mluvíš, když jsi unavená.“ Podíval jsem se jí do očí a znovu jsem si uvědomil, jak jsou veliké a tmavé, až vrhaly i na kůži kolem modravý stín. „Stalo se dneska něco, Sally?“

Kousla se do měkkého dolního rtu. „Nechtěla jsem ti to říkat, máš toho sám dost.“

„Co se stalo?“

„Vlastně nic. Odpoledne někdo volal. Trochu mě to vylekalo.“

„Co říkal?“

„Já ani nevím, jestli to byl on. Ať to byl kdokoli, prostě jen dýchal. Dýchal na mě. Slyšela jsem to těžké oddychování, ale neozvalo se ani slovo. Bylo to, jako když dýchá zvíře.“

„Cos udělala?“

„Nic. Zavěsila jsem. Měla jsem něco udělat?“

„Ne. Ale kdyby se to opakovalo, nebo kdyby kdokoli, koho neznáš, byl u dveří, chci, abys zavolala policii. Ptej se na poručíka Willse a pokud by nebyl na místě, požádej, aby sem poslali některého přítomného detektiva, kromě –“ zaváhal jsem. Chtěl jsem původně říct „kromě seržanta Granady“, ale nemohl jsem to vyslovit a ani jsem nemohl chtít po Sally, aby to řekla. Existuje určitá solidarita mezi lidmi a tu nelze porušit ani za těchto okolností – určitá víra, kterou nelze ohrozit. Pravidlo zákona, že člověk je nevinný, dokud se mu nedokáže vina, stalo se právě tak součástí mého myšlení jako láska k Sally.

„Kromě koho?“ zeptala se.

„Ne, nic. V každém případě zavolej policii, kdyby tě někdo jakkoli obtěžoval. A raději se zamykej.“

„Jde někdo po nás?“

„Pracuju na jednom kriminálním případu. Určitá vyhrožování byla pronesena –“

„Tobě?“

„Několika lidem.“

„Ten telefon včera v noci bylo jedno z těch vyhrožování?“

„Ano.“

„Měls mi to říct.“

„Nechtěl jsem tě vystrašit.“

„Já se nebojím. Fakt. Pokračuj a dělej svou práci a já se o sebe postarám. Nedělej si o mě starosti.“

„Ty jsi stejně senzační ženská!“

„Já jsem naprosto obyčejná ženská. Ty toho jenom o ženách ještě moc nevíš. Já nejsem viktoriánská panička, co omdlévá při každé sebemenší příležitosti. V ložnici mám tvůj služební revolver a kdyby se někdo pokoušel ublížit nějak Billovi Gunnarsonovi mladšímu, budu bojovat jako lvice.“

Mluvila poměrně klidně, ale očí jí plály a tváře znachověly.

„Nevzrušuj se, Sally. Nic se nestane.“

Obešel jsem stůl a přitiskl jsem si její hlavu k sobě. Spočívala v mých rukách jako klenot, jako zlaté rouno. Ukázala se jí tvář smrti tenkou blanou jako gangster s gumovou maskou. Ale uvědomil jsem si, že ji nemohu mít a držet ji, když budu sedět doma. Abyste si mohli podržet to, co máte rádi, musíte něco riskovat.

„Víš, Bille,“ promluvila mezi mýma rukama. „Dostávám hlad. Nikdy se neptej, pro koho se v kastrole vaří maso. Vaří se pro mě.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Doktora Simeona jsem našel v pitevně, jak si rovná nástroje na stůl z nerez oceli. Stropní světlo se vylévalo na jeho skvostně bílý plášť jako zářivá tekutá barva. Chromované nástroje, nože a pilky, svítily pod jeho rukama v gumových rukavicích. Téměř schované v jeho stínu leželo na druhém stole u zadní stěny tělo pod bílým prostěradlem.

„Pojďte dál,“ zval mě přívětivě. „Ráno jsem vás asi trochu poděsil. Všichni máme v těle tytéž orgány, tutéž krev a tytéž vnitřnosti, ale nemáme rádi, když se nám to připomíná. Byli bychom raději, kdybychom byli jen nafouklá kůže, plná helia nebo jiné éterické substance.“

„Lekl jsem se.“

„Vím. To nás šokuje smrtelnost. Netrapte se tím. Já prožil hrozný týden, když jsme na fakultě začali pitvat mrtvoly.“

Proti své vůli jsem zabloudil zrakem k tělu na stole za ním. Jedna noha vykukovala zpod prostěradla. Na nehtech byla krev.

„Slíbil jsem, že vám zavolám, až udělám Broadmana důkladně. Dnes odpoledne jsem s tím skončil, ale vás je těžké sehnat.“

„Musel jsem jet do Beverly Hills. A oceňuju, že jste si dal takovou práci.“

„To nebyl problém. Vlastně jsem váš dlužník. Zachránil jste mě před omylem. Tím nechci říct, že bych to normálně nenašel. Byl bych k tomu dospěl, až bych dělal chemický rozbor krve. Ale rozhodně bych na to bez vás nepřišel tak brzo.“

„Na co tedy Broadman zemřel?“

„Udušením.“

„Byl uškrcen?“

Simeon zavrtěl hlavou. „Důkaz uškrcení jsem nenašel. Krk je nedotčený, vůbec na něm nejsou známky nějakého vnějšího násilí kromě těch zranění vzadu na hlavě. Ale po vnitřní stránce ukazuje všechno na udušení: edém plic, petechie na pohrudnici. Není pochyby o tom, že Broadman zemřel na nedostatek kyslíku.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Na to je těžké odpovědět. Byla by to náhoda, kdyby byl raněný Broadman upadl do bezvědomí a spolkl jazyk. Ale jazyk byl v normální pozici, když jsem ho prohlížel. Řekl bych, že byl nějakým způsobem udušen.“

„Ale jakým způsobem?“

„To bych taky rád věděl, pane Gunnarsone. Byl oslabený a pak stačilo, aby mu někdo zakryl ústa a nosní dírky rukou a tak zamezil přístup vzduchu. Viděl jsem takto udušené děti. Dospělého člověka ještě ne.“

„Nezanechalo by to nějaké stopy na obličeji?“

„Obvykle to zanechává na obličeji stopy. Ale jak říkám, byl oslabený, možná i v bezvědomí. Pak by nebylo zapotřebí velkého tlaku.“

„Hlásil jste to policii?“

„Pochopitelně. Poručíka Willse to náramně zajímalo, i seržanta Granadu. Ten tu byl před večeří.“ Simeonovy oči neříkaly nic víc.

„Ptal se na Broadmana?“

„Taky se na něj vyptával. Ale hlavně se zajímal o tu druhou mrtvolu.“

„O Donata?“

„O Donatovu ženu. Chápu jeho zvědavost. On ji totiž našel.“

Trvalo mi chvíli, než mi to došlo. „Donatovu ženu?“ zeptal jsem se a skoro jsem se zapotácel.

„Ano. Vzala velkou dávku prášků na spaní. Tedy tak si to aspoň myslí Granada.“

„A co si myslíte vy, pane doktore?“

„Já počkám, až co zjistím. Pak si teprve budu něco myslet. Ale vím jistě, že jsem jí těch prášků napsal menší množství, které by ji bylo neusmrtilo. Je možné, že už nějaké měla nebo si nějaké další sehnala.“

Odkryl její tělo. Lesklo se jako ryba vyvržená na kovové pobřeží. Červeň na nehtech u nohou byl lak. Obličej byl v hlubokém spánku.

„Teď vás varuju,“ řekl Simeon, když bral do ruky zahnutý nůž s ostrou špičkou. „Radši jděte pryč, pokud nechcete vidět najednou všechny vnitřnosti. Pro nezkušené oko to není moc hezké.“

Obrátil jsem se, když zvedal nůž. Ve dveřích stál Tony Padilla.

„Proboha, snad ji nebude řezat?“ zvolal udiveně. V očích měl strnulý výraz.

„Nebude ji to bolet, Tony. Je mrtvá.“

„To já vím. Frankie to slyšel z rádia.“

Obešel mě a díval se na mrtvou ženu. Nedovřenými víčky jej naprosto nezaujatě sledovaly její oči.

Tony se dotkl jejího ramena. „Přece ji nebudete pitvat, pane doktore.“

„Pitva je nutná. V případech násilné smrti nebo smrti z neznámých příčin je to nutný normální postup. A v tomto případě je to naprosto nutné.“

„Jak se zabila?“

„Kdybychom to věděli, nemusel bych ji řezat. Seržant Granada si myslí, že vzala značnou dávku prášků pro spaní.“

„Co s tím má co dělat Granada?“

„Našel ji. Šel k ní domů, aby se jí na něco zeptal –“

„Na co?“

Prudkost jeho otázky přiměla Simeona zvednout obočí, ale zcela klidně odpověděl: „Asi na to, co dělal její manžel, předpokládám. Našel ji na posteli, kolem ní plakaly její děti. Zřejmě už byla mrtvá, ale nebyl si jistý, tak honem zavolal sanitku a přivezl ji sem. Naneštěstí už byla mrtvá.“

„Přesně jako Broadman, co?“

Simeon pokrčil netrpělivě rameny. „Pánové, lituju, ale nemám čas, abych o tom všem s vámi diskutoval. Poručík Wills a seržant Granada pospíchají na výsledek pitvy.“

„Ale proč? Copak nemají odpověď?“ Padilla mluvil celým tělem jako pes, když štěká.

„Já nevím, co tím chcete říct.“ Simeon se otočil ke mně. „Předpokládám, že tento mladík je váš přítel. Vysvětlete mu, že já jsem patolog, ano, patolog, vědec, a nemohu řešit problémy policie –“

„Myslíte, že jsem idiot?“ vykřikl Padilla.

„Ale jako idiot se chováte, Tony. Jestli nemáte úctu k živým, mějte ji aspoň k mrtvým.“

Padilla utichl. Po omluvném pohledu na mrtvou ženu se otočil a těžkým krokem vyšel z pitevny. Šel jsem za ním. Na chodbě jsem řekl: „Netušil jsem, že vám na ní tak záleží.“

„Já taky ne. Vždycky jsem si myslel, že ji nenávidím. Vídal jsem ji na ulici, v barech, s jejím manželem, s Granadou. Vždycky jsem šílel, když jsem ji viděl. A teď – minulou noc, když Granada Guse zastřelil, myslel jsem si, že bych se s ní mohl oženit. Napadlo mě to úplně znenadání, že bych se s ní chtěl oženit.“

„Už jste byl někdy ženatý?“

„Ne. A nikdy se neožením.“

Kovové dveře za námi se zavřely. Díval se na ně, jako by za nimi byl život, od něhož jej automatické dveře odřízly.

„Tohle není vhodná doba na důležitá rozhodnutí. Proč se nevrátíte do práce? Zapomeňte na smrt a násilí.“

„A mám nechat Granadu, aby mu to všechno prošlo?“

„Mluvíte, jako byste si byl jistý jeho vinou.“

„A vy nejste, pane Gunnarsone?“

Na to ovšem nebyla snadná odpověď. Byl jsem si méně jistý než předtím. Věděl jsem, že Granada zastřelil Donata. Uměl jsem si představit, že zabil Broadmana. Že by byl zabil Secundinu, ženu, kterou, jak se říkalo, miloval, to se mi zdálo nepravděpodobné. A Tonyho naléhání ve věci Granadovy viny ve mně probudilo profesionální reakci – což byly pochybnosti.

„Já si vůbec nejsem jeho vinou jistý. A rozhodně si nemyslím, že byste měl chodit kolem a vyslovovat podezření.“

„Hm,“ řekl studeně. Zeptal se člověka a odpověděla mu profese. A já to tak v tu chvíli chtěl.

Nabídl jsem mu cigaretu. Odmítl. Posadil jsem se na lavici u zdi. Padilla zůstal stát. Nastalo nepříjemné ticho a trvalo dlouho.

Pak konečně Tony řekl: „Máte možná pravdu. Já měl špatný den. Jsem vždycky celé měsíce klidný a vyrovnaný a pak se najednou něco semele a já ztratím hlavu. Myslíte si, že jsem dotčený? Já dostal ran do hlavy, když jsem byl dítě a pral jsem se.“

„Ne. Myslím si, že jste lidský.“

Po dalším mlčení řekl: „Já bych si tu cigaretu přece jenom dal. Nechal jsem svoje v klubu v baru.“

Dal jsem mu cigaretu a zapálil jsem mu. Než ji vykouřil, otevřel dr. Simeon kovové dveře a vykoukl z nich. „Jste tady! Nebyl jsem si jistý, že budete čekat. Mám nějaké předběžné výsledky. Je prakticky jisté, že zemřela stejným způsobem jako Broadman, udušením.“

„Znamená to, že byla otrávena plynem?“

„To je jedna forma udušení. Ale jsou další. V tomto případě jako v Broadmanově ukazuje všechno na to, že smrt nastala nedostatkem kyslíku. Jsou tam podobné jevy na pohrudnici. A zase – žádné vnější stopy po násilí. Nejsem ještě hotov s krkem, ale troufám si říct, že byla udušena.“ Simeon vyšel k nám na chodbu. „Musím to zavolat Willsovi, než budu pokračovat.“

Když se snažil dovolat nejdřív Willsovi a pak Granadovi, stál jsem u jeho stolu. Po neúspěšných pěti minutách zavěsil. „Nemůžu ani jednoho sehnat. Ale konečně je to jejich věc. Oni pospíchali.“

„Snědla ty prášky na spaní?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to tak. Ale později bych vám mohl říct víc. Teď se k té dámě ještě vrátím. Třeba má ještě něco na srdci, co mi chce sdělit.“

Padilla se na něj díval rozhořčeně z dálky, uražený jeho zdánlivou frivolností. Simeon si toho zřejmě nevšiml. Odešel a jeho obuv s gumovou podešví šeptala na podlaze.

„Pojďme do Secundinina bytu,“ řekl jsem Padillovi.

~

Večerní světlo se rozlévalo v ulici jako červeně zbarvená voda. Malvínky na skalníku připomínaly lak na nehty i krev. Po zaklepání vyšla Secundinina sestra. V náručí jí spalo nemluvně.

Podívala se vztekle na Padillu. „Už zase ty?“

„Ano, zase já.“

„Co chceš tentokrát?“

„Zeptat se na něco, Arcadio. A nebuď taková!“

„Odpověděla jsem na všechny tvoje otázky. Jakej to má smysl! Bába říká, že jí v nemocnici dali prášky, aby umřela. Třeba má pravdu.“

„Takové věci v nemocnici nedělají,“ upozornil jsem ji.

„Co já vím, co tam dělají?“ poznamenala a odtáhla dítě dál ode mne se zdviženou rukou mezi mým obličejem a obličejíčkem dítěte.

„Tohle je pan Gunnarson,“ řekl Tony. „Neboj se, neuřkne ti dítě. Je to právník a snaží se zjistit, co se to dnes stalo.“ Pak se otočil ke mně. „To je paní Torresová, sestra Secundiny.“

Arcadia Torresová nebrala to společenské představování na vědomí. Její upřený, temný pohled se soustředil na Tonyho Padillu. „Co se tu dneska stalo? Secundina dneska umřela. To víš dobře.“

„Vzala všechny ty prášky, co jí dali v nemocnici, celou flaštičku. Ten fízl řek, když přišel, že to nebylo dost na to, aby ji to zabilo. Ale je přece mrtvá, ne?“

„A proč by takovou věc dělala?“ zeptal se Tony.

„Byla zoufalá kvůli tomu svýmu Gusovi, myslím. A taky se bála. A když se bála, vypila vždycky cokoliv. Paní Donatová říká, že měla susto.“

„Co myslíte tím, že vypila cokoli, paní Torresová?“

„Co měla po ruce. Prášky pro spaní nebo gin nebo sirup proti kašli. Všude v lékárnách ji měli na seznamu. Říkaj tomu indiánskej seznam.“

„Brala příležitostně i jiné drogy?“

Její půvabná ústa s pokleslými koutky se zatvrzele uzamkla. A její oči Madony dostaly onu matnou sklovitost, jako jsem viděl i v očích její sestry.

„Nechci vo tom mluvit,“ řekla po chvíli.

„Byl to u ní návyk?“ zeptal se Tony jemně.

„Teď už ne. Už s tím skončila. Možná někdy někde si dala marihuanu.“

„Zmínila jste se, že se bála,“ ozval jsem se zase já. „Čeho se bála?“

„Že ji zabijou.“

„A tak se zabila sama? To nedává smysl.“

„To jste neznal Secundinu.“

„Ale vy jste ji znala, paní Torresová. Vy vážně věříte, že se zabila, nebo že se pokusila o sebevraždu?“

„To říká ta stará. Říká, že za to mojí sestru teď upalujou v pekle.“

„Je paní Donatová tady?“

Arcadia zavrtěla hlavou. „Šla do albolaria. Říká, že na týhle rodině visí kletba a jen albolaria ji může sejmout.“

„Byla jste tady, když ji odvážela sanitka?“

„Viděla jsem je.“

„Byla ještě živá?“

„Já myslela, že je živá.“

„Kdo zavolal sanitku?“

„Ten policajt.“

„Seržant Granada?“

Přikývla.

„A co tu vůbec Granada dělal?“

„Prej s ní chtěl mluvit vo Gusovi.“

„Jak to víte?“

„Řekla mi to. Poslal jí vzkaz po tom kupci na rohu. Ale když přišel, byla v bezvědomí, ležela na posteli. Tak ji našel.“

„Viděla jste je pohromadě?“

„Když zavolal sanitku, ano.“

„A to byla ještě živá?“

„Myslím, že dýchala. Ale nemohla se probrat.“

„Bála se Granady?“

„Nevím. Bála se spousty věcí.“

Padilla jí řekl ostře: „Odpověz přesně na otázku.“

Prudce zavrtěla hlavou a nechala ji odkloněnou ode mne. Odpověděla Padillovi španělsky.

„Co to říká, Tony?“

„Nechce už s vámi dál mluvit. Mrzí mě to. Když se stane taková hrozná věc, my – chci říct oni se vždycky obrátí proti lidem, víte, proti lidem z horní části města. Možná, kdybyste mě nechal s ní promluvit?“

„Zkuste to. Počkám ve voze.“

Vykouřil jsem pár cigaret a pozoroval, jak v Pelly Street končí den. Tmaví chlapci ve dvojicích a trojicích se potulovali po chodníku. Neonová světla na barech a kavárnách visela v šeru jako ohně zlého osudu. Reprodukovaná hudba se mi vnucovala jako vzdálený bitevní křik a naříkání. Soutěžil s tím sbor hlasů z kostela s malovanými okny, kde zpívali „Telefonuj Ježíšovi.“

Pak se vynořil Padilla. Pohyboval se podivně kradmo jako pes, kterému někdo nakopal. Díval se do ulice nahoru i dolů a chvíli předstíral, že mě nevidí.

Vystoupil jsem z vozu. „Řekla vám něco?“

„Jo.“ Šel těžce, jako po špičkách, levé rameno měl trochu výš. „Nechápu to. Říká, že Secundina se bála Holly May.“

„Jmenovala ji?“

„Ani nemusela. Jedná se o ni. Secundina ji viděla předevčírem večer s Gainesem a Gusem. Tu noc, co zmizela. Měli marihuanový mejdan nahoře v kopcích.“

„Kde v kopcích?“

„To Arcadia neví. Ví jen to, co jí Secundina řekla. Gus měl nějaký kontakt na dealera s marihuanou a obstarával ji. Secundina s ním šla, aby se projela. Podle toho, co řekla sestře, musela to být sakra sešlost! Holly vyhledávala hádky s ostatními, vykřikovala, že je největší herečka na světě. A taky že má nejkrásnější postavu na světě. Pak se dokonce svlékla, aby to dokázala. Gus se pořád kolem ní točil, až Secundina zasáhla a Holly urazila hrdlo nějaké láhve a šla po ní. Já to nechápu! Takhle se přece při pití nikdy nechovala.“

Padilla svěsil konečně rameno a postavil se na paty.

„Kouřila Holly marihuanu?“

„Určitě musela být něčím zfetovaná.“

„Někdy to lidi úplně změní, Tony. Na nevyrovnané lidi to působí jako spoušť u zbraně.“

„Já vím, sám jsem to zkusil.“ Zarazil se. „Myslím dřív.“ Tony měl unavené oči.

„Kde?“

„Když jsem byl malý kluk.“

„Tady ve městě?“

„Ano.“ Rozhlédl se po ulici. „Nechtěl jsem vám to povídat, pane Gunnarsone. Nejsem na to pyšný. Patřil jsem k té partě, co se scházela v ledárně, nějaký čas, než jsem pochopil, k čemu to všechno vede. Kouřili jsme tu věc, když jsme ji sehnali.“

„Znal jste tehdy Guse?“

„Jeho i Secundinu.“

„Granadu taky?“

„Taky. Byl jsem taky tu noc při tom, co se Gus a Granada tak servali. Mohl jsem je od sebe dostat, tehdy jsem boxoval, ale nechal jsem je, ať se rvou. Doufal jsem, že jeden druhého oddělá. Ale nestalo se to.“

„Co jste proti nim měl?“

Zbledl. A po odmlce řekl: „Počkejte, pane Gunnarsone! Nebudete mě s tím vším, co se tu teď děje, dávat dohromady?“ Podíval se do ztemnělé ulice. „Bylo to před mnoha lety. Byl jsem tehdy sotva venku ze střední školy a vyhledával jsem vzrušení.“

„Granada taky, že?“

„On a Gus byli jiní. Já je vždycky nesnášel. Oba.“

„Kvůli Secundině?“

„Ano.“ Krev mu vrátila nach do tváří. „Znával jsem ji ještě na Škole Nejsvětějšího srdce. Byla ve třetí třídě, já v šesté. Bylo to krásné dítě s jasnýma očima, bezstarostné. Matka ji čistě oblékala, dávala jí mašle do vlasů. Bože, když hrála anděla ve vánoční hře! Podívejte se, co z ní je teď.“

„Nemůžete dávat vinu mužům v jejím životě. Lidi vyrůstají.“

„Spíš rostou dolů,“ zašklebil se, jako by pod sebou na chodníku viděl peklo.

„Chtěl bych, abyste o tom přemýšlel, Tony. Nemůžete se o Granadovi mýlit?“

„Ano, můžu se mýlit,“ mluvil pomalu. „Můžu se mýlit o komkoli, viďte. Mrzí mě, že jsem vám dal špatný tip.“

Neodpověděl jsem mu, mrzelo mě to ještě víc než jeho.

„Nechal jsem se asi unést, víte, bylo toho najednou moc. Připadá mi, že se celý můj dosavadní zatracený život staví na zadní a chce mě shodit.“

Vyrazil pak krátkým levým hákem na neviditelného protivníka. Pěstí pak dokončil oblouk u vlastní čelisti. Napůl se obrátil do ulice.

„Kam máte teď namířeno, Tony? Neměl byste být zpátky v práci?“

„Arcadia chce, abych s ní zůstal. Dala Torrese zavřít za to, že jí nedává žádné výživné. Teď se bojí být sama. Myslí si, že je taky susto.“

„Co to znamená?“

„Zlá nemoc. Doktor říká, že to je psychická záležitost, Moje matka tvrdí, že to pochází od zlého ducha.“

„A co říkáte vy?“

„Já nevím. Ve škole nás učili, že nic takového jako zlý duch neexistuje. Ale já nevím.“ Měl oči jako zatemněná světla.

Odešel do tmavé ulice. Já dojel automaticky zpátky do úřadu. V myšlenkách jsem byl u Tonyho a Arcadie, chycených ve tmě plné záhad mezi dvěma místy, mezi dvěma tajemnými body.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Teprve moje vlastní jméno, označující moje parkovací místo, mi připomnělo, kde jsem a co dělám. Vypnul jsem motor a odemkl jsem si dveře budovy. Za dveřmi do kanceláří se svítilo.

„Snažila jsem se vás sehnat,“ řekla mi hned paní Weinsteinová. Byla unavená a jen z povinnosti se usmívala. „Mám pocit, že jsem určila to místo, které hledáte. Je to malé městečko, jmenuje se Mountain Grove. Leží odtud směrem do vnitrozemí necelých sto kilometrů, ve Valley. Patří tam víc než polovina jmen a mám pro vás i adresy.“

Podala mi pečlivě upravený strojopis. U šesti jmen byly uvedeny ulice a telefonní čísla, včetně u jakési Adelaidy Hainesové z Canal Street. Konečně mě zalil pocit uspokojení. Potřeboval jsem to.

„Žádní Doteryovi?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ale v záznamové službě mají jen starý telefonní seznam. A když jsem to tam skončila a vrátila se sem, volal vám nějaký muž. Plukovník Ferguson. Chce, abyste přišel za ním do jeho domu. Že prý to je urgentní.“

„Kdy asi volal?“

„Asi před dvaceti minutami, tak nějak. Hned, jak jsem se vrátila.“

„Vy jste poklad, Bello!“

„Já vím, ale zakopaný. Nechcete mi říct, co se vlastně děje?“

„Zítra vám to možná řeknu, až se vrátím z Mountain Grove.“

Ustaraně se na mne podívala. „Snad nechcete odjet z města, aniž byste šel nejdřív domů? Vaše paní je statečná a snese hodně, ale nesmíte to přehánět!“

„Udělala jste mi ohromnou laskavost. Udělala byste mi ještě jednu?“

„Ano, vím to. Strávit noc s paní Gunnarsonovou. Cítím už dlouho, že to jednou muselo přijít.“

„Uděláte to?“

„Moc ráda, Bille.“ Křestním jménem mi říkala málokdy. „Ale dávejte na sebe pozor. Já pro vás pracuju ráda, přes všechny ty vaše zmatky a výlety do neznáma.“

~

Fergusonův dům byl zvenku osvětlený a vrhal surrealistické stíny podél útesu i vzhůru po příjezdové cestě. Před ním stál zaprášený poslední model fordky. Byl mi povědomý, a proto jsem se podíval okénkem dovnitř. Podle registrační karty to byl vypůjčený vůz. Světlý klobouk se žlutou stužkou ležel na předním sedadle.

Když Ferguson otevřel, stál vedle něho onen malý temperamentní muž z Miami. Řekl Fergusonovi:

„Kdo jste říkal, že to je?“

„Pan Gunnarson, můj zdejší advokát. Tohle je pan Salaman, pane Gunnarsone.“

„My už jsme se viděli.“

„Ano, je to tak,“ souhlasil Salaman. „Na Foothill u parkoviště. Proč jste mi tehdy neřekl, že jste Fergusonův právní zástupce? Mohli jsme to tam hned vyřídit.“ Usmíval se, ale neukazoval zuby.

Ferguson vypadal vyčerpaně, bídně. „Nebudem stát ve dveřích, pánové,“ řekl.

Šli jsme za ním do velkého pokoje s výhledem na oceán. Salaman se postavil doprostřed místnosti a tvářil se jako majitel. Boule v podpaží byla ve světle naprosto zřetelná a zbraň dokonce prosvítala látkou jeho lehkého saka.

„O co kráčí?“ zeptal jsem se.

Salaman kývl rezolutně na Fergusona. „Jen mu to řekněte!“

Ferguson promluvil zastřeným hlasem: „Pan Salaman je obchodník z Floridy. Tvrdí, že mu moje žena dluží větší sumu peněz.“

„Tvrdí není to správné slovo. Prostě mi je dluží a taky je zaplatí.“

„Ale moje žena tu teď není. A já vám povídám, že nemám zdání, kde momentálně je.“

„Nechte si ty vytáčky,“ vrtěl Salaman hlavou a provázel to smutně tolerantním pohledem. „Vy víte dobře, kde je, a hezky mi to povíte. A když ne, vypátráme ji. Na to máme lidi. Ale to by znamenalo řešit věc ostře.“

„Měl jsem dojem, že je vám ta dáma sympatická!“

„Ale nikoli za šedesát pět litrů. A vůbec,“ dodal jemně, „nebudeme přece řešit sexuální stránku věci před jejím starým. Já přece nehodlám narušovat něčí právoplatné manželství. Já chci pouze svých pětašedesát tisíc.“

„Pětašedesát tisíc za co?“

„Za to, co za ně dostala. Je to přesně to, co je na účtech. A ty účty podepsala.“

„Ukažte mi je.“

„Nenosím je s sebou. Ale nechte si to laskavě projít hlavou a uvědomte si, že je to striktně legální. Jak zjistíte v případě, že mě necháte, abych to dal k soudu. Ale to vy přece nechcete!“

„Ne, to nechceme,“ přisvědčil Ferguson.

„Za co je ten dluh?“

Salaman luskl prsty a palcem ukázal na Fergusona. „Povězte mu to!“

Ferguson hořce polkl a ta hořkost jej skoro zadusila. „Holly přišla o nějaké peníze při nějakých hazardních hrách krátce předtím, než jsme se vzali. Neměla v hotovosti tolik, aby vyrovnala ztráty. Vypůjčila si tedy z nějaké finanční společnosti, kterou ovládá kasino v Miami. Pan Salaman je majoritní akcionář. Původně to bylo méně než padesát tisíc, ale zřejmě to zvýšily úroky.“

„Úroky a taky poplatky za služby. Čekáme na zaplacení déle než šest měsíců. A já si myslím, že takový prach – že muž ve vaší pozici, plukovníku, bude chtít ten dluh vyrovnat.“

Zeptal jsem se: „Nemá to být náhodou vydírání?“

Salaman se zatvářil ukřivděně. „Mrzí mě, že jste použil toho slova, kamaráde. A jestli jste chytrý, povíte tady pánovi, že pro něj bude lepší, když zaplatí. Nebylo to jen u hracího stolu, kde dáma penízky rozprášila.“

Ferguson byl otočen k oknu. Mluvil s tváří odvrácenou, ale podle jejího bledého odrazu v okně jsem viděl, jak ze sebe nutí slova:

„Něco z těch peněz vydala za drogy, Gunnarsone. Můžeme-li tady tomu pánovi věřit, začala hrát, aby si opatřila peníze na drogy. A utrácela víc a víc.“

„Jaké drogy?“

Salaman pokrčil rameny. „Co já vím? Nejsem dealer.“ Usmál se tím svým uzamčeným úsměvem. „Vím jen to, co jsem četl v novinách. O ní a o tom plavčíkovi. A tohle bude další bomba.“

Ferguson se otočil zpátky do pokoje. Byl zrovna tak bledý jako jeho odraz v okně. „Co tohle?“ zeptal se.

„Ten člověk vám totiž vyhrožuje, pane plukovníku.“

A Salaman pokračoval: „To si pište, že ano. A tenhle váš chlapec moc chytrej není, tatíku. Radím vám, vyměňte ho za jinou hlásnou troubu, ale rychle. Potřebujete hocha, kterej bude líp obeznámenej s možnostmi sdělovacích prostředků. Ty totiž mají ohromnou sílu. A já mám právo chránit svoje legitimní zájmy.“

„To já chápu,“ řekl mu Ferguson a vrhl na mne neutěšený pohled. „Ale já nemám ty peníze po ruce.“

„Stačí zítra. Ale nejpozději zítra. Já nemůžu tady v tý vaší pevnosti vysedávat a čekat, až se rozhoupete. Já se musím vrátit a něco dělat. Co takhle zítra touhle dobou?“

„A co když nezaplatím?“

„Pak už si vaše kočička ve filmu nezahraje. Leda v hororu.“ A Salaman ukázal svoje zuby. Byly hrozné.

Ferguson řekl staženým a zoufalým hlasem. „Vy ji někde ukrýváte, viďte? Zaplatím vám rád, jen když ji přivezete domů.“

„Jste cvok či co?“ Salaman se prudce obrátil ke mně: „Tohle je prima cvokhaus! Je ten starej magor?“

„Neodpověděl jste mu.“

„A proč bych měl? Vždyť v tom není žádná logika. Kdybych měl Holly, tak by tady o ty prachy prosila ona. Na kolenou.“

„Vaše slova implikují hrozbu její osobě!“

„Dříve či později, samozřejmě. Já můžu rozeslat soukromý cirkulář do všech heren a do všech sázkových kanceláří. Dřív či později se milá Holly u jedné z nich objeví. Ale čím déle budu čekat, tím víc to bude stát. A nejsou ve hře jen prachy, to si pamatujte.“

„Můj klient to se mnou musí projednat mezi čtyřma očima.“

„To může.“ Salaman pohnul rukou ve velkorysém oblouku. „Jednejte si o tom třeba celou noc, pro mě za mě. Jenom mi zítra musíte dát správnou odpověď. A nesnažte se mě hledat. Já si najdu vás.“ Zasalutoval dvěma prsty a odešel. Bylo slyšet, jak vůz odjíždí od domu.

Ferguson přerušil ticho. „Co mám dělat?“ zeptal se mě.

„Co chcete dělat?“

„Asi bych to měl zaplatit.“

„A máte ty peníze?“

„Můžu zavolat do Montrealu. Mě peníze netrápí.“ A po pauze dodal: „Nevím, s jakou ženou jsem se oženil.“

„Rozhodně jste si nevzal svatou, to je jasné. Vaše žena má problémy. Měla je ještě předtím, než se stala vaší ženou. Uvažoval jste o tom, že byste celou tu riskantní záležitost vzdal?“

„Nerozumím vám, Gunnarsone. Nejsem ve své kůži.“

Sedl si na pohovku, hlavu opřel bezvládně dozadu, jednu nohu natáhl volně před sebe na podlahu.

„Nejste zodpovědný za její dluhy, pokud nechcete být.“

„Přece ji nemůžu nechat ve štychu,“ zanaříkal.

„Ale ona vás ve štychu nechala.“

„Možná. Ale já o ni pořád stojím. Na penězích mi nezáleží. Proč mi každý všechno překládá do finančních hodnot?“

Na to nebyla odpověď – leda že on měl peníze a použil jich k tomu, aby se mohl oženit se ženou o polovinu mladší. Ale on tu otázku stejně adresoval stropu nad hlavou. A k témuž adresátovi prohlásil: „Sakra, je mi proti srsti ustupovat těm jejich svinskejm výhrůžkám. Ale ty špinavý peníze jim zaplatím.“

„To asi není moc moudré. Může to totiž vést k řadě dalších výkupných. A je docela možné, že už jste to zaplatil.“

Narovnal se a zamrkal: „Jak?“ podivil se.

„Těmi penězi, které jste dneska dovezl Gainesovi a své manželce – to mohla být první splátka a toto je druhá.“

„Myslíte, že Salaman je za tím únosem?“

„Vždyť to nebyl únos. Teď už je to celkem jasné. A já pořád přicházím na další důkazy, že se vaše žena domlouvala s Gainesem, jak ty peníze dostat. Potřebovala možná zaplatit ty dluhy z heren, jestli se opravdu o takové dluhy jedná. Nezmínila se vám o nich někdy?“

„Ne.“

„Ani vás nežádala o větší sumy peněz?“

„Neměla to zapotřebí. Já jí dával dostatek prostředků na její osobní potřeby.“

„Třeba si to myslela jinak. Víte, například drogová závislost, ta může být příšerně drahá.“

„Vy si možná myslíte, že jsem hlupák, ale já prostě nemůžu věřit tomu, že by byla závislá na drogách. Vždyť jsem tu s ní žil půl roku a nikdy jsem nepozoroval ani tu nejmenší stopu po něčem takovém.“

„Nikdy jste v domě neobjevil cigarety se zvláštní vůní?“

„Ale vždyť Holly nekouří ani normální cigarety!“

„Nemá injekční stříkačku? Nemá vpichy na pažích nebo na nohách?“

„Říkám vám, že ne, ani jedno ani druhé. Měla končetiny hladké jak oloupaná vrba.“

„Užívá barbituráty?“

„Velice zřídka. Já to nesnáším. A Holly často říkala, že whisky je jediný uklidňující prostředek, který potřebuje.“

„Pila hodně, viďte?“

„Oba jsme dost pili.“

„Ale alkohol se často neslučuje se závislostí na drogách. Třeba přestala brát drogy a jako náhradu začala pít. Pila vždycky hodně?“

„Ne. Když jsem se s ní sešel poprvé ve Vancouveru, sotva se alkoholu dotkla. Myslím, že jsem ji pít naučil já. Byla zpočátku poněkud – bázlivá, co náš vztah začal. Když pila, bylo to pro ni snazší. Ale v posledních pár týdnech nepila moc.“

„Těhotné ženy obvykle přestanou pít.“

„To je ono.“ Ve zvrásněné Fergusonově tváři se leskly zvlhlé oči. „Bála se, aby neublížila dítěti – Gainesově dítěti!“

„Jak víte, že to je jeho? Může to být vaše.“

„Ne,“ vrtěl malomyslně hlavou. „To by ani nebylo možné, nebudu si nic namlouvat. Neměl jsem právo čekat tolik od života. Já vám povídám, že to je trest. Celé roky jsem to čekal.“

„Trest za co?“

„Za moji morální zpustlost. Před lety jsem přivedl do jiného stavu dívku a vykašlal jsem se na ni. Když se teď Holly vykašlala na mě, dostal jsem to, co si právem zasloužím.“

„Teď už zase nemyslíte racionálně.“

„Ne? Můj otec říkával, že život je jako ohromná kniha. Měl pravdu. Zapisují se do ní naše dobré i špatné skutky a obojí se váží jako na vahách. Pak se nám všechno vrací v kruhu, jako hodiny.“

Hranou ruky naznačil podřezání hrdla. „Vykopl jsem tu děvenku v Bostonu ze svého života, dal jsem jí tisíc dolarů, abych jí zavřel ústa. A tím jsem se odsoudil. Odsoudil jsem se k tomu peklu, které člověku připravují peníze, chápete mě? V mém životě se všechno realizuje v penězích. Ale Ježíši Kriste, já přece nejsem totéž, co ty peníze! Já mám přece zájem o jiné věci. Já mám rád svou ženu bez ohledu na to, co mi udělala.“

„A co myslíte, že vám udělala?“

„Zničila mě, podvedla mě! Ale já bych jí odpustil, vážně. Dlužím to nejen jí. Dlužím to i té děvence z Bostonu. Vy mě neznáte, Gunnarsone. Vy nevidíte to zlo v hloubi mé bytosti. Ale mám tam taky schopnost odpouštět.“

Bičoval se morálně, to bylo jasné, a to já nebyl schopen adekvátně zvládnout. „Promluvíme si o tom zítra,“ navrhl jsem. „Dřív než uděláte nějaká zásadní rozhodnutí, musíme mít všechna fakta o vaší ženě a o tom, co kdy dělala.“

Zaťal pěsti a ochraptěle vykřikl: „Mně je to jedno, co dělala!“

„To ale bude stejně záležet na rozsahu jejích kriminálních činů.“

„Ne. Neříkejte takové věci!“

„Vy ji stále ještě chcete zpátky, viďte?“

„Kdyby to bylo možné! Myslíte, že mám ještě šanci?“ Otočil ruce a rozvíral a zavíral je, jako by chytal vzduch.

„Já myslím, že vždycky je nějaká šance.“

„Vy ale tuhle situaci nevidíte jako příliš nadějnou,“ konstatoval Ferguson. „Já ano. Znám sebe, znám Holly. Je to zatoulané dítě, které udělalo pár hloupostí. Já jí umím odpustit a jsem si jistý, že bychom pak mohli začít znova.“

Oči mu euforicky svítily. Cítil jsem se nesvůj.

„Nemá cenu, abychom teď tu věc řešili. Já teď odjíždím z města. Doufám, že zjistím něco určitějšího o jejím původu a o jejím spojení s Gainesem. Prosím vás, snažte se být do zítřka trpělivý a nic nepodnikejte. Včetně přílišného přemýšlení.“

„Kam jedete?“

„Do jednoho horského městečka jménem Mountain Grove. Mluvila někdy Holly o takovém místě?“

„Myslím že nikdy. Žila tam?“

„Je to možné. Ráno vám dám zprávu. Budete tu přes noc v pořádku?“

„Samozřejmě. Nevzdávám se naděje, aspoň do budoucnosti. Jsem plný nadějného očekávání.“

Anebo tak ostrého zoufalství, řekl jsem si, že ani necítíš, jak se do tebe zakusuje.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Hory, které daly městečku jméno, ležely na obzoru na severu a na jihu jako obři bez očí. Proti jejich temnotě a ještě temnější obloze působila světla hlavní ulice kýčovitě.

Ulice byla přesně taková jako stovky jiných hlavních ulic v různých zapadákovech. Obchod vedle obchodu, teď v noci zavřené, restaurace, bary a kina ještě otevřené. Snad tam mohlo být na ulici víc lidí, víc aut než v jiných malých místech po desáté večer. Většina chodců byli muži a mnoho jich mělo klobouky a holinky, jako nosí pomocné síly na ranči. Mladí muži za volantem vozů jeli jako armáda na ústupu.

Zastavil jsem u čerpací stanice, koupil jsem si za dva dolary z posledních deseti benzín a poprosil jsem majitele o telefonní seznam. Byl to stařec se sytě červenými lícemi a s očima jako úlomky slídy. Sledoval mě oknem své kanceláře, asi abych mu neodnesl seznam upevněný řetězem.

Zjistil jsem, že paní Adelaida Hainesová bydlí v Canal Street 225, což byla adresa, kterou mi zapsala paní Weinsteinová. Červenolící stařec mi vysvětlil, kde to najdu. Jel jsem městečkem předepsanou rychlostí a snažil se mírnit vzrušení.

Canal Street byla lemovaná stromy a domy asi jednu generaci starými. Číslo 225 byl nízký jednopatrový domek s rozsvíceným světlem na verandě, které prokmitávalo mezi listy mučenky, pnoucí se hustě až k převisu střechy. Když jsem vyšel po schodech ke dveřím, přečetl jsem si cedulku v předním okně: VÝUKA ZPĚVU A KLAVÍRU.

Zmáčkl jsem zvonek, ale neslyšel jsem jeho zvuk. Zaklepal jsem na síťové dveře. Díry v síti byly neefektivně spravované čímsi jako sponkami do vlasů. Starší žena, na kterou mě sponky připravily, otevřela vnitřní dveře.

Byla vysoká, útlá a hubená až k hranici únosnosti. Pleť na obličeji a na krku byla zdrsnělá životem v horském podnebí. Prsty přikrývající hrdlo si toho byly vědomy. Měla však jistý styl a jakýsi zvláštní druh tvrdohlavé snahy vypadat mladě. Husté černé vlasy měla svinuté kolem hlavy jako spící nebezpečné vzpomínky.

„Paní Hainesová?“

„Ano, jsem Hainesová.“ Hlasivky v jejím hrdle pracovaly usilovně jako kladky na produkci slabik. „Kdo jste vy, pane?“

Dal jsem jí vizitku a představil jsem se. „Jsem advokát z Buenavisty. Vy zřejmě máte syna Harryho.“

„Henryho,“ opravila mě. „Říkala jsem mu Harry, když byl malý. Jeho dospělé jméno je Henry.“

„Aha.“

Její afektovaný způsob řeči provázelo cosi neukázněného a falešného. Zadíval jsem se na ni pozorněji. Usmívala se, ale jinak, než se matky usmívají při hovoru o synovi. Rty se podivně opíraly o zuby a když se otevřely, napínaly se k jedné straně v nesymetrickém úšklebku.

„Henry není doma, jak pravděpodobně víte.“ Dívala se mimo mne do temné ulice. „Už léta tady nežije. Ale to asi víte. Bydlí v Buenavistě.“

„Mohu jít dál, paní Hainesová? Chci vám říct něco, co by vás mohlo zajímat. Rád bych s vámi o tom mluvil.“

„Já jsem tu úplně sama. To si asi uvědomujete. Nebude s námi žádná garde.“

Zpod ruky, kterou opožděně přitiskla k ústům, uniklo nervózní zasmání. Všiml jsem si rtěnky na jejích prstech, když mi otvírala sítěné dveře.

Když jsem vstupoval, přelila se přese mne vůně jejího parfému. Měla ho na sobě tolik, že to hraničilo s nevkusem.

Uvedla mě do poměrně velkého předního pokoje, který byl zřejmě zároveň její pracovnou. U jedné vnitřní stěny stálo pianino staré jako dům. S plyšového křesla, z něhož se draly na světlo boží veškeré vnitřnosti, vyskočila přímo do vzduchu siamská kočka. Visela ve vzduchu značnou chvíli s pohledem oříškových očí upřeným na mne, pak se s nataženýma nohama chytla drápky opěradla zmíněného křesla, dopadla na sedačku u piana na všechny čtyři jako kamzík, udeřila v jednom rozlíceném akordu na klávesnici a přistála nahoře na pianinu. Tam se chvíli motala mezi metronomem a kupami not, až ulehla za nemoderní rámeček s fotografií dívky v kloboučku z dvacátých let.

Při pozornějším pohledu jsem si uvědomil, že to je velmi pěkná fotografie. Do očí přímo bil domýšlivý půvab, který na tváři dívky seděl jako maska pýchy a bolesti.

„To je fotografované v San Francisku,“ poznamenala paní Hainesová, aby řeč nestála, „dělal to tamní vyhledávaný fotograf. Byla jsem velice krásná, viďte? Měla jsem recitály v Sakramentu a v Oaklandu. Oaklandská Tribune psala, že mám budoucnost. Potom jsem naneštěstí ztratila hlas. Neštěstí následovalo za neštěstím. Můj druhý manžel vypadl z okna, zrovna když se chystal udělat terno na burze. Můj třetí manžel mě opustil. Ano, opustil mě! A nechal mě tu, abych sama vychovávala našeho malého chlapečka z toho, co mi zbylo z mé hudby.“

Byl to monolog z dramatu, stínohra divadla její mysli. Stála u pianina a deklamovala to bez procítění, monotónně.

„Ale to vy asi všechno víte, že? Nechci vás oblažovat – obtěžovat svými bolestmi. V každém případě všechno má své meze a cesta do pekla je dlážděná dobrými předsevzetími.“ Opět se usmála tím svým pokrouceným úsměvem. „Sedněte si, neupejpejte se a dovolte, udělám kávu. Ten stříbrný perkolátor ještě mám. Aspoň něco.“

„Ne, děkuju, kávu nebudu.“

„Bojíte se, že vás otrávím?“ Snad to myslela jako vtipnou poznámku, ale vyznělo to spíš jako kopanec. Ale ona pokračovala, jako by to byl vyslovil někdo jiný, nějaká třetí osoba.

„Jak už jsem říkala, život člověku i něco vynahradí. U mě je to například to, že se mi vrací hlas, což se ženě v nejlepších letech příležitostně stává.“ Předvedla několik nakřápnutých trylků, aby to dokázala, pak si sedla ke klavíru a uhodila do kláves něco tak disharmonického, že to klidně mohlo soutěžit s kočičím zpěvem na nočních střechách. „Žáci mi odpadli – stejně nikdo z nich neměl žádný talent – a tak mám čas pracovat na svém hlase a dokonce i skládám. Slova a hudba na mě doléhají společně, z čistá jasná. Jako toto…“

Luskla prsty, uhodila do kláves a vyrazila ze sebe improvizovaný popěvek: „Z čista jasna – lampa zhasla – leč tvoje oči – za mnou se točí. To už je druhá píseň v pěti minutách.“

„Která je ta první?“

„Ta o té garde. Začala se mi sama zpívat, hned jak jsem to vyslovila.“ A zase zahlaholila na stejnou nemelodickou notu: „Nebude tam s námi žádná garde – ani telefon už nebude nás rušit – jen hvězdnou oblohu budeme snad tušit – nad hlavami unylými, milý parde.“

Zasmála se a otočila se na stoličce ke mně. Kočka se jí snesla na rameno jako kus hnědé plovoucí kůže, seběhla po jejím těle až na podlahu, kde se usadila mezi jejími střevíci s vysokými podpatky.

„Žárlí!“ vyprskla v nervózním zahuhňání. „On ví, že mě přitahujete.“

Já seděl na opěradle rozkuchaného křesla a dělal jsem, co jsem mohl, abych vypadal odpudivě. „Chtěl jsem s vámi mluvit o vašem synovi, paní Hainesová. Nebude vám vadit, když si o něm promluvíme?“

„Proč by mi to vadilo? Moc ráda o něm budu mluvit, vážně. Sousedi mi nevěří, když jim vyprávím, jak si Henry dobře vede. Oni si myslí, že nepoznám rozdíl mezi tím, co se mi zdá. Víte, málokdy mám příležitost k rozhovoru s kultivovanou osobou. Tady to sousedství nestojí za nic a já vážně uvažuju o tom, že se odstěhuju.“

„Kam byste se chtěla odstěhovat?“ zeptal jsem se s úmyslem přepnout její pozornost na realističtější téma.

„Možná do Buenavisty. To bych moc ráda, ale Henry o tom nechce slyšet. Nechce, abych mu překážela, to já vím. Já nejsem taková jako ti přepjatí lidé, k nimž má on blízko. Možná že zůstanu přece jen tady a dám do pořádku dům.“ Rozhlédla se po nevábné místnosti. Koberec byl prošlapaný, tapeta vybledlá a rohy u stropu mlžili pavouci. „Potřebuje to.“

Její sen však měl díry. A já je roztáhl nejdrsnějšími slovy, jaká jsem ze sebe mohl dostat: „A za co dáte ten dům do pořádku? Máte peníze?“

„Henry je ke mně velice velkorysý. Překvapuje vás to? Strašně nerada od něho beru peníze. Vždyť je to mladý muž, který jde nahoru. Potřebuje volný kapitál, a proto já stále pracuji na těch drobných písních. Jedna z nich se jednou stane hitem, to vám zaručuji, a pak už nebudu břemeno na Henryho plecích. Jsem absolutně přesvědčena, že jednou složím píseň, která se bude prodávat v milionech kopií. Já nejsem hloupá žena. A poznám na první pohled inteligentního člověka. Ale to vy víte.“

Její předpoklad, že vím všechno, co ví ona, mě zneklidňoval ze všeho nejvíc, ze všech těch jejích znepokojujících rysů. Seděl jsem polapený mezi lítostí a něčím, co nemělo daleko k panice, a ptal jsem se sám sebe, jak asi vypadalo Henryho dětství. Vznášel se na mlhách její fantazie a věřil, že chodí po pevné zemi? Nebo pochyboval i o pevné zemi, když spadl z těch oparových výšek?

„Jak si vydělává Henry peníze?“ zeptal jsem se.

„Podniká,“ odpověděla spokojeně. „Kupuje a prodává umělecké předměty soukromým klientům. Je to samozřejmě jen přechodná záležitost. Henry nevzdal své vlastní umělecké plány, což určitě víte. Ale pan Speare mu řekl, že jeho čas ještě nenastal. Musí dál studovat. A tak se dal Henry do podnikání. On pozná skutečnou hodnotu a já musím připomenout, že tu schopnost zdědil po své matce.“ Usmála se doširoka s odhalenými zuby. Byla to náhlá manifestace, kterou její ústa ani nemohla celou pojmout. „Vy znáte Henryho dobře?“

„Ne tak dobře, jak bych ho znát potřeboval. To jste měla na mysli Michaela Speara, toho filmového agenta?“

„Ano. Henry doufal, že by ho pan Speare mohl reprezentovat. Ale pan Speare mu řekl, že na sobě musí ještě víc pracovat, než bude moci vystupovat jako profesionál. Umění dává člověku velké úkoly, to já pochopitelně vím až příliš dobře.“

Roztáhla prsty u rukou a několikrát s nimi zacvičila. Kočka se zvedla a předními tlapkami ji hravě za ruce chytala.

„Lehni, Harry,“ řekla její majitelka. „Mám ho velmi ráda a říkám mu Harry.“

Držel jsem se svého tématu. „Seznámil se Harry se Spearem prostřednictvím Hildy Doteryové?“

„Henry,“ opravila mě. „O tom raději nechci hovořit. Jsou určití lidé, jimiž si nebudu špinit jazyk. Doteryovi jsou hned na začátku mé osobní černé listiny.“

„Ale Henry zná Hildu Doteryovou? Přece spolu hráli na střední škole divadlo.“

Aniž se cokoli na ní změnilo, stal se z jejího úsměvu škleb plný zlosti. „Nebudu o ní mluvit. Zanesla špínu do mého domu. Henry byl hodný a mravný chlapec, než ho zkazila. Ta holka Doteryových byla zdrojem všech jeho strašných problémů.“

„Co mu udělala?“

„Přisála se k němu jako pijavice, naučila ho špatnosti. Nachytala jsem je v podkroví, tady, přímo v tomto domě.“ Kočka začala vztekle mňoukat a ušlapávat si pod sebou koberec. Ocasem při tom házela ze strany na stranu jako tygr v kleci. „Předstírala, že se převlékají, že si zkoušejí kostýmy do nějaké hry, ale já vím dobře, co dělali. Ona měla špatnou pověst už jako velmi mladá. Chytla jsem kus provazu, co visel na zdi, a hnala jsem ji odsud napůl svlečenou, tak jak byla, dolů po schodech a ven zadními dveřmi. Já nejsem násilnická, to víte dobře. Ale Kristus vyhnal penězoměnce z chrámu, ne? Jistě znáte bibli, vy, takový mozek!“

Její pochlebování – jestli to vůbec bylo pochlebování – mělo v sobě ironický posměch. Její kladné, potvrzující výpovědi jako by vyjadřovaly strašné pochyby. Už jsem si byl vědom určité temnoty v její bytosti, jakéhosi skrytého dvojníka, jenž jako loutkař manipuloval s jejími úsměvy a gesty. Ale provázky byly zamotané.

„Harry, řekla jsem mu, tehdy byl ještě Harry, tvoje matka tě miluje tak, jak tě nikdo nikdy milovat nebude. Na kolenou mi slib, že už se s ní nikdy nesejdeš. Vysvětlila jsem mu, jaké hrozné věci číhají na chlapce, tragedie a nemoci. Byl nesmírně pokorný a mírný. Plakal mi na klíně a sliboval, že už bude navždy hodný. Ale podvedl mě, podvedl moji důvěru.“

Kočka teď stála tiše jako zmrazená, jako by ji její vysoký tenký hlas proměnil v kámen. Její naříkavé mňoukání přešlo ve vrčení a dlouhý ocas se vztyčil.

„Uklidni se, Harry. S tebou jsem měla stejné trápení, než jsem tě dala – do pořádku, viď, ty můj chlapečku?“ přešla do mazlivého tónu. „Ale ty máš svou maminku pořád rád, viď, miláčku?“

Zahnula prst. Kočka jí vyskočila na klín, stočila se do klubíčka a úplně ztichla. Žena ji hladila a dále na ni mazlivě mluvila.

Vmísil jsem se do jejich nesrozumitelného rozhovoru. „Zmínila jste se o nějakých problémech, které Henry měl, paní Hainesová. Jaké to byly problémy?“

„Ano. Svalovali na něj všechno možné, neuvěřitelné věci, které neudělal a ani by nebyl udělal. Ty noci, kdy – jak říkali – se vloupal do cizích domů, byl v bezpečí se mnou doma. Nebo byl v místní knihovně nebo v kině, aby studoval filmovou techniku. Nikdy nepil, nic takového. Jen tu jednu noc přišel domů a něco z něho bylo cítit, ale to proto, že ho nějací muži přinutili, aby pil. Počkali si na něho v jedné postranní ulici a vnutili mu whisky. Vyplivl ji a řekl jim, co si o nich myslí. A ty věci, které našli dole v pokojíčku a které jsem mu schovala, ty poctivě koupil od jednoho bývalého spolužáka.“

Stále hladila kočku a zrychlovala tempo.

„Já vím dobře, proč ho obviňovali. Moc dobře tomu rozumím. Bylo to proto, že chodil s tou Doteryovou. Špatná společnost dělá špatnou pověst. Mluvilo se o něm, takové pomluvy, a co já mohla dělat s chlapcem bez otce v této Bohem zapomenuté díře? Měla jsem snad stát na ulici a hádat se s nimi? Nebo snad jít k soudu a obhajovat ho?

Jeho obhájce řekl, že by se měl přiznat, jinak že ho nepředají soudu pro mladistvé. Že ho budou soudit jako dospělého muže a pošlou ho do nápravného zařízení. A tak řekl, že to udělal. Tentýž den mi řekl, že to všechno byla lež. Nikam se nevloupal, přísahal mi to. Ale jak to mohl dokázat? Člověk je vinen tak dlouho, dokud se nedokáže opak. Vy jste právník, tak to víte. A pak dole v pokojíčku byly ty věci, které koupil od toho chlapce, co utekl ze školy.

Šla jsem za ředitelem, řekla mu, jak to opravdu bylo. Ale on prostě odmítl dát toho chlapce hledat, toho, který byl vlastně tím lupičem. Prostě odmítl a já poznala, že ředitel školy a velitel policie kryjí skutečného viníka, z neznámých důvodů. Jejich důvody jsem tušila podle toho, co jsem se jako mladá dívka dověděla o obchodu s bílými děvčaty. Chloroform na kapesníku, nabílené náhrobní kameny. Napsala jsem dopis guvernérovi a když mi neodpovídal, osobně jsem mu telefonovala. Řekla jsem mu, kdo jsem, můj otec byl jeden ze zakladatelů vodního hospodářství v Mountain Grove, zámožný muž svého času, a taky celý život dobrý stranický pracovník. Ale v moderním světě neexistuje spravedlnost nikde.

Jediné, čeho se mi za moje útrapy dostalo, bylo to, že za mnou poslali člověka, který mi vyhrožoval. Vyhrožoval mi, že mě zavřou do blázince, jestli budu guvernéra obtěžovat. Vidíte, tak vysoko šlo to jejich spiknutí, až na Kapitol. Bylo mi jasné, že to je všechno zbytečné. Mého syna poslali do nápravné školy, léta byl pryč. A skutečným zločincům neudělali nic. Je to stále tentýž starý příběh. Koneckonců, vždyť ukřižovali i Krista.“

Prsty tiskla kočku, stále víc a víc. Ta vyrazila, prošla pokojem jako dlouhý hnědý cár a usadila se v rohu za mnou. Žena si klekla na zem, natahovala se po ní a lákala ji: „Pojď k mamince, jen pojď, Harry. Maminka ti nechtěla ublížit, miláčku!“

Kočka zůstávala mimo její dosah. Díval jsem se dolů na ženin zátylek a viděl šedivé pramínky vlasů, kterým se vyhnula barva. Její parfém mi stoupal do nosu jako vůně pohřebních květin, která měla přehlušit pach zla.

„Rodina Doteryových je ještě ve městě?“ zeptal jsem se.

„Jak bych to mohla vědět?“ Zůstala sedět v dřepu, ale zlostně se na mne podívala. „Ujišťuji vás, že s takovými nemám nic společného. Můj otec byl úctyhodný muž, zámožný. Patřil do staré rodiny v Ohiu. Odkud sem přišli Doteryovi? Nikdo neví! Jsou to lidé bez minulosti.“

Znovu začala volat kočku. „Pojď sem, Harry! Neblázni, chlapečku. Maminka ví dobře, že si jen hraješ na uraženého. Nechtěla ti ublížit.“

Dolezla po kolenou do kouta za kočkou. Ta důstojně unikla jejím rukám a schovala se za pianino. Byla to hra, možná každovečerní. Ale ta mazaná kočka a lezoucí žena s punčochami krčícími a kroutícími se na jejích nohou, to už mě ničilo.

„Kde bydlí Doteryovi?“

Musela si všimnout netrpělivosti v mém hlase. Postavila se, vrátila se k pianinu, sedla si a se škrobenou zdvořilostí se na mne podívala, jako bych ji zdržoval od práce.

„Doteryovi,“ zopakoval jsem. „Kde bydlí?“

„Vy se zlobíte. Nezlobte se. Všichni se na mě zlobí a já pak chci, aby umřeli, a to je další hřích, který mám na svědomí. Vy jste právník, měl byste rozumět. Žili vždycky nad krámem na druhé straně města. Ten krám používali jako zástěrku pro svoje akce. Nevím, jestli to ještě dělají, léta už jsem se tak daleko neodvážila. Občas vídám na trhu ženu, která je podobná paní Doteryové. Ale může to být nastrčená figura, která mě má přimět k nějakým přiznáním. A tak s ní nikdy nemluvím, pochopitelně, ale pozoruju ji, abych viděla, jestli něco ukradne. Kdybych ji mohla nachytat, aspoň jednou, to by celé to spiknutí odhalilo.“

„Žádné spiknutí není, paní Hainesová,“ poznamenal jsem. Nevěděl jsem, jestli říkám tu správnou věc, ale cítil jsem, že to musím říct, než bude celá místnost propletená pavučinami.

Šokovalo ji to a na drahnou chvíli zmlkla. „Asi jsem špatně rozuměla tomu, co jste říkal. Rozuměla jsem, že není žádné spiknutí.“

„Není. Rozhodně ne v tom smyslu, o jakém vy mluvíte.“

Přikývla. „Chápu. Už vím, co jste zač. Považovala jsem vás za inteligentního muže, který má dobrou vůli. Ale vy jste další falešník, další nepřítel mého syna.“

Vstal jsem. „Paní Hainesová, mluvila jste někdy o těchto věcech s nějakým lékařem?“

„Co by s tím lékař měl dělat?“

„Mohl by vám dát dobrou radu.“

Věděla, co mám na mysli, aspoň si to myslím, a dokonce to chvilku zvažovala. Ale nebyla schopna svůj bolestiplný hněv potlačit tváří v tvář skutečnosti. „Pochybujete snad o mém zdraví?“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Nelžete mi!“ Udeřila se pěstí do stehna. „Já s vámi hovořila v dobré víře a vy jste si tu zatím seděl a vymýšlel si o mně nesmysly. Henry zná tu pravdu, kterou jsem vám sdělila. Poslali ho do nápravného ústavu na základě křivého obvinění. Pronásledují ho a šikanují už sedm let. Zeptejte se ho, jestli mi nevěříte. Zeptejte se ho!“

„Rád bych se ho zeptal, ale nevím, kde je.“

„Henry říkal, že přijde –“ plácla se rukou přes ústa.

„Přijde sem? Kdy?“

„Příští týden. Příští měsíc. Víc už ze mě nevytáhnete. Já nevím, co si myslíte, že si sem prostě přijdete a popíráte fakta tak jasná jako nos mezi očima.“

„Je možné, že se mýlím, paní Hainesová.“ Nemělo smysl se s ní dohadovat. Došel jsem ke dveřím. „Děkuju vám za pohostinnost.“

Vstala a postavila se mezi mne a dveře. V tom podivném prudkém pohybu mohl být nápad po mně skočit. Ale nebyla v ní žádná touha ubližovat. K ublížení, jakého byla schopná, došlo už dávno. Zlost, které byla před chvílí plná, odumřela, oči byly prázdné, ústa poklesla. Rtěnka, kterou si rukou rozmazala, vypadala jako krev na ráně.

Poprvé a naposled se mi ukázala taková, jaká ve skutečnosti byla. Ve svém vnitřním zoufalství, překrucovaném úskočnou myslí a předstíráním, řekla: „Dostal se do velkých nesnází?“

„Obávám se, že ano. Chcete si o tom promluvit, paní Hainesová?“

„Ne, ne! Moje hlava!“

Držela si hlavu, jako by to bylo zvíře, které potřebovalo krotit. Z mezery za pianinem vystoupila kočka a bokem se jí třela o nohu. Žena poklekla a mluvila k ní: „Tady jsi, Harry! To je moje útěcha, to je maminčina velká útěcha, viď? On se tak rád mazlí!“

A kočka si opět nechala hlazení líbit.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

V restauraci na hlavní jsem si dal kávu a kus koláče, abych si dodal trochu energie. Bylo tam plno, samí mladí lidé. Hrací automat hrál rock, hudbu mizející civilizace. Na moji otázku, zda mají telefonní seznam firem, odpověděla servírka kladně, a šla mi seznam najít.

James Dotery byl v seznamu uveden jako majitel obchodu se smíšeným zbožím na severním konci, bydliště tamtéž. Zeptal jsem se servírky na cestu, dal jsem jí padesát centů zpropitného – což ji překvapilo – a odjel jsem naznačeným směrem.

~

Doteryův obchod byl situovaný na jedné z těch hrozných výpadovek, kde se potravinové obchody a hospody střídají s motely a soukromými domy, a kde jejich zákazníci ucpávají cestu svými vozy a komplikují tak dopravu v obou směrech. Domy měly sice atraktivní fasádu, ale většinou už byly staré a sešlé.

Obchod Jamese Doteryho byl v přízemí jednopatrového domku tvaru krabice. Výkladní skříně obsahovaly řídce rozmístěné zvlněné obruče na hula hoop, krabičky špendlíků, ponožky svítivých barev, plastikové nádobky na led, plné much, a různé další nevábné zboží. Na skle bylo lepicí páskou připevněné rukou psané oznámení, že veškeré zboží se prodává se slevou 25 procent.

V prvním poschodí se svítilo a dveře tam byly pootevřené. Když jsem stoupal po neosvětlených schodech, zmocnilo se mě vzrušení. Jako by tam nahoře na mne čekala sama Holly May.

Žena v zástěře, která mi otevřela, rozhodně nezaplašila moji iluzi. Ani jsem se jí nemusel ptát, jestli je matka Holly May. Až na prošedivělé hnědé vlasy měla stejný tvar obličeje a stejnou pleť. Vypadala velmi dobře a zachovale na ženu, které muselo být přes čtyřicet.

„Paní Doteryová?“

„Ano, to jsem já.“

Podal jsem jí vizitku. „Jmenuju se William Gunnarson.“

„Jestli chcete Doteryho, není doma. Našel byste ho dole U pohostinných.“ Trochu bezradně prohlížela vizitku. „Ale varuju vás, pojišťováky nesnáší. Dotery nesnáší všechno, co mu připomíná, že nebude žít věčně jako všemohoucí Bůh.“

„Já nejsem pojišťovák ani dealer, paní Doteryová. Já jsem advokát.“

„Jo, to vlastně vidím.“ Podržela si vizitku blíž ke světlu a pomalu si přeslabikovala slovo advokát. „Bez brýlí se mi špatně čte.“

Měl jsem své pochybnosti i o jejích čtecích schopnostech s brýlemi. „S vaším manželem bych rád mluvil později –“

„Je dole v hospodě. Nasává. Jak máme dolar dva v kase, hned se utrhne ze řetězu.“

„Momentálně bych rád mluvil s vámi. Rád bych se zeptal, jestli jste někdy slyšela o Hildě Doteryové.“

„Děláte si psinu? To je přece moje nejstarší dcera.“

„Jak dlouho jste ji neviděla?“

„Před dvěma třema týdny naposledy.“ Pak jako by si na něco vzpomněla, možná prostě jen na to, že jsem právník. Vypadala velmi prostě a neuměla skrýt své pocity. Měla výraz váhavé ostražitosti, jako by jela výtahem dolů do neznámého sklepení. „Jsou na ni nějaké stížnosti?“

„O žádných nevím. Jaký druh stížností máte na mysli?“

„Nic zvláštního.“ Ustoupila neohrabaně kousek dozadu, asi aby ji nebylo tolik vidět z ulice. „Jen jsem si myslela, když jste advokát a tak – myslela jsem, že jsou třeba nějaké stížnosti.“

„Ne, ale hledají ji. Kde jste ji viděla před těmi asi dvěma týdny?“

„Tady, v tomhle domě. Utekla z domova – ne že bych jí to tehdy zazlívala – asi před pěti šesti lety. Pak se najednou objeví nastrojená v drahých šatech a má na sobě tunu šperků. Byla jsem z toho, jako když mě přejede válcem, jak říká Dotery.

Ten na ni hned uhodil, vždycky ji nenáviděl a navíc nesnáší, když jde někdo nahoru. Začal ji otravovat a pořád se tím svým dotěrným způsobem vyptával, v čem to jede, že si může dovolit takový oblečení.“

„A co mu řekla?“

„Neřekla nic. Odbyla ho nějakým výmyslem, že je herečka, že hrála dost ve filmu. Ale neřekla mu, odkud má peníze. Skrz co ji hledají?“

„Proč to považujete za samozřejmé, že ji hledají?“

„Vy jste přece říkal, že ji hledáte, ne?“

„To proto, že nevím, kde je.“

Ale její mysl nebyla ochotná se nechat odvést od původní myšlenky. „A krom toho to nebyla bižuterie z bazaru, víte. A já vím zatraceně dobře, že si nevydělala hraním ve filmu.“

„Jste si tím jistá?“

„Přece znám Hildu! A za tu dobu, co je z domu, se nezměnila. Vždycky si na něco hrála a lhala, vymýšlela si a předstírala, že je něco jiného než ve skutečnosti. Prosím vás, jakou šanci by mohla mít holka jako vona, aby se dostala k filmu?“

„Oni si nevybírají lidi podle jejich morálních kvalit, paní Doteryová. Připravte se na něco.“

„Je mrtvá?“ zeptala se tlumeně.

„Pochybuju. Vaše dcera opravdu byla filmovou herečkou a měla úspěch, ale pak to vzdala a vdala se.“

„Tak to nám taky povídala. Předpokládám,“ řekla velice ironicky, „že si vzala milionáře?“

„Budete se divit, paní Doteryová, ale je to tak.“

„Bože můj, chcete říct, že je to pravda? Že nelhala?“

„O tom sňatku nelhala.“

„No ne, představte si to!“ řekla s určitou úctou. Její dcera naplnila americký sen: stala se filmovou hvězdou a provdala se za milionáře.

Paní Doteryová se podívala na svoje tělo, zdroj všech těch zázraků, a jako by blahopřála sobě samé, hladila si zástěru na boku. „Mužům se vždycky líbila, to zase musím říct. Dotery to neměl rád, ale to proto, že hlavně žárlil. Žárlil na ně na všechny, když vyrostly – všechny je vždycky nějak vyhnal z domu. Jen počkejte, až mu tohle povím!“

V její radosti zazněla i zlomyslnost a taky jistá neupřímnost. Jako by se snažila využít co nejvíc těch dobrých zpráv, než se ukáže – jak se asi obvykle stávalo – že ve skutečnosti nejsou tak dobré.

„A co vás sem přivedlo, můžu se zeptat?“ zeptala se zdvořile, jako by slušnou otázku musela následovat vítaná odpověď. „Je mi to divné: říkáte, že je dobře zavopatřená a tak, a že neukradla ty šperky, co měla na sobě. Tak co vy jako právník s tím máte společnýho?“

„To je dlouhá historie,“ řekl jsem, ačkoli tak dlouhá zase nebyla. Ale už mě unavovalo stát na chodbě a navíc jsem chtěl vidět zblízka domov Holly May. „Můžu jít dál?“

„Snad ano. Ale varuju vás, je tu strašný binec. Nestíhám to: ve dne krám a večer teprve domácnost.“

Když couvala dovnitř, odvazovala si zástěru, jako by to mohlo způsobit nějakou změnu. Pokoj potřeboval důkladný zásah. Byl růžově vytapetovaný, přeplněný laciným nábytkem a zbytky neradostného života: roztrhané staré noviny, plné popelníky, špinavé sklenice. Nejnápadnější byl televizor a na něm lampa s porcelánovým podstavcem ve tvaru nahé ženy. Rozbitými roletami mrkal do místnosti jako zvědavé oko neonový nápis na protějším baru.

„Sedněte si.“

Odstranila z křesla špinavé prádlo. Když je odnášela z pokoje, zastavila se u televizoru a zástěrou oprášila porcelánovou figuru. Byl bych rád věděl, jaký sen o kráse a volnosti naplňovala v jejích očích prsa s rudými hroty.

Křeslo pod mou vahou zanaříkalo a pera uvnitř se pokusila mě kousnout. Slyšel jsem, jak ve vedlejší místnosti teče voda, a potom cinkot skla. Paní Doteryová se vrátila se dvěma skleničkami plnými hnědé tekutiny.

„To se na to musíme napít! Doufám, že pijete kolu. Tvrdé nápoje nepodávám, pokud je to v mých silách. Nikdy jsem nepila. Když vám děti dorůstají, snažíte se jít příkladem, i když Dotery nešel. Aspoň jedno dítě se vybarvilo dobře, což je víc, než se dá říct o některých rodinách.“

Podala mi sklenici. Tušil jsem, že dělá všechno možné proto, aby oddálila nevyhnutelný okamžik, kdy se dobré zprávy změní ve špatné. A já ještě neměl sílu do toho šlápnout. „Kolik máte dětí?“ zeptal jsem se.

Zamyslela se. „Dohromady pět, ale jen čtyři žijí. Doufám aspoň, že žijí.“ Počítala na prstech: „Hilda, June, Frank, René, Jack. Frank byl prostřední, ale zabil se při bouračce. Hilda měla ráda Franka, ale stejnou měrou nenáviděla June. Víte, jak to s druhým dítětem chodí. Pěkně ji to vzalo, když jsem jí řekla, že je Frank mrtvý. A ani ten vůz neřídil. Řekla jsem jí, tak to je, když holka zmizí z domova, jakos to udělala ty. Pak přijdeš zpátky a oni už tam nejsou. Však se totéž stalo se mnou a s našima, když jsem – když jsem si vzala Doteryho a odešli jsme do Kalifornie.“ A dodala, aniž změnila tón: „Ten mi připravil život, s těma jeho činčilama a koblihama a obchodem smíšeným zbožím! A celej čas pořád nasává.“

„Co se stalo s vašimi ostatními dětmi?“

„René a June odešly jako Hilda. June se chytla nějakýho, co obchodoval s punčochama, chodil od domu k domu. Chlap starej, moh bejt její otec. Když to Dotery zjistil, nařezal jí topůrkem vod kladiva, ale nic nepořídil. Co jsem naposled vo ní slyšela, tak prodávala po domech v Comptonu punčochový zboží. Trápilo mě to. June byla jediná, z který mohlo něco bejt. Vždycky měla moje sympatie. Ale jestli to štěstí potkalo Hildu, tak je to vůle Prozřetelnosti.“

„A co René?“

„René odešla a našla si práci, jakmile byla plnoletá. Dělá v nějakým místě u San Franciska. Jako číšnice. Ozvala se o vánocích, ale zapomněla napsat na obálku zpáteční adresu.“

„A Jack?“

„Můj nejmladší. Je mu šestnáct. Jeho mládí je požehnání. Je v nápravném zařízení pro mladistvé. Policista mi řek, že by ho byli poslali do normální věznice, kdyby byl starší. Ukradl auto.“

Byl to skličující výčet. Po všech těch nekonečných vytáčkách paní Hainesové jsem nevěděl, jestli se mám paní Doteryové vysmát, anebo plakat do její koly. A ptal jsem se sám sebe, co vlastně dělám sto kilometrů od domova, proč zkoumám trosky lidských životů, které pro mne nic neznamenají. Pak jsem se poopravil: životů, které dosud pro mne nic neznamenaly.

Upíjel jsem kolu, teď už vlažnou, přes okraj sklenice pozoroval osudu odevzdanou tvář paní Doteryové a vnímal jsem velikost Země otáčející se v světle a temnotě, i to, co to znamená přivádět děti na svět. Jako zemětřesení se cosi pohnulo v mé mysli, bylo to tak hluboko, ani jsem nevěděl, že to tam existuje: byla to modlitba beze slov za Billa Gunnarsona mladšího.

„Můžu si od vás zatelefonovat, paní Doteryová?“

„Tady nahoře nemáme telefon. Ale jestli je to důležitý, je dole v krámě.“ Zaváhala a vrhla se do toho střemhlav: „Chtěl jste mi něco říct o Hildě.“

„Ano. Zmizela za podivných okolností. Její manžel má o ni velké starosti. Já jsem mimochodem jeho právní zástupce.“

„Co myslíte tím: za podivných okolností? Šlápla přeci jenom vedle?“

„Není to nemožné. Ale taky je možné, že nešlápla. Vypadá to, že je zapletená s jedním mužem, který se jmenuje Harry či Henry Haines.“

„Chcete říct, že s tím člověkem pořád ještě pobíhá?“ Od krku až skoro k očím paní Doteryové se rozlila červeň.

„Vypadá to tak. Vy znáte Hainese, že?“

„Jestli ho znám? To bych řekla! Ten to byl, co ji naučil dělat ty věci.“

„Jaké věci?“

„Všechno to, co holka dělat nemá. Vzpomínám si na ten první večer, když přišla domů a táhnul z ní chlast – bylo jí patnáct, možná šestnáct, namazaná, že ani nemohla jít rovně. Tys někde chlastala, řekla jsem jí. Zapírala a zapírala. Vtom se vrátil Dotery, nalitej jak sud a pustil se do ní. Strašně se servali. Byl by z ní vymlátil duši, ale já šla pro kuchyňskej nůž a řekla mu, aby ji nechal bejt. Nech ji bejt, řekla jsem mu, jestli je ti život milej. Viděl, že to myslím vážně, a nechal ji.

Ale stejně už bylo pozdě, ztratili jsme nad ní kontrolu. Dotery mi dával vinu, že jsem moc měkká. Já nevím, copak můžete holku umlátit k smrti? Nebo ji zavírat doma? Byla by vyskočila z vokna, tak byla divoká. Pila a projížděla se v autech a kradla v obchodech a možná i horší věci. A Harry Haines ji to všechno naučil.“

„Takže už se spolu stýkají drahnou řádku let?“

„Já dělala, co jsem mohla, abych to překazila v samejch začátcích. Hráli spolu v nějaký školní hře a von sem chodíval, když jsme dělali ty koblihy. Hilda a June vždycky po škole obsluhovaly. June je viděla, jak se v kuchyni cicmají a pijou z velkejch lahví vanilkovou esenci. Když přišel příště, počkala jsem si na něj. A hnala jsem ho svinským krokem, to vám řeknu. Hildě jsem řekla, že Haines pro ni neznamená nic dobrýho a že vůbec pro žádnou holku neznamená nic než trable. Já některý takový znám, ten jejich nadutej ksicht! Myslí si, že pro ně nic není dost dobrý. Dělají si s holkou, co chtějí, a pak se na ni vykašlou.“ Vypadalo to, že mluví s hořkostí vlastní zkušenosti.

„Viděla jste Hainese v poslední době?“

„Léta jsem ho neviděla. Naposled, když ho zavřeli do Prestonu, kam patřil. Chytli taky Hildu – zřejmě na ni něco píchnul – ale nezavřeli ji. Pak vodešla z domova za rok za dva a bylo to. Vobjevila se až ten minulej měsíc.“

„Mluvila o Hainesovi?“

„To jsem neslyšela. Pořád jen básnila vo tom bohatým naftářovi, co si ji vzal. Ale my jsme jí nevěřili. Mluvila jako ve snách – víte, jak to myslím. Jakej je to člověk?“

„Zřejmě je to velice hodný člověk a úspěšný. Ale ona má zřejmě Hainese raději.“

„Vždycky se ho držela jako klíště. Někdy si říkám, že ženská potřebuje ke štěstí dvě věci – sekeru a špalek. Vona pak na ten špalek položí hlavu a sežene si někoho v kalhotech, aby jí tu hlavu usek. Pak je spokojená.“

„Proč přišla Hilda po tak dlouhé době domů?“

„Asi aby se pochlubila s těma nóbl hadrama. Zklamalo ji, že vostatní už taky nejsou doma. Mezi sestrama byla vždycky rivalita. Sourozenecká rivalita. A taky chtěla vidět Franka. Vzalo jí to, když jsem jí řekla, že je po smrti. Úplně jsem myslela, že přišla vo rozum, brečela a řádila a dávala nám vinu za věci, které jsme nikdy neudělali. Vždyť Frank ani to auto neřídil, to byl jinej chlapec, nějakej Ralph Spindle.“

„Měla Hilda nějaké emocionální problémy?“

„Jak to myslíte, emocionální?“

„Říkala jste, že mluvila jako ve snách a že div neztratila rozum. To bylo u ní něco nového?“

„Ne, kéž by! Ale ona měla vždycky hroznou, vzteklou povahu, už jako malá holka. Většinou to chvíli zvládala, ale pak to vybuchlo. Frank byl jedinej, s kým vycházela. Se sestrama se nesnášela. Tehdy, když ji June načapala v kuchyni s tím – tehdy vzala Hilda pánev s horkým vomastkem a chtěla to hodit sestře do obličeje. Představte si, rozpálenej vomastek, ještě štěstí, že jsem tam včas přišla. Jedna paní z dolní části města řekla, že je vážně způsobená.“

„Myslela nepřizpůsobivá?“

„Jo, vážně nepřizpůsobivá. Říkali, že Hilda prochází kritickým údobím hrozně bouřlivě, ale že z toho možná vyroste. Nebo taky ne. Asi vyrostla, co říkáte? Přece se člověk nestane filmovou hvězdou, když se neumí spořádaně chovat. Hrála ve více filmech? My do kina nechodíme, když teď máme televizi.“

„Já ji na plátně taky nikdy neviděl. Myslím, že natočila jeden film nebo dva a pak odešla.“

„To je mladá na to, aby nic nedělala,“ poznamenala váhavě.

„Kolik je Hildě let?“

„Počkejme, mně bylo osmnáct, když se mi narodila. To jsem taky prožila takovou mladistvou bouři, jak jsme o tom před chvílí mluvili. Teď je mi čtyřicet tři. Tak to by jí mělo bejt, řekněme –“ počítala na prstech a na ztracené cestě.

„Dvacet pět.“

Přikývla. „Jo. Počítáte dobře. Dotery je taky na počty dobrej, ale je línej. Ten moh bejt právníkem, s jeho hlavou. To si nedělám legraci, Jim je vážně chytrej. Z toho důvodu taky nesnášel děti. Všechny byly hloupé jako já. O Hildě by se to nedalo říct, ale nějakej čas to tak vypadalo, podle toho, jak se chovala.“ Její mentální odbočka se zase spojila s původní linií jejích myšlenek. „Ale stejně si myslím, že dvacet pět let není věk na odpočinek. Nebo ji snad vyhodili?“

„Ne. Mluvil jsem s jejím agentem. Rádi by ji dostali zpět.“

„To je vážně tak dobrá?“

„Zřejmě má na to, co potřebují. Ale nemají to, co potřebuje ona.“ Ať už je to cokoli.

„Hilda byla vždycky hezká holka,“ řekla její matka. „Viděl jste ji?“

„Ve skutečnosti ne.“

„Mám někde pár vobrázků. Podívám se po nich.“

Než jsem stačil něco namítnout, zmizela z místnosti, dychtivě, aby si ještě onen sen podržela, než se rozplyne.

Vtom bez klepání vstoupil muž ve sportovní košili. Na první pohled byl hezký a mladý. Ale pak jsem si všiml blátivé slupky v očích, šedi ve zvlněných světlých vlasech, úsměvu, který se mu v koutku úst zachytil jako rybářský háček.

„Nevěděl jsem, že máme hosty.“

„Jen jednoho. A nejsem ani host. Jsem tu služebně.“

Ale služebně bylo očividně nevhodné slovo. Muž řekl rychle a vztekle: „Tak ven s tím! Tady v týhle rodině dělám kšefty já. Já mám na starosti peníze. Co jste se snažil prodat mý ženě za mejma zádama?“

Vstal jsem a ocitl se v zóně jeho dechu. Byl zrovna tak nepříjemný jako mužova nálada.

„Zlaté cihly,“ řekl jsem. „Rozhodla se, že jich koupí tucet.“

„Chytrej, co?“ Zavrávoral a z bezpečné vzdálenosti si mě prohlížel. „Chci vědět, co děláte v tomhle domě!“

„Vaše žena ví, co tu dělám. Zeptejte se jí.“

„Kde je?“ Rozhlédl se divoce po pokoji, pak zaslechl šramot z vedlejší místnosti. Vrazil tam jako zachránce, nebo člen přepadového komanda.

Tlumeně si vyměňovali názory a pak on zvedl hlas do dlouhého nekontrolovatelného, kňučivého naříkání: „Jednou blbá pořád blbá co si myslíš že děláš prozrazuješ rodinný tajemství koukej ať ti za ně zaplatí když je ten manžel prachatej tak ať pustí chlup když má peněz jako babek ty zatracenej blázne.“

„Na to jsem nepomyslela.“

„Já jsem tu vod myšlení nech mě myslet a dělej co ti řeknu tak se někam dostanem co si myslíš dávat vobrázky tyhle lidi za vobrázky platí tak jim informace prodej já mám přece zkušenosti ta holka má cenu haldy peněz živá nebo mrtvá prostě mu nic nedávej.“

„Buď zticha, Jime, uslyší tě.“

„Ať to slyší ať si uvědomí že nemá co dělat s venkovskejma balíkama nejsem pitomej i když ty jsi nebetyčná káča celej život mi visíš na krku táhneš mě dolů já moh študovat něco by ze mě bylo ale tys mě donutila abych se voženil nosím tě na zádech pětadvacet let a teď když jedna z těch vopic by mohla všechno splatit co jsme dali na její vzdělání ty to chceš jen tak zadarmo dát čím tě vobalamutil řek ti že máš ještě figuru ty nafouklá ropucho?“

„Nemluv tak, Jime,“ ozvalo se za stěnou. „Měl bys mít trochu hrdosti.“

„Na co hrdost žiju v díře se starou čarodějnicí a vždycky když se vzdálím zahodíš další příležitost myslíš že bych ti měl bejt vděčnej ale já ti povídám ty čarodějnice že bys měla kleknout na kolena a děkovat mi že jsem to s tebou vydržel ty ropucho.“

Stěnou se prodral i zvuk rány a za ním ženino bolestné zanaříkání. Vešel jsem do kuchyně, kde stáli proti sobě. Vedle nich na desce u dřezu stála stará krabice, z níž se valily staré papíry a fotografie.

Žena si držela rukou tvář, ale byl to Dotery, kdo začal vzlykat. „Odpusť mi to, Kate, já nechtěl!“

„Dobrá, dobrá, nic se mi nestalo. Já vím, nikdy ti nic nevyšlo, jak sis to přál. Mrzí mě to.“

Objala ho. On si položil tvář na její prsa a ona mu hladila zaprášené šedé vlasy a dívala se přitom vážně a neukřivděně na mne.

„Neměl bys tolik nasávat,“ chlácholila ho. „Není to pro tebe, Jime. Teď jdi hezky do postele a buď už hodnej, ráno ti bude líp.“

Potácel se směrem ke mně, zvedl ke mně oči, z nichž na mne zableskl nesmiřitelný hněv, v němž vypadal téměř mladě. Odešel beze slova.

Žena si uhladila šaty na prsou. Ta scéna na ní nenechala ani stopu, jen oči vypadaly trochu tmavší.

„S Doterym není život snadnej,“ řekla. „Ještě že já si to tak neberu. Moje heslo je žij a nech žít. Když chce člověk moc a moc něco změnit, co se stane? Všechno se rozpadne ve skořápce.“

Moc jsem té poslední větě nerozuměl, ale asi se hodila k situaci. „Chtěla jste mi ukázat nějaké fotografie, paní Doteryová.“

„Ano.“ Vzala z krabice hrst fotografií a rozmisťovala je jako kartářka. Pak s náhlým jásavým úsměvem mi jednu podala. „Hádejte, kdo to je!“

Byl to starý snímek dospívající dívky. Bílé tylové šatečky obepínaly rozvíjející se postavu. Držela široký bílý klobouk za stuhu a usmívala se do slunce.

„To je vaše dcera Hilda, ne?“

„Ne, ne, to jsem já! To je ještě z Bostonu před lety, v neděli, když jsem byla konfirmovaná. Vypadala jsem hezky jako dítě, že to mám tak vo sobě říct. Hilda a June jsou mi hodně podobný.“

Ostatní fotografie to dokreslily a nebylo pochyby, že Holly May je dcera paní Doteryové. Řekla pak nostalgicky: „Vydávaly jsme se za sestry, já a ty dvě nejstarší, ale pak začaly ty trable.“

A trable dosud neskončily. Dotery volal z vedlejší místnosti hlasem, který se třásl sebelítostivým hněvem: „Budeš snad vzhůru celou noc? Já musím ráno vstávat a pracovat, i když ty ne. Pojď spát, slyšíš?“

„Asi budu muset jít,“ povzdychla si. „Přišel by sem pro mě a bůhví, co by proved. Ale stejně je Hilda hezká holka, viďte?“

„I vy jste byla hezká.“

„Děkuju vám, pane.“

Dotery vedle zvedl hlas: „Slyšíš, pojď spát!“

„Slyším tě. Už jdu, Jime.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Dole na ulici jsem našel před drogerií telefonní budku. Vstoupil jsem do skleněné kabiny a objednal jsem si hovor se Sally na účet volaného. Po několikerém zvonění mi z telefonní ústředny oznámili: „Vaše číslo se nehlásí, pane. Přejete si, abychom to zkusili později?“

Bodlo mě u srdce, svíral mě strach a pocit viny. V posledních týdnech Sally přece večer nikam nechodila. V tuto hodinu přece nemohla jít k sousedům! Perryovi i naši druzí sousedi chodili spát brzy.

„Přejete si, abychom to zkusili později, pane?“

„Ano. Jsem ve veřejném automatu. Za pár minut se ještě ozvu.“

Zavěsil jsem a podíval se na hodinky. Bylo jen pár minut před půlnocí. Sally určitě spí. V poslední době spí tvrdě. Má dveře do ložnice zavřené a neslyší telefon.

Pak jsem si vzpomněl, že u ní má být paní Weisteinová. Sáhla na mne smrt ve znetvořené masce, stála vedle po mé pravici a za mými zády, tam, kde jsem ji nemohl vidět. Když jsem se po ní otočil, pohnula se za mnou dál.

Zkusil jsem volat znovu. Nic. Zavolal jsem na policii v Buenavistě, ale měli obsazeno. Otevřel jsem dveře budky, abych se nadýchl čistého vzduchu. Z baru naproti vycházely salvy smíchu a hudba. U pohostinných, četl jsem svítící neon.

Do háje s pohostinstvím, řekl jsem si. K čertu s Mountain Grove i s jejími obyvateli s trapnou minulostí, k čertu s celým Fergusonem! Už jsem toho měl po krk. Jediné, po čem jsem toužil, byla Sally v mé bezpečné náruči. Když pojedu rychle, budu za hodinu doma, rozhodl jsem se.

Běžel jsem zpátky k vozu a nastartoval jsem. Ale ten zatracený Fergusonův případ mě jen tak nenechal na pokoji. Do zvuku motoru se za mnou ozval mužský hlas: „Nechte ruce, kde na ně vidím, Gunnarsone, na volantu. Mám zbraň a mířím vám s ní na zátylek.“

Otočil jsem se. V blikajícím rudém světle neonu jsem neviděl jeho tvář. V polosvětle vypadala tajuplně a pěkně, vlahé oči a kovově lesklé vlasy. Podle fotografie jsem poznal Hainese.

Byl skrčený v prostoru mezi sedadly s mou pokrývkou kolem ramen. Vytáhl ruku z úkrytu a ukázal mi těžký revolver. „Použiju ho, když bude třeba. Nezapomeňte na to.“

V jeho hlase nebyl žádná hrozba, žádný afekt jakéhokoli druhu. Ta prázdnota ovšem byla alarmující. Byl to hlas muže z vesmíru, který se nepodobal ničemu lidskému. Harry Haines, zplozenec odnikud, muž bez otce, muž se zbraní v ruce, snažící se přetvořit realitu ke svému obrazu.

Cítil jsem na krku jeho dech. To mě rozzlobilo víc, než kdyby mě byl udeřil. „Vypadněte z mého vozu. Vraťte se ke svým ženám, Harry-Larry. Schovejte se pod něčí sukně, nebudete se bát.“

„Ksakru,“ řekl, „já vás zabiju!“

„To by se mamince nelíbilo.“

„Mou matku nechte na pokoji. Neměl jste právo vecpat se do jejího domu. Je to žena, která si zaslouží úctu –“

„To je pravda a rozhodně by se jí nelíbilo, kdybyste mě zastřelil. Zrovna tady v Mountain Grove, v místě vašich mladistvých úspěchů. Místní chlapec se vrací na scénu.“

„Rozhodně jsem úspěšnější než vy, Gunnarsone.“

Mluvil přiškrceným hlasem. Nebyl schopen ovládat napětí. A já tu smyčku na jeho mozku ještě utáhl: „Jasně, jako pistolník si nevedete špatně. Já mám v kapse sedm dolarů. Jsou vaše, jestli jste tak hladový.“

„Nechte si svoje peníze. Budou se hodit jako splátka na náhrobek.“ Choval se jako trapná napodobenina přepadové jednotky. Ale takoví byli asi i originální členové jednotky zvláštního nasazení. Četl jsem hodně kriminálních případů a věděl jsem, že nejnebezpečnější jsou noční lupiči. Ti zabíjejí z neznámých důvodů v nejméně očekávanou dobu. Zbývá po nich jen smrt.

Gaines se přehoupl přes opěradlo sedadla rychlým pohybem jako kočka. Podřepl vedle mne a vrazil mi zbraň do boku. „Jeďte, rovně!“

„Co jste udělal mé ženě?“

„Nic. Jeďte, povídám.“

„Kde je moje žena?“

„Někde ve městě, co já vím. Já vaši pitomou ženu v životě neviděl.“

„Jestli se jí cokoli stalo, nebudete dlouho naživu. Rozumíte tomu, Gainesi? O to se osobně postarám.“

Ukradl jsem mu jeho roli, a to ho znervóznilo. Řekl s mírným koktáním. „Dr-držte hubu. Je-jeďte, nebo vám provrtám pr-pr-del.“

Cpal mi revolver hlouběji do boku a zacházel s ním spíš bravurně než opatrně. Měl jsem příležitost asi padesát ku padesáti, abych ho teď zadržel. Ale chtěl jsem lepší, výhodnější příležitost, něco jako devadesát ku deseti. Měl jsem co ztratit, víc než on. Aspoň jsem v to doufal. Takže jsem jel.

Silnice vedla na sever z městečka, rovně jako podle pravítka mezi temnými poli. Přidával jsem rychlost až na sto deset, sto třicet. Co se má stát, ať se stane rychle.

„Nejezděte tak rychle,“ napomenul mě.

„Bojíte se? Myslel jsem, že máte rychlou jízdu rád.“

„Ja-jasně. Závodil jsem t-tady na té silnici. Ale t-teď chci, abyste ubral na stovku. Nechci, aby nás honili d-dopraváci.“

„Nechtěl byste radši řídit sám?“

„To t-tak, abyste vy držel zbraň!“

„Je to taková psina, držet zbraň?“

„D-držte hubu!“ štěkal ve vystupňované zlosti. „D-držte hubu a jeďte pomalej, jak vám povídám!“

Zapasoval mi hlaveň revolveru mezi žebra. Zpomalil jsem na stovku. Před námi se objevila světla, ostrůvek ponuré barvy v temnotě na místě, kde silnice vjížděla na západovýchodní dálnici.

„Tady zahnete d-doleva. Ne abyste do-dostal nějaký šílený n-nápad.“

Zpomalil jsem před křižovatkou a zastavil na červenou. U osvětlené čerpací stanice s celonočním provozem brali benzín řidiči dvou aut. V sousední jídelně seděli lidé u stolků zády k nám.

„Slyšel jste? Ž-žádné hlouposti. Odpovězte, že jste mě s-sly-šel!“

Zaryl do mne zbraň ještě hlouběji. Už nemyslel na to, aby se zachránil. Naskočila zelená. Myslel jen na to, jak mi vnutit svoji vůli. „Odpovězte, že jste mě slyšel!“

Neříkal jsem nic.

„Řekněte, že jste mě s-slyšel!“ řekl výhružně.

Seděl jsem se zaťatými zuby, ruce mi bělely na volantu, jak jsem ho svíral. Ta chvíle se protahovala jako zpuchřelá guma. Pár světel se vynořilo z polí za námi. Na semaforu se ukázala zelená.

Od pumpy vyjíždělo jedno z aut a vjelo na dálnici. Předjelo nás a dalo se směrem na východ. Přidávalo rychlost. Bylo mi, jako bych byl neviditelný. Horký údolní vítr mi profukoval kosti jako dech nicoty.

„O co se to pokoušíte?“ řval Gaines. „Chcete mě donutit, abych vás z-zabil?“

Sbíral jsem odvahu otevřít dveře, vystoupit a dojít k benzínové stanici. Ale myšlenka na to, co bych mohl ztratit, mě držela na sedadle. Za námi se blížila další světla. Za pár vteřin budou blízko a vytvoří bezpečnou zónu, kterou budu moci projít.

Vůz dojel a přestože jsme stále ještě stáli na zelenou, udělal rychlou myš kolem nás. Uslyšel jsem zakvílení pneumatik a zahlédl bledou tvář nedospělého řidiče. K jeho tělu se vinula jako liána světlovlasá dívka.

Řidič pak před námi efektně dokončil smyk na druhou stranu a ujížděl na východ po dálnici. Nepomohl mi, nepomohl nikomu. Zahnul jsem na zelenou doleva.

Nad horami vycházel měsíc, velký, rozpíjející se do průhledných obláčků. Dálnice stoupala úpatím hor směrem k němu a pak se šplhala v prudkých zatáčkách do průsmyku. Zaléhalo mi v uších.

Míjeli jsme výškovou značku. Daleko vpředu a pod námi se zaleskl oblouk aluminiového moře. Z jeho okraje zableskl dlouhý paprsek – možná z majáku na Fergusonově útesu.

„To se vracíme do Buenavisty?“

„To byste rád, co? Ale tam už se nevrátíte, ani teď ani později. Můžete tomu m-místu poslat p-polibek na rozloučenou.“

„Jděte kčertu s těmi vašimi lacinými výhrůžkami.“

„Vy si myslíte, že jsem laciný, co? Nazval jste mě podřadným pistolníkem. Uvažujte. Můj děd tady nahoře m-měl letní sídlo. Výstavní barák. K tomu rozlehlé p-pozemky v údolí. Nejsem takový nuzák, jak si myslíte.“

„A jak to dělá váš milý děd, aby neměl vnuka žabaře?“

„Mám p-původ, ne? Na právníka jste hloupý. Můj d-dědeček byl pracháč. Měl dva domy. V-velký.“

„Proč mi to povídáte?“ Mor na oba jeho domy!

„Nechci, abyste umřel nepoučený. Radši zpomalte. Za okamžik b-budeme u odbočky.“

Byla označena balvanem vyčnívajícím z úbočí. Nějaký cvok nebo prorok na něj vápnem napsal UMÍRÁME DENNĚ.

Zabočil jsem na kamenitou cestu vymletou mnoha zimními dešti. Břeh nad ní byl vyžraný erozí jako nesanovaný chrup. Pod námi v kaňonu sály vrcholky stromů měsíční svit. Někde blízko zahoukala sova, tiše a smutně.

Moje smysly intenzivně vnímaly scenerii, její obdivuhodnost a krásu. Napadlo mě, že bych mohl prudce odbočit doleva přes okraj, co by to udělalo, třeba by mě vysoké husté stromy zachytily. Ta myšlenka musela vyzařovat velmi silně, protože Gaines řekl: „N-nedělejte to. Jak to z-zkusíte, jste mrt-mrtvý. Jeďte d-dál, dokud nepřijedeme k brance.“

Dělal jsem, co mi nařídil. Moje trpělivost už však slábla a čas se naplňoval. Byl bych chtěl číst Gainesovy myšlenky, jako on právě přečetl moji. On mi zřejmě ve své fantazii přidělil roli. Chtěl mi ublížit, ale taky mě chtěl oslnit. Obě půlky dvojí role byly nebezpečné.

Vyjeli jsme z dlouhé stoupající zatáčky a naše světla ukázala na kamenné sloupky a obě půlky zrezivělé branky téměř vypadlé ze závěsů a vyvrácené v nestejném úhlu.

„Jeďte dovnitř. To je ono, James. Pozemky předků,“ řekl s podivínským, ironickým žalem v hlase.

Cesta byla z velké části zarostlá plevelem, který se otíral o spodek vozu. Po obou stranách rostly eukalypty, v měsíčním světle připomínající mlžné útvary ztuhlé do mraků. Na konci cesty se vynořil tmavý dům.

Byl to patrový dům z kamene, na každém konci kulatá kamenná věž. Určitě ho stavěli tak, aby odolával času, ale čas a počasí nad ním vítězily. Horské vichřice urvaly se střechy šindele a místo nich zanechaly nestejné díry. V poschodí byla okna vymlácená, v přízemí zatlučená prkny. Za jedním oknem mezi prkny prokmitávalo světlo.

„Moje matka tu jako dívka trávila léto.“ A jako by to byl závěr téže myšlenky, Gaines dodal: „V-vystupte si, půjdu t-těsně za vámi. Chybný krok a s-střílím, jasné?“

V tichu okolních hor zněl jeho hlas slabě. Zem byla plná navátého listí, spadaných větví a zkroucených proužků kůry. Všechno nám to praskalo pod nohama. Měsíc na nás pokukoval zpod potrhaných mraků jako blondýna s nečistou pletí, vyplašená naším příchodem. Na verandu padly naše potácivé stíny a protahovaly se na dveřích až do tmy pod střechou.

Gaines vyrazil nohou vedle mne a kopl do dveří svých předků. Ozval se ženský hlas, nelahodný a trochu vyděšený. „Kdo je to?“

„Larry. Otevři. Vedu přítele.“

Zavrzala závora, dveře se na pár centimetrů nejdřív pootevřely, pak o trochu víc. Žena, která si říkala Holly May, vyhlédla ven.

„Jakýho přítele? Žádný přátele nemáš.“ Nahrbila se ve dveřích a mhouřila oči. Z koutku úst jí visela vyhaslá cigareta. Z jejího těla vycházelo cosi jako dřímající hrozba, skutečná jako pach.

„Není to d-doslova přítel,“ vysvětloval Gaines. „Je to ten advokát, co si ho najal Ferguson.“

„A proč jsi ho dovlek až sem?“

„Chytil jsem ho v Mountain Grove. Nemohl jsem ho nechat utéct.“

„Tak tam nestůj a vem ho dovnitř.“

Gaines mě zbraní postrčil. Žena za námi zase zastrčila závoru na dveřích. Šli jsme po široké temné chodbě a do ohromné místnosti.

Jednu část osvětlovala petrolejová lampa stojící v rohu. Její syčivý kruh světla dopadal vtíravě na nevalné zařízení: plátěný spací pytel na holé podlaze, zahradní lavice vybledlá deštěm a sluncem, pár žhavých uhlíků v ohromném krbu a na novinovém papíře s obrázkem Donata, zabaleného v prostěradle, chleba a sýr a otevřená plechovka fazolí.

Napadlo mě, co asi plánují s Fergusonovými penězi. Přece se po tom zločinu neomezí na tento styl života? Nespojí přece své životy v krátkém nemožném manželství v zákoutí zřícené minulosti!

„Postavte se k-ke zdi vedle k-krbu,“ nařídil mi Gaines. „Na druhou s-stranu, tam, co není lucerna. A nehýbejte se, slyšíte mě?“

Opřel jsem se tiše o zeď.

„Slyšíte mě?“ opakoval. „Řekněte, že mě s-slyšíte!“

Poprvé jsem ho viděl pořádně. Když se člověk nedíval příliš zblízka, řekl by, že to je pěkný mužský. Ale měl malé ustarané oči, které se neustále pohybovaly jako kuličková ložiska pod magnetem té ženy. Zdálo se, že její přítomnost je středem jeho pozornosti a že celou jeho osobnost zmenšuje.

Stál, jednu ruku opřenou vbok, v druhé držel zbraň. Jako by pózoval fotografovi. Rebel, jenž momentálně nemá proti čemu brojit, herec, čekající, že mu nabídnou roli, vymýšlející zločin, který by dovršil jeho nicotnost. Měl jsem dojem, že jeho život je jen série takových zastavení, v nichž záchvaty a výbuchy vzteku budí zdání činnosti.

„Řekněte, že mě slyšíte, G-gunnarsone!“

Stál jsem mlčky. On se vyděšeně podíval na svou zbraň, jako by chtěl od ní radu, co dělat, jako by se mu měla pohnout v ruce jako klika otvírající dveře k mužnosti. Zbraň vystřelila. Kulka provrtala podlahu přede mnou a potřísnila mi nohy třískami.

Za ztišující se ozvěny výstřelu žena řekla: „Nehraj si s tou zbraní, Larry. Nejsme tady v těch kopcích sami.“

„To není ven slyšet, stěny jsou t-tlusté. Jako dítě jsem sem chodil s-střílet na t-terč.“

„Lidský terč?“ zeptal jsem se. „To byla záliba vašeho dětství?“

Žena se zachichotala jako rozbitý xylofon. Neupravená, odbarvené vlasy jako sisálové provázky, v opínavých džínách přitahovala pozornost. Oči modré jako plamen v pájecí lampě v bledé, nehybné tváři.

„Jen se dobře podívej, advokáte, máš jen jednu možnost, jednou provždy.“

„Vy někam jedete, Hildo?“ zeptal jsem se.

„Hej! Jak to, že znáš moje skutečný jméno? Tys mu řek, jak se jmenuju, ty blbče?“

„Neříkej mi b-blbče! Stejně tě s tvým rozumem strčím do kapsy!“

Přistoupila k němu blíž. „Když jsi tak chytrej, proč jsi ho sem vodil? Zná mě, ví, jak se jmenuju. To je k vzteku!“

„Tvoje matka a Dotery mu řekli, jak se jmenuješ. Nevím, jak se k nim dostal, ale chytil jsem ho před jejich domem v G-grove.“

„Co tu s ním pro všechny svatý budem dělat. Už jsme měli bejt na cestě.“

„Odprásknem ho, co jinýho?“ Měl prázdný hlas, skoro bez jakéhokoli tónu. Znovu se podíval na zbraň a řekl výrazněji: „Vodprásknem ho a celý tohle posraný m-místo spálíme. Voblíknem ho do mejch hadrů – podívej, jsme stejně velký. Až bude po kremaci, nikdo už ten rozdíl nepozná. Ani naši junáci ho nepoznají.“

„Takže na junáky se vykašleš?“

„Vždycky jsem se chtěl na ně vykašlat. Meloun n-není zas tak velkej, aby z něj bylo tolik kousků. Proč myslíš, že jsem chtěl vodstranit Broadmana a proč jsem navedl fízly na Donata?“ Namyšleně si to vykračoval sem tam po okraji vrhaného světla. „Já nejsem blbec, ty k-káčo jedna. Čím vůbec přispěli junáci? Já jsem m-mozek, junáci nejsou nic v-víc než poslíčkové.“

„Udělali za tebe špinavou práci!“

„A to je p-přece, co říkám: mozek všeho jsem já. Ukřižovali by vlastní b-babičku za š-štangli heroinu. Jen nech ty zabijáky t-tady a všechno je naše. P-pošlu jim p-pozdrav z Jižní Ameriky.“

Pohled jejích modrých očí se dotkl jeho tváře jako plamen plynu. „Chceš říct pošleme, že?“

„Co pošleme?“

„Pošleme jim pozdrav z Jižní Ameriky, blbče. Letíme tam přece spolu, ne?“

„Nikoli, jestli mi pořád budeš říkat blbče.“

„Krucinál, co se děje, Larry?“

„K-koukej se mnou mluvit slušně!“

„No jo, velkej mozek. Inspirátor.“ Pak na něho doslova vycenila zuby: „A ukaž mi ty letenky!“

„Nejsou t-tady. Nemám je.“

„Přece jsi je šel do Grove vyzvednout. Copak je Adelaida nekoupila?“

„Jistě, koupila. Jsou v mým voze. Všechno je v mým v-voze.“

„Jak budu vědět, že máš dvě letenky?“

„P-protože ti to p-povídám. Myslíš, že bych tě v týhle chvíli nechal?“

„Kdybys myslel, že se ti to povede, určitě. Ale nepovede se ti to.“

Připadalo mi to jako v nejspodnější úrovni pekla, kde musí dvě mrtvé duše stále dokola předvádět nesmyslnou scénu. Právě ta nesmyslnost z toho dělala to peklo. Hledal jsem nejsmysluplnější slova: „Poslyšte, Hildo. Ferguson vás má moc rád, je schopen vám odpustit. Proč se tedy zahazujete se zloději a psychopaty. Máte přece ještě před sebou jistou budoucnost, jen chtít.“

Gaines sebou trhl a postavil se proti mně. Dupal na podlahu, jako by se chtěl přesvědčit, že nespí.

„Já nejsem p-psychopat!“ A zase na důkaz svých slov namířil zbraň na mou hruď. „Ihned to odvolej, nebo tě z-zabiju. Stejně tě z-zabiju. T-tak tě můžu zabít hned.“

Hilda se postavila mezi nás. „Nech ho, ať dokončí svůj monolog.“

„A p-proč? To bych rád věděl!“

„Je komickej! Vzrušuje mě!“ Dívala se na mne jako ztracená duše z pekla.

„Už jsi byla vzrušená dost!“ Usmíval se na ni zlomyslně.

„Co pořád máš? Bereš snad s sebou Adelaidu místo mě? To bych ti neradila, ty maminčinej mazlíčku!“

Jako proud krve projela jím další vlna náhlého vzteku. Vysála mu barvu z obličeje. „N-neříkej mi tak! Chceš ch-chcípnout, co?“

„Bože můj, ty jsi posedlej tím zabíjením. Dej mi tu bouchačku!“

„Nemůžu. Nevěřil bych ti.“

„Podej mi tu bouchačku, ty nulo,“ vrčela. Ňadra pod košilí se jí vypínala agresivněji než hlavice dálkové střely.

„T-ty mi nebudeš poroučet!“

Zbraň se obrátila proti ní. Natáhla se pro ni. Gaines vypadal úplně vyčerpaně, na omdlení. Ale zvedl ruku se zbraní a udeřil ji do spánku. Klesla na kolena jako prosebnice.

Obešel jsem ji a udeřil jsem ho pod žebra. Otevřel ústa, aby zasténal, a já ho do nich praštil pěstí pravé ruky. Ustupoval rychle pozadu, až narazil na zeď na druhém konci místnosti. Zbraň mu vypadla z ruky a dorachotila do stínu, kde zůstala ležet.

Šel jsem za Gainesem. Nehýbal se, zůstával opřený o zeď, lapal po dechu, až jsem byl téměř u něho. Pak udělal rychlý pohyb a zpod větrovky vyrazila jeho ruka s ostrou čepelí. Přiskočil jsem k němu a oběma rukama tiskl jeho paži za pěstí s nožem. Zlomek vteřiny jsme stáli tváří v tvář bez pohybu a vynakládali veškerou sílu. Než ten okamžik skončil, věděl jsem, že jsem silnější než on. Usmál jsem se.

Gaines mě volnou rukou udeřil přes ústa a škrábal je. Soustředil jsem se na jeho zápěstí s nožem. Táhl jsem jeho ruku nahoru na úroveň své hrudi, otočil jsem se pod jeho paží a silou celého těla jsem zkroutil jeho zápěstí. Něco povolilo a nůž spadl na zem mezi nás.

Zvedl jsem jej, ale moc mi to nepomohlo. Hilda se sunula po podlaze ze světla do stínu. Nahmatala zbraň a sedla si na podlahu. Opřela si revolver o skrčená kolena a vystřelila.

Kulka mi zasáhla rameno a otočila mne. Vyšla další střela, ale necítil jsem nic. Už jsem další kulku nepotřeboval. Dopotácel jsem se ke dveřím po podlaze, která se mi rozpouštěla pod nohama, a bezmocně jsem padl na zem. Asi jsem narazil hlavou na rám dveří. Dopadl jsem přes práh vědomí.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Ocitl jsem se v krajině tisíce snů. Byl jsem v zahradě a pouštěl dřívko po potůčku. Zvlněná křivka vzdálených kopců podpírala bílý chomáč mraků. Nad mraky se vznášelo slunce, bylo stále jasnější a zasáhlo mi vlnou vedra tvář. Potůček vyschl. Zakryl jsem si oči. Když jsem se znovu podíval, bylo slunce rudé. Kopce zčernaly na lávu. Jen někde v dálce hořely stodoly. Jablka na stromech zčernala a padala do ohořelé trávy. Vešel jsem do domu, abych to řekl otci. „Je mrtvý,“ řekla jakási stará hnědá žena, kterou jsem neznal. „Zmizeli oknem a co je se Sally?“

Myšlenka na Sally se mě zmocnila a vytrhla mě ze země snů. Cítil jsem pod sebou podlahu a na zátylku horký vzduch.

„Fouká Santa Ana,“ řekl jsem. „Někdo nechal otevřené okno.“

Ale nikdo mi neodpovídal. Zvedl jsem hlavu a viděl plameny tančící na zdi. Pohled to byl sice zajímavý, ale znechutil mne. Přece nemá smysl rozdělávat oheň, když fouká vítr z pouště.

Překulil jsem se a posadil se. Jedna strana místnosti byla v plamenech. Třepetaly se směrem ke mně jako stužky v průvanu. A taky k ženě, která ležela na podlaze. S hrůzou jsem si pomyslel, že ji Gaines zahrnul do svého díla zkázy. Její oblečení bylo neuspořádané, zřejmě se s ním prala. Od spánku přes oko se modrala pořádná modřina.

Lezl jsem k ní a zjistil jsem, že pravou paži vůbec necítím. Než jsem se k ženě dostal, olízl jí plamen ruku upažené paže. Prsty se sevřely, tělo se v opožděné reakci mírné pohnulo. Nebyla tedy mrtvá.

Musím ji dostat ven, uvažoval jsem. Postavil jsem se. Plameny kolem ní vlály jako prapory. Sevřel jsem rukou kus její košile a táhl jsem. Košile se roztrhla a zůstala mi v ruce.

Ta žena se stala nesmírně důležitým artiklem. Zadržoval jsem dech proti žáru, chytil jsem ji za ochablé zápěstí a táhl ji dál do chodby. Tam bylo jako ve větrném tunelu. Otevřenými dveřmi proudil dovnitř vzduch. Vytáhl jsem ji do požehnané noci.

Oheň za mnou začal zpívat a vzdouvat se. Zanedlouho bude z domu běsnící výheň. Očima jsem hledal svoje auto. Zmizelo. Přetáhl jsem bezvědomou ženu k okraji verandy, zvedl jsem ji do sedu, skrčil jsem se a za zápěstí jsem si ji zvedl na zdravé rameno.

Nějakým zázrakem se mi podařilo pod její vahou narovnat nohy v kolenou. Dal jsem se k příjezdové cestě. Měl jsem fixní ideu, že ji musím dostat až na silnici pro případ, že by začaly hořet stromy. Po zimních deštích to nebylo pravděpodobné, ale mně to tehdy nemyslelo moc jasně.

Stromy po obou stranách cesty se v měsíčním světle tajuplně kymácely. Já se kymácel méně tajuplně. A můj slabě znatelný hrbatý stín se po mně opičil. Břímě na zádech tížilo stále víc a víc. Pak mi začalo sjíždět se zad.

Než spadla úplně, klekl jsem si u kraje cesty a opatrně jsem ji položil na zem. Byli jsme ještě stále pod stromy, k brance zbývalo ještě asi třicet metrů. Ale muselo to stačit. Žena ležela jako mramorové torzo spadlé ze svého sloupu, čekající, až je někdo zvedne a vrátí na místo.

Posadil jsem se znaveně do trávy vedle ní. Asi jsem nebyl tak docela mimo, protože její nahé poprsí stále přitahovalo můj zrak. Svlékl jsem si sako a přikryl ji.

Pravá půlka mojí košile byla tmavá a lepkavá. Osahal jsem prsty to místo a teprve jsem si vybavil obraz, jak Hilda míří přes kolena a střílí. Ukazováčkem levé ruky jsem vyhledal díru, kterou kulka udělala. Bylo to těsně pod klíční kostí, vlhké a teplé. Udělal jsem kuličku z kapesníku a přitiskl ji na ránu.

Žena zakvílela. Obličej jí rozhýbala slabá měděná světélka. Nejdřív jsem myslel, že se probírá z mdlob, pak jsem pochopil, že to je jen odraz ohně. V horních oknech domu se splétala oranžová barva plamenů s černou barvou kouře. Ten se valil k měsíci v mračnech, jejichž břicha byla ozářena ohněm a opepřena létajícími jiskrami.

Lesní služba určitě oheň uvidí nebo o něm dostane zprávu. Už jsou možná na cestě k nám. Klidně si můžu odpočinout, než přijede pomoc.

~

Přijela dřív, než jsem čekal. Pár reflektorů ovíval stoupající serpentinu a ocitl se v brance. Vstal jsem a doklopýtal jsem doprostřed cesty.

Světla se zastavila kousek přede mnou. Za nimi jsem rozeznal obrysy sanitky. Vystoupili Whitey a Ronny, každý na své straně, a sešli se až u mne.

„Jste tu brzy, chlapci.“

„To je naše povinnost.“ Whitey se pak na mne zadíval ve světle reflektorů. „Co se vám stalo, pane Gunnarson?“

„Mám střelnou ránu v rameni, která potřebuje ošetřit. Ale nejdřív se podívejte na tu ženu.“

„Jakou ženu?“

„Tady,“ volal Ronny od okraje cesty. Trochu jsem měl pocit, že ten hlas znám, ačkoli jsem Ronnyho nikdy předtím mluvit neslyšel. Rozsvítil baterku a prohlížel si ji, zvedal jí víčka, čichal k dechu.

„Je možná v bezvědomí po požití nějaké drogy,“ řekl jsem.

„Jo. Může to bejt nadměrná dávka morfia nebo heroinu. Tady na paži jsou vpichy.“ Ukazoval na několik tmavých špendlíkových hlaviček na bílé kůži nadloktí.

„Mluvila a chovala se jako pod vlivem něčeho takového.“

„Ať to bylo cokoli, už to vyprchává.“

„Chcete říct, že s vámi mluvila?“ zeptal se mě Whitey. „A co povídala?“ Měl uprostřed očí tančící oranžová světélka, jako kdyby hořel zvědavostí.

„Říkala toho moc. Ale to počká. Dejte mi nějaký provizorní obvaz na to rameno.“

Řekl pomalu: „To bysme asi měli udělat. Ronny, nech tu ženskou zatím ležet. Budu tě možná potřebovat tady u pana Gunnarsona.“

Kolena se mi podlamovala, sotva jsem došel k sanitce. Hodili mě dozadu, rozsvítili stropní světlo a položili mě jemně na vypolstrované lehátko. Jakmile jsem byl ve vodorovné poloze, začala se mi točit hlava a oči nevnímaly normálně. Whitey a Ronny se nade mnou vznášeli jako dvojice šílených vědců, vyměňujících si záhadné úsměvy.

„Přivaž ho za zápěstí,“ nařídil Whitey.

„To není nutné, nebudu se s vámi prát.“

„Nebudem to riskovat. Přivaž ho, Ronny.“

Ronny mě připoutal za zápěstí ke studeným kovovým postranicím nosítek. Whitey vytáhl tříhrannou černou gumovou masku a připevnil k ní úzkou černou hadičku.

„Já nepotřebuju žádné anestetikum!“

„Potřebujete. Nesnáším, když lidí trpí, už jsem vám to povídal.“

Ronny se zachichotal. „Já to vím. Nikdo jinej to neví, ale já to vím.“

Whitey mu řekl „psst“ a položil mi měkkou gumovou masku na nos a na ústa. Gumovým páskem mi ji připevnil kolem hlavy.

„Sladké sny,“ řekl. „Vydechněte a pak nadechněte.“

Pud sebezáchovy, vězící hluboko pod vědomím, mi napověděl, že mám zadržet dech. Někde na očním pozadí se mi skládala z černých kousků zřetelná mozaika. Slyšel jsem přece už jednou Ronnyho zachichotání v telefonu!

„Vydechněte a nadechněte.“

Whiteyho tvář nade mnou visela jako ony měnící se tváře, které vidíte při usínání na konci svízelného dne. Nadzvedl jsem hlavu proti tlaku jeho ruky. Konec černé hadičky měl omotaný kolem druhé ruky. Ihned začal oběma rukama tlačit moji hlavu zpátky dolů.

„Poslouchej,“ ozval se Ronnyho hlas. „Zdola přijíždí auto.“ A po chvíli naslouchání dodal: „Vypadá to na policajty.“

„Auto s policajtama?“

„Má takovej zvuk.“

„Měl jsi přece poslouchat policejní volání. A ne se flákat!“

„Říkals, že mě tady potřebuješ.“

„Už tě nepotřebuju. Zvládnu to sám.“

„Jak se daří pacientovi?“

„Za minutu bude po něm. Teď zmiz a něco si pro ně vymysli. Že jsme ho vytáhli z plamenů, ale že chudák umřel udušením.“

Nakláněl se nad masku. Já byl ještě živý, chvála Bohu. Mým oblíbeným sportem bylo potápění bez kyslíku.

Ronny se taky naklonil a díval se na mne. Skrčil jsem pravou nohu a kopl jsem ho do tváře. Jako bych byl šlápl na hlemýždě.

Whitey vykřikl: „Ty podvodníku!“

Zkusil jsem ho taky kopnout. Ale nohou jsem nemohl hnout, skláněl se nad mým obličejem a plnou vahou tlačil masku. V hlavě se mi opět začala točit kola nevědomí. Snažil jsem se dýchat, ale nebylo co. Potom se od hučení mých temných kol odpojil zvuk motoru stoupajícího v zatáčkách. Než jsem zase podlehl svým temným kolům, osvítila sanitku světla. Tlak na obličej ustal. Zachytil jsem pohledem o Whiteyho stojícího nad jeho ležícím partnerem s automatickou pistolí v ruce.

Vystřelil. Vnitřek sanitky zesílil zvuk výstřelu jako dozvuková komora. Jediná ostrá rána, která následovala, nebyla pouhá ozvěna. Whitey se uklonil jako bavič na jevišti a chytil se za břicho.

Do sanitky vstoupil Pike Granada a odstranil mi gumovou masku s obličeje. Tak se stalo, že jsem neodešel za Broadmanem a Secundinou do krajiny temna.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Divoká, temná krajina a na ní Sally, ozářená bodovým světlem a unášená gorilou, která se jí vemlouvá španělsky. Dohonil jsem je a odtrhl jsem gorilu od Sally. Pak jsem se pral s nějakým mužem, jehož jméno se nepamatuji. Otevřel jsem oči a viděl jsem poručíka Willse, jak se na mne za mříží mračí.

„Nemůžete mě věznit,“ myslím, že jsem řekl. „Soudce Bennett vám řekne, že mě nemůžete zatknout bez soudního příkazu. Habeas corpus.“

Wills se na mne nepřívětivě usmíval. „Dá to víc práce vás z toho dostat.“

Nadával jsem. Posadil jsem se. Ale hlava mi spadla s ramenou, létala po velké šeré místnosti a narážela na prázdné postele. Vypadalo to tam spíš jako noclehárna než vězení.

„Uklidněte se,“ radil mi Wills a opřel se o mřížovou stěnu, která dělala z mé postele klec. Chytil mě za zdravé rameno a tiskl mě zpátky na postel bez polštáře. „Jste v nemocnici na oddělení intenzívní péče. Zrovna vás sem přivezli z operačního sálu.“

„Kde je Sally? Co se stalo se Sally?“

„Nic se s ní nestalo, jen věci naprosto přirozené. V noci porodila holčičku. Tři kila deset. Obě jsou tady v nemocnici ve třetím poschodí. Oběma se daří dobře.“

„A to sem šla včera večer?“

„Ano, šla sem. Mě ale zajímá, kde jste byl vy a proč. Co jste dělal tam nahoře v horách?“

„Lovil vysokou při měsíčku a mimo sezónu. Zatkněte mě, důstojníku!“

Wills zavrtěl hlavou a řekl odměřeně: „Ona vás ta legrace přejde, proberte se už! Tohle je vážná věc, Bille. To byste měl přece vědět. Pike Granada tvrdí, že jste jen o zlomek vteřiny unikl udušení. Kdyby byl nehlídal ty chlapy ze sanitky, byl byste teď nebožtík.“

„Vyřiďte Granadovi, že mu děkuju.“

„To rád udělám. Dlužíte mu ale nejen díky, ale možná i omluvu, co říkáte? A aby to bylo úplně jasné, dneska vám dal půl litru své krve.“

„A proč to dělal?“

„Protože má náhodou stejnou krevní skupinu jako vy a v krevní bance vaši skupinu zrovna neměli. A vy jste krev potřeboval, v mnoha ohledech. Trochu španělské krve vám neškodí a dobré je i to, že je policajtská.“

„Jen v tom hodně šlapejte.“

„To nechci. Ale včera jsem se kvůli vám pěkně zapotil, než jsem měl možnost s Granadou promluvit. Víte, co jste? Zaujatý!“

„To tedy ne!“

„Jste zaujatý,“ opakoval. „Vy si to asi neuvědomujete, ale vy nemáte rád ani policajty ani lidi španělského původu. Jestli chcete působit jako právník v tomhle městě a dělat to pořádně, musíte se naučit znát la Raza, rozumět jim.“

„Co znamená la Raza?“

„Hispánsko-americké lidi. Říkají si tak. Je to hrdé slovo a oni jsou hrdí lidé. Ale vy jim nechcete rozumět, Bille. Je v nich spousta nevědomosti, spousta chudoby, spousta kriminality. Ale oni v tomhle městě taky pracují. Podívejte se na Granadu. Vyšel z gangu, to je fakt, ale člověka nemůžete soudit podle toho, co dělal jako výrostek. Musíte ho posuzovat podle toho, čím přispěl společnosti v průběhu celého života.“

„Jsem pro.“

„Dobře. Myslel jsem si, že vás zpracuju, než vás to začne bolet. Byl jste na Granadu pěkně nabroušený.“

„Já si byl skoro jistý, že zabil Broadmana!“

„Ano. Ale teď už víme, jak to bylo, díky Granadovi. Měl pocit, že ti dva ze sanitky jsou vinni. Já tomu nejdřív nevěřil, a tak Granada po nich šel ve svém volném čase. Když mu dr. Simeon řekl, že paní Donatová byla udušena jako Broadman, přisál se na ně jako pijavice.“

„Proč je nezavřel?“

„To by tehdy bylo předčasné. A chtěl, aby ho dovedli k šéfovi.“

„Už jste chytli Gainese?“

„Ještě ne.“ Wills se posadil a zkřížil nohy. „Doufal jsem, že mi trochu pomůžete, v tomhle i v jiných věcech.“

„Nechci být nehosti – nepohostinný, ale čirou náhodou mám manželku a čerstvě narozeného potomka a moc je chci vidět.“

„Na ně prozatím zapomeňte. Ani byste dolů do třetího patra nedošel. A já mám věci, na které se vás chci zeptat. Mluví se o nějakém únosu. Byl nějaký únos?“

„Po technické stránce ano. Gaines mě chytil včera večer v Mountain Grove a donutil mě jet do té horské chalupy, kde mě Granada našel. S Gainesem jsme se tam poprali a tu rvačku on více méně vyhrál.“

„Střelil vás?“

„Jo, byl jsem postřelen a nějakou chvíli v bezvědomí. Gaines pak zapálil dům, zřejmě tím, že rozbil petrolejovou lampu, a nechal mě tam, abych uhořel.“

„A paní Fergusonová? Jí tam taky nechal, aby uhořela?“

„Zřejmě ano. Já přišel k sobě akorát včas, abych ji odtáhl ven. Je v pořádku?“

Wills odpovídal velmi opatrně. Obrazně řečeno šermovali jsme spolu a oba jsme to věděli. „Těžko říct. Její manžel ji vzal na prohlídku k soukromému lékaři. Řekl, že nemocnici nedůvěřuje po všech těch lumpárnách. Zajímalo by mě, jestli toho o těch lumpárnách neví víc než já.“

„Vy jste s ním mluvil?“

„Jen okamžik, když si vyzvedával manželku tady na pohotovosti. Nechtěl mluvit a já ho k tomu nemůžu nutit. Nic nezákonného neudělal, to vím. Ta jeho žena, to je jiná věc. Nechápu, co dělala v tom horském úkrytu s tím kriminálníkem. Byla tam dobrovolně?“

„Já nevím.“

„Musíte mít na věc přece nějaký názor. Viděl jste ji tam s Gainesem, ne?“

„Viděl.“

„Byla svázaná či jinak omezená v pohybu? Byla pod nátlakem?“

„Nevím.“

„A jak by se vám dalo pomoct, abyste věděl?“ zeptal se Wills ostře.

„Jsou různé formy nátlaku, včetně psychických.“

„Byla při vědomí?“

„Ano.“

„Vyhrožoval jí?“

„Ano. Vlastně ji udeřil zbraní.“

„Stejnou zbraní, ze které vystřelil na vás?“

„Stejnou,“ řekl jsem, ale už jsem se začínal potit. Nebylo mi jasné, proč jsem pitvořil svoje odpovědi tak, abych tu ženskou chránil. Nebyl jsem schopen si plně vyřešit konflikt svědomí. Nejhorší na těchto konfliktech je jejich tendence vyrazit odnikud zrovna ve chvílích, kdy je člověk nemůže zvládnout.

Wills tušil moji nerozhodnost. „Ta psychická hrozba, to je zajímavý nápad. A co by to znamenalo, tedy kdyby na ní něco věděl?“

„To nevím.“

Pak prohodil jen tak mimochodem: „Chudák holka, skoro dvě hodiny ji museli vodit sem tam, byla plná morfia – věděl jste to?“

„Tušil jsem, že je zdrogovaná, ano.“

„Je to u ní návyk? Je to to, co na ni Gaines věděl?“

„Hádal bych zrovna tak jako vy.“

„Pochybuju. Vy jste měl příležitost s nimi mluvit, s ní i s manželem. Dozvěděl jsem se, že jste s ním v posledních dnech byl dost často.“

„Viděl jsem ho asi dvakrát. Je to velice slušný člověk. To jen, pokud byste chtěl o něm pochybovat.“

„Zaručil byste se i za jeho ženu?“

„Tu sotva znám.“ Pot už mi promáčel nemocniční košili. Pokud se pořádně nesoustředím, uvidím Willse za chvíli dvakrát, říkal jsem si v duchu. A jeden Wills mi momentálně stačí. „Proč nejdete pryč a nenecháte mě tu v klidu trpět?“

„Lituju, Bille, ale tyhle otázky se musejí vyjasnit. Ronny Spice ze sanitky vypovídal, ale to je nanic. Doznal zločiny, které se ani nestaly. Ale i některé, co se staly, samozřejmě.“

„Rád bych jeho výpověď viděl.“

„Ukážu vám ji, hned jak dostaneme kopie. Taky jsem vám chtěl ukázat výpověď od solidnějšího svědka, než je Ronny Spice. Od ředitele místní pobočky Bank of America. Ferguson včera vyzvedl spoustu peněz v hotovosti ze svého účtu. Bylo toho tolik, že si museli vypůjčit ze svých poboček v Los Angeles. Víte, na co tolik peněz potřeboval?“

„Vím to, co mi řekl.“

„Co s těmi penězi udělal?“

„Zeptejte se jeho.“

„Já se ptám vás, Bille. Jste nerozvážný mladý blázen, ale v podstatě jste rozumný člověk a budujete si v tomto městě postavení. Vy byste teď nelhal a netutlal větší zločin.“

„Došlo k většímu množství větších zločinů. Který z nich máte na mysli?“

„Únos. Spice tvrdí, že Gaines zdrhnul s jeho podílem a s podílem jeho parťáka. Ten podíl měl být ze dvou set tisíc dolarů. Z dvou set tisíc, které Ferguson zaplatil Gainesovi jako výkupné za paní Fergusonovou. Že ji vyzvedli v klubu Foothill, zatímco on a jeho parťák Whitey hlídali a monitorovali naše hovory na krátkých vlnách, abychom nebyli v cestě. Což mimochodem dělali po celou dobu té vlny vloupaček. Byl to hezky vymyšlený systém, jak předávat informace o nemocničních pacientech a pak hlídat naše pohyby, když Gaines a Gus Donato kradli v jejich domech.

Podle Spice udělali totéž včera v poledne, když Ferguson předával peníze. Měli slíbeno, že dostanou část, každý dvacet pět tisíc za poskytnuté služby. Ale Gaines zmizel s celým balíkem. Jistě chápete, proč to Ronny Spice ze sebe chrlí jak velryba. Určitě si taky vymýšlí, taky fixluje, pochopitelně, když je vzduch čistý. Ale my si s tím vyvrhelem poradíme.“

Wills hněvem ochraptěl. „Vyvrhelové téhle země! Na oko se stavějí jako nezištná služba veřejnosti a zneužívají své pozice k tomu, aby oddělávali raněné. Takoví jsou. A skoro to udělali i vám.“

„Spice doznal, že zabili Broadmana?“

„V zásadě ano. Nevěděl, že to je doznání. Myslel, že to narafičí na svého mrtvého kamaráda. Skutečnou vraždu provedl Whitey Slater, zdá se, když Spice řídil sanitku cestou do nemocnice. Ale věděl o tom, plánoval to s ním, takže je stejně vinen, jak dobře víte. Zrovna tak je vinen Gaines, protože Broadmana zabili na jeho rozkaz.“

„A proč?“

„Broadman byl bývalý vůdce celé party, s důrazem na slovo bývalý. A už je chtěl všechny udat. Myslím, že věděl, že jsou blízko velkému zločinu a chtěl se od nich distancovat. Jeho koupě diamantu od Elly Barkerové byla maličkost, ale když nám to ohlásil, upozornil nás na Gainese. Gaines poštval na Broadmana Donata, ale Donato to nezvládl. Slater a Spice v sanitce zasáhli a dokončili dílo. Následujícího dne udělali totéž s Donatovou vdovou z téhož důvodu.“

„Byla Secundina členka skupiny?“

„Pochybuju. Ale věděla, kdo do skupiny patří, a hodlala nám to sdělit. Aspoň Granada si to myslel. Když zpanikařila a vzala ty prášky pro spaní, poskytla jim vlastně příležitost. Nechtěli, aby se probudila.“

„Hodní hoši!“

„Ano. Všechno jsou to hodní hoši. A co nechápu, Bille: vy jste měl příležitost nám pomoct je zlikvidovat, dostat je za mříže. Ale vy jste to neudělal. Co pro vás znamená ta Fergusonová?“

Na to opět byla odpověď nesnadná. Takové klišé, jako že jsem litoval „krásku v nesnázích“, to by neprošlo. Ale neseděla ani odpověď, kterou jsem mu dal: „Ferguson je můj klient. Včera mě najal.“

„Ale paní Fergusonová není vaše klientka.“

„Ferguson si mě najal na specifický účel – abych sehnal informace o jeho ženě. Ty informace jsou důvěrné.“

„Takže ani její manžel jí nedůvěřuje, co?“

„To říkáte vy.“

„Jistě. Co jste o ní zjistil? Neptám se, že bych to chtěl do zprávy, ale čistě pro srovnání. Spice vykládal věci v některých bodech velice fantastické. A já si nemůžu dovolit udělat chybný krok.“

„Uděláte hned jeden, když se budete snažit mě donutit, abych vám sdělil důvěrné informace. A Fergusona taky nepřimějete k tomu, aby o nich mluvil.“

Wills seděl s bradou opřenou o dlaň a zvažoval situaci. Já se pokoušel dát dohromady něco souvislého o pravidlech důvěrných informací, ale pletlo se mi do toho všechno možné: moje rodící žena, smrt Secundiny, žena s odhalenými ňadry v plamenech, pak na trávě, žena střílející na mne přes skrčená kolena. Ať už mělo zůstat utajené cokoli, rozhodně to neplatilo o tom střílení, a já to dobře věděl. Tajil jsem to na vlastní zodpovědnost z důvodů, které by při výslechu neobstály.

Wills vzhlédl od svého usilovného přemýšlení. Zřejmě přemýšlel jen proto, aby mi poskytl čas na zvážení věcí.

„Já vím,“ začal po chvíli uklidňujícím tónem, „chcete být férový ke svému klientovi a zároveň chcete být férový k zákonu. Povím vám jednu zajímavou věc, která vám může v rozhodování pomoct. Po nátlaku se Ronny Spice vytasil se zvěstí, že únos na Foothill byl jen hraný, že to upekli Gaines a ta ženská, aby z manžílka dostali ty prachy. Tvrdí, že ona s nimi celou dobu spolupracovala, že dokonce řídila auto, když Gaines jel pro krabici s Fergusonovými penězi. A že schválně z auta vystoupila, aby ji Ferguson viděl a věděl, na čem je. Zapadá to do vaší informace o té ženě?“

„To já nevím.“

„Já vám nevěřím, Bille. Já mluvil s číšníkem z baru, kde jste měl včera s Fergusonem důvěrný rozhovor mezi čtyřma očima. Zaslechl nějaké fantastické útržky konverzace. Důvěrná či nedůvěrná informace, vaše zranění nevyjímaje, jste na moc tenkém ledě, jestli se snažíte krýt únos.“

„Myslel jsem, že podle vaší teorie k žádnému únosu nedošlo.“

„Já žádnou teorii nemám. Já nevím, co se přihodilo. Ale věřím, že vy to víte. A žádám vás, abyste mi to řekl.“

„Až to zjistím, rád to udělám.“

„Není čas, Bille. Copak nevidíte, že jestli ta hollywoodská štětka táhne za jeden provaz s Gainesem, že taky asi ví, kde Gaines je nebo kam má namířeno? Vy nechcete, abychom ho chytli?“

„To chci tolik jako vy. Tak tedy jen stručně.“ Ze zmatení obrazů v hlavě jsem si vybavil úlomek scény v tom nočním bujarém pekle v horách. „Vzpomínám si, co v noci říkali. Gaines a ta žena míří do Jižní Ameriky. Gainesova matka jim měla koupit letenky.“

„Gainesova matka?“

„Bydlí v Mountain Grove. Běžte se jí na všechno zeptat.“

Wills prudce vyskočil, přešel pokoj, přivolal si výtah a vrátil ke mně. „To je poprvé, co slyším o nějaké matce. Kdo to je a kde přesně?“

„Jmenuje se Adelaida Hainesová a bydlí v Canal Street v Mountain Grove.“

„Jak jste se k ní dostal?“

„Po linii, kterou jsem sledoval, abych očistil Ellu Barkerovou. A teď by tedy mělo být nad slunce jasné, že v tom nemá prsty.“

„Asi máte pravdu. Spiceova výpověď ji z toho vyřadila.“

„A tak by snad měla být propuštěna, ne?“

„Dneska ráno šla domů. Státní zástupce souhlasil se snížením kauce a nějaká její přítelkyně, jakási paní Clineová, zastavila svůj majetek.“

Odjel výtahem. Dovolil jsem obrazům v hlavě, aby se odstředily a sladký spánek se vrátil jako když padne noc.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Když jsem se probudil, jel jsem výtahem dolů do čtvrtého poschodí. Sám dr. Root, chirurg ortopéd, přišel a dohlížel, jak mě sanitáři přenášejí z postele na kolečkách na postel. Když odešli, řekl mi: „Zařídil jsem vám jednolůžkový pokoj, protože potřebujete odpočívat v klidu. Souhlasíte?“

„Jak myslíte, pane doktore. Snad tady nebudu tak dlouho.“

„Aspoň pár dní to tu musíte vydržet, přinejmenším. Dověděl jsem se, že doma nikoho nemáte, aby se o vás staral.“

„Ale já musím zařídit spoustu věcí.“

„Vy musíte teď zařídit hlavně to, aby se vám zahojilo rameno,“ prohlásil důrazně. „A mimochodem, něco pro vás mám. Myslel jsem si, že byste si to třeba chtěl nechat jako memento.“ Vytáhl malou plastikovou krabičku od prášků a zarachotil s obsahem. „Je to kulka, kterou jsem z vás odstranil. Báječné téma ke konverzaci. Vlastně spíš témata. Je v několika kusech.“

Ukázal mi roztříštěné olovo. Poděkoval jsem mu, myslel jsem, že se to patří. Zavrtěl šedivou hlavou: „Mně neděkujte. Měl byste děkovat své šťastné hvězdě. Kdyby totiž vaše klíční kost neodrazila kulku nahoru, měl byste ji v plicích. Mimochodem, kdo to do vás našil?“

„Já už si nepamatuju.“

„Vaše žena snad?“ Zúžil úzké rty do úsměvu, který asi měl být šprýmovný. „Ani bych jí to neměl za zlé, když děláte takové krkolomné věci. Doufám, že jste se poučil a příště necháte takové záležitosti kompetentním lidem. O co jste se to pokoušel?“

„Chtěl jsem být postřelen a uspěl jsem. Další otázka?“

Moje rozmrzelost jej neodradila, neboť pokračoval: „Víte, za tím vším je víc, než se na první pohled zdá. Já viděl mladíky dělat šílené věci, zatímco jejich ženy rodily. Nejsou to jen ženy, kdo trpí porodními bolestmi.“

„Co tím myslíte?“

„Uvažujte o tom. A vůbec, jak se daří vaší paní a dítěti?“

„Dobře. Aspoň mi to tak všichni říkají. Mohl bych sejít dolů, abych se na ně podíval? Já se cítím docela dobře.“

„Možná zítra, jestli nebudete mít horečku. Dneska chci, abyste zůstal na lůžku. Můžu se spolehnout, že mě poslechnete?“

Zabručel jsem něco neurčitého.

Požádal jsem dívku, která mi přinesla snídani, jestli by pro mne někde nenašla tužku a papír. Když jsem čekal, až se s nimi vrátí, složil jsem v duchu dopis pro Sally:

·

Nejdražší miláčku!

Omlouvám se Tobě i Jí, že jsem se nechal postřelit. Neplánoval jsem to. Prostě se to stalo. Měla sis vzít policistu, abys byla v bezpečí. Ale Ty sis musela vybrat nejtupějšího jelimana v americké advokacii.

Drží mě tady na izolačce v pokoji č. 454. Ale já je převezu. Obléknu si vybledlý beduinský hábit, dar to od beduinského přítele, druha na poušti, namažu se ořechovou šťávou, abych ztmavl, a projdu jejich liniemi jako fantom. Čekej mne. Poznáš mne podle tajemného úsměvu.

P.S. Ten dopis spal.

·

Když sestra přinesla psací potřeby, napsal jsem to úplně jinak. Už jsem vystřízlivěl ze všech thiopentalů a legrace mě přešla. Krabičku od prášků od doktora Roota jsem uložil do nočního stolku, abych ji neviděl.

Pak jsem si teprve všiml, že na spodní desce nočního stolku je telefon. Zvedl jsem sluchátko a zkusil zavolat Sally. Ale telefonistka v ústředně mi ukřivděně sdělila, že porodnice nemá telefony. Zavolal jsem místo toho Fergusonovi.

Vzal telefon sám a zeptal se tlumeným a ostražitým hlasem: „Kdo volá, prosím?“

„Gunnarson.“

Jeho hlas okamžitě ožil. „Ale já myslel, že jste v nemocnici!“

„To taky jsem. Přijďte mě navštívit. Pokoj 454.“

„Plánuju to, přirozeně. Pokusím se přijít zítra. Nebo je to na vás moc brzo?“

„To je moc pozdě. Potřebuju vás tu teď dopoledne.“

„Rád bych přišel, ale já to dneska prostě nezvládnu. Prosím vás, nemyslete si, že si neuvědomuju, co jste pro nás udělal. Já jsem vám hluboce vděčný, věřte mi, a Holly rovněž.“

„Ale já od vás chci víc než vděčnost. Policie na mě naléhá. My dva si musíme promluvit, vyměnit si názory na věc, abych to řekl mírně. Když nepřijdete do poledne, vyrozumím z toho, že náš profesionální vztah je zrušen, a budu podle toho jednat.“

Někdo jemně zaklepal. Zavěsil jsem. Dveře se otevřely a dovnitř nakoukla Ella Barkerová.

„Můžu jít dál, pane Gunnarsone?“

„Klidně pojďte.“

Přistoupila opatrně k mé posteli. Měla veliké tmavé oči a pod nimi kruhy. Na nohou měla nemocniční střevíce, na sobě čistou bílou uniformu, ale neměla čepeček. Černé vlasy zářily a rty měla čerstvě namalované.

„Chtěla jsem vám poděkovat, pane Gunnarsone. Hned, jak jsem slyšela, co se stalo, utíkala jsem za vámi. Když si pomyslím, že vás kvůli mě postřelili!“

„Nebylo to kvůli vám. Tenhle nápad pusťte z hlavy. A ani to není vážné zranění.“

„To vy jen tak říkáte!“ Naklonila se nade mnou, oči jí přetékaly nevyslovitelným citem. „Vy jste na mě tak strašně hodný! Nechtěl byste masáž zad? Umím to dobře!“

„Ne, díky.“

„Dali vám dobrou snídani? Nechcete ovocnou šťávu? Nemáte žízeň?“

„Jste hrozně laskavá, ale mám všechno, co potřebuju.“

Obcházela místnost, nevtíravě a jakoby náhodou urovnávala tu to, tu ono. Nevím přesně, co vlastně dělala, ale pokoj začal vypadat útulně. Pak vzala s prádelníku prázdnou vázu, urovnala pod ní podložku a vázu zase postavila na místo, přesně doprostřed.

„Seženu vám sem nějaké květiny,“ oznámila mi. „Potřebujete tu kytku, aby to tu bylo trochu veselejší. Jaké květiny máte rád?“

„Všechny. Ale prosím vás, neposílejte mi sem květiny. Jsou moc drahé.“

„Ale pošlu. Zítra ráno zase začínám pracovat, od sedmi mám službu.“

Otočila se téměř tanečním pohybem a usmála se na mne přes celou postel: „Nemocnice mě nevyhodila!“

„Taky neměla důvod.“

„Ale já se tak bála, že už mě nevezmou zpátky. Přece jsem byla ve vězení. A stýkala jsem se s tak strašnými lidmi.“

„Příště budete opatrnější.“

„To budu. Jsem šťastná, že pro mě je nějaké příště.“ Na její tváři ještě byly znatelné stopy bolesti. Nějaký čas to potrvá, než zmizí. „To na vás střílel Larry Gaines?“

„Já o tom s vámi nemůžu mluvit, Ello.“

„Byl to on, viďte, že to byl on? A utekl!“

„Netrapte se kvůli němu,“ chlácholil jsem ji. „Ten už se nevrátí a nebude vás ohrožovat.“

„Já se ho nebojím. Jenom nechci, aby byl na svobodě.“

„Zapomeňte na něj.“

„Snažím se o to. Jak jste říkal, je to jako nemoc. Ale nebudu vás už unavovat. Kdybyste něco potřeboval, kdykoli –“ a dokončila větu tím, že mi urovnala pokrývku.

Nebude trvat dlouho a bude z ní báječná manželka, pomyslel jsem si. A to pomyšlení byla první satisfakce, kterou jsem z toho případu měl. Ella pak obešla postel a zase se ke mně naklonila. Než jsem pochopil, co má v úmyslu, políbila mě zlehka na koutek úst a odešla.

Nebyl to sice polibek, který vám stoupne do hlavy, ale měl jsem všelijaké pocity. Vylezl jsem z postele. Ve skříni za mým oblekem visel bavlněný župan. S mírnými potížemi jsem si ho navlékl a zkoumal jsem, jak to vypadá na chodbě.

Vedle sesterny byl výtah. Šel jsem tedy na druhou stranu ke schodišti. Ve třetím poschodí jsem narazil na šedovlasého sanitáře s otcovským výrazem. Bez zbytečných detailů jsem mu vysvětlil, co potřebuji, a on mě odvedl k Sallyinu pokoji.

Ležela tam se zářivými vlasy rozprostřenými na polštáři. Byla bledá a vyčerpaná, ale nádherná.

Políbil jsem ji na usmívající se ústa a dostal jsem polibek zpátky. Objala mě a bylo to, jako když se kolem mne rozlije teplo skutečnosti. Pak mě jemně odstrčila a prohlížela si mě.

„Dostala jsem tvůj dopis. Je sladký. Ale ty jsi divoch, skutečný divoch! Jsi vůbec v pořádku, Bille?“

„Naprosto. Ta rána šla jen do měkkého,“ lhal jsem.

„Prosím tě, a proč máš paži na šátku? A kdo to na tebe vůbec střílel?“

„Nevím, bylo tma.“

„A taky máš rtěnku na rtu a já nejsem namalovaná. To jsi líbal sestřičku?“

„Ne, ona líbala mě. Ella Barkerová mi přišla poděkovat.“

„Ať si dá na mě pozor!“ Stiskla mi ruku. „Bille, prosím tě, slíbíš mi něco? Jen jedno? Slib mi, že nebudeš brát kriminální případy a že nebudeš prohledávat okolí města a tak.“

„Slibuju.“ Ale určité výhrady jsem si nechal pro sebe.

Moje žena to možná tušila, protože dodala: „Teď máš celou rodinu, nejen mě. Bille, ta ti je tak krásná!“

„Jako její maminka.“

„Ne, dneska moc krásná nejsem. Jsem úplně vyřízená. Ale na druhé straně, všiml sis mého bříška? Už brzy bude naprosto ploché. Už si vidím na prsty u nohou.“

Předvedla to a zahýbala jimi pod pokrývkou.

„Jsi plochá jako lívanec, miláčku!“

„Tak snad zas ne, doufám.“ Odhrnula si vlasy. Měla měkčí a hlubší oči, než jak jsem je kdy viděl. Podívala se na mne a řekla vážně: „Vadí ti moc, že výsledek našeho společného podnikání není kluk? Malé holčičky jsou taky prima, viď?“

„Mám rád holčičky všech velikostí.“

„Nesnaž se být vtipný za každou cenu. Stojí před námi vážný problém.“

„Jsi v pořádku?“

„Ale ano, já se cítím náramně. Trochu moc prázdná najednou, jako šachta výtahu, když výtah sjel dolů. Ale když mi ji přinesou, pak cítím naplnění.“

„Je tedy s ní něco v nepořádku? Kde vůbec je?“

„Nedělej zmatky! Je na dětském pokoji a je v naprosto perfektním stavu. Nemluvíc o její předčasné inteligenci a vnímavosti. To je vidět, když se krmí. A proto právě je urgentní ten problém vyřešit. Musíme jí dát jméno, aby si začala vytvářet svoji osobnost. Nemůžeme jí prostě pořád říkat Ona, jako by byla něco z Haggarda.“

„Co takhle Sally?“

„Nesouhlas. Jedna Sally v rodině stačí. Líbilo by se ti Sharon, nebo se ti zdá Sharon Gunnarsonová příliš kosmopolitní? Sharonská Růže Gunnarsonová je ještě nepraktičtější, ale já jí tak v duchu říkám. Sharonská Růže,“ ukončila zasněně.

„Nesouhlas. Jedině Rose Sharon Gunnarsonová, to by ještě ušlo.“

„Ale Rose – to je takové květnaté! Líbí se ti jméno Sára? Susan? Marta? Anna? Alžběta? Sandra?“

„Je to zvláštní, mně se líbí všechna ta jména. A co Nancy?“

„Nancy je hezké. Ale ještě o tom budu přemýšlet. Oba o tom ještě musíme přemýšlet. Ty jdi teď odpočívat, Bille, vypadáš unaveně. Třeba budu moct zítra navštívit já tebe. Dr. Trench říká, že mám pánev jak dělanou na mateřství a měla bych se taky trochu pohybovat, abych rychle nabyla sil.“ Řekl jsem jí, že její pánev zbožňuju. Strčila do mne ochablým bokem.

Na chodbě jsem potkal doktora Trenche. Byl to malý muž asi čtyřicetiletý, nosil brýle s želvovinovými obroučkami a snadno a inteligentně se usmíval. V daném okamžiku možná až moc inteligentně.

„Ale, ale! Ztracený manžel! Poutník se nám vrátil!“

„Jen si poslužte a užijte si trochu legrace. Dělá to každý. Pak bych s vámi rád mluvil vážně.“

„Sally je v naprostém pořádku, jestli máte starost o ni. Máte kliku, že vaše sekretářka ví něco o porodních bolestech.“

„Ale nejedná se o Sally. Můžete mi věnovat pár minut někde v klidu?“

„Musím za pacientkami. Včetně vaší ženy.“

„Týká se to jedné vaší pacientky.“

Podíval se na hodinky. „Dobře. Pět minut. Kde?“

„V mém pokoji.“

Když jsem došel k lůžku, už jsem se zase třásl a potil. Sedl jsem si na kraj postele.

Doktor Trench zůstal stát. „Předpokládám, že se jedná o paní Fergusonovou.“

„Ano. Viděl jste ji od – té příhody?“

„Ano. Prohlížel jsem ji. Její manžel mě prosil, abych o jejím stavu s nikým nemluvil.“ Měl přísné oči.

„To je v pořádku. Ferguson mě najal jako svého advokáta. Cokoli mi řeknete, všechno zůstane tajné.“

„Co o ní chcete vědět?“

„Zajímá mě její duševní stav, to předně.“

„Není to tak zlé, když si člověk uvědomí, co prožila. Vypadá to, že jí příroda dala silný nervový systém. Bál jsem se, aby nepotratila, ale teď už zřejmě není v nebezpečí.“

„Je doma?“

„Ano. Nechce hospitalizaci. Její zranění jsou jen povrchní.“

„Je dostatečně v pořádku, abych se jí mohl zeptat na některé věci?“

„To záleží na povaze otázek. Zatím odpočívá – aspoň před dvěma hodinami odpočívala. Ale počkal bych ještě pár dní. I vy potřebujete odpočinek.“

„Ale já nemůžu čekat, pane doktore. Musím od ní získat výpověď o událostech minulé noci. A o nocích předevčírem a předpředevčírem.“

„Nechápu, jak by vám mohla pomoct! Jak víte, byla v bezvědomí, v podstatě pro svět mrtvá.“

„Tak vám to řekla?“

„Ano a já z lékařského hlediska nemám důvod jí nevěřit. Byla ve stavu toxického spánku během té doby, co ji – co ji zadrželi. Má štěstí, že únosci to umějí s drogami. Snadno ji mohli zabít.“

„Tu drogu jí dali oni?“

„A kdo jiný? Podle útržků její paměti – a rovněž tak podle medicínských ukazatelů – to vypadá, že do ní byla proti její vůli vpravena droga hned v okamžiku únosu. Stalo se to na parkovišti klubu na Foothill. Vylákali ji z jídelny telefonicky. Volal někdo, kdo předstíral, že je příbuzný. U dveří jejího auta ji popadli, píchli jí thiopental nebo nějaký jiný rychle působící uspávací prostředek.“

„A vy tomu všemu věříte?“

„Já vím, že to působí mírně fantasticky, ale ona má na paži stopy po vpichu. Později, aby ji udrželi ve spánku, jí zřejmě několikrát píchli morfium nebo demerol. Myslím, že to udělali hlavně proto, aby se nevzpouzela a aby je později nemohla identifikovat.“

„A když vám řeknu, že jsem s ní v noci mluvil?“

„V kolik to asi mohlo být hodin?“

„Muselo to být nějak kolem jedné hodiny, když jsem se dostal do toho domu v horách. Tehdy byla vaše pacientka velice živá a bujná.“

„A co říkala?“

„To bych nerad opakoval.“

Trench si sundal brýle a čistil si je kapesníkem. A během této činnosti pečlivě studoval můj obličej. „Pak bych vám řekl, že jeden z vás lže nebo má halucinace. Paní Fergusonová přece byla v drogovém komatu, ještě když jsem k ní přišel. A když se probrala, nepamatovala si vůbec nic za období posledních zhruba osmačtyřicet hodin. A její fyzický stav ukazoval, že to tak je.“

„Měl jste ji vidět v noci. Pohybovala se jako kočka na rozpálené střeše a taky tak prskala. Napadlo mě, že je zdrogovaná. Bylo by možné, že si toho vzala nadměrnou dávku a že ji to náhle přemohlo?“

„Že by si vzala z vlastní vůle nadměrnou dávku?“

„Ano. Všechno ukazuje na to, že je na drogách závislá.“

Doktor na mne vykulil oči. Nasadil si brýle, jako by chtěl chránit zrak, aby toho neviděl příliš mnoho. „Určitě se mýlíte. V posledních dvou měsících ke mně chodí dvakrát týdně. A já jsem nezaznamenal –“ Přerušil se. Otočil se do horního rohu pokoje a chvíli v té pozici zůstal.

„Vzpomněl jste si na něco?“

Odpověděl poněkud udiveně. „Jsem si jistý, že to je bezvýznamné. Při jedné návštěvě u mne začala paní Fergusonová mluvit o drogové závislosti. Byl to čistě akademický rozhovor – aspoň se mi to tak zdálo – o působení drog na nevyrovnanou mysl. Řekl jsem jí, že většina narkomanů vychází zřejmě z nějaké mentální nebo nervové choroby. A to je dělá závislými. To téma ji velmi zajímalo.“

„Osobně ji to zajímalo?“

Trench zase obrátil oči ke stropu, jako by chtěl na vlastní bradě zvážit pro a proti.

„Ano, řekl bych, že ano. Vyrozuměl jsem podle jiného rozhovoru, který jsme měli dřív, že nějaký její příbuzný či přítel je psychopat – to, co psychiatři nazývají vážně nevyrovnanou osobností. Taky ji velmi zajímala otázka charakterových defektů. Ubezpečil jsem ji, že takové věci se nedědí. Což není tak úplné pravda, samozřejmě, ale my toho o vlivu genů na mentální a citový život člověka víme tak málo, že mi připadalo zbytečné tím trápit těhotnou ženu.“

„Ona je taky psychopat?“

„To jsem nepozoroval.“ Ale mezi obočím se mu objevila ustaraná vráska. „Kdybych věděl, kam vaše otázky směřují!“

„To já bych taky rád věděl. Ale zvažte tuto možnost: tento příbuzný nebo známý, na koho to všechno svádí, nemohlo by to být její alter ego? Druhá osobnost v ní, která se nekontroluje a která ji ovládá, když je rozrušená?“

„I kdyby to tak bylo, já to u ní nikdy neviděl. Vím dobře – narozdíl od knih a filmů – že skutečné případy rozpolcené mysli jsou vzácné. Ale nejsem psychiatr.“ Pak pouze dodal: „Asi by vás zajímalo, že jsem paní Fergusonovou požádal, aby se dala vyšetřit od neurologa a psychiatra. Třeba vám sdělí výsledky vyšetření, jestli je to opravdu tak důležité.“

„Proč jste jí tu prohlídku navrhl?“

„Čistě z opatrnosti. Prošla sice tou hrůzou bez poškození mozku, Ale být tak dlouho pod vlivem drog je nebezpečné, i když jsou ve zkušených rukách.“ Netrpělivě se podíval na hodinky.

„Zmínil jste se o tom, že se zajímala o dědičnost. Napadlo ji někdy, že by to dítě raději nechtěla?“

„Ale kdepak! Ona to dítě moc chce. A rovněž tak otec, teď už o tom ví. Je fakt, že v případě staršího otce je možnost nějakých změn, ale nikoli ve smyslu negativní indikace.“

„Takže otcem je Ferguson?“

„Nemám důvod o tom pochybovat.“ Trench se na mne podíval chladně a udiveně. „V každém případě jsem si jistý, že vám váš klient neschválí takové pochybnosti o mé pacientce.“

„Takže by mohla být odpověď negativní?“

„Absolutně vyloučeno. Ta otázka si nezaslouží odpovědi. Vypadá to, že chcete všemožně objevit na paní Fergusonové nějakou špinavost.“

„Je mi líto, že vám to tak připadá, pane doktore. Ale pravda je, že mám-li jí nějak pomoct, musím o ní vědět i to nejhorší.“

„Proč jí chcete pomáhat?“

„Poskytnout jí právní ochranu, na kterou má nárok. Vypadá to, že bude dnes zatčena.“

„Co provedla?“

„To bych raději nevyslovoval. Kdyby se vás policie nebo lidi od státního zástupce na ni ptali, řekněte jim, že už jste veškeré informace sdělil mně. V případě obžaloby jim řekněte, že vás chci použít jako svědka obhajoby. A nic jiného za žádnou cenu neříkejte.“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Ferguson přišel brzy po obědě. Byl neoholený, neupravený a tvářil se utrápeně. Připomínal Dona Quijota, který příliš často útočil na větrné mlýny a zjistil, že to jsou přeci jen obři.

„Jdete pozdě,“ přivítal jsem ho.

„Ale přišel jsem, protože vám dlužím za moc – za život Holly. Ale neměl jste mě nutit, abych od ní odcházel. Ještě pořád není mimo nebezpečí. Nemohl jsem odejít z domu, dokud nepřišel doktor Trench.“

„Trench říká, že je na tom docela dobře.“

„Po tělesné stránce ano, díky Bohu. Ale emocionálně – je rozrušená. Dnes ráno jsme měli hrozně zneklidňující telefon. Ten drzý chlap z Floridy, ten Salaman, ji chce mermomocí vidět.“

„Tak mu to neumožňujte.“

„Jak to můžu zarazit? Na to nemám právo.“

„Vy mu chcete zaplatit?“

„Nevím. Holly říká, že mu nic nedluží. Vůbec ho nezná, slyšela o něm až dnes.“

„A vy jí věříte?“

Ferguson nevědomky zpozorněl. „Věřím své ženě bezvýhradně.“

„Jak vám vysvětlila ten údajný únos?“

„Prosím, abyste to takto neformuloval.“

„Jak si přejete. Jak to tedy vysvětluje?“

„Nic o tom neví. Má prázdno v hlavě od okamžiku, kdy odešla z klubu.“

„Ale bude si muset vzpomenout a ne se vymlouvat na dočasnou ztrátu paměti. Přece jste ji viděl v Gainesově voze, když si bral vaše peníze!“

„Mýlil jsem se. Musel to být někdo jiný.“ Zakryl si baňatý nos rukou jako na obranu.

„To říká paní Fergusonová?“

„Nemluvili jsme o tom.“

„A neměli byste si o tom promluvit? Může vás nakrmit spoustou zajímavých faktů o Gainesovi a o sobě.“

Stál nade mnou a třásl se. Nebylo zrovna moc chladno na to, aby se Kanaďan rozklepal.

„Neštvete mě, nesnáším to, hrozně tohle nesnáším. Asi vás budu muset požádat, abyste to odvolal!“

„Co přesně chcete, abych odvolal?“

„Celé to vaše tvrzení, že je s ním zapletená – nemorálním způsobem.“

„Ale tu myšlenku mám přece od vás!“

„Mýlil jsem se, byl to tragický omyl. Špatně jsem chápal jejich vztah, přeháněl jsem to. Byla to prostě jen žárlivost starého člověka.“

„Co to dítě, které čeká?“

„To dítě je moje. Moje žena nemá vůbec nic společného s Gainesem – v tomto smyslu. Prostě mu jen chtěla pomoct. Moje manželka je pozoruhodná žena.“

Do očí mu vstoupil euforický lesk. Začal jsem si uvědomovat nezměrnost snu, v němž žil. Byla v něm láska k jeho ženě, naděje na druhé mládí a k tomu teď ještě to, že mu dá dítě. Bylo mi naprosto jasné, jak mu je.

Ale ten sen bylo třeba zničit, a já byl vyvolený k tomu, abych tak učinil. „Pravé jméno vaší ženy je Hilda Doteryová. Říká vám to něco?“

„Naprosto nic.“

„Ale pro některé lidi to něco znamená. Mám svědky, kteří dokáží, že Hilda Doteryová je spřažená s Gainesem už sedm let od doby, co se uplatnili jako středoškoláci v různých protizákonných akcích. Jeho pravé jméno je Henry Haines.“

„Kdo jsou ti svědci?“

„Jejich rodiče, Adelaida Hainesová a James a Kate Doteryovi. Mluvil jsem s nimi včera pozdě večer v Mountain Grove.“

„Tak lžou!“

„Někdo lže. A ujišťuju vás, že to nejsem já. Vůbec nepochybuju o tom, že únos byl nastrojený a že vaše žena v tom jede s Gainesem. Ale to ještě není to nejhorší. Včera večer na mne střílela. Napadení s úmyslem spáchat vraždu je velice ošklivé obvinění a nepůjde to skrývat. Nemůžete ji proto držet zavřenou doma a předpokládat, že se to nějak vypaří. Žádám od vás obou naprostou spolupráci, a to hned.“

Ferguson na mne už pár vteřin hrozil pěstí. V očích měl ohýnky, které nebezpečně plály. „Jste zrovna takový jako všichni ostatní. Myslíte si, že mě máte v hrsti, že ze mě můžete vysát peníze!“

Narovnal jsem se a zdravou paží jsem mu odstrčil hrozící pěst. „Vy jste pěkně těmi penězi zablokovaný, co? Jako Midas ušima. Ale zřejmě v tom máte pravdu, jenže je to obráceně: kdybyste nebyl zazobaný, nikdo normální by se k vám nepřiblížil ani na sto metrů. Pitvorná, šeredná nesnáz! Vy jste morálně tak nebetyčně vadný, že ani nerozeznáte, kde vás bota tlačí a proč.“

Teď jsem mu ubližoval. Mrkal a chvěl se pod přívalem mých slov, který zřejmě pronikl až k jeho představám o sobě samém. Odstoupil od postele, sedl si do křesla v rohu u dveří a polykal moje urážky.

Po chvíli promluvil. „Máte pravdu, co se týče těch peněz. V celém mém životě byly vždycky kořenem zla. Můj otec zemřel chudý, ale byl lepší člověk, než já kdy budu.“

Zeptal jsem se ho na otce. Částečně mě to zajímalo, ale hlavně proto, že to byla možnost, jak se mu přiblížit. Začal jsem chápat, že to nebyla náhodná shoda okolností, která z něho udělala oběť dvou mladých zločinců. Byl jednou z těch obětí, jejichž přirozenost, jejichž celý život je připravuje pro určitý zločin.

Ferguson starší měl ovčí farmu. Přišel ze Skotska na přelomu století a usadil se blízko vesničky Wild Goose Lake. Se skotskými granátníky šel do války a zemřel ve Vimy Ridge.

„Chtěl jsem jít v jeho stopách,“ vyprávěl Ferguson. „Přestože jsem ještě nebyl plnoletý, vzali mě v roce 1918 do armády. Ale v té válce jsem se nikdy nedostal z domu. Matka potřebovala pomoc na farmě. Deset let jsme se stěží protloukali, dokud se na našem pozemku nenašla nafta a plyn.

Nemyslete si, že to bylo hned jak výhra z loterie. Ale postupně z toho bylo dost peněz, takže jsem konečně mohl jít studovat. Když jsem dostudoval kolej v Edmontonu, měli jsme už dost peněz a věděli, co s nimi. Matka rozhodla, abych ještě studoval ekonomii.

Poslala mě více méně proti mé vůli na Harvard. Tam jsem se jako student příliš nevyznamenal. Předně jsem měl starost o matku, nebyla v posledních letech moc zdravá. Deset let starostí bylo na ni moc. A pak – zapletl jsem se tam s tou dívkou, o které jsem vám vyprávěl, s tou, co jsem zradil.

Je to hrozné, když musí muž přiznat takovou ohavnost. Pro mne je dosud těžké přiznat to sám sobě. Nikdy předtím jsem nebyl ve Státech. To, co se dělo za hranicemi Kanady, bylo pro mne do té doby neskutečné, asi jako život na Marsu. Můj skutečný život byl nahoře v Albertě, kde matka pomalu umírala a své ošetřovatelce diktovala dopisy, v nichž mi sdělovala, jak se mám chovat.

Ale já se choval velice nezvedeně, jak se ukázalo. Za pár let mi mělo být třicet, ale ještě jsem s nikým nechodil, myslím vážněji. Uvědomil jsem si, že mohu mít děvče, budu-li jen chtít. Měl jsem dost peněz a ona pocházela ze zoufale chudé rodiny. Bydleli v malém bytě někde na okraji jižního Bostonu.“

„Jak jste se s ní seznámil?“

„Prodávala u Filenesů. Šel jsem tam koupit dárek pro matku a ona byla velice ochotná. Tak to začalo. Trvalo mi týden, než jsem se vzchopil, abych ji políbil, ale ten večer mi dovolila všechno. Vzal jsem ji do hotelu u Scollay Square. Neměl jsem to dělat. Byla to slušná holka a chtěla si mě vzít. Když jsme byli v tom hnusném hotelovém pokoji, pochopil jsem, že ji zneužívám.“

Hlas se mu zlomil jako mladíčkovi za maskou stárnoucího muže. Byl to zvláštní rozhovor a čím dál podivnější. Už předtím jsem něco podobného zažil. Pod napětím problémů nebo po zločinu uvolňují se v lidech vruty emocí. Netušené praskliny se rozevírají a odhalují hlubokou minulost,

„Poslední rok ji mám stále na mysli,“ mluvil dál. „Od té doby, co jsem zase potkal Holly, nemohu na ni přestat myslet.“

„Co jste ji zase potkal?“

„Nemyslím zase v pravém slova smyslu. Jen to, že mi ji v tolika směrech Holly připomíná. Věřil jsem, že jsem dostal druhou příležitost, druhou příležitost být šťastný. Tu první jsem si nezasloužil.“

„Co jste vlastně té dívce provedl?“

Neodpověděl přímo. Viděl svou minulost, jako když člověk pozoruje život pod hladinou vody a vidí tam utopenou dívku nebo plavce nebo něco zrůdného. Jak mluvil, pravda či něco blízko pravdy se pomalu mezi námi zhmotňovalo jako nehmatatelná koloidní pavučina.

„Tu zimu matka zemřela a já musel domů na pohřeb. Nikdy nezapomenu na výraz ve tváři té dívky, když se se mnou v Bostonu na nádraží loučila. Byla tehdy už tři měsíce těhotná, svobodná, stále ještě zaměstnaná. Měla oči tak zoufale plné naděje. Jedla tucet drcených třešňových pecek, říkala, že to je dobré pro dítě, a ubezpečovala mě, že bude v pořádku během mé nepřítomnosti. Slíbil jsem jí, že se vrátím, jakmile doma všechno zařídím, a že se potom vezmeme. Věřila mi.

Já jsem tomu možná taky věřil. Nevěděl jsem určitě, že už se nevrátím, uvědomil jsem si to až odpoledne po matčině pohřbu. Bylo to v polovině února, byl mrazivý den. Hrobaři museli zmrzlou vrstvu země zdolávat krumpáčem a opalovacími lampami. Jezero za hřbitovem byla jen plocha ledu pod sněhem. A foukal vítr od pólu.

Hroudy zmrzlé půdy pak přikryli imitací zelené trávy, jak se to tehdy dělalo: malý obdélník hrozné, neskutečné zeleně uprostřed bílé prérie a na horizontu těžní věže. Nemohl jsem pomyslet na návrat do Bostonu a na svatbu s ní. Ani její obličej jsem si neuměl představit bez tíživého pocitu melancholie. Myslím, že jsem vám už říkal, jak jsem zařídil s jedním právníkem v Bostonu, aby jí dal tisíc dolarů.“

„Mohl jste to udělat aspoň osobně.“

„To mi nemusíte říkat. Leží mi to na svědomí dvacet pět let.“

„Neměl jste o to dítě zájem?“

„Budu upřímný a řeknu poctivě: měl jsem hlavně strach, aby mě nevyhledala a neobjevila se na prahu s dítětem v náručí. Nebo mě nežalovala pro otcovství. Byl jsem bohatý, chápejte, a na cestě vzhůru k ještě většímu bohatství. Ona byla děvče z bostonského slumu, neuměla ani pořádně mluvit. Bál jsem se, že by mi stála v cestě.“

„V cestě kam?“

Ani se nepokusil o odpověď. Otázka stejně byla jen řečnická. Ležel jsem a v duchu jsem se ptal, kolik tíže asi může jeho svědomí unést. Bylo mi ho líto a neviděl jsem žádnou přístupnou cestu, jak mu sdělit své podezření. Třeba už to v něm bylo, nerozpoznáno, ale užívalo to jeho dřeň jako morální stroncium.

„Proč jste se oženil s Holly?“

„Už jsem vám to řekl. Když jsem ji viděl ve filmu a pak se s ní seznámil, bylo to, jako by se mi vrátilo mládí, druhá míza.“ Zarazil se, vrtěl hlavou. „Mluvím jako sentimentální idiot.“

„Hledal jste něco nemožného. A nejhorší je, že člověk většinou dostane to, co se zdá nemožné. Oženil jste se s Holly, protože vám připomíná dívku, kterou jste znal v Bostonu před pětadvaceti lety. Napadlo vás někdy, odkud se bere ta podoba?“

„Já vám nerozumím.“

„Jak se jmenovala ta dívka?“

„Mulloyová, Kathleen Mulloyová. Říkal jsem jí Katie.“

„Mluvila s vámi někdy Holly o své matce?“

„Ne.“ Vstal a přistoupil k posteli. Oči měl sklopené, přišel pomalu, vážil každý krok. „Jak vypadá její matka? Říkal jste, že jste s ní včera mluvil.“

„Není to tak hrozné, vypadá docela dobře. Vypadá jako vaše žena o pětadvacet let starší. Jmenuje se, jak jsem vám myslím už řekl, Kate Doteryová. Nevím, jaké bylo její dívčí jméno, ale tuším to. Pochází z Bostonu a říkala, že Hilda je její nejstarší dcera. Zmínila se i o čemsi, co nasvědčovalo tomu, že měla Hildu zasvobodna.“

Ferguson nade mnou civěl jako muž, který spadl z prostoru a visí na konci dlouhého lana. Už dosáhl konce lana. Zvedl prudce hlavu.

Jako stroj došel k oknu a stál nehybně zády ke mně. Můj pokoj byl ve čtvrtém patře. Doufal jsem, že nemyslí na pokračování pádu. Pak mu teprve všechno pořádně došlo.

Vyrazil ze sebe hrozné kašlavé zaúpění: „Bože můj!“

Sedl jsem si, nohy jsem dal z postele dolů, připraven jít ho chytat, kdyby otevřel okno. Ale on se rychle řítil ke koupelně. Slyšel jsem, jak zvrací.

Vstal jsem a začal jsem se oblékat. Byl jsem napůl hotov, když Ferguson vyšel z koupelny.

Vypadal jako člověk, jenž prošel strašnou krizí, nervovým zhroucením, smrtelnou nemocí. Hluboko posazené oči byly jasné, ale ne nadějí. Ústa měl promodralá. „Co to děláte?“ zeptal se.

„Musím s vaší ženou mluvit. Vezmete mě k ní, ano?“

„Ano, když to musí být. Odpusťte mi ten výbuch. Nejsem ve své kůži.“

Pomohl mi do košile a saka a zavázal mi tkaničky u bot. Z klečící pozice ke mně hovořil jako prosebník: „Ale neřeknete jí to, viďte? To, co jste mi teď řekl?“

„Ne.“

„Zničilo by ji to.“

Už ji to možná zničilo.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Seděla na pohovce u okna s oblohou a mořem za zády. Moře bylo zčeřené a vyleštěné větrem. Na horizontu stály plachetnice zdánlivě bez pohybu jako putující měsíc.

Připomínala mladou barbarskou královnu. Šátek, uvázaný na turban a upevněný jehlicemi s drahými kameny, skrýval vlasy spálené ohněm. Oči byly ukryté za ozdobnými tmavými brýlemi. Od pasu ke špičkám nohou měla přehozený hedvábný župan.

„Já myslela, že se nikdy nevrátíš,“ řekla Fergusonovi. „Kdo je tvůj přítel?“

„To je pan Gunnarson, Holly, ten, kdo tě zachránil z ohně.“

„Jsem moc ráda, že vás poznávám, pane Gunnarsone.“

Natáhla ke mně ruku téměř královským pohybem a čekala, až ji stisknu. Byla chladná a ochablá. Části obličeje, které jsem mohl vidět, byly bledé, měsíčné.

Mluvila a téměř nepohybovala rty. „Jsem ráda, že vám mohu osobně poděkovat za to, co jste pro mě udělal. Vy jste mě vlastně vytáhl z plamenů, že? Jako v té Eliotově básni, jejíž nahrávku mi manžel koupil. Nikdy předtím jsem to neslyšela, ale to prostě frčí.“

Až na poslední řádku zněl její proslov jako naučený. A nedostatek výrazu v její tváři tomu dodával břichomluvecký efekt. Celá scéna měla charakter jevištního výstupu.

Kdybych se byl cítil silnější, byl bych rád pokračoval tímto způsobem, ale nohy se mi třásly slabostí, zlobou, pochybnostmi. „My se přece známe, paní Fergusonová.“

„Asi se to tak dá říct, do jisté míry. Ale v tom zdrogovaném stavu – nemohu si vzpomenout. Ti odporní par – ničemové mě udržovali v bezvědomí.“

„Vy si nepamatujete, jak jste na mě vystřelila?“

Chvíli bylo v místnosti dokonalé ticho. Jen zvenku šeptaly vlny jako milenci pod oknem. Žena zvedla bradu k Fergusonovi, dělala to pečlivě, aby nenarušila efekt své pózy. „O čem to mluví, Iane?“

„Pan Gunnarson tvrdí, žes na něj v noci vystřelila.“ Sledoval ji soustředěně jako fotograf připravený stisknout spoušť svého rozhodnutí. „A zcela jistě je postřelený.“

„Já ho přece nepostřelila, propánakrále! Proč bych střílela na člověka, který mi chtěl pomoct?“

„To je jedna z otázek, na kterou jsem se vás přišel zeptat.“

„Máte ještě další? Ale jestli budou tak záludné jako tato, požádám manžela, aby vás vykrákal za uši!“

Ferguson na ni rychle zavrtěl hlavou.

A já se zeptal: „Proč jste mě chtěla zastřelit? Vy víte dobře, že jste to chtěla.“

„Nic takového nevím. A nestůjte nade mnou, nesnáším, když nade mnou někdo takhle stojí.“ Do hlasu se jí vedral zvýšený tón hysterie.

Ferguson za mne přistavil židli, hezky daleko od její pohovky. „Sedněte si, prosím vás, proč byste měl stát!“

Když jsem si sedal, všiml jsem si, že se k nám vloudil dr. Trench a stojí ve dveřích za mnou. Žena se dívala tázavě na manžela, obě ruce napřažené k němu, prsty roztažené a ztuhlé. „Fergie, prosím tě, řekni mu, že se mýlí. Víš přece, že jsem to nemohla udělat, byla jsem jako zhasnuté světlo. Musel to být někdo jiný, kdo po něm střelil. Nebo mu straší ve věži.“

„Kdo tam ještě byl, paní Fergusonová?“

„Já nevím, já skutečně nic nevím. Nevím, kdo tam byl. Něčím mě uspali a já mám dvoudenní okno. Jestli mi nevěříte, zeptejte se doktora Trenche.“ Natáhla svou labutí šíji, aby na něho přese mne viděla.

Trench stál a čistil si brýle. „Tohle není vhodná chvíle na řešení těch věcí. Proč toho zatím nenecháte, Gunnarsone? Paní Fergusonová má za sebou dva zlé dny.“

A třetí možná nebude lepší. Zaslechl jsem, jak přijíždí auto a myslel jsem, že to je Wills, že přijíždí jako na zavolanou. Šel jsem s Fergusonem otevřít. Byl to Salaman.

„Chci mluvit s dámou osobně,“ hlaholil.

„Řekněte mi, co máte na srdci. Moje – manželka se necítí zrovna dobře.“

„A bude se cítit ještě hůř, pokud mi nezaplatí dlužnou částku.“

Ferguson řekl starým, unaveným hlasem: „Já vám to zaplatím. Dám vám šek banky z Montrealu.“

„Nic takového nedělej, Fergie!“ Přišla za námi do haly. Přešla kolem mne a opřela se o Fergusona. „Tenhle chlap tuší, že jsme v nesnázích a zkouší to na tebe. Nedlužím jemu ani komukoli jinému žádných šedesát pět táců. Nedlužím mu ani pětašedesát centů.“

„To je prolhaná hlavinka,“ dal se zase do řeči Salaman. „Myslí si, že může rozfofrovat v hazardu moje peníze a pak se z toho vylhat!“

„Já přece nikdy nic hazardního nedělala. Nedala jsem jediný dolar do automatu!“

„A sázím se, že jste nikdy nebyla v Miami.“

„To máte pravdu, nebyla.“

„Lhářko! Spala jsi se mnou v Miami celé dva měsíce loni v létě. A navíc se ti to líbilo. Chceš na to možná zapomenout, když jsi teď provdaná do teplíčka tady u tatíka, ale já ti říkám, že to nezapomeneš!“

„O které dva měsíce se jedná?“ zeptal jsem se.

„Červenec a skoro celý srpen. Nechtěl jsem s tím vyrukovat, ale tady dáma mě k tomu nutí.“

„Celý srpen jsem byla v Kanadě.“

„To je pravda,“ přidal Ferguson. „To můžu dokázat.“

„To mě podržte! Já moc nerad používám síly, ale proč se zrovna ti nejzazobanější tak těžko ždímají?“ Salaman zvyšoval hlas. Zajel rukou pod gabardénové sako, jako by ho tam něco svědilo, a vytáhl automatickou pistoli. „Tak tatíku, sem s tou šekovou knížkou! A radím vám dobře, abyste se nesnažil obstavit šek.“

„Já nevím, o co jde,“ řekla žena znovu. „Ale přece nebudeme platit to, co nedlužíme?“

Salaman k ní přistoupil blíž. „Jste přece Holly May, ne?“

„Tak se jmenuju, vážený pane! Ale to vám nedává právo –“

„Jste ta filmová herečka, ne?“

„Hrála jsem ve filmu.“

„A mě si přece pamatujete, ne? Milovaný Salaman s chlupatejma nohama?“

„V životě jsem vás neviděla a nedotkla bych se vás ani třímetrovým klackem.“

„To říkáte teď. V létě jste mluvila jinak.“

Ferguson se na ni díval s bolestnými pochybnostmi v očích. Ona se taky na něho podívala. „Tenhle chlap si mě s někým plete. Už se mi to jednou stalo, než jsem odjela do Kanady. Dostávala jsem poštou účty z některých obchodů v Palm Springs a přitom jsem tam celou zimu vůbec nebyla.“

„Ale nechte toho!“ Salaman natáhl ruku a rychle jí sejmul brýle.

„Co si to dovolujete, vy –“

„Hej, pojďte ke světlu. Musím se na vás pořádně podívat,“ vybízel ji Salaman. Pak ji vzal za zápěstí, ne hrubě, ale s rozhodným gestem ji táhl ke slunci.

„Okamžitě mou ženu nechte,“ křičel Ferguson, „nebo vám zlomím vaz!“ Chystal se na něho, já se snažil ho zadržet. Kulka do břicha, to by bylo to poslední, co potřeboval na dovršení svého neštěstí. Jednou rukou jsem ho nemohl udržet a on se mi vytrhl.

Žena se vrhla mezi manžela a zbraň. Vytrhla se Salamanovi a vzala mu z ruky tmavé brýle. Salaman upíral oči na její tvář. Pak se rozhlédl po shromážděných. Zbraní sledoval pohyb hlavy. „Co to tu na mě hrajete? Tohle přece není Holly May! Kam jste dali tu pravou?“

„Co já vím? Tisíce ženských vypadá jako já. Posílají mi svoje fotky.“ Zasmála se divokou radostí. „Máš smůlu, fešáku, nějaká holka tě bezvadně napálila. Ale teď radši honem zmiz, než ti někdo ukradne náprsní tašku. A dej pryč tu flintu, nebo ještě někoho zraníš.“

„To není špatný nápad,“ pronesl Trench, stojící vedle mne. Došel pak k Salamanovi s dvouhlavňovou brokovnicí v rukou. „Odložte tu pistoli a jděte. Náhodou jsem myslivec a tahle puška je nabitá. Tak jděte!“

A Salaman šel. Podíval jsem se na číslo auta a zavolal na policii. Jestli má u policie záznam, což asi má, říkal jsem si, nepovolené držení zbraně ho může na nějaký čas uklidnit. Pak jsem se poptal po Willsovi.

Wills se vracel z hor. Seržant ve službě se zeptal, jestli je to nutné, a slíbil, že mu dá rádiem zprávu a pošle ho přímo k Fergusonovi. Řekl jsem, že to je nanejvýš nutné a vracel jsem se do velkého pokoje. V hale jsem požádal Trenche, aby na chvíli do pokoje nechodil.

Vzduté plachty na obzoru mířily k domovu. Ferguson seděl na židličce vedle své ženy a držel ji za ruku. Nebo možná držela ona jeho ruku. Ať to byl kdokoli, byla to silná žena.

„Nevadilo by vám, kdybyste ještě jednou na chvilku dala dolů ty brýle, paní Fergusonová?“

Ušklíbla se. „Strašně nerada. S tím monoklem vypadám hrozně.“

Ale sundala brýle a dovolila mi, abych si ji prohlédl. Modřina byla starší, už zelenala a na okrajích žloutla. Tu jí nemohl nikdo udělat v posledních patnácti hodinách. Navíc nebyla na té správné straně. Gaines byl pravák. Ženu v horské chalupě uhodil zbraní do hlavy na levé straně.

A byly ještě další, jemnější rozdíly mezi onou ženou a tou, která seděla přede mnou. Ta první měla strnulou tvář, tvrdou jako kovová maska, a oči jako modré plamínky s vypálenými dírkami uprostřed. Tvář, na niž jsem se díval, byla živá a pohyblivá přes veškeré útrapy. Očima a ústy se usmívala.

„Teď už si mě budete dobře pamatovat?“

„Z mnoha důvodů. Vydává se za vás někdo?“

„Vypadá to tak.“

„A říkáte, že už se to stalo dřív?“

„Nejméně jednou, možná víckrát. Vysvětlovalo by to řadu věcí.“

„Máte tušení, kdo vám to může dělat?“

„Vím zatraceně dobře, kdo to dělal v Palm Springs. Mike Speare najal tehdy detektiva, aby to vypátral.“

„A kdo to byl? Vaše matka?“

„To jste vedle. Máma sice není žádná svatá, ale takovou věc by mi neudělala.“

„Jedna z vašich sester?“

„Jste hlava otevřená!“ A Fergusonovi to zopakovala: „Ten chlapec má filipa!“

„Která? René nebo June?“

Rozesmála se. Byl to zvláštní, vysoký, hořký a zároveň uličnický smích, spojující tragiku s komikou.

„Bože můj,“ mohla konečně vyslovit. „Začínám to kapírovat. Která myslíte, že jsem já?“

„Já vím, kdo jste. Vy jste Hilda.“

„Nic nevíte. Já jsem náhodou June. Hilda je ta, co používala mé umělecké jméno. Užívala si v Palm Springs. Měla jsem s ní už tehdy něco udělat. Ale člověku se nechce stíhat zákonem sestru. Rozhodně na ni nemůžu poštvat toho výtržníka.“

„A ani jí nedávám moc vinu,“ dodala tišším hlasem. „Vždycky chtěla být slavná, chtěla být herečkou. A abych byla upřímná, nakazila jsem se od ní. Když mě viděla na plátně a poznala svou sestru June, musela šílet vzteky.“

„Jste velkorysá, když to berete takhle.“

„Můžu si dovolit být velkorysá. Dokázala jsem to. A když jsem to dokázala, zjistila jsem, že mě to nebaví. Přestala jsem to chtít. Chtěla jsem tady Fergieho. Díky Bohu, že ho mám.“

Měla úsměv jako její matka. Rozzářil jí obličej jako paprsek, který prošel temnými lety až k tomuto okamžiku. Obrátila se s ním na Fergusona. Ten se snažil taky usmát, ale udělal jen grimasu. Namáhavě se zbavoval své vlastní temnoty.

„Hilda je vaše nejstarší sestra?“

„Ano, je nejstarší, já hned po ní. Hilda je ale jen poloviční sestra.“

„To víte určitě?“

„Jak by ne?“ Úsměv na tváři jí pohasl. „U nás doma to nebylo žádné tajemství. U Doteryových nebylo nikdy nic žádné tajemství, o to se postaral táta. Když jsme byly malé, krmil nás tím nejméně třikrát denně. Vždycky při jídle. Mluvil o tom, že Hilda není jeho, ani nikoho jiného. Umíte si představit, jak nám bylo a zvlášť Hildě.“

„Něčí přece musela být!“

„Byla mámina. Otcem byl nějaký chlapík, kterého máma poznala v Bostonu, než si ji otec vzal. Ten šibal ji v tom nechal samotnou. Poslal jí tisíc dolarů, za které Dotery koupil auto, aby mohli odjet do Kalifornie. A to je všechno, co o tom vím.“

Stačilo to. Ferguson zatínal zuby jako raněný.

Jeho žena pak znovu všechno vyprávěla Willsovi, když dorazil. Seděl jsem a poslouchal rozhovor, připraven upozornit na nedostatečné důkazy a na věci irelevantní. Nakonec – byl jsem přece Fergusonův advokát a Hilda byla jeho dcera.

Wills seděl zapadlý do křesla a nechal ji mluvit. Byl nesmírně unavený. Na pravé lícní kosti měl černou šmouhu od uhlí. Když Holly May skončila, zavrtěl hlavou. Z vlasů mu padal popel, jehož zrnéčko se prohánělo v pruhu slunečního světla.

„Kéž byste mi to byla řekla dneska ráno, paní Fergusonová. V těchto věcech má čas nesmírný význam a od časného rána se mohla vaše sestra dostat hodně daleko. Navíc jsme rozeslali zprávu, že Gaines cestuje sám.“

„Ale já ráno ještě netušila, že v tom figuruje Hilda.“

Díval se na ni bezvýrazně. „Ale jděte, paní Fergusonová! Vždyť to byla ona, kdo vám volal do klubu a vylákal vás do té – do toho únosu.“

„To já teď už vím,“ řekla, „ale tehdy jsem to nevěděla. Když mi Hilda tehdy večer volala, ohlásila se jako René, moje nejmladší sestra. Říkala, že se zrovna vrátila ze San Franciska a že na mě čeká dole u autobusu. A že má nějaký problém a prosí mě o pomoc. Já jí věřila.“

„Problém tedy skutečně má,“ mumlal Wills.

„Nebudete na ni moc přísný, viďte? Hilda nemá moc velký smysl pro zodpovědnost a Gaines ji vždycky vodil za nos.“

Wills zůstal k jejím slovům netečný. „A další věc, kterou nechápu, paní Fergusonová: vy jste věděla, co je ten Gaines zač a že se to táhle od dětství. Věděla jste, že používá falešné jméno. A přesto jste ho v posledních měsících chránila. Neurazte se, ale vy jste si přece musela být vědoma toho, že se vystavujete určitému nebezpečí.“

Podívala se provinile na manžela a on se zase provinile díval na ni.

„Byla jsem opravdu bláhová, to je fakt. Ale on mi říkal, že se změnil, že se snaží odčinit minulost a usiluje o poctivý život. A já sama se cítila tak šťastná, že jsem chtěla to štěstí rozdávat.“ Pak přešla rychle na jiné téma: „Co s ním uděláte? A s Hildou?“

„Najdeme je.“ Wills se naklonil unaveně dopředu a natáhl ruce, jako by byl hotov přijmout do nich něco těžkého. V rýhách dlaní měl špínu, která mu vězela i za nehty. „Pak už to není moje věc,“ řekl a svěsil paže podél křesla.

„Bude Hilda dlouho ve vězení?“

„Bude mít štěstí, jestli se jí nestane víc. Nemá cenu chodit kolem horké kaše, paní Fergusonová. Je to případ několikanásobné vraždy. Víte snad, jaký je trest za úkladnou vraždu.“

„Ale Hilda přece sama nikoho nezabila.“

„Aby měla na svědomí vraždu, nemusela ji sama spáchat. Ronald Spice říká, že to byla ona, kdo jim volal, aby oddělali Secundinu Donatovou. A i kdyby Spice lhal, je spojena s další vraždou, o níž jsme nevěděli. Na místě po ohni jsme trochu hledali a našli jsme zbytky lidských kostí. Není toho mnoho z toho, kdo to byl –“

Holly vykřikla a odvrátila hlavu. Měla toho očividně dost. Doktor Trench zasáhl a rozhovor ukončil. Když jsme s Willsem odcházeli, začala skučet.

Nestačil jsem mu, ale čekal na mne ve voze. Sedl jsem si vedle něho. „Čí je to tělo, poručíku?“

„Ono je těžké to nazvat tělem – kus lebky, pár zubů a několik ohořelých kostí. Doufal jsem, že mi řeknete, komu to může patřit. Kdo jiný tam ještě byl kromě vás, Gainese a té sestry?“

„Já nikoho jiného neviděl. Jsou ty kosti mužské, nebo ženské?“

„To vám nemůžu s jistotou říct. Snad bude Simeon schopen to určit, ale ještě je neviděl. Zuby podle mého vypadají na muže. Máte na to nějaký názor?“

„Ne – pokud to nepatří samotnému Gainesovi.“

„To se mi nezdá. Vypadá to, že oba rychle odjeli ve vašem voze. Policie v Mountain Grove ho našla nedaleko domu jeho matky. Asi tam měl v její garáži svoje auto připravené. Na podlaze garáže jsou čerstvé stopy oleje a ona žádný vůz nemá.“

„Odešla paní Hainesová s nimi?“

„Ne. Místní policie ji vyslýchala, ale ona tvrdí, že o nich nic neví. Že prý ji bolela hlava, vzala si prášek pro spaní a spala tvrdě, dokud ji policie neprobudila. Tamní velitel říká, že není úplně při smyslech už dlouhá léta, ale je neškodná. Je to od té doby, co se její syn dostal poprvé do nesnází.“ Wills si povzdechl. „Proč se nemůžou lidi vyhnout trablům a vést přirozený život?“

„Neměl byste práci.“

„To by mi nevadilo. Mimochodem, dr. Root mi říkal, že vám dal tu kulku, kterou vám vyoperoval z ramena. Neměl vám ji dávat. Je to důkaz.“

„To si vyřiďte s ním.“

„Už se stalo. Máte ji u sebe, Bille?“ Už mi zase říkal Bille.

„Je v nemocnici v mém pokoji. Zavezete mě tam? Chtěl jsem vás o to poprosit.“

„Samosebou. Stejně vypadáte, že byste si tam měl ještě poležet. Když se tak na vás dívám, vypadáte jak ztělesnění božího hněvu.“

Zachytil jsem ve zpětném zrcátku svou vlastní tvář a souhlasil jsem. Měl jsem nervy nadranc od momentu, co mě Fergusonovo bostonské dobrodružství vyburcovalo z postele. Položil jsem si hlavu dozadu na opěradlo a dřímal jsem celou cestu do nemocnice.

Sestra ve třetím poschodí otevřela ústa, aby mi vyhubovala. Ale když za mnou z výtahu vyšel Wills, zase je zavřela. Určitě jí proběhlo hlavou, že mě zajistil a že si to zasloužím.

Otevřel jsem zásuvku psacího stolku a podal Willsovi krabičku. Vysypal si obsah na ruku a zaklel. „Úlomky! S tím se asi nedá nic dělat.“

„Co byste s tím chtěli dělat?“

„Schovat to, než najdeme zbraň. Kdo na vás vystřelil, Bille? Gaines, nebo ta ženská?“

„Ona.“

„A pak zřejmě odněkud vyvlekla spící sestru a vyměnila si s ní oblečení.“

„Vypadá to tak.“

„Myslel jsem si to. A vy jste si myslel, že chráníte paní Fergusonovou! To děvče, které jste ve skutečnosti kryl, je možná nejnebezpečnější zabiják z nich všech. V tom kusu lebky, co jsme našli, je díra. Vypadá jako po kulce, asi uprostřed čela. Nechala tam uhořet tři lidi, vás a svou sestru a třetí osobu, která byla už pravděpodobně mrtvá. Kdo to byl, Bille? Vzpomínejte, prosím vás.“

Vzpomněl jsem si na její druhý výstřel, který padl těsně předtím, než jsem se svalil na rám dveří. Tehdy jsem myslel, že ten výstřel patřil mně.

„Nikdo další tam nebyl, leda že by byl někde z dohledu s bezvědomou paní Fergusonovou. Taky jste mohli objevit oběť z dřívější doby.“

„I to je možné.“

Wills pak konečně odešel. Třesoucíma rukama jsem se svlékl. Přišla vrchní sestra, urovnala mi postel a vyhubovala mi. Zastavil se dr. Root a vyhuboval mi. Sally přijela na vozíčku a vyhubovala mi.

Ale jen mírně. Měla s sebou naše miminko. Usínal jsem více méně spokojen s přáním, aby naše bezejmenná dceruška měla lepší osud, než mají jiné ženy.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Ferguson najal detektivy. FBI vstoupilo do případu proto, že Gaines a Hilda prchali před zákonem. Za dva dny hlásily různé agentury, že dvojice nepřekročila hranice ani neletěla letadlem, že nechodí po Los Angeles, San Diegu, San Francisku, Portlandu, po Salt Lake City, Renu, Las Vegas, Seattlu, Phoenixu, Albuquerque, New Yorku, Miami, ani po Bostonu.

Třetí den odpoledne mě dr. Root propustil z nemocnice. V úřadě jsem našel v poště Fergusonův šek na dva tisíce dolarů. Použil jsem jich později jako zálohu na dům.

Ještě to odpoledne jsem požádal paní Weinsteinovou, aby objednala druhý hovor s Michaelem Spearem v Beverly Hills. Leccos jsem si totiž uvědomil.

Speare prý není celý den v úřadě. Jeho sekretářka, či co to bylo, mi konečně prozradila soukromé číslo, na kterém jsem ho v sedm večer chytil.

Pozdravil mě jako dávno ztraceného bratra. „To je báječné, Bille, že voláš. Sleduju v tisku tvá dobrodružství. Největší senzace od filmu Kořist s Pearl Whiteovou.“

„Díky. Chci s tebou co nejdřív mluvit. Dnes večer.“

„Můžeš hned.“

„Osobně.“

„O čem?“

„O jistých pasážích mých dobrodružství, které zahrnují i tebe.“

„Myslíš Holly a toho Gainese? Asi jsem se mýlil, co se jich dvou týká. Asi si přece nebyli tak blízcí, jak jsem si představoval. Víš, jak to chodí.“

„Vím, jak to chodí, Speare. To je právě to, o čem s tebou musím mluvit.“

Skoro minutu mlčel. Pak promluvil ponurým tónem: „Vlastně jsem s tebou taky chtěl mluvit. Co abys přišel na skleničku?“

„Nikoli, ty přijď sem. Já ještě nemůžu řídit.“

Vysvětlil jsem mu, jak najde mou kancelář, a on slíbil, že do hodiny přijede. Krátce po osmé hodině jsem slyšel z ulice motor závodního vozu. Napadlo mě, že to je Speare. Oknem jsem ho pozoroval, jak vystupuje z nízkého stříbřitého vozu a snímá helmu a brýle.

Když stál v plném svědě předpokoje, viděl jsem, že má starosti. Musel si je asi ulehčovat alkoholem, větším množstvím alkoholu, než se může vypít za hodinu. Prozradil mi to jeho dech, když jsem ho pouštěl do své pracovny. Posadil se, jako by měl v kapsách čerstvá vejce. Zavřel jsem dveře a on při jejich zvuku vyskočil leknutím.

„Co se týká těch drobných nepřesností, Bille, musíš chápat. Měl jsem ohromný hmotný zájem na Hollyině kariéře. Mému podniku se v posledních pěti letech příliš nedařilo. A musíš přiznat, že jsem ti říkal jen to, na co ses ptal.“

„Tak mi aspoň nevykládej další lži.“

Zachmuřil se, ale hned se zase srovnal. „Máš tu odposlouchávací zařízení?“

„Ne.“

„Jak můžu vědět, že mi říkáš pravdu?“

„To teď není náš problém. Jak dobře jsi znal Larryho Gainese?“

„Snad nečekáš, že ti na to odpovím? Hledají ho pro zločiny, jejichž seznam je dlouhý skoro metr. Nejsem přece zodpovědný za morálku lidí, s nimiž mám v podniku co do činění.“

„S Gainesem jsi měl co do činění?“

Zarazil se. „Ne. On za mnou přišel, chtěl, abych ho reprezentoval. Měl jsem dojem, že na to nemá. A vůbec, nelíbil se mi. Ani bych se ho nedotkl.“

„Já slyšel něco jiného.“

„Ne!“ zakroutil zamlženýma očima. „Od koho, Bille?“

Nechal jsem jeho otázku ve vzduchu. „Proč si Gaines vybral zrovna tebe, abys ho reprezentoval?“

„To je dlouhá a ponurá historie. Ne že bych byl nějak šlápl vedle. Jen jsem se snažil chránit klienta.“

„Pak nemáš důvod to zamlčovat. A kromě toho bys mohl aspoň jednou přiznat barvu. Jestli budeš i podruhé věci překrucovat, půjdeme si to vyřídit tady o kousek dál na policii.“

„To ale není fér, jak se mnou jednáš! A to jsem přišel z vlastní vůle spolupracovat.“

„Tak spolupracuj!“

Jeho oči, celý obličej i pleš měly jemný lesk jako dobře glazovaná keramika. Vstal, poodešel pár kroků ode mne a zase se vrátil. Opřel se o psací stůl. „Přišel jsem spolupracovat. Jsem ve větší bryndě, než si představuješ. Všechno to začalo brzy zjara, než Holly odešla. Ta její sestra, co ji hledáte, nakupovala v Palm Springs na otevřený účet a používala jméno Holly May. Najal jsem detektiva, aby ji sledoval. Kdyby se to bylo dostalo do novin, byl by průšvih. Sestřička tehdy cestovala s Gainesem – byl to on, kdo ten podfuk vymyslel – a dali mému špehovi docela zabrat. Žádal jsem ho, aby pokračoval, když zjistil, že jde o vážnou věc.

Objevil je v San Antoniu a našel zubaře, který udělal Hildě korunky v hollywoodském stylu. Zubař ho dovedl k nějakému plastickému chirurgovi, který se specializoval na práci pro lidi prchající před spravedlností. Zkrátil Hildě nos a trochu ji poopravil podle fotografie Holly. Ze San Antonia pak šli oba do Houstonu, kde si sehnala oblečení. A pak hned dál do víru heren.

V hernách v Miami nebyl nikdo úctyhodný, kdo by měl velký prachy. Hilda sice vypadala jako Holly, ale neuměla se tam pohybovat. Musela se spokojit s menšími úspěchy a v hernách vystupovala samozřejmě jako ona. Pak padla do spárů jednoho grázla jménem Salaman – teď nedávno ho zabásli v Los Angeles. Když je detektiv konečně našel, táhla to právě se Salamanem – splácela tak úroky z toho, co mu dlužila. Pořád se vydávala za Holly a Salaman myslel, že spí s hollywoodskou hvězdou. A pochopitelně se tím po městě chvástal. Koncem srpna jsem letěl do Miami, abych tomu udělal konec.“

„A proč jsi tomu ten konec neudělal?“

„Udělal. Aspoň jsem si to myslel. Dal jsem jí lhůtu čtyřiadvacet hodin, aby koukala zalézt a přestala ničit moji klientku.“

„Na konci srpna už Holly nebyla tvoje klientka.“

„Já vím, ale já doufal, že ji získám zpátky. A vím, že teď řekneš, že jsem byl moc měkký. Měl jsem Hildu a Gainese předat policii a uchránit nás spousty nepříjemností. Já byl vždycky shovívavý, pokud se žen týká –“

Přerušil jsem ho. „K věci. Co se stalo potom?“

„Nic. Zaplatil jsem detektivovi ze svého a odletěl jsem domů.“

„Ten detektiv potvrdí, co říkáš?“

„Jistě, jestli ho seženeš. Ale šel do důchodu a je v Honolulu.“

„Jméno?“

„Smith. Křestní jsem zapomněl.“

„Já znám dobře policejního detektiva Willse,“ řekl jsem mu. „A pokud z tebe nedostanu pravdu já, pak on ji jistě z tebe dostane!“

„Ale já už ti přece pravdu řekl!“

„Řekni mi jí víc!“

„Vem si chlup z dlaně, Bille!“

Zvedl jsem telefon, vytočil číslo policejní stanice a požádal, aby mi dali poručíka Willse. Seržant mi sdělil, že bych ho pravděpodobně chytil doma.

Speare mě popadl za paži a lil mi do tváře slova s příchutí alkoholu: „Poslyš, prosím tě, žádnou policii. Kdyby se to zveřejnilo, načisto by mě to zruinovalo. Polož ten telefon.“

Mluvil vyděšeně, plný strachu. Zavěsil jsem.

„Musíš mě chápat, Bille. Jak jsem mohl vědět, co se z toho vyvine? Myslel jsem, že jednám v zájmu Holly. Ta si vzala starocha kvůli prachům. Ale já si myslel, čestně, že by to měla lepší, kdyby pracovala. Pořád si to myslím, vím to. Mám přece své klientky přečtené, znám je líp, než ony znají samy sebe.“

„Cos tedy udělal? Asi to vím, ale chci to slyšet přímo od tebe!“

„Nic moc. Přivedl jsem Gainese a Hildu zpátky sem a nějaký čas je hlídal. Přemýšlel jsem, co s nimi. Oni si vymysleli, že bych byl potěšený a šťastný, kdyby to s tím jejím manželstvím nevyšlo. Já totiž někdy moc kecám, když mám vypito –“

„Já si to tedy přeložím: tys vydíral Gainese a Hildu a vylákal jsi je sem, aby se snažili Fergusonovo manželství zničit.“

„To je moc příkře řečeno. Gaines nepotřeboval žádné povzbuzování. Měl s Holly May své vlastní úmysly. Asi dostal různé nápady o možnosti senzačního života, když cestoval s její dvojnicí. Jednou večer, když byl free, řekl mi, že ji odvede od Fergusona a ožení se s ní sám.“

„A po čem byl free?“

„Po heroinu. Berou ho oba, když ho seženou.“

Vstal jsem a Speare si rychle sedl, protože se bál, že mu nějakou vrazím. Skoro jsem to udělal, levou rukou. „Tos měl tedy prima nápad, vypustit ty dva zfetované zločince na svou bývalou klientku!“

„Nebyl to tak docela šťastný nápad, Bille. Ale já netušil, že se to vyvrbí takhle.“ Měl obličej jako ciferník z popraskaného porcelánu. „Podívej se, uděláme obchod. Ty zapomeneš na tohle malé nedopatření, vynecháš z něj moje jméno a já ti dám něco, co opravdu potřebuješ.“

„Mám všechno, co potřebuju.“

„Nemáš Gainese a tu ženskou,“ připomněl mi polohlasem.

„Ty víš, kde jsou?“

„Možná.“

„Tak mluv!“

„Řekl jsem obchod. Jestli se celá ta věc provalí a noviny v L.A. toho budou plné, jsem ztracený, jsem nula. A budu zase dům od domu prodávat punčochové zboží.“

„To už jsi dělal?“

„V posledních letech ne, ale můj strýc to ještě dělá. Asi bych v nejhorším tu práci zase dostal, jestli mě hodláš úplně zničit.“ Sledoval mě patetickým pohledem, ale brzy vystřízlivěl. „Bille, copak já si zasloužím, abys mě zruinoval?“

„Předně mi okamžitě přestaňte říkat Bille a přestaňte mi tykat!“

„Jak si přejete. Uzavřeme ten obchod?“

Uvažoval jsem o tom. Ale bylo to zbytečné uvažování, když byla celá země zburcovaná a tu dvojici hledala.

„Platí. Dejte mi Gainese a tu ženskou a já na vás zapomenu, a to s radostí.“

„Gainese nezaručuju. Hilda říká, že jí utekl. Ale měla by být schopna vás k němu dovést.“

„Vy jste s ní mluvil?“

„Jistě! Mluvil jsem s ní. Vy si myslíte, že já ji vydírám! Ona vydírá mě.“

„A proč, můžu-li se zeptat?“

Svěsil hlavu. Pleš mu svítila jako mokré vajíčko. Zakryl si ji rukou, na níž stály krůpěje potu. „Řekla, že mě zničí, když jí nedám peníze. Asi se bojí to výkupné utrácet. Anebo je opravdu Gaines fuč i s penězi. Poslední dva dny si ji držím od těla malými obnosy, ale už jsem z toho magor. Sedí tam jak časovaná bomba. Včera večer hrozila, že mě zastřelí –“

„Kde sedí? Kde je?“

„Povídám, že to musí být obchod.“

„Už jsem řekl, že je.“

Zvedl oči a úpěnlivě sledoval můj obličej. „Asi vám můžu důvěřovat. Někomu přece ksakru musím důvěřovat. Ať už mám tu mrchu ze hřbetu. Je zavrtaná v jedné chatě na pláži mezi Palisades a Malibu, při dálnici 101.“ Dal mi přesnou adresu. „Je to hnědá chatrč napravo od dálnice, pár set metrů za restaurací pro motoristy, jmenuje se to U Jacka. Mám se tam s ní sejít dneska večer a přinést jí pět tisíc.“

„V kolik hodin?“

„Teď. Teď už jsem tam měl být.“

„Jedu s vámi.“

„Dobře, jak si přejete. Teď když jsme uzavřeli ten náš obchůdek, co kdybysme to krátce oslavili?“

„Já tu nemám žádný alkohol.“

„A nevadilo by vám, kdybych si šel někam na stojáčka? Moc se potřebuju napít.“

„Jen si jděte!“

Vyrazil a já zavolal Fergusonovi.

~

Speare už se nevrátil. Jeho závodní bourák se stříbrnou metalýzou stál před mým úřadem, ještě když jsme s Fergusonem odjížděli. Ferguson řídil, já mluvil celou cestu z Buenavisty do Malibu.

Za opuštěnou pláží ležel oceán barvy železa. Měsíc se zmenšil na srpek. U Zumy bylo slyšet příboj jako burácení posledního soudu.

„To je strašné,“ poznamenal Ferguson.

„To se někdy s dětmi stává, když na ně čtvrt století nemáte čas.“

„Prosím vás, odpusťte si to kázání. Všechno jsem si to už tisíckrát obrátil v hlavě. Nemůžete říct naprosto nic, na co bych už sám nebyl pomyslel.“

„Prohovořil jste to s manželkou?“

„Ano. Zůstane se mnou, ať se děje cokoli. Celá ta aféra nás dala ještě víc dohromady. Jsme si blíž než předtím. Teď už vím, že mě opravdu miluje.“

„Máte štěstí, že máte takovou ženu.“

„To já vím, Gunnarsone. Holly a já jsme si uvědomili spoustu věcí. Myslel jsem, že můžu začít úplně znova ve věku padesáti šesti, jako bych byl dosud neměl žádný život. Holly svým způsobem udělala totéž. Chtěla se ke všemu obrátit zády. K rodině, k minulosti. Ale minulost se mstí.“

„Ale dává taky určité kompenzace,“ dodal po chvilce. „Včera jsme byli navštívit její matku v Mountain Grove. Já jsem myslel, že mě celý život nenávidí. Ale není to tak. Už dávno mi odpustila. Je to dobrý pocit, když člověk ví, že je mu odpuštěno.“

„Měla nějaké zprávy o Hildě?“

„V posledních dnech ne. Ale Hilda u ní byla před pár týdny. Podařilo se jí matku přesvědčit, že ona se stala herečkou a provdala se za – bohatého člověka.“ Tou zmínkou o sobě zrozpačitěl.

„Řekněte mi, ví Hilda, že jste její otec?“

„Tím si nejsem jistý. Kate Doteryová tvrdí, že jí řekla moje jméno, když byla ještě hodně mladá. Je možné, že si to Hilda nepamatuje.“

„V případě, že si to pamatuje, vysvětlilo by to ten zločin – myslím to, co podnikala proti své sestře. Je jasné, že ji nechala, aby uhořela.“

„Já vím. A nebyl to první pokus o to, aby ji zabila. Napadla Holly už dřív několikrát. Jednou řeznickým nožem, jednou na ni chtěla vychrstnout rozpálený omastek. To je asi hlavní důvod, proč Holly přetrhala veškeré svazky s rodinou. To s tím nožem se stalo dva dny předtím, než odešla z domova. Utekla s nějakým obchodníkem jménem Sperovich. Bylo jí tehdy šestnáct. Měla taky těžký život.“

V jeho hlase nebylo nic kromě sympatie s podtónem smutku. Žárlivost a vztek, zoufalá naděje, to všechno vyprchalo. Jel vyrovnaně stovkou směrem k poslední pomstě, kterou mu minulost uchystala.

„Máte s sebou pistoli, Fergusone?“

„Mám. Nehodlám ji použít, jedině kdyby tam byl Gaines. Vůči němu nemám výčitky.“

Dálnice šplhala vzhůru směrem od moře mezi pobřežní kopce. Byly tmavé a holé. Skoro nic nejezdilo. Vůz do kopce zpomalil.

„Vy věříte tomu Spearovi? Myslíte, že tam opravdu je?“

„Určitě. Speare by nic nezískal, kdyby si to vymyslel.“

„Co jí řeknu, Gunnarsone?“

„Ať řeknete cokoli, nic situaci příliš nezmění. Řekněte, že jste její otec a že jí chcete pomoct.“

„Ale co dobrého pro ni můžu udělat?“

„Pomůžeme jí tím, že ji odvedeme.“

„A potom?“

„Bude potřebovat nejlepšího obhájce a nejlepšího psychiatra, jakého za své peníze seženete. Od trestu ji to neuchrání, pochopitelně, ale může ji to zachránit před nejvyšším trestem. Nikdo se silnou finanční podporou nebyl ještě popraven.“

„Zase tedy peníze?“

„Buďte rád, že je máte, kvůli své dceři.“

„Já nevím. Nebýt mých peněz, tedy mne a mých peněz, Hilda by se nikdy nebyla narodila, nikdy by nebyla počata. Nebo by byla měla otce a slušné vychování.“

„Jak to můžete vědět? Minulost nemůžete změnit. Jediné, co můžete, je naučit se s ní žít.“

„Vy mi hodně rozumíte, Gunnarsone.“

„Víc než před týdnem. Všichni jsme mnohé pochopili.“

Blížili jsme se vrcholu. Ferguson zpomalil na padesátku. Za námi se vynořila rychle se blížící světla a pak nás předjelo nízké auto. Řítilo se jako střela. Zachytil jsem pohledem hlavu s helmou a velké brýle.

„Myslím že to je Speare,“ řekl jsem. „Asi na nás plánuje nějaký podraz. Můžete přidat?“

Ferguson sešlápl plyn až k podlaze. Jeho těžký vůz nabral rychlost a přehnal se přes vrchol kopce. Dole před námi se silnice zatáčela zpátky k moři. Na konci zatáčky svítil nápis U Jacka. Spearův vůz si v zatáčce zeširoka nadjel a skoro vybočil do úbočí na levé straně. Viděl jsem, jak zastavuje, bylo to neuvěřitelné a připomínalo to zastavení ptáka v letu. Pak jsem uslyšel skřípění brzd. Drobná postava v sukni, černá ve světle reflektorů, přebíhala dálnici. Uprostřed se zastavila čelem k pohupujícímu se vozu. Měla něco v ruce. Z toho něčeho se zablesklo. Než jsem uslyšel výstřel, odhodilo ji auto ze silnice a ujelo ještě asi třicet metrů.

Doběhli jsme k ní dřív než Speare. Poznal jsem ji. Ferguson poklekl vedle ní a položil jí ruku na zbědovanou hlavu.

Speare odhodil brýle, než k nám doklusal.

„To jsem nechtěl!“ křičel. „Viděl jste, jak vběhla do silnice. Snažila se mě zastřelit. Dělal jsem, co jsem mohl, abych se jí vyhnul, ale nešlo to. Ty jsi svědek, Bille.“

Oči měl černé jako horký asfalt. Chytil mě za paži, třásl se a pořád něco blábolil. Začali se sbíhat lidé, jako Marťani z děravé oblohy.

Ferguson vzal mrtvou ženu do náručí.

„Kdo je to? Znáte ji?“ zeptal se kdosi.

Ferguson vzhlédl k Marťanům a jejich nebi. Proběhlo jím mocné zachvění, nezvládnutelné jako spazmus, který ji zplodil. „To je moje dcera,“ řekl zřetelně a jasně. „Moje dcera Hilda.“

~

Dálniční policie našla zbraň v příkopu. Ukázalo se, že to je Gainesův revolver se třemi prázdnými a třemi plnými nábojnicemi. Zubař ze San Antonia z Texasu identifikoval ohořelou čelist, kterou Wills vykopal z popela. Byla to čelist muže, jemuž dělal v květnu nějaké plomby. Na rentgenovém snímku a v doktorově knize pacientů stálo jméno Larry Grimes.

Hildin druhý výstřel nepatřil mně.

Kosti pak byly vydány Adelaidě Hainesové, aby je pohřbila. Wills mi později sdělil, že se zúčastnil pohřbu. Byl zaujat skutečností, že paní Hainesová zaplatila tři sta padesát dolarů za bronzovou skříňku se stříbrnými dekoracemi.

Po pohřbu šel za ní, aby jí položil pár otázek. Chtěla ho odbýt deseti tisíci dolary v hotovosti. Našel pak i zbytek peněz, které její syn uschoval v pianinu. Taky objevil letenku první třídy do Rio de Janeira, znějící na jméno Cary Caine, duchovní.

Sestra, která na psychiatrickém oddělení nemocnice v Mountain Grove svlékala paní Hainesovou, objevila, že má pod smutečními šaty ke spodničce přišpendlenou diamantovou brož.

NĚKOLIK SLOV NAKLADATELŮ O AUTOROVI A JEHO DÍLE

Ross MACDONALD, vlastním jménem Kenneth Millar, se narodil 13. 12. 1915 v Los Gatos u San Franciska v Kalifornii. Vyrostl v Kanadě ve Vancouveru v Britské Columbii, kde nabyl na kanadských školách vzdělání. Do USA se vrátil v roce 1938, studoval na univerzitě v Michiganu, kde získal doktorát. Přednášel na střední a pak vysoké škole a za války sloužil jako důstojník letadlové lodi v Tichém oceánu. Od roku 1950 žil v Santa Barbaře v Kalifornii. V roce 1938 si vzal za manželku kanadskou dívku Margaret, která je pod jménem Margaret Millarová známá jako autorka románů, a to i detektivních.

·

Za své romány získal mnohé ocenění, mimo jiné také Stříbrnou dýku britské Crime Writers‘ Association a Velkou cenu sdružení Mystery Writers of America.

·

Užíval i pseudonymy John Macdonald a John Ross Macdonald. K jeho hlavním zájmům kromě literatury patřila ochrana přírody a politika. Zemřel v roce 1983.

·

Z jeho takřka tří desítek románů a knih povídek, které od roku 1944 napsal, již 25 česky vyšlo: Mrtvý úsměv (The Ivory Grin), Naše vojsko 1970 a 1994, Bíle pruhovaný pohřební vůz (The Zebra Striped Hearse), Odeon 1971, Honba za Phoebe (The Wycherly Woman), MF 1972, Smrt v bazénu (The Drowning Pool), Odeon 1971, Zamrazení (The Chill), Odeon 1975 a Argo 1994, Rub dolaru (The Far Side of the Dollar), Odeon 1975, Pohřešovaný (The Underground), Odeon 1975, Šípková Růženka (Sleeping Beauty), Odeon 1976 a 1980, Modré kladivo (The Blue Hammer), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Pohled zpátky (The Goodbye look), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Najít oběť (Find a Victim), Odeon 1983 a Grafoprint – Neubert 1995, Barbarské pobřeží (The Barbarous Coast), BB art 1993 a 2000, Setkání v márnici (Meet Me at the Morgue), BB art 1994, Smutné město (Blue City), BB art 1994, Soukromý detektiv Lew Archer (Lew Archer Private Investigator), Argo 1994, Pohyblivý terč (The Moving Target), BB art 1995, Černé peníze (Black Money), TAMTAM Praha 1997, Smrt z osudí (The Doomsters), TAMTAM Praha 1997, Cesta smrti (The Way Some People Die), BB art 1998, Případ Galton (The Galton Case), BB art 1998, Osudový nepřítel (The Instant Enemy), BB art 1998, Smrt v patách (Trouble Follows Me), TAMTAM Praha 1999, Temný tunel (Dark Tunnel), TAMTAM Praha 2000, Fergusonova aféra (The Ferguson Affair), TAMTAM Praha 2000.

·

Kuriozitou, která je ale daleko za hranicí zákona, je české vydání knihy označené James Hadley Chase – Ztracená naděje, kterou vydalo v roce 1998 nakladatelství označené v knize „Magpie Production“, údajně dle anglického originálu The Lost Hope v překladu PhDr. Tomáše Urbánka. Ve skutečnosti se jedná o knihu Rosse Macdonalda, v originálu The Ivory Grin, česky vydanou v roce 1970 a 1994 v Našem vojsku pod názvem Mrtvý úsměv v překladu Vladimíra Vařechy. Použit je doslovný původní překlad pana Vařechy pouze se změnou všech jmen osob a míst. Skutečně Lew Archer by se v údajné detektivce J. H. Chase vyjímal podivně, proto se zde jmenuje Matt Davis. Nápadité jsou i ostatní změny jmen, místo Umy je zde Ima, místo Lucy vystupuje Lisa, místo Holly je Molly či místo Los Angeles je použito Santa Monica, místo Valley je Village, místo Mason Street je Biron Street, místo Mountview je Seaview a místo Detroitu je Chicago atd., většinou tak, aby se jména plagiátorovi při přepisování nepletla.

·

Ross Macdonald se programově hlásí k drsné škole, zvláště pak k Raymondu Chandlerovi jako svému vzoru. Jeho detektivní romány líčí nesentimentálně i drsné stránky americké skutečnosti. Ve většině jeho detektivek je hlavní postavou soukromý detektiv Lew Archer – opravdový „Velký detektiv“. Lew Archer je veterán korejské války a bývalý policista. V prvních knihách Macdonalda bojuje Lew Archer proti pašerákům drog a zločineckým gangům, proti zkorumpované policii a pomáhá si často, jak je v „drsné škole“ zvykem, i pistolí a pěstmi. Časem se však Macdonaldovy romány mění, mizí profesionální gangsteři, ubývá zápasů a střelby, zločin však zůstává, pouze se mění, objevuje se i v nejlepších rodinách a často má kořeny hluboko v minulosti. Zlo je v Macdonaldových románech součástí amerického způsobu života a zločin prolíná životem „bezúhonných“ amerických občanů.

·

Ross Macdonald spolu s Dashiellem Hammettem, Raymondem Chandlerem a stále píšícím Robertem B. Parkerem jsou nejlepší představitelé americké detektivní drsné školy.

Nakladatelé

ROSS MACDONALD

FERGUSONOVA AFÉRA

z anglického originálu THE FERGUSON AFFAIR

Edice „Dobré detektivní příběhy“ svazek 23

Přeložila Eva Oliveriusová

Obálku navrhl Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství TAMTAM Praha

Pod lázní 12, 140 00 Praha 4

jako svou 25. publikaci

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o.,

Český Těšín

Vydání 1., Praha 2000

ISBN 80-86191-14-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai