Mrtvý úsměv

Ross Macdonald

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Známý soukromý detektiv Lew Archer je najat, aby sledoval mladou barevnou ženu, a když svůj úkol splní, pochopí, že podezřelejší než sledovaná žena je klientka, jež jej najala, a začne tuto ženu sledovat. Takto později objeví vraždu sledované ženy a ve spolupráci s policií objevuje i několik vražd dalších. Rozuzlení příběhu, vedoucího na stopu vyděračského gangu, je překvapivé.

(Napětí)

Ross Macdonald

MRTVÝ
ÚSMĚV

Naše vojsko Praha

© Alfred A. Knopf, Inc., 1952
Translation © Vladimír Vařecha, 1970

Kapitola první

Čekala u dveří kanceláře. Tělnatá, spíš menší než střední postavy, přes modrý svetr ke krku modrý kalhotový kostým. Ani ta norková štóla její obrysy nezjemnila. Obličej spíš hranatý a osmahlý a vzadu přistřižené vlasy jen dotvářely jeho chlapeckost. Taková žena se hned tak nevyskytuje v půl deváté ráno, ledaže by předtím probděla celou noc.

Já odemykal dveře, ona poodstoupila a vzhlížela na mě jako to ranní ptáče na tučnou žížalu, kterou vyfouklo jiným.

„Dobrý den!“ pozdravil jsem.

„Pan Archer?“

Na odpověď nečekala, hned mi nabízela tlustou hnědou pravici. S prsteny na ruce stiskla tvrdě, jako chlap. Pak povolila, vzala mě nad loktem, vmanévrovala mě do kanceláře a zavřela dveře.

„Moc mě těší, pane Archer.“

Hned mi začala jít na nervy. „A proč?“

„Jaké proč?“

„Proč vás to těší?“

„Proto. Napřed se hezky pohodlně posaďme, potom si můžeme popovídat.“ U ženy bez půvabu mě taková umíněnost znepokojovala.

„O něčem určitém?“

Zapadla do lenošky u dveří a rozhlédla se po čekárně. Ta nebyla velká ani nákladně zařízená a jí to zřejmě neušlo. Jen do sebe zaklesla pěsti s prsteny, jinak na to nereagovala. Na každé ruce měla tři. V nich diamanty jako hrom – a vypadaly pravé.

„Mám pro vás kšeft,“ prohodila ke kožence promáčklé pohovky u protější zdi. „Pro vás to zrovna třeba veliký kšeft není, ale platím dobře. Padesát denně?“

„Plus výdaje. Kdo vás posílá?“

„Nikdo. Tak si přece sedněte! Vaše jméno znám už dávno, moc dávno.“

„V tom máte přede mnou náskok.“

To už se zas dívala na mne. Jako by se tou obhlídkou zchátralých koutů v předsíni unavila a zestárla. Olivové kruhy pod očima taky leccos napověděly. Třeba přece jen celou noc probděla. Napřed dělá naivku, potom si hraje na kluka, a při všem vypadá nejmíň na padesátnici. Američané nikdy nestárnou, ti rovnou umírají; její oči si to uvědomují a hledí proto provinile.

„Říkejte mi Una.“

„Bydlíte v Los Angeles?“

„Přesně ne. Do toho vám nic není, kde bydlím. Já vám řeknu, na čem záleží, jestli chcete, abych mluvila bez obalu.“

„To bych si taky vyprosil.“

Unin tvrdý suchý pohled po mě přejel skoro hmatatelně a utkvěl mi na ústech. „Vypadáte sympaticky. Jenom byste měl změnit ten hollywoodský tón.“

Neměl jsem náladu na vyměňování komplimentů. Ten jedák i střídání způsobů, chvíli dáma, chvíli holka z ulice, mi vadilo. Jako když člověk mluví s několika osobami naráz a každé něco chybí.

„Ochranné zbarvení.“ Zachytil jsem její pohled a nedovolil, aby uhnula. „Jeden trefí na všelijaké lidi.“

Ani se nezačervenala. Jen v obličeji toho najednou měla nějak moc. To však hned přešlo a zase v ní promluvil ten neúplný chlapec:

„Podřezáváte snad zákazníkům hrdla? Sama mám dost smutné zkušenosti.“

„S detektivy?“

„S lidmi. Detektivové jsou taky lidi.“

„Vy jste hned zrána samá poklona, paní –“

„Zrovna jsem povídala, abyste mi říkal Uno. Můžu se spolehnout, že uděláte, co po vás chci, a dost? Že vezmete peníze a rovnou se pustíte do díla?“

„Peníze?“

„Tuhle prosím.“ Z modré kožené peněženky vytáhla pomačkanou bankovku a hodila mi ji, jako když odhazuje nějaký starý papír do koše. Chytil jsem ji. Stodolarová bankovka, přece ji neodmítnu!

„Závdavek na klientský poplatek pouto loajality vždycky upevní,“ prohodil jsem. „Stejně vás ovšem podřežu jako ty druhé, jen vám dám napřed umrtvující prostředek.“

„Proč se tu někdo snaží být za každou cenu vtipný? Ještě mi dlužíte odpověď.“

„Udělám, co po mně chcete, pokud to nebude protizákonné a bude to mít nějaký smysl.“

„Nic protizákonného po vás nechci,“ houkla na mě. „A smysl to má, to mi věřte!“

„Tím líp.“ Strčil jsem bankovku do náprsní tašky – v přihrádce pro papírové peníze vypadala dost osiřele – a otevřel dveře do kanceláře.

Stály tam tři židle; čtvrtá by se sem už nevešla. Vytáhl jsem žaluzie a usedl na otáčecí židli za psací stůl. Uně jsem nabídl křeslo proti sobě. Sedla si však na obyčejnou židli u přepážky, pryč od okna, hezky do stínu.

Přehodila si nohu přes nohu, do krátké zlaté špičky zastrčila cigaretu a těžkým zlatým zapalovačem si ji zapálila.

„Tak a teď něco o našem obchodě. Potřebuji vypátrat jistou dívku, mulatku, která u mne donedávna pracovala. Odešla před čtrnácti dny, přesně prvního září. Osobně mi to nevadilo. Valná síla to nebyla, jenže si při tom odnesla několik mých tretek. Rubínové náušnice, zlatý náhrdelník.“

„Pojištěné?“

„Tak velké peníze v tom zase nejsou. Ale ty věci mají citovou hodnotu – chápete? Znamenají pro mě moc po citové stránce.“ Pokusila se zatvářit citově, ale neuspěla.

„S tím by se mělo jít na policii.“

„To ne.“ Obličej jí scvakl jako kus hnědého špalku. „Vždyť se sledováním lidí živíte, ne? A najednou se mi z toho vyvlíkáte a připravujete se o živobytí?“

Vytáhl jsem z tašky stodolarovou bankovku a upustil ji před sebe na stůl. „Zdá se.“

„No, nebuďte tak háklivý!“ Přinutila zlověstné rty k úsměvu. „Pane Archere, já vám povím holou pravdu. Když já jsem takovej blázen, když jde o lidi! Někdo mě třeba i využije, jenže jak jednou u mě pracoval – no prostě, jaksi se za něj cítím odpovědná. Lucy mi doopravdy přirostla k srdci. Nejspíš ji pořád ještě mám ráda. Poštvat na Lucy policii, to by mě ve snu nenapadlo. Nechci nic víc než si s ní pohovořit a dostat ty věci zpátky. Tolik jsem doufala, že mi pomůžete.“

Přes tvrdé černé oči jí padly krátké štětinaté řasy. K ní dost možná z dálky dolehlo ševelení houslí. Já slyšel jen hřmot a houkání aut na bulváru o poschodí níž.

„Říkala jste, že je to černoška.“

„Jsem bez rasových předsudků.“

„Tak jsem to nemyslel. Černou dívku v tomhle městě nenajdete. Já to zkoušel.“

„V Los Angeles Lucy není. Já vím, kde je.“

„Tak si tam zajeďte a promluvte si s ní!“

„To taky chci. Napřed bych ale ráda zjistila, v jaké se pohybuje společnosti. Chci vědět, s kým se stýká – nejenom teď, ale i do budoucna.“

„Na vrácení šperků jdete hezky od lesa. V tom něco vězí.“

„Do toho vám vůbec nic není.“ Snažila se to říct koketně a bujaře, ale sršela z toho zášť.

„Asi máte pravdu.“ Přešoupl jsem bankovku přes stůl a vstal. „Mně to připadá jako honba za přeludem. Proč nezkusíte inzerci v Timesech? Je spousta detektivů, kteří se takovou honbou živí.“

„Panebože, ten chlap to myslí poctivě.“ Řekla to stranou, jako by vedle ní stálo její druhé já. „Dobrá, pane Archere, položil jste mě na lopatky.“

Nijak mě ta představa nevzrušila, takže jsem nadále vystavoval patřičnou lhostejnost.

„Chápejte, ta věc spěchá. Nemám čas někudy pobíhat. Přiznám se vám, mám trochu strach.“

„Drobná krádež ani bižutérie s tím tedy nemá co dělat. Že jste si nevymyslela něco lepšího. Jenže teď už se prosím nenamáhejte!“

„Nebudu. Řeknu to na rovinu. Lucy u mně sloužila a při tom pochopitelně nahlédla do mých rodinných poměrů. Odcházela od nás s jistým roztrpčením, ne z mé strany, z její. Třeba to začne roztrubovat a nadělá mi nepříjemnosti. Proto chci vědět, s kým se stýká. Z toho si pak můžu vyvodit vlastní závěry.“

„Škoda, že se o těch znepokojivých skutečnostech nemohu dovědět víc.“

„O těch vám neřeknu nic, vemte jed. Právě proto jsem za vámi přišla; aby se to nedostalo ven. Tohle je snad vrchol upřímnosti, ne?“

Mně se ta povídačka ještě pořád nezamlouvala. Pravda, druhá verze byla však už lepší. Znovu jsem se posadil. „Co říkáte, že u vás dělala?“

Okamžik zaváhala. „Běžné domácí práce. Je to služka. Plným jménem Lucy Championová.“

„A kde je to u vás?“

„Přece v mém domě. Nevím, proč bych vám měla říkat přesnou adresu.“

Spolkl jsem rozmrzelost. „A Lucy je teď kde? Nebo i to je tajné?“

„Já vím, určitě vám připadám praštěná a podezíravá,“ uznávala. „Ale věřte mi, nejednou jsem se spálila. Tak co, dáte se do toho?“

„Co mám dělat.“

„Je zrovna nahoře ve Valley v Bella City. Jestli to chcete stihnout do oběda, máte co dělat. Je to dobré dvě hodiny cesty.“

„Já to tam znám.“

„Dobrá. Známý ji včera zahlédl v jedné restauraci na Hlavní třídě na křižovatce s Hidalgem. Lucy prý tam chodí denně mezi dvanáctou a jednou na oběd, to mu řekl číšník. Je to kavárna a nálevna v jednom, říká se tam ‚U Toma‘. Určitě tam trefíte.“

„Fotku náhodou nemáte?“

„Bohužel.“ Bezděčným pohybem rozhodila ruce: hned bylo vidět, že je ze severního pobřeží Středozemního moře. „Jedině ji můžu popsat. Je to hezká dívka a tak světlé pleti, že se klidně může vydávat za jihoameričanku nebo kalifornskou Španělku. Má pěkné veliké hnědé oči a ústa nijak zvlášť veliká – jako to bývá. Není stará. Mladší než my – než já.“ Neušlo mi, jak se sama opravila, ani to, jak si tím srovnáním lichotí. „K tomu hezkou postavičku, kdyby nebyla tak vyzáblá.“

„Stáří?“

„Tak něco přes dvacet.“

„Vlasy?“

„Černé do rovného ohonu. Má je rovné, maže si je olejem.“

„A vysoká?“

„Tak o pět šest centimetrů vyšší než já. A já mám metr šedesát.“

„Něco nápadného?“

„Nejlepší jsou na ní nohy, a ona to moc dobře ví.“ Složit jiné ženě poklonu bez výhrad Una zřejmě nedokázala. „Nos má pěkný, ohrnutý nahoru – pěkný, jen ty nosní dírky kdyby na vás tak necivěly.“

„Co měla na sobě, když ji váš známý viděl?“

„Černobílý kostkovaný kostýmek ze žraločí kůže. Právě podle toho jsem ji bezpečně poznala. Ten totiž dostala ode mne, je to dva měsíce. A sama si ho přešila.“

„Kostým tedy zpátky chtít nebudete?“

To ji dožralo. Zrovna jí ve špičce vyhasla cigareta: vytáhla oharek a zuřivě ho rozdrtila v popelníku. „Tohle už si od vás líbit nenechám, milej drahej.“

„Teď jsme si akorát tak kvit,“ opáčil jsem. „Já si zapisuju skóre. To jen abyste neměla dojem, že si za těch svých mizerných sto dolarů kupujete bůhvíco. Na takové věci si tu musím dávat pozor. Vy jste podezíravá. Já zase nedůtklivý.“

„Jste vy ale pěknej bručoun. Neklape vám to v rodině či co?“

„Na to se zrovna chystám zeptat vás.“

„Můj rodinný život nechte na pokoji. Právě o tom si nepřeju, abyste s Lucy hovořil.“ Rázem byla jako vyměněná, nebo to aspoň hrála. „Hrome, je to můj život a já si ho žiju. Takhle se nikam nedostanem. Tak co? Jste ochoten udělat, co vám řeknu, nic víc a nic míň?“

„Víc rozhodně ne. A co když se v restauraci dnes ani neukáže? Jestli ano, tak ji mám sledovat, zaregistrovat, kam chodí a s kým se stýká. A vám to hlásit?“

„Ano. Pokud možná ještě dnes odpoledne. Ubytuju se v Bella City v Misijním hotelu. Ptejte se po paní Larkinsové.“ Mrkla na hranaté zlaté hodinky na pravé ruce. „A teď už radši vyrazte. V případě, že z Bella City odjede, hned mi to hlaste a nespouštějte ji z očí!“

Rychle a odhodlaně zamířila ke dveřím čekárny. Zřejmě byla zvyklá za vším jít nejkratší cestou. Šíji měla pod přistřiženými vlasy silnou, svalnatou, jako beran. Pokynula mi na rozloučenou a při tom si povytáhla norkovou štólu. Snad aby zakryla tu očividnou vypasenost, napadlo mě.

Vrátil jsem se ke stolu a vytočil číslo volací služby. Stál jsem u okna a přes žaluzie viděl na chodník. Hemžilo se to tam mládenci a dívkami, pestrý dav, který bzučí a třepetá se v honbě za štěstím a za dolarem.

Mezi ty teď vpadla Una, snědá a z výšky, odkud jsem ji pozoroval, ještě menší. Zahnula do kopce, hlavu na silné šíji vystrčenou vpřed, nezdolná síla pátrající po čemsi nehybném. Při pátém zazvonění se v ústředně ozval bublavý mladistvý ženský smích.

Ohlásil jsem, že na víkend jedu ven.

Kapitola druhá

Z návrší jsou na druhé straně údolí vidět hory, opřené o blankytnou modř nebe jako žulové kvádry. Je září a silnice se pode mnou vine mezi hnědými kopci pokaňkanými stíny dubů. Mezi těmito kopci a dalšími horami se na dně údolí jako šťavnatě zelená ozdobná šňůra prostírají ovocné sady, hnědý menčestr zoraných polí a porůznu rozseté zelinářské zahrady. Uprostřed nich Bella City, roztažené uprášené město, které se takhle z dálky jeví spoře a čistě. Sjedu dolů a jsem tam.

Na okraji zelených polí jako hangáry, stojí tu konzervárny pěstitelských sdružení. Vyprahlé školky a předměstské ranče nabízejí na prodej rajčatové sazenice, vejce a fazolové boby. Kolem benzínových stanic, kempingů a motelů, jež se schlíple krčí pod halasnými jmény, je po krajích silnice rušno. Po silnici oběma směry jezdí velké náklaďáky, táhne se za nimi pach z výfuků a ve vzduchu zůstává viset hukot.

Dálnice je tam jakýsi hrubý společenský rovník, členící tuto pospolitost na dvě polokoule, tmavší a světlejší. Na severní polokouli žijí běloši, kteří vlastní a spravují banky a kostely a obchody s konfekcí, koloniálem a lihovinami. V té menší čtvrti pod dálnicí, stísněné a natlačené mezi mrazírny, skladiště a prádelny, žijí ti tmavší, Mexičané a černoši, kteří v Bella City a jeho zázemí konají většinu manuální práce. Zapamatoval jsem si, že ulice Hidalgo je rovnoběžná s dálnicí, a to o dvě ulice pod ní.

Je zrovna vedro a sucho. Až mě z toho sucha rozbolely dutiny. Na Hlavní třídě je hlučno a pestrá směsice vozidel se v poledním dopravním ruchu šine vpřed nárazník na nárazníku. Na Východní Hidalgo zahýbám doleva a hned v první ulici najdu parkoviště. Po chodníku se plouží hospodyně, černé, hnědé i jenom snědé, balíky s nákupem v náručí, a strkají před sebou nákupní vozíčky. Nad nimi zchátralý barák s dvojicemi oken připomínajícími oči, které zešílely vzpomínáním na přežitá zemětřesení, hlásá na jedné straně CIZINECKÉ POKOJE, na druhé pak HÁDÁNÍ Z RUKY. Párek mexických dětí, chlapec a dívenka, se drží za ruce a volně kráčejí tím bezčasovým polednem na cestě k ranným zásnubám.

Vtom se odněkud vynoří dva vojíni, ve stejnokrojích bledí jako mladí duchové chycení do pasti reality. Vystoupím z vozu a jdu za nimi po Hlavní třídě až ke stánku s časopisy na rohu ulice. Téměř naproti přes ulici je nerozsvícený neonový štít kavárny „U Toma“: PIVO OD ČEPU. PIVO S PĚNOU. OKUSTE NAŠE SPECIÁLNÍ SPAGHETTI.

Vojáčkové si znalecky prohlížejí stojany se zábavnými knížkami. Nakonec si jich každý vybere asi půl tuctu, zaplatí a jdou.

„Mlíčňáci!“ povykuje příručí, šedovlasý chlapík s kouřovými skly na brýlích. „Voni to dneska odváděj ještě v plínkách! Rovnou vod kolíbky do hrobu. To když já sloužil v Americkým expedičním sboru…“

Mumlám něco na souhlas, stojím u okna a vyhlížím ven. Tomova kavárna má zřejmě pestrý okruh zákazníků. Vcházejí a vycházejí dobře padnoucí obleky, montérky, sportovní košile, rozhalenky a svetry. Ženy v pestrých plátěných šatech, v plážových oblecích, v kalhotách a košilích, v lehkých pláštích přes vybledlé květované hedvábí. Jsou mezi nimi i běloši, ale černošské a mexické hlavy převažují. Černobílý kostým ze žraločí kůže nikde.

„To když já byl v Americkým expedičním sboru,“ povzdechne si zasněně prodavač za pultem.

Zvednu časopis a dělám, že čtu, přitom sleduji hemžení na protější straně ulice. Po střechách aut tančí a tetelí se sluneční světlo.

Zatím už prodavač povídá otráveně: „Vašnosti, ty časopisy se nečtou, dokud nejsou zaplacený.“

Hodím mu čtvrťák a chlap je jako máslo. „Však víte, jak to je. Obchod je obchod.“

„Ovšem,“ říkám stroze, aby zas nezačal s tím Americkým expedičním sborem.

Přes zaprášené okno připomínají lidé naproti kompars v uličním výjevu z počátku barevného filmu. Průčelí budov jsou plochá a tak šeredná, že si nedovedu ani představit, jak to vypadá uvnitř. Z jedné strany sousedí Tomova kavárna se zastavárnou, kde jsou ve výkladní skříni vystaveny housle a střelné zbraně, z druhé strany je kino, polepené plakáty na film La liga de Muchachos. Dav zřejmě zrychlil krok a pak se scéna zaostří na dvoukřídlé dveře Tomovy kavárny. Z těch právě vychází světlá černošská dívka: rovné černé vlasy a černobílý kostým. Na okraji se zastavuje a pak míří k jihu.

„Nechal jste si tady knihu!“ volá za mnou prodavač.

Než dívka dorazí na křižovatku ulice Hidalgo a Hlavní třídy, jsem napůl přes ulici. Zahýbá doleva, dělá krátké rychlé kroky. Namaštěné vlasy se jí v slunci lesknou. Teď prošla metr od mého kombi. Vklouznu za volant a spustím motor.

Lucy se nese jako vévodkyně. Boky se jí od útlého stonku pasu pohybují jako perly a holé opálené nohy pod kostkovanou sukní pracují jedna báseň. Nechávám ji projít zbytek ulice, pak ji po chvilkách sleduji od parkoviště k parkovišti. V druhé ulici zastavuji před dřevěným budhistickým chrámem. Ve třetí u kulečníkové haly, kde se nad zelenými stoly ohánějí tágy černí, mexičtí i asijští mládenci. Ve čtvrté pak u školy z červených cihel v žluté poušti hřiště. Lucy kráčí pořád dál směrem na východ.

Tam už je vozovka horší, rozbitý asfalt přechází v štěrkovou silnici a chodník končí. Dívka se opatrně proplétá mezi dětmi, které tu běhají, posedávají na bobku nebo se válejí v prachu, míjí domy, jež mají okna záplatovaná lepenkou a zjizvené, oprýskané nebo vůbec žádné dveře. V tom ostrém světle je v nuznosti baráků jako ve tvářích starců na slunci jakási strohá jasnost či krása. Střechy se propadají a zdi se naklánějí s jakousi lidskou odevzdaností a navíc mají hlasy: hlasy svárlivé a klepavé a zpěvavé. Děti hrají v prachu bojové hry.

U dvanácté křižovatky Lucy ulici Hidalgo opouští a kolem zeleného prkenného plotu baseballového hřiště míří na sever. V ulici těsně před hlavní třídou znovu zahýbá na východ, tentokrát do jiné ulice. Ta už má dlážděnou vozovku a chodníky, dobře udržované domky mají v průčelí zelené trávníčky, bílé dřevěné pažení a štuku. Zajíždím s vozem za roh, zpola skrytý přistřiženým živým plotem, který lemuje rohovou parcelu. Jméno ulice je namalováno bílou barvou na chodníku: MASON STREET.

Asi uprostřed ve vjezdové uličce pod pepřovníky před bílou přízemní vilkou stojí zelený vybledlý dvousedadlový ford. Zrovna jej hadicí stříká mladý černoch v žlutých plavkách. Je velmi rozložitý a vypadá silácky. I z té vzdálenosti na půl ulice vidím, jak se mu na vlhkých pažích blýskají svaly. Dívka zatím přešla ulici a míří k němu. Jde pomaleji a ladněji než předtím.

Mladík ji zahlédne, usměje se a švihne po ní proudem z hadice. Dívka se vyhne, zapomene na důstojnost a rozběhne se k němu. Hoch se smíchem pustí vodu rovnou do koruny stromu; jakýsi proud viditelného, smíchu, který ke mně doléhá s půlvteřinovým zpožděním. Ona si skopne boty a běhá kolem vozu, krok před miniaturním deštěm. On hadici pustí a žene se za ní.

Ona se znovu objeví na mé straně a popadne hadici. Hoch zatím oběhl auto a dívka mu ten bílý proud otočí plnou silou do obličeje. Mokrý a rozesmátý běží dál a hadici jí vykroutí. A jejich smích splyne.

Tváří v tvář na zeleném trávníku se drží za paže. Smích náhle umlká. Pepřovník je obestřel zeleným tichem. Voda z hadice bublá v trávě jako zřídlo.

Vtom bouchnou dveře. Ke mně jejich zpožděný náraz dolehne jako vzdálená rána sekyrou. Milenci od sebe odskočí. Z vchodu bílého domku se vynoří zavalitá černoška. Stojí tam, ruce založené v bok, velkou zástěru na břiše, a mlčky je pozoruje. Alespoň není vidět, že by se jí pohybovaly rty.

Chlapec zatím popadl kus kůže a začal leštit vrch karosérie, jako by chtěl smýt všechny hříchy světa. Dívka se shýbá pro boty: tváří se náramně soustředěně, jako by je už bůhvíjak dlouho po všech koutech hledala. Přejde kolem mladíka ani hlavu neotočí, a zmizí za rohem domu. Tlustá černoška za sebou tiše zavírá skleněné dveře a vrací se domů.

Kapitola třetí

Objel jsem tři čtvrtiny ulice, vůz jsem nechal stát kousek od příčné ulice a do Masonovy jsem vešel z druhého konce a po svých. Pod pepřovníkem ještě pořád leštil auto ten černý hoch. Když jsem přecházel přes ulici, jen po mně mrkl, jinak mi vůbec nevěnoval pozornost.

Jeho dům byl pátý na severní straně ulice. Otevřel jsem bílou železnou branku třetího domku. Štukovaná přízemní vilka a na ní jako veliké kovové péro za kloboukem televizní anténa. Vytáhl jsem z náprsní tašky černý notes a tužku a zaklepal na skleněné dveře.

Vnitřní dveře se o pár centimetrů pootevřely a ve škvíře se objevila vyzáblá žlutá tvář černocha ve středních letech. „Co si přejete?“ Pak se rty sevřely a stáhly přes zuby.

Otevřel jsem notes a nad ním jsem držel přichystanou tužku. „Moje firma dělá celostátní průzkum.“

„Nic nepotřebujeme.“ Ústa se zavřela a za nimi dveře.

U sousedního domu měli dveře otevřené. Bylo vidět rovnou do obývacího pokoje přecpaného starým nábytkem značky Grand. Když jsem zaklepal, nábytek se rozdrnčel o zeď.

Mládenec pod pepřovníkem zrovna leštil stupátko a zvedl oči. „Jen jděte klidně dovnitř! Ta vás ráda uvidí. Ona si Tetička na návštěvy potrpí. Pane,“ dodal jako uvážlivý dovětek a otočil ke mně rozložitá záda.

Odkudsi zezadu promluvil hlas paní domu. Starý a vyšeptalý, ale měl určitou nosnost, zpěvnost řeklo by se. „To jsi ty, Holly? Ne, Holly to ještě nemůže být. Ale pojďte dál – host do domu, Bůh do domu! Určitě jste některej můj známej; já teď ven nemůžu, tak choděj za mnou sem. Jen pojďte dál!“

Hlas mluvil pořád dál, slova spolu lahodně splývala jako vždycky u černochů z hlubokého Jihu. Sledoval jsem jej jako rozmotávající se klubíčko přes obývací pokoj a krátkou chodbičkou až přes kuchyň do přístěnku. „Donedávna jsem ještě přijímala návštěvy v obývacím pokoji. Jenže onehdá mi pan dochtor přikázal, vy si teď, matko, pěkně zůstaňte v posteli, s vařením si už dejte pokoj, ať se teď o vás stará Holly. A tak tu takhle líhám.“

Pokoj to byl malý a holý, osvětlený a větraný jediným oknem. To bylo zrovna otevřené. Hlas vycházel z postele u okna. Podepřena polštáři o javorovou pelesť se usmívala černá stařenka. Propadlá svislá tvář, oči veliké jako lucerny, a mezi usměvavými modrými rty se odvíjela niť hovoru:

„Mám prý to ale štěstí, povídá tuhle pan dochtor, že mám ty klouby od toho regma načisto ztuhlý, jinak bych si nedala pokoj a běhala jako dřív, a to by mi dozajista vypovědělo srdíčko. A já mu na to, vy jste takovej Jobův utěšitel, co je mi platný, že mi srdce poklape dál jako ty hodiny, co nechtěj ukazovat čas, když člověk nemůže vstát a vařit. Na to on, že prý jsem ještě z tý umíněný generace, a já vám se mu vysmála do obličeje, holt neudržela jsem se. Dochtůrek je můj dobrý známý, ať si říká co říká, já na něj stejně nedám. Vy jste taky dochtor, chlapče?“

Veliké oči se rozzářily a modré rty se na mě usmívaly. Hrozně nerad lžu, když se mi do práce plete lidský živel. Ale zalhal jsem si: „Děláme zrovna průzkum, kolik lidí poslouchá v jižní Kalifornii rozhlas. Vy, jak vidím, máte taky rádio.“

Mezi lůžkem a stěnou stálo totiž malé rádio z imitace slonoviny.

„To víte, že jo.“ Znělo to zklamaně. Bezkrevný ochmýřený horní ret se svraštil v řadu svislých vrásek.

„A hraje vám?“

„Bodejť by nehrálo!“ Otázka jí pozvedla náladu, alespoň zas měla o čem mluvit. „Přece bych tu neskladovala rádio, které nehraje! Poslouchám ráno, v poledne i večer, zrovna před chvilkou, než jste zaklepal, jsem to vypnula. A až odejdete, tak si ho pustím zas. Ale nemusíte spěchat. Jen pojďte dál a posaďte se! Ráda poznávám nový lidi.“

Usedl jsem do houpacího křesla v nohách postele, jiná židle tam nebyla. Odtamtud jsem měl výhled na boční zeď sousedního bílého domku, vzadu měl otevřeně okno do kuchyně.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Lew Archer.“

„Lew Archer.“ Opakovala to zvolna, jako nějakou působivou básničku. „To je ale pěkný meno, moc pěkný. Já se jmenuju Jonesová, po nebožtíku mužovi. Všichni mi tu ale říkaj ‚Tetička‘. Mám tři vdaný dcery a čtyři syny, jsou ve Filadelfii a v Chicagu. Dvanáct vnoučat, šest pravnoučátek a další na cestě. Vidíte ty podobenky?“ Nad rádiem byla stěna ohmatanými fotografiemi jen poseta. „Jen si trochu poseďte, určitě se vám uleví. A tenhleten průzkum, chlapče, hodně-li to nese?“

„Ani moc ne.“

„Oblečenej jste ale pěkně, to se jeden dobře cítí.“

„Tohle je jen na přechodnou dobu. Chtěl jsem se zeptat, co vaši sousedi, ti taky mají rádio? Tuhle z vašeho souseda jsem odpověď nevypáčil.“

„Aha, starej Toby. To je takovej bručoun. Ti mají rádio a taky televizi.“ V jejím povzdechu zazněla závist i rezignace. „Tomu vám patří půl ulice výnosných realit dole na Hidalgu.“

Udělal jsem si do notesu bezvýznamnou poznámku. „A co ti na druhé straně?“

„Annie Norrisová, ta ne. Já vám bývala zrovna tak pobožná jako Annie Norrisová, dokud jsem se mohla volně pohybovat, tak paličatá jako Annie jsem ale jakživo nebyla. V troše tý rozhlasový hudby jsem jakživo neviděla nic špatnýho. Ta vám toho svýho kluka ani do kina nepouštěla, a já jí dycky říkávala, takovýho mládence můžou potkat horší věci než trochu toho nevinnýho povyražení. Horší věci se mohly stát a taky staly.“ Odmlčela se. Její sukovitá ruka se jen s námahou zvedla z pokrývky, kterou měla přehozenou přes kolena. „My o vlku. Slyšíte?“

Prudkým trhnutím zvedla a sklonila celé tělo a otočila se k oknu. Vedle v domě se zrovna dvě ženské hádaly.

„To se zas pustila do tý svý nájemnice. Poslouchejte!“

Jeden hlas byl hluboký alt, snadno se dal přisoudit tlusté černošce. Z toho, co říkala, jsem zachytil jen útržky: „Poslechněte, vy jedna… pryč z mýho domu… dělat mi voči na syna… vypadněte… můj syn.“

Ten druhý hlas byl soprán, strachem a vztekem až vřeštivý. „To já ne! To je lež! A pokoj jste mi pronajala na měsíc –“

Do toho jako příboj hluboký hlas: „Ven! Spakujte se a táhněte! Za ty dny, co zbývají, dostanete peníze zpátky! Aspoň si za ně koupíte chlast, slečno Championová!“

Vtom zas prudce bouchla branka a uvnitř se ozval hochův hlas: „Co se to tady děje? Mami, Lucy mi nech na pokoji!“

„Ty se do toho nepleť! Tobě po tom nic není. Slečna Championová odchází a basta!“

„Přece ji takhle nemůžeš vyhodit!“ Chlapec hovořil vysokým dotčeným tónem. „Vždyť má zaplacíno do konce měsíce!“

„Na to jí kašlu, jen ať táhne! A ty, Alexi, marš do svýho pokoje! Co by si tak pomyslil táta, slyšet tě takhle mluvit s mámou!“

„Jen maminku poslechni,“ dívka na to. „Já tady stejně nezůstanu – po těch narážkách!“

„Narážkách?!“ Starší žena vpravila do výrazu uštěpačný přídech. „Co já tu, slečno Championová, řikám, jsou fakta, a nejsou to jediný fakta! S tím dalším si před Alexem ani špinit hubu nechci –“

„S čím dalším?“

„Však vy dobře víte. K takovejm věcem, na jaký ste ho včera večer použila vy, jsem já svůj čistej pokojík nepropučila! Včera večer jste u sebe v pokoji měla mužskýho a jen se z toho nevykrucujte!“

Pokud Lucy vůbec hlesla, nebylo to slyšet. Zničehonic se paní Norrisová zjevila v kuchyni u okna. Uhnout jí ze zorného pole už nebyl čas; naštěstí však nezvedla oči. Obličej měla jako z kamene. Okno zabouchla a prudce strhla žaluzii.

Stařena, zadýchaná a usměvavá, se překulila zpátky do podušek. „Heleme se! Annie zřejmě přišla o nájemnici. To si mohla nechat sloužit, že z toho nic kalýho nevzejde, pronajmout pokoj takovýmu mladýmu stvoření, tý Lucy, když má v domě dospělýho urostlýho mládence.“ A s upřímností velmi starých lidí, kteří už nemají co ztratit leda ten bídný život, dodala: „Jemináčku, to ona opravdu pude, tak už žádný hádky neuslyšíme!“

Vstal jsem a dotkl se flanelu na babčině rameni. „Moc mě těší, že jsem vás poznal, Tetičko.“

„Mne taky, chlapče. A ať si seženeš lepší práci než tohleto pobíhavý zaměstnání. To já znám, to je prevít na nohy! Nadarmo jsem celej život nedělala kuchařku ve velkejch domácnostech. Na nohy si, hochu, dbej…“ A hlas mě provázel ven a vytrácel se jako do nekonečna spřádaná pavučina.

Vrátil jsem se k vozu a popojel o několik metrů, až se odtamtud dal sledovat Norrisův barák. Při svém zaměstnání se opravdu hodně naběhám a najezdím, ale hlavně nasedím a načekám. Pod střechou auta bylo horko, ale skrýt jsem se tam musel. Vteřiny se jako řady horkých lesklých grošů zvolna vršily v minuty.

Podle hodin na rozvodné desce – náhodou zrovna šly – vjel ve dvě hodiny do Masonovy ulice z druhého konce žlutý taxík. Před Norrisovými zpomalil a zahoukal, pak zahnul na příjezdovou cestičku za fordku a zacouval až k chodníku. S krabicí na šaty pod paží a s kloboukem na hlavě tamtudy prošla Lucy Championová. Za ní, teď už oblečený, nesl Alex Norris dva stejné šedé kufry. Řidič je uložil do prostoru pro zavazadla a Lucy, zjevně nerada a jaksi neohrabaně, si nasedla dozadu, Alex Norris hleděl za taxíkem, dokud mu nezmizel z očí. Od vchodu ho sledovala matka.

Projel jsem kolem nich s hlavou odvrácenou a dal se za taxíkem na Hidalgo a potom k jihu na Hlavní třídu. Tamtudy se totiž jezdí na nádraží a já napolo čekal, že Lucy odjede vlakem. Její taxík zahnul na kruhovité prostranství před nádražím a ji i se zavazadly vyložil na nástupišti. Já zaparkoval za ním a zamířil k zadnímu vchodu do čekárny. V témž okamžiku Lucy vyšla. Obličej měla silně napudrovaný a vlasy zastrčené pod klobouk. Ani na mě nepohlédla, kráčela na druhý konec budovy k stanovišti taxíků a do jednoho z nich, černobílého, nastoupila. Než jí řidič vyzvedl z nástupiště zavazadla, já se s vozem otočil.

Černobílý taxík se dal na sever po Hlavní třídě k dálnici, potom na západ po dálnici o dvě ulice dál. Zpomalil a zahnul prudce doleva pod nápis z celtoviny napjatý mezi dvěma sloupy: MOTEL MOUNTVIEW a ZÁJEZDNÍ KOLONIE. Projel jsem kolem, na nejbližší křižovatce jsem obrátil o sto osmdesát stupňů a vrátil se ještě včas, abych zahlédl černobílý taxík odjíždět vzadu prázdný.

Kousek od celtového štítu jsem zaparkoval a sklouzl na druhou stranu sedadla. Motel Mountview a zájezdní kolonie stály v společensky špatně zapsaných místech mezi dálnicí a železniční tratí. Vyhlídka na hory z něho byla asi taková jako z každé budovy v Bella City. Drátěným plotem, k němuž se chabě vinula vinná réva, bylo vidět dvacet až třicet vozů, které na tom uprášeném dvoře ležely jako na souš vyvržené velryby. Kolem nich a pod nimi si hráli děti a psi. Blízkou stranu dvora zpola uzavírala budova ve tvaru L, vystavěná z betonových panelů. Do nich bylo proraženo dvanáctero oken a dvanáctero dveří. Na prvních dveřích byl nápis RECEPCE. Na jejím nízkém betonovém zápraží stála Lucyina zavazadla.

Vtom vyšla Lucy a za ní tlusťoch v rozhalence. Chopil se jejích zavazadel a doprovázel ji k sedmým dveřím, přímo v rohu. I na tu dálku vypadala dívka strnulá napětím. Tlusťoch otevřel dveře a oba vešli dovnitř.

Zajel jsem do dvora a zaparkoval před recepcí. Byl to bezútěšný kamrlík, přepažený nenatřeným dřevěným pultem. U dveří stála roztřepená, hrubým plátnem potažená lenoška. Na druhé straně pultu byl psací stůl s rolovací vrchní deskou, přecpaný papíry, pak neustlané polní lůžko, elektrický vařič plný kávové usazeniny, a všude kolem to čpělo kyselým kávovým puchem. Umouněná vizitka přilepená páskou k horní desce pultu hlásala: Právo výběru zákaznictva vyhrazeno.

Kapitola čtvrtá

Tlusťoch se vrátil do kanceláře. Břicho pod rozhalenkou se mu dmulo a klesalo. Předloktí měl poznamenaná modrým tetováním, připomínalo značky na hovězích kýtách. To na pravé paži hlásalo: Miluji Tě, Ethel. Jeho očka hlásala: Nemiluju nikoho.

„Máte něco volného?“

„Nedělejte si legraci! Právě volnýho máme až moc.“ Rozhlédl se po vrátnici, jako by tušil, že něco nehraje, jenže přesně nevěděl kde. „Přejete si pokoj?“

„Třeba šestku, je-li volná.“

„Ta zrovna ne.“

„A co osmička?“

„Můžete ji mít.“

Z psacího stolu vyštrachal přihlašovací formulář a přes pult mi ho postrčil. „Na cestách?“

„Mhm.“ Podepsal jsem se nečitelně, číslo řidičského průkazu a bydliště jsem neuvedl. „To je dnes ale vedro.“

„To ještě nic není.“ Obranný tón jen zdůraznil jeho astmatické chrčení. „Je sotva sto Fahrenheita. To jste tu měl bejt kolem prvního. Setsakra blízko k sto deseti jsme tady měli. Právě proto houfy turistů raděj sedí doma. Máte to jednolůžkový a za dva a půl.“

Dal jsem mu peníze a požádal, smím-li si zatelefonovat.

„Meziměstsky?“ zasupěl podezíravě.

„Jen místně. Ale beze svědků, prosím.“

Vytáhl zpod pultu telefon a vyšoural se ven, skleněné dveře za ním prudce zabouchly. Vytočil jsem číslo Misijního hotelu. Jen jsem dostal spojení, ozvala se Una.

„Kdo tam?“

„Tady je Archer, hovořím z hotelu Mountview. Před malou chvílí se tu Lucy Championová ubytovala. Její bytná, barevná žena, nějaká Norrisová, jí dala vyhazov.“

„Kdepak je ten motel?“

„Na dálnici, dvě ulice na západ od Hlavní třídy. Má pokoj číslo sedm.“

„Dobrá, výborně!“ Hlas jí stoupal. „Nespouštějte ji z očí! Já si tam za ní zajedu. Promluvím s ní a chci vědět, kam potom půjde.“

Zavěsila. Nastěhoval jsem se do osmičky: příruční kufr jsem si postavil doprostřed na otřepaný koberec a sako si pověsil na drátěný věšák do překližkové skříně. Přes postel byl zelený přehoz, ale tu ekonomickou depresi uprostřed zakrýt nestačil. Postavil jsem si obyčejnou židli k přednímu oknu, usedl a zapálil si cigaretu.

Z okna, jsem přes vnitřní úhel zastavěného L viděl na Lucyiny dveře a okno. Dveře byly zavřené, zelenou roletu v okně měla staženou. Kouř z cigarety mi stoupal nehybným vzduchem nad hlavou až k žlutému sádrovému stropu. Za zděnou příčkou vedle v pokoji – na devítce – zasténala žena.

Ozval se mužský hlas. „Je ti něco? Bolí to?“

„Nemluv!“

„Já myslel, že ti něco je.“

„Drž hubu! Mně nic není.“

„Já myslel, že jsem ti něco udělal.“

„Nemluv! Nemluv! Nemluv!“

Cigareta mi hořkla v ústech jako zetlelá tráva. Zdusil jsem ji o pokličku ke kávové konvici, kterou tam nechali místo popelníku, a dumal, co za lidi tam na té železné posteli líhává, ať každý sám či ve dvou, a civí do žlutého stropu. V koutech po nich zbyla špína a do stěn natáhl jejich pach. Kolikrát už sem přiharcovali ze všech koutů Ameriky, aby civěli do stropu, váleli se v železné posteli a hmatali po stěnách, až tam po sobě nechali nezahladitelné stopy?

Přešel jsem k příčce, která oddělovala můj pokoj od toho, kde byla Lucy. Děvče tam vzlykalo. Po chvíli si cosi řekla, znělo to jako „To ne!“ A o něco málo později: „Co si jenom počnu?“

Takhle vzdychat a vzlykat, co si počnu, to dělají lidi napořád. Ale i tak se to těžko poslouchalo. Vrátil jsem se tedy na židli u okna a sledoval dveře, namlouvaje si, že o tom, co se děje za nimi, nemám ani potuchy.

Vtom jako zjevení stanula u dveří Una. Narkotický přelud. Měla na sobě kalhoty s lehvartími skvrnami a žlutou hedvábnou košili. Ke dveřím se nahnula jako dychtivá zápasnice a dvakrát zabušila hřbetem pravé pěsti.

Lucy přišla otevřít. Založené hnědé ruce jí vylétly k ústům a zaklesly se do dolního rtu. Una vpadla do pokoje jako malý, lesklý, křiklavě pomalovaný obléhací beran a Lucy mi vypadla ze zorného úhlu. Jen její podpatky jsem slyšel vrávoravě ťukat o podlahu. Zaujal jsem místo u příčky.

„Posaďte se!“ řekla bryskně Una. „Ne, vy si sedněte na postel! Na židli si sednu já. Tak co, Lucy? Jak se vám vede?“

„Já s váma mluvit nebudu,“ Lucyin hlas mohl znít hebce a lahodně, nebýt toho, že jí strachy přeskakoval.

„Není třeba se vzrušovat.“

„Však já se nevzrušuju. Co dělám, je moje věc. Vám do toho nic není!“

„To bych neřekla. Tak a co všechno je ta vaše věc?“

„Hledám si místo, slušné místo. Něco si našetřím a pak se vrátím domů. Říkám vám to, třeba vám po tom nic není.“

„No to je mi pěkný, Lucy. Protože do Detroitu se vracet nebudeš, dnes ani nikdy jindy.“

„Vy mi nezabráníte!“

Chvíli bylo ticho. „To ne, zabránit ti nemůžu. Ale jedno ti povím. Až budeš vystupovat z vlaku, budeš tam mít uchystáno přivítání. Nadarmo si s Detroitem každý den netelefonuju.“

Další ticho, tentokrát delší.

„Tak vidíš, Lucy. Z toho Detroitu nic nebude. Víš, co bys měla podle mého udělat? Měla by ses k nám vrátit.“

Lucy velmi zhluboka vydechla. „Ne, to nejde.“

„Ále ano. Pěkně se k nám vrátíš a bude. Bude to tak jistější pro tebe, jistější pro nás, jistější pro všechny.“ Unin vysoký hlas zněl pojednou na oko jemně: „Já ti, drahá, povím, jak to vlastně je. Takhle tě nechat volně pobíhat jako dosud, to prostě nejde. Ještě se ti něco stane, potká tě něco zlýho, anebo třeba v nesprávný společnosti kapánek přebereš a začneš breptat. Však já vás holky znám. Breptalky, jedna jako druhá.“

„Já ale ne,“ bránilo se děvče. „Já jakživ breptat nebudu, na mou duši, že ne! Jenom mě prosím vás nechte jako dosud, já si budu hledět svýho. Prosím vás!“

„Já zas mám závazek vůči bratrovi. Já bych ti, Lucy, ráda dala pokoj. Jen když budeš ochotna jít nám na ruku.“

„Copak jsem nešla vždycky na ruku, než se to stalo?“

„Bodejť že jo. Lucy, pověz mi, kde je ta ženská! Pak ti dám pokoj, nebo se můžeš vrátit k nám a mít dvakrát tolik. My ti věříme. To jí nedůvěřujeme, však víš. Je tady ve městě?“

„Nevím,“ řekla Lucy.

„Ty víš, že je tady v Bella City. Tak mi řekni kde! Stačí slovo a vysázím ti tisíc dolarů. Dělej, Lucy! Řekni mi to!“

„Nevím.“

„Vysázím ti tisíc dolarů,“ opakovala Una, „mám je tady s sebou.“

„Já vaše peníze nechci,“ bránila se Lucy. „Stejně nevím, kde je.“

„Je tady v Bella City?“

„Nevím, milostpaní. Ona mě sem dovezla a odjela. Jak to mám vědět, kam měla namířeno? Mně nikdy nic neříkala.“

„To je divné, já měla za to, že ti jako své důvěrnici vždycky všechno řekne.“ Příkře a s náhlou změnou tempa vyhrkla: „Byl zle zraněn?“

„Ano – chci říct, nevím.“

„Kde je? Tady v Bella City?“

„Nevím, milostpaní.“ Lucyin hlas poklesl v bezduchý jednotvárný tón.

„Je mrtev?“

„Milostpaní, já vám vůbec nerozumím.“

„Ty lhářko prolhaná!“ vyštěkla Una.

Něco plesklo. Zaskřípěla židle. Kdosi jednou, a to hlasitě, škytl.

„Vy na mě, slečno Uno, nešahejte, jo?“ Tlak okolností vrhl Lucy zpět do nevrle pasivní rezistence a zastřel jí řeč. „Od vás si nic líbit nenechám. Zavolám po-policii.“

„Promiň, drahá! Nechtěla jsem tě uhodit. Však víš, jaká jsem, když to do mě vjede.“ Unin hlas byl předstíranou starostlivostí až lichometný. „Bolí to?“

„Nebolí. Od vás by mě to nikdy nebolelo. Jen za mnou nedolézejte! Jděte pryč a mě nechte být!“

„Pročpak?“

„Protože ze mne stejně nic nedostanete!“

„Kolik chceš, milá drahá, z tohohle vytlouct?“

„A neříkejte mi ‚milá‘! Pro vás žádná milá nejsem.“

„Pět tisíc dolarů?“

„Od vás bych peníze nikdy nevzala!“

„Na negerskou holku, která se nemohla uchytit, až u mě, si nějak moc foukáš!“

„Jen mi nenadávejte do negrů! A tu vaši práci si můžete strčit, však víte kam! K vám se nevrátím, i kdybych měla umřít hlady.“

„To se ti ještě může stát,“ řekla povzbudivě Una. „Kdybys aspoň chtěla hlady chcípnout!“

Bylo slyšet, jak pochoduje ke dveřím, a pak za ní bouchly. V pokoji se rozhostilo hluché ticho. Potom jsem zaslechl šourání, nakonec zavrzaly matrace a ozval se další hluboký vzdech. Vrátil jsem se k oknu. Do očí mi blýsklo jasné modré nebe. U vchodu právě nastupovala Una do taxíku. Taxík odjel.

O dvě cigarety později vyšla Lucy z pokoje a klíčem s mosazným přívěskem za sebou zamkla. Na betonovém zápraží na okamžik zaváhala: sbírala odvahu jako nezkušený skokan, než se vrhne do kruté prázdnoty nad vodou. Hustý pudr se jí lepil na obličej jako cukrová poleva, nedokonale maskoval jeho temnou barvu a zoufalost. Oblečena byla stejně jako předtím, její tělo však teď vypadalo jaksi měkčí a ženštější.

Vyšla z hotelu a po ohbí dálnice zahnula doprava. Já se dal pěšky za ní. Kráčela rychle a nejistě, div že před nějakou tou drožkou neupadla. Postupně nabyla její chůze jistého, cílevědomého rytmu. Hned u prvních světel přešla na druhou stranu dálnice.

Předešel jsem ji a zahnul do prvního krámu. Náhodou to bylo veliké zelinářství. Zády k ulici, skloněn nad bednou pomerančů, jsem na chodníku zaslechl její podpatky a ucítil, jak o mne jako studené pírko zavadil její stín.

Kapitola pátá

Octla se v ulici sousedící s Hlavní třídou a táhnoucí se na západ rovnoběžně s ní. Asfalt tam byl samá díra a lemovalo jej to, co se už na Hlavní třídu nevešlo: rádioopravny, správkárny bot, čalouníci, hubiči domácí havěti a podřadné vyvařovny. Mezi krámy přežilo pár starých činžáků a penziónů.

Lucy se zastavila před domem ve třetím bloku a rozhlédla se na obě strany. Já čekal sto metrů za ní na rohu u autobusové zastávky. Vtom jako když ji něco popadne, prudce přeběhla dvůr a vyběhla po schodech na verandu. I já jsem znovu vykročil.

Dům, do něhož vešla, se nepřítomně a starobyle nakláněl mezi čistírnou matrací a holičským krámkem s jediným křeslem. Měl tři patra a prapodivné štíty; zřejmě ho vystavěli v době, kdy ještě nevynalezli kalifornskou architekturu. Bíle natřené okenní tabule v přízemí civěly do slunce jako slepcovy začouzené brýle. U dvojitých dveří bylo na desce velikými černými písmeny napsáno MUDr. SAMUEL BENNING. Na vizitce bylo anglicky a španělsky: Zazvoňte a vstupte! Poslechl jsem.

Vzduch ve dvoraně, to byla řídká špitálská polévka, samé puchy z vaření a antiseptik a k tomu přítmí. Z něho proti mě vyplula nějaká tvář. Byl to obličej vysokého statného muže, příliš ostrý a agresivní. Instinktivně jsem couvnul, jenže pak vidím, že to na mě zírá vlastní obličej: odrážel se v kalném skle zasazeném do uprášených kudrlinek nástěnného zrcadla.

Na konci padal dveřmi do chodby proud světla. Těmi teď prošla tmavovlasá žena. Na sobě měla šedou proužkovanou uniformu pomocné ošetřovatelky a byla jaksi macatě a násilnicky hezká. Na černých očích jí bylo vidět, že si je toho vědoma. „Jdete k panu doktorovi, prosím?“

„Jestli ordinuje.“

„Prosím, jděte si do čekárny! Hned se na vás podívá. Ty dveře vlevo.“

V čekárně zrovna nikdo nebyl. Místnost to byla rozlehlá, se spoustou oken, kdysi zřejmě salón panského domu. Dnes vypadala, jako když tam všechno, od roztřepeného koberce až po vysoký začouzený strop, svádí marný zápas s omšelostí. U zdí stálo několik nedávno kartounem vylepšených proutěných křesel. Stěny i podlaha byly čisté. I tak však zločin chudoby zanechal na místnosti své stopy.

Usadil jsem se v jednom z těch křesel zády ke světlu a z rozviklaného stolu jsem si vzal nějaký časopis. Časopis to byl dva roky starý, ale na zamaskování obličeje stačil. Ve vnitřní stěně na druhé straně čekárny byly dveře. Ty po chvíli otevřela vysoká bruneta v ohavném bílém stejnokroji. Kdesi o několik místností dál jsem zaslechl hlas: zdálo se, že patří Lucy, která zrovna rozčileně cosi říkala, čemu nebylo rozumět. Žena ty dveře za sebou zabouchla a přišla ke mně:

„Jdete k panu doktorovi prosím?“

Její oči měly barvu modrého páleného emailu. Před její krásou tam všechno kolem vadlo.

Zrovna jsem si v duchu říkal, jakou náhodou si ji tahle místnost zasloužila, když mě přerušila: „Říkal jste, že jdete k panu doktorovi?“

„Ano.“

„Je zrovna zaneprázdněn.“

„Na jak dlouho? Já totiž spěchám.“

„To je těžko říct.“

„Chvíli tedy počkám.“

„Prosím.“

Nápor mých zkoumavých pohledů vydržela s naprostým klidem, zřejmě byla ve svém živlu. Její krása nebyla toho druhu, že by závisela na pohybu či citu. Byla plastická a věčná jako spanilost sochy; i modré oči byly ploché a bez hloubky. Celý obličej jako by měla zmrazený novokainem.

„Jste už pacientem doktora Benninga?“

„Dosud ne.“

„Ctěné jméno prosím?“

„Larkin,“ řekl jsem nazdařbůh. „Horace Larkin.“

Zmrazený obličej se nerozehřál. Žena šla k psacímu stolu a napsala cosi na kartu. Její těsné, až nadité šaty mě znepokojovaly. Všechno mi na ní vadilo.

Vtom se prudce otevřely vnitřní dveře a v nich se zjevil plešatý pán v lékařském plášti. Maskoval jsem se časopisem, a přes okraj jsem ho pozoroval. S velikýma ušima a takřka plešatá vypadala jeho hlava jako nahá, jakoby oškubaná. V dlouhém obličeji mu matně blikaly bledé ustarané oči. Od chřípí velikého zranitelného nosu táhly hluboké brázdy hoře.

„Pojď sem!“ volal na sestru u příjmu. „Proboha, promluv s ní ty! Mně z toho jde hlava kolem.“ Říkal to překotně a vysokým hlasem, zřejmě rozčílený nebo zděšený.

Paní na něj pouze chladně zírala, hodila zrakem po mně a slova neřekla.

„Tak pojď!“ smířlivě k ní zvedl vychrtlou zarudlou ruku. „Já s ní nic nesvedu.“

Paní pokrčila rameny a prošla dveřmi kolem něho. Jeho šlachovité tělo před ní ucouvlo, jako by z ní sálal stravující žár. Vzdal jsem to a odešel.

Deset minut na to vyšla z domu Lucy. Já seděl v holírně vedle domu doktora Benninga. Přede mnou byli dva lidi, jednomu zrovna vyholovali krk, druhý si u okna četl noviny. Ten, co četl noviny, byl neforemný tlouštík v žlutohnědém saku z velbloudí srsti. Na lících i na nose mu vystávaly ruměné žíly. Když kolem okna přešla Lucy a zamířila k jihu, neznámý chvatně vstal, nasadil si umaštěný panama klobouk a skokem byl z krámu.

Sám jsem chvíli počkal a pak jsem vyšel za ním.

„Ale vždyť jsou hnedle na řadě, vašnosti!“ volal za mnou holič. Z druhé strany ulice jsem se ohlédl: holič pořád ještě stál u okna, mával břitvou a lákal mě dovnitř.

Zatím už ten člověk s žilnatým nosem a v panama klobouku dorazil na nejbližší roh a Lucy málem dohnal. Ta nás zavedla zpět na nádraží. Zrovna když tam dorazila, vyjížděl na sever osobní vlak. Lucy zůstala chvíli nehnutě stát na nástupišti, až z čoudu zbyla jen rozpadající se mlhovina na úpatích hor. Chlap ve velbloudím saku, schoulený jako polomrtvý ranec nudy za kupou beden, ji pod obloukem u šatny pozoroval.

Lucy se otočila na podpatku a vešla do nádražní budovy. Úzkým oknem pod klenbou bylo částečně vidět do čekárny. Přešel jsem k dalšímu oknu: toho člověka za bednami jsem si nevšímal, ale snažil jsem se upamatovat, kdo to je. Lucy právě stála u pokladny, v ruce zelenou bankovku.

Neznámý se přikradl ke mně; podsadité tělo se mu při tom podél zdi kroutilo, jako by mu i vzduch bránil v pohybu. A už mi položil na rameno dva měkké prsty:

„Lew Archer, n’est-ce pas?“ S tou francouzštinou se schválně jen tak pitvořil, přitom se potutelně usmíval.

„To jste si mě s někým splet!“ střásl jsem ze sebe ty prsty.

„Snad bys mě nezapřel, holenku. Já si tě pamatuju až moc živě. Byls přece svědkem obžaloby, když soudili Saddlera, a odvedls pěknej kus práce. Já zas pročesával porotu pro obhajobu. Max Heiss.“

Smekl a do čela mu padla kštice rudohnědých vlasů. Pod nimi jako dvě stopky hnědé sherry svítila chytrá zavilá očka. V jeho lehkém úsměvu byl jakýsi stydlivý půvab: dával najevo, že se pokouší zachytit mužnost skokem v běhu a doposud – ve čtyřiceti či pětačtyřiceti letech – jí nikdy zcela nedosáhl. Pokud vůbec existuje, naznačoval pochybovačně jeho úsměv.

„Heiss?“ řekl chlácholivě. „Maxfield Heiss?“

Na něho i na přelíčení se Saddlerem jsem si pamatoval. Rovněž jsem si vzpomněl, jak přišel o koncesi za to, že se v jiném přelíčení pro vraždu snažil ovlivnit budoucí porotce.

„To víš, Maxi, že tě znám. A co z toho?“

„Z toho plyne, že se přebatolíme přes ulici a já tě počastuju a třeba si popovídáme o starých časech a tak.“ Slova to byla hebká a vemlouvavá, mezi růžovými rty mu jemně praskala jako bublinky. A dech měl tak silný, že se o něj dalo opřít.

Mrkl jsem po Lucy. Zrovna byla v telefonní budce na druhém konci čekárny. Mluvila těsně do mluvítka.

„Díky, třeba jindy. Musím chytit vlak.“

„Zase mě chceš napálit. Dvě hodiny se nemusíš třást strachy, že ti ta holka ujede. Sice si koupila lístek, ale ještě dvě hodiny jí nebude nic platnej.“ Rozzářil se jako šprýmař, který mě zrovna nachytal na výbušný doutník.

Mně bylo, jako by to byl skutečně udělal. „Někdo si tu z někoho dělá dobrej den. Nemám na to náladu.“

„Heleď, nebuď takovej! Nemusíš se hned urážet.“

„Zmiz, Maxi!“

„Jak spolu můžeme udělat kšeft, když si se mnou ani nepřiťukneš?“

„Jdi pryč! Zacláníš mi.“

Obtančil mě několika valčíkovými kroky a znova mě oblažil tím svým samolibým úsměvem. „Ave atque vale, hošánku, což znamená nazdar a buď zdráv! Tady jsem ve veřejný místnosti, tak žádný vyhánění. A na tenhle případ nemáš monopol. Vsadím se, že nemáš tušení, jakýho případu ses to ujal, jen kdybys věděl, jak se věci skutečně mají. V tomhle mám před tebou náskok.“

Věděl, že na tohle mě určitě nachytá. Jeho prsty mi jako tlupa cvičených mordýřů sevřely paži:

„Lucy, to je moje sousto. Já ji vyhrál v loterii čirou zoufalou osobní odvahou. Uzavřel jsem s ní dohodu na sedm let, a zrovna když se chystám tenhle kšeft zpeněžit, ejhle, o koho nezavadím jako o tebe! To už je smůla alkoholika!“

„No ne, Maxi, ty seš hotovej řečník. Jenže kolik je na tom pravdy?“

„Nic než pravda, k tomu mi dopomáhej Bůh!“

Zvedl dlaň jako k slavnostní přísaze. „Přirozeně ne celá pravda. Celou pravdu totiž neznám ani já, ani ty. Proto si potřebujeme vyměnit názory.“

Zatím Lucy vyšla z telefonní budky. Pokaždé, když opustila uzavřený prostor, její tělo se jaksi obranně schoulilo do sebe. Usedla na lavičku, přehodila nohu přes nohu a skrčila se, jako by ji trápily žaludeční křeče.

Heiss do mě jemně šťouchl. Vlahé oči se mu leskly. Jako by mi sděloval, kdo je jeho milá. „V tomhle jsou velký prachy, to je beton.“

„Kolik?“

„Padesát kilo. S tebou bych to udělal fifty-fifty.“

„A proč?“

„Čistě ze strachu, kamaráde.“ Na rozdíl od většiny lhářů Max dovedl účinně uplatnit pravdu. „Dej mi ránu a jsem na hromadě. Střel mě a krvácím. Vylekej mě, a kde je mé sebeovládání. Já nejsem z těch odvážnejch. Proto potřebuju partnera, který takový je, takovýho, který mě v tom nenechá.“

„Nebo návnadu?“

„Fuj, jak tě to mohlo napadnout! Věř mi, tohle je přísně legální. Pětadvacet kilo hned tak legálně nesplašíš!“

„Co dál?“

„V momentě. Řek jsem, že jde o výměnu názorů. Tys mi zatím neřek ani ň. Třeba jak ti to líčila ta dáma?“

„Jaká dáma?“

„Tak teda ženská, madam, či jak chceš. Ta s tím chlapeckým mikádem a s těma diamantama. Copak si tě nenajala?“

„Ty taky víš všechno, Maxi. Jak ti potom můžu říct něco, co bys ještě nevěděl?“

„Jen to zkus! Tak jak ti to líčila?“

„Něco jako že se jí ztratily šperky. Už ani tehdy to neznělo moc přesvědčivě.“

„To mně chtěla napovídat horší žvásty. Víš, jak to servírovala mně? Ta holka prý je služka jejího zesnulýho manžela a ten prý jí na smrtelném loži cosi odkázal a ona že je vykonavatelkou poslední vůle. A dobrotivé nebe, ať prý jenom Lucy najdu a pomohu ji vyplatit, je tím povinována chudáku nebožtíku manželovi.“ Až s ošklivým důvtipem napodobil Unu a její přídech falešného citu. „Určitě si myslela, že jedná s nějakým blbečkem!“

„Kdy to bylo?“

„Tak týden. Celý ten boží týden se za tou černou holkou honím.“ Oknem hodil zavilý pohled po Lucy, na její neprůhledná záda. „Nakonec ji najdu a co se stane? Zavolám tu hodnou vykonavatelku poslední vůle, žádám o další pokyny, a ona mi dá vyhazov!“

„Co jen se to snaží ututlat, Maxi?“

„Tak co, plácneme si?“

„Přijde na to.“

„Sakra, já ti tu nabízím polovinu výtěžku z veliký transakce a ty jenom ‚přijde na to‘. Přijde na to. Já ti tu odhaluju svý nitro, a ty si jenom hraješ na chytrýho. To není mravný.“

„A těch pět talířů, ty jsou mravný?“

„Však už jsem ti řek, že jo. Darmo jsem se nespálil, už jedenkrát jsem přišel o licenci –“

„Není v tom nějaký vydírání?“

„Vůbec ne. Chceš-li slyšet holou pravdu, tohle je tak legální, až mě z toho mrazí.“

„Tak dobrá, já ti řeknu, co si myslím. Jí o Lucy vůbec nejde. Lucy je jenom návnada pro někoho jiného.“

„Ty jsi ale mudrc. Jenže víš, kdo ten někdo jiný je?“

„Ne, tu jsem dosud neobjevil.“

„Oho, ne tu.“ Usmál se jako ten, kdo je zasvěcenější. „Toho. Já mám jeho jméno a popis a všechno. A uvidíš, že nás k němu to černý kotě zavede.“

Heiss se nechal unést citem. Do důlků očí hnědých jako sherry mu vhrkly slzy, ruce si mnul, jako by si už už blahopřál. Mně to, co říkal, znělo tak vítaně, že to ani pravda být nemohla. Ale byla.

Lucy se pojednou zvedla s lavičky a zamířila k zadním dveřím čekárny. Já tam Heisse nechal stát. Zrovna když jsem zahnul za zadní roh nádražní budovy, nastupovala do zeleného sportovního forda. Za volantem seděl Alex Norris. Ford se rozjel, ještě než dvířka zabouchla.

Na stanovišti u nádraží stál jediný taxík. Řidič byl rozvalen na předním sedadle a spal. Brigadýrku měl staženou přes oči, ústa otevřená a chrápal. Koutkem oka jsem stačil zahlédnout, jak ford zahýbá na sever k dálnici.

Zatřásl jsem taxíkářem a vzbudil ho. Byl to chlapík malý a už šedivý, ale páru měl. „Pro boha živýho, jen klid! Snad nehoří!“

Ukázal jsem mu peníze. „Sledujte tamhleten ford!“

„Dobrá, dobrá. Jen klid!“

Max Heiss chtěl nasednout vedle mne. Zabouchl jsem mu dveře před nosem a taxík vyrazil. Na ulici jsme byli včas, ještě jsme stačili zahlédnout ford, jak na křižovatce s dálnicí zahýbá vlevo směrem na Los Angeles. My jsme na křižovatce chytili červenou. Trvalo věčnost, než světlo přeskočilo na zelenou. Vyřítili jsme se z města, kdekoho jsme na dálnici předjeli. Ale po zeleném fordu jako když se zem slehne.

Pět mil za okrajem města jsem taxikáři poručil, ať otočí.

„Promiňte,“ omlouval se. „Na červenou se jet nedalo. Byla tam zácpa. Ti lidi vám něco provedli?“

„Ne, nic.“

Než jsme dorazili zpátky na nádraží, byl Max Heiss pryč. To se mi hodilo. V nádražní restauraci jsem si poručil snídani – ta je vždycky jistá – a když jsem se do toho dal, zjistil jsem, že mám opravdu hlad.

Když jsem slaninu s vejci dojedl, bylo krátce po páté. Do motelu Mountview jsem se vrátil pěšky.

Kapitola šestá

Ve dveřích Lucyina pokoje visel klíč a mosazný štítek s číslem se houpal nad ním. Neodolal jsem a zaklepal. Nikdo nepřicházel otevřít. Rozhlédl jsem se po dvoře pohrouženém v ospalost a žár pozdního odpoledne. Na jeho vzdálené straně štěbetaly jako cvrčkové děti. Znovu jsem zaklepal, a když se mi ozvalo jen ticho, otočil jsem klikou a vstoupil. Skoro u nohou mi ležela Lucy. Zavřel jsem dveře a podíval se na hodinky. Pět sedmnáct.

Žaluzie v okně byla stažena. Štěrbinami padalo do pokoje šikmé světlo a částečky prachu v něm tančily tanec svatého Víta. U dveří byl na zdi vypínač: strčil jsem do něj loktem. Obklopily mě žluté stěny a div na mě nepadl strop s kruhy soustředěných stínů. Světlo v konzole na zdi svítilo rovnou nad Lucy. Papírem stíněná žárovka jí osvětlovala obličej, v tratolišti černé krve bledý jako posmrtná maska. Podříznuté hrdlo civělo do prázdna jako ústa nevýslovného žalu.

Opřel jsem se o dveře a mrzelo mě, že nejsem na druhé straně, pryč od Lucy. Jenže smrt mě k ní připoutala těsněji než každá obřadnost.

Jednu paži měla volně ležet od těla. Pod rukou se zablesklo cosi kovového. Sehnul jsem se a předmět si prohlédl. Byl to ručně zhotovený nůž se zakřivenou, asi patnáct centimetrů dlouhou střenkou a černou dřevěnou rukojetí, zdobenou vyřezávanými listy. Na střence stopy krve.

Překročil jsem Lucy a zamířil k posteli. Byla stejná jako ta v mém pokoji, jen zelený přízový přehoz byl v místech, kde předtím Lucy ležela, zmačkaný. U nohou postele stály neotevřené kufry. Abych nenechal otisky, použil jsem kapesníku a jeden kufr jsem otevřel. Načechrané a naškrobené přímo z prádelny, úhledně poskládané ošetřovatelské stejnokroje. V druhém zavazadle podobně jako v soukromé sféře rozpolceného života bylo všechno nemožně zpřeházeno. Balila zřejmě v chvatu, pletly se tam do sebe punčochy, vyprané šaty, špinavé halenky a spodní prádlo, číslo časopisu EBONY a svazek, dívčích obrázkových magazínů, a konečně zabalené do rudého hedvábného pyžama album Duka Ellingtona. Mezi pudry a krémy v boční kapse jsem našel obálku.

Adresa zněla: Slečna Lucy Championová, u pí Norrisové, Mason č. 14, Bella City; poštovní razítko na ní bylo z Detroitu ve státě Michigan, datum 9. září. Uvnitř na dopise nebylo datum ani zpáteční adresa:

Milá Lucy,

je mi moc líto, žes přišla o tu práci, už jsme si všici mysleli, že to máš jistý na celej život, jenže člověk nikdy neví, co přijde, to víš, děvče, že tě chceme zpátky, cestu si ale musíš zaplatit, na to my bohužel nemáme. Táta je zasejc bez práce a já už zas sama živím rodinu, těžko se nám vychází. Postel na spaní ti, holčičko, dycky dát můžu a najíst taky, tak jenom přijeď domů, však ono se to zas polepší. Bratr chodí do školy, moc dobře se učí a tohleto mi píše on (ahoj ségro!), doufám že na tu cestu peníze seženeš, silnicím se vyhejbej!

Matka

P.S. Jak se máš, ségro, já se mám príma, však ty víš kdo.

Dopis jsem zas uložil tam, kde jsem ho našel, a kufr zavřel. Zámek na něm hlasitě zacvakl jako konec časového signálu.

V hnízdě prachu v koutě za postelí ležela Lucyina peněženka. V ní rtěnka a od ní zbarvený kapesník, desetidolarové, pětidolarové a jednodolarové bankovky a nějaké drobné, jízdenka do Detroitu, legitimace sociálního pojištění a výstřižek z novin. Výstřižek byl tištěn starobylým písmem pod jednosloupcovým titulkem: MATKA NABÍZÍ ODMĚNU ZA ZPRÁVU O POHŘEŠOVANÉM

Arrow Beach, 8. září (Zvláštní zpráva pro Bella City Press). Vdova po Charlesi A. Singletonovi, zámožná občanka tohoto lázeňského města, vypsala dnes odměnu ve výši $ 5 000 za zprávu o současném pobytu jejího syna. Její syn Charles A. Singleton mladší zmizel totiž před týdnem 1. září večer z veřejných místností tamního hotelu. Od toho dne o něm příbuzní a známí nemají zpráv.

Singleton, absolvent harvardské university a za války poručík letectva, je střední, atleticky stavěné postavy, má hnědé kadeřavé vlasy, světlehnědé oči a zdravě růžovou plet. Když byl naposled viděn, měl na sobě šedý vlněný oblek, bílou košili, tmavě červenou kravatu a černé střevíce, bez klobouku a bez svrchníku. Pohřešovaný, syn zesnulého majora Charlese A. Singletona, je dědicem Singletonových zemědělských podniků. Jeho děd z matčiny strany byl plukovník Isaac Carlyle, jenž se oženil s Mariou Valdesovou, sestrou zakladatele valdesovských velkostatků.

Místní policie sice odmítá názor, že jde o nekalou hru, sama paní Singletonová však má obavy, že se synovi něco stalo. Okresní šerif Oscar Lanson prohlásil: „Únos je zřejmě vyloučen. Už proto, že nikdo nežádal výkupné. Pokud jde o možnost nekalé hry, jsou důkazy, že pan Singleton odejel z Arrow Beach vlastním vozem a o své újmě. Je třeba brát v úvahu, že jde o svobodného mladého muže, který rád cestuje. Nicméně činíme vše, co je v naší moci, abychom zjistili, kde se zdržuje, a jakékoliv zprávy od veřejnosti jsou proto vítány.“

Každý, kdo by měl nějaké zprávy o tom, kde se Singleton zdržuje, se vyzýval, aby se spojil s kapitánem Kennedym na policejní stanici v Arrow Beach.

Tu výzvu jsem si přečetl dvakrát, jména, časové údaje a místní údaje jsem si uložil do paměti, výstřižek jsem vrátil do peněženky a peněženku do kouta. V jistém smyslu jsem toho věděl méně než dosud, zrovna jako když vidíte něco psaného cizím jazykem a uvědomíte si, co všechno ještě neznáte. Podíval jsem se na hodinky. Pět dvacet čtyři. Od okamžiku, kdy jsem Lucy objevil, uběhlo sedm minut.

Cestou ke dveřím jsem ji musel ještě jednou překročit. Než jsem zhasl, znovu jsem si ten šedý obličej prohlédl. Odcizený, a již v tu chvíli zapadlý hluboko mimo čas, mi nepověděl nic. Pak jej pohltily stíny.

Žluté sluneční světlo bylo v hotelu mdlé a vybledlé, jako by to pozdní odpoledne trvalo už nesnesitelně dlouho. Z dálnice sem zahnul a po štěrku k vozům přejel starý automobil: v nehybném vzduchu po něm zbyl jen chabý záchvěv prachu. Počkal jsem, až se prach usadí, a pak jsem zamířil přes dvůr do kanceláře. Než jsem dorazil, zahlédl jsem, že mě od vrat sleduje Alex Norris.

Ve vyžehleném modrém obleku jako po mladším bratrovi proti mně rychle, ale nemotorně vyrazil. Vyběhl jsem mu vstříc a přikrčil se, abych jeho útoku čelil. Byl to těžký a silný mladý muž a dovedl svou váhu uplatnit. Nabral mě ramenem do bránice a v tu chvíli jsem byl na zádech na štěrku. Zvedl jsem se ze země. Pěstí zřejmě používat neuměl. Prudce jsem se rozmáchl a ranou na tělo ho skolil. Přitom mi hlavou nalítl rovnou na přední hák. Abych si šetřil kotníky a jemu obličej, sevřel jsem mu jako pákou pravou paži a odtáhl ho od sebe.

„Pusťte mě!“ vykřikl. „Čistej boj. Já vám ukážu!“

„Už jsi mi ukázal dost. Rvát se, na to jsem už moc starý. Jako Joe Louis.“

„Ten by z vás ještě duši vyrazil!“ křičel vzpurně mladík. „Pusťte mě, a já vám to udělám taky. Co jste dělal v Lucyině pokoji?“

„Něco se jí přihodilo.“

Ten můj chvat ho ohnul a znehybněl. Aby se na mě mohl podívat, musel se zkroutit stranou. Na černém čele mu stály krůpěje potu a oči měl strachem z toho, co uslyší, vytřeštěné.

„Lžete. Pusťte mě!“

„Račte se postavit a mluvit se mnou jako rozumný člověk!“

„Ne!“ Nijak přesvědčivě to však nevyznělo. Lesk v jeho očích matněl, vzápětí z toho budou slzy. Vypadá jako muž, ale je to kluk. Pustil jsem ho.

Třel strnulou paži a zvolna se napřímil. Za ním se k nám hrnul nespořádaný hlouček lidí: násilí lidi láká.

„Alexi, pojď do kanceláře!“

Naježil se. „Kdo mi má co poroučet!“

„Kolik je ti, Alexi?“

„Devatenáct, jde mi na dvacátý.“

„Měl jsi někdy nějaké nepříjemnosti?“

„Jakživ ne. Však se zeptejte matky!“

„Lucy je tvá dívka?“

„Ne dívka. My se budeme brát.“ A s patetickou bezvýznamností dodal: „Však já ženu uživím.“

„Bodejť by ne.“

Rozzářené oči mi visely na tváři, až mi z toho bylo nanic. „Stalo se snad něco? Co jste tam dělal?“

Pátral jsem v mysli, co že mě to vlastně přimělo, že jsem na Lucyiny dveře zaklepal a vešel. „Chtěl jsem s ní mluvit. Varovat ji, ať odtud odejde.“

„Však my odjíždíme ještě dnes večer. Proto tady čekám. Lucy si šla pro věci.“ Hlava se mu na ramenou otočila, jako by mu jí někdo násilně otáčel francouzským klíčem s dlouhou rukojetí, a zrak utkvěl na zavřených dveřích čísla sedm. „Proč jenom nejde ven? Udělalo se jí zle?“

„Ta už nevyjde,“ řekl jsem.

Galerie diváků se zatím trousila přes dvůr a vzrušeně i výhružně reptala. Trhl jsem dveřmi do vrátnice, Alexe jsem pustil prvního. Prošel kolem mne jako automat, jen nohy se mu hýbaly.

Chlapík, co miloval Ethel a nikoho jiného, seděl zrovna na gauči zády ke vchodu, v ruce poloprázdnou láhev coca-coly. Zvedl se, a otáčeje se po gauči, přišoural se k pultu. Měl tam na polštáři rozevřený ilustrovaný časopis a z jeho obálky němě volala o pomoc žena s obnaženými ňadry.

Zrzek na její úpění nic nedal a zeptal se: „Copak si přejete?“ Za chvíli jeho pomalé reflexy reagovaly na černého chlapce. „A co ten tady chce?“

„Potřebuji telefonovat,“ odvětil jsem.

„Místně?“

„Na policii. Znáte číslo?“

Znal ho. „Stalo se něco?“

„Na sedmičce. Však se tam běžte podívat! Dovnitř ale radši nechoďte! A ostatní tam taky nepouštějte!“

Opřel se o pult a břicho mu přetékalo přes okraj jako domácí sýr ze sáčku. „Co se stalo?“

„Však se jděte podívat! Ale napřed mi dejte ten telefon!“

Podal mi telefon a vzápětí byl u dveří a venku. Alex chtěl jít s ním. Já ho však pravou rukou držel a levou vytáčel číslo. Když zaslechl, co hlásím dozorčímu seržantovi, svalil se přes pult, naštěstí dopadl na ruce. Horní část těla se mu otřásala tlumenými vzlyky. Seržant slíbil, že ihned posílá auto. Položil jsem Alexovi ruku na záda. Hoch ucukl, jako když ho chci bodnout.

„A co tys tam venku dělal, Alexi?“

„Hleděl si svýho.“

„Čekal na Lucy?“

„Nač se ptáte, když to víte?“

„Jak dlouho jsi čekal?“

„Skoro půl hodiny. Několikrát jsem objel ulici a zase se vrátil.“

Pohlédl jsem na hodinky. Pět třicet jedna. „To tam šla asi v pět hodin?“

„Akorát tak pět bylo.“

„A šla tam sama?“

„Ano, sama.“

„A nikdo jiný tam za ní nešel?“

„Já aspoň nikoho neviděl.“

„A vyšel snad někdo od ní?“

„Vy. Vás jsem viděl.“

„Mimo mě.“

„To ne. Asi jsem zrovna objížděl ulici.“

„A ty, tys u ní nebyl?“

„Ne, prosím. Já ne.“

„Proč ne?“

„Slíbila, že se za pět minut vrátí. A kufry měla ještě sbalené.“

„Jít jsi tam ale mohl.“

„Ale já nechtěl. Lucy si to nepřála.“

„To se zas Lucy stěhovala, viď?“

„A i kdyby? V tomhle státě na to není paragraf.“

„Ty se nějak vyznáš,“ uznal jsem. „Studuješ?“

„Zrovna jsem se zapsal na universitní přípravku. Teď ale toho nechám.“

„Kvůli ženění?“

„Já už se jakživ neožením. V životě si žádnou nevezmu. Uteču a ztratím se.“ Hlava mu klesla až pod ramena a říkal to té pořezané desce na pultě.

„Budeš tu muset zůstat a zodpovědět spoustu otázek. Tak se seber!“

Hrubě jsem jím zatřásl. Neotočil se ani nepohnul. Teprve když na dálnici zaječela siréna, zvedl hlavu a rázem byl ve střehu jako zaskočená šelma.

Kapitola sedmá

Na štěrku před vrátnicí zaskřípaly brzdy černého pohotovostního vozu. Z něho vylezl tajný, došel k verandě a hned ho byl plný vchod. I v šedém plstěném klobouku, a šedém pytlovitém obleku vypadal, jako by byl u policie odjakživa – než si vysloužil ostruhy, zatýkal, pak nastudoval trestní zákoník, po nocích přecházel v zapadlých uličkách a po rozbitých vozovkách, až si tu kariéru přece jen vydupal. Jeho obličej, to byla plastická mapa života v zdejším údolí, jak ji zbrázdilo a zjizvilo padesát let slunce a nepohody.

„Poručík vyšetřovací služby Brake. To vy jste volal?“

Přisvědčil jsem. „Je na konci chodby v pokoji číslo sedm.“

„Mrtvá?!“

„Až moc.“

Vtom Alex přidušeně zasténal. Brake postoupil o krok a upřeně si ho prohlížel. „A co vy tu děláte?“

„Čekám na Lucy.“

„Na tu, co je tu mrtvá?“

„Ano, prosím.“

„To se načekáte. To vy jste ji podřezal?“

Alex se na detektiva podíval. Na ten rozložitý strom se bude těžko šplhat. To bude těžké pořízení. „Ne, prosím.“

„Syn Annie Norrisové, že?“

„Ano, prosím.“

„Co tomu matka řekne?“

Než se Alex zmohl na odpověď, obrátil se Brake na mne: „Co myslíte, podřezal ji?“

„Pochybuju. Jinak by tu přece po tom, co se stalo, nezůstával. Říká, že měli zrovna namířeno k oltáři.“

„No jo, říká.“

„Já ji nepodřezal,“ bránil se Alex. „Lucy bych vlas na hlavě nezkřivil!“ Sklesle se opíral o pult, jako by mu tělo zcela vypovědělo službu.

Vtom vstoupil tlustý zrzek a nechal za sebou zaklapnout dveře. Šinul se podél zdi a kolem pultu do svého království papírových ňader, špinavých lejster, němých výkřiků o pomoc. Při pohledu na smrt se rozpomenul na všechny své hříchy už dávno pohřbené, a tak sebou notně trhl, když naň Brake zezadu vyhrkl:

„Vy přijímáte hosty?“

„Ano, prosím.“

„Potřebuju klíč od sedmičky, vlastně všechny klíče.“

„Oba jsou prosím vydaný, pane Brake.“ Smířlivě povykročil, jako by chtěl tento nedostatek vykoupit vlastním roztřeseným tělem. „Jeden jsem jí dal, když pokoj najímala, a potom jak se vrátila, tak zas po mně chtěla náhradní. Ten druhej prej ztratila. To ho musej zaplatit, řek jsem jí –“

Vpadl jsem mu do řeči. „Klíč je ve dveřích, pane poručíku.“

„Tak co jste to neřek hned?“

Brake vyšel z místnosti a řidiče vyzval, aby pohlídal Alexe. Za prvním policejním vozem už zatím zastavil druhý. Kruh diváků se rozestoupil a opět sevřel. Za Brakem se prodral seržant. Pod jednou paží složený stativ a fotoaparát, v druhé ruce daktyloskopické nádobíčko. „Tak kdepak je mrtvola, pane poručíku?“

„Někde támhle. Ohledávače mrtvol jste volal?“

„Ten už je na cestě.“

„Půjde-li to takhle dál, tak se nám holka rozloží, než se k ní vůbec dostanem. Tak jen klid, lidičky! Uvolněte cestu!“

Dav se rozestoupil a hrnul se za nimi. Na vrátnici seděl Alex se svým strážcem na pohovce v jakési otrávené důvěrnosti. Byl to mohutný mladý policista ve stejnokroji dopravního strážníka. Vedle jeho rozložité postavy vypadal Alex ještě menší a hubenější. Alex se stáhl do sebe. Zřejmě se poprvé v životě viděl takový, jaký opravdu byl: černošský mládenec, který má opletačky s bělošským zákonem, tak zranitelný, že si sotva troufá se pohnout.

Za pultem se zrzek utěšoval zbytkem coca-coly. Sedl jsem si vedle něho.

„Rád bych měl jasno, jak to s těmi klíči vlastně bylo.“

„Snad ne vejslech!“ říhl pateticky. Z koutku úst mu hnědá tekutina stékala do červené vyrážky na bradě.

„Vy mi to nebudete věřit, já vypadám jako zdravě stavěnej, jenže mám slabý nervy. Z toho je vidět, že pořád ještě jsem částečnej válečnej invalida. Takový křížový vyslýchání, to je na mě mor. A poručík na mě zahlížel, jako bych ji voddělal já.“ Ohrnul rty jako vypasený nemohoucí debil.

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Muselo bejt kolem pátý. Já zrovna na hodiny nekoukal.“

„A říkáte, že chtěla další klíč?“

„To chtěla. A tak jsem se jí zeptal, kam se poděl ten původní. Nejspíš prej ho ztratila. Já na to, teda bude padesát centů navíc, a vona to na místě zacvakla. A že prej odchází. Jak já moh tušit, že má rande se smrtí?“

„Vypadala rozrušeně?“

„To nevím. Nějak moc jsem si jí nevšímal. To spíš já měl bejt rozrušenej. Na to, aby se nechala podřezat, nemusela zrovna k nám. Jo, támhle na Hidalgo jí to udělaj třeba každý den v týdnu.“

„Vám tím jenom zavařila,“ litoval jsem ho, „byla to od ní bezohlednost.“

„To máte sakra pravdu.“ V hrdle mu krvácela a tepala sebelítost, kterou nic nevypálí ani nevyleptá. „Jak já moh vědět, že se vydává za bělošku? Že mi její krev zaneřádí celou podlahu. Kdo to teď bude uklízet? Zase já.“

Na druhé straně pultu seděl Alex se svým strážcem. Vidět mu bylo jen temeno hlavy, ale slyšel jsem, jak dýchá.

„A když ta dívka odešla k sobě do pokoje, šel tam za ní ještě někdo?“

„Co sem si všim, tak ne. Já to pořád tak nesleduju. Tady je to jako na rynku.“ Ten obrat se mu zalíbil, proto hned opakoval: „Jak na rynku.“

„Sám jste tedy nikoho neviděl?“

„Ne. Já seděl tuhle a zabíjel čas. Dyž vono to tady je jak na rynku.“ Trochu ho vyburcoval záblesk zlosti. „Takhle toho grázla dostat do rukou, co to všechno spískal a zasvinil mi tu podlahu –“

„Vy myslíte, že to byl muž?“

„Kdopak to tvrdí?“

„Však jste říkal ‚grázla‘!“

„To já jen tak. Koneckonců, pročpak by ženská podřezávala ženskou?“ Naklonil se ke mně a teatrálně zašeptal: „Jestli chcete mý poctivý mínění, tak to udělal ten mladej zajíc. Takovej podřízne holku jen to fikne, no ne?“

Vtom cosi šustlo. Alex skočil přes pult a dopadl na všechny čtyři před nás. Vymrštil se a ušil vrátnému jednu do hlavy. Ten vyhekl, omdlel a svalil se mi na nohy.

Alex byl skokem u otevřeného okna. Nemohl jsem se hnout, takže jsem jen zařval: „Alexi, nedělej to! Vrať se!“

Ten zatím vykopl roletu a vyšvihl se na římsu. Sako modrého obleku měl vzadu roztržené.

Jeho strážce oběhl konec pultu a rychle sáhl do vnitřní kapsy. Černé pouzdro se otevřelo a z něho jako vražedný mechanismus vyskočil revolver. Policista jej s cvaknutím odjistil. Alex byl ještě pořád v okně a marně se snažil protáhnout ven. Nehybný cíl a navíc z bezprostřední blízkosti.

Shodil jsem vrátného s nohou a postavil se strážci do rány. Ten, celý žhavý do střílení, zaklel a vykřikl: „Uhni z cesty!“

Alex už zatím z okna vyskočil. Já se pustil za ním. Vysokou suchou trávou pádil přes pole k plotu, který lemoval dálnici. Plot přes dva metry vysoký, drátěný. Alex k němu doběhl a jediným plavným skokem jej zdolal. Na motorestu mu parkoval sportovní ford.

Rovněž jsem přelezl plot a dopadl na druhou stranu. Za mnou třeskl výstřel. To už byl Alex ve voze a šlapal na startér. Střela zasáhla kryt, pleskla jako těžká dešťová kapka a provrtala plech. Ford nastartoval jako žíhadlo, zadní kola zvířila písek. Doběhl jsem a jednou rukou se stačil chytit otevřeného pravého okénka.

Alex za volantem se ani neotočil. Najednou ale zabrzdil, prudce zahnul a šlápl na plyn. Moje chabá znavená ruka povolila. Dopadl jsem na zem a ještě se překulil. Z barevného světa byla šedivá pustina a na okamžik se mi zatmělo. Mladý dopravní strážník mi pomáhal na nohy. Ford zatím zmizel z dohledu.

„Poslyšte, vy jeden –“ proklínal mě prozaicky. „Kdybyste se mi neplet do cesty, moh jsem ho provrtat. Co si to dovolujete?“ Revolverem v pravačce mě držel v šachu. Levačkou si přitom samovolně oprašoval ze saka písek.

„Vždyť jste ho chtěli živého. Zastřelit ho, byl jste v rejži. Vždyť jste toho kluka ještě ani nezatkli.“

I pod opálením zbledl, jako když mu pustíš žilou. Skoro pokradmu revolver schoval.

Z vrat hotelového křídla vyrazil právě Brake. Běžel sice rychle, ale nemotorně – jako medvěd na zadních. Ještě než nás dostihl, odhadl situaci.

„To je ztráta času, Trenchere. Dejte se za ním! Vemte si druhý vůz! Jaké má číslo?“

„To jsem si nevšiml, pane poručíku.“

„No skvělá práce, Trenchere.“ Brake ho mávnutím ruky propustil.

Dal jsem mu číslo Alexova vozu. Obezřele a netrpělivě došel Brake k hlídkovému vozu, zavřel se tam a vysílačkou uvědomil velitelství. Já na něho čekal u auta.

„Co se děje, poručíku?“

„Všeobecná pohotovost. Kontrola silnic.“ Zamířil k Lucyinu pokoji.

Shluk lidí z trajlerů, muži, ženy i děti, mu zastoupil cestu. Jeden chlapík promluvil: „Ten hoch vám upláchl, kapitáne?“

„Však my ho dostaneme. Mimochodem všichni, jak tu jste, nevytáhnete dneska paty. Budeme si potřebovat s váma popovídat.“

„Je to vražda?“ Otázka padla do ticha přerušovaného jen štěbetáním žen a dětí.

„Za jedno vám ručím,“ řekl Brake, „určitě se neřízla při holení. A teď se rozejděte! No tak, lidi, běžte domů!“

Dav reptal, ale rozestoupil se. Mne Brake pohledem vyzval, abych šel s ním, takže jsem ho následoval ke dveřím sedmičky. Identifikující ověřovatel uvnitř měřil a fotografoval. Lucy ležela při jeho posluhování jako hostitelka, kterou nezajímá, co její hosté dělají, už ji znudili.

„Jen dál,“ vyzval mě Brake. „A zavřete dveře!“

Jeden kufr ležel otevřený na posteli a Brake se pustil do nové prohlídky. Já zůstal u dveří a sledoval jsem, jak se jeho veliké cvičené ruce probírají bílými stejnokroji.

„Zřejmě školená ošetřovatelka.“ A jen jakoby mimochodem dodal: „Jak to, že jste ji náhodou objevil právě vy?“

„Zaklepal jsem a ona neodpovídala. Neměla zamčeno. Takže jsem mohl nahlédnout dovnitř.“

„A proč?“

„Jsem její soused.“

Na tváři mi utkvěl zkoumaný šedý pohled. „Vy ji znáte?“

„V životě jsem ji neviděl.“

„Slyšel jste nějaký hluk? Nikoho jste neviděl?“

„Ne.“ Rychle jsem se rozhodl. „Jsem vlastně soukromý detektiv z Los Angeles. Už od oběda ji stopuji.“

„Ale.“ Šedé oči se zachmuřily. „To je zajímavé. A proč?“

Vyšetřovatel zrovna posypával práškem druhý kufr, chtěl získat otisky prstů. Otočil se a změřil mě pronikavým pohledem.

„Někdo mě najal.“

Brake se napřímil a obrátil se ke mně. „Pro legraci jste to určitě nedělal. Ukažte průkaz!“

Ukázal jsem mu legitimaci.

„Kdo vás najal?“

„To nejsem povinen prozradit.“

„A nenajali vás náhodou, abyste ji zavraždil?“

„Chcete-li, abych s váma spolupracoval, budete muset nasadit o moc lepší tón.“

„Kdo říkal, že vám o tu vaši spolupráci stojí? Tak kdo vás najal?“

„Jdete na mě nějak moc zhurta, pane poručíku. Já taky moh klidně zmizet, když jsem ji našel, a ne trčet tady a dávat vám k dispozici co vím!“

„Nechte si ty řeči!“ Dvakrát přístupný zrovna nebyl. „Tak kdo vás najal? A jenom na mě nechoďte s tím, že musíte hájit klientovy zájmy. Já musím hájit celé město.“

Zírali jsme na sebe přes vysychající kaluž krve. Drsný maloměstský policista, ani vlídný ani přesvědčivý, jeho já ukryto v zjizvené skořápce. Byl jsem v pokušení tnout ho ještě jednou; ukázat těmhle venkovským balíkům, jak takový chlapík z velkoměsta dokáže být uhlazený a přitom tvrdý. Nedokázal jsem však dát do toho kus přesvědčivosti. Ke klientce jsem cítil menší náklonnost nežli k té mrtvé na podlaze, takže jsem se rozhodl pro kompromis.

„Dnes ráno za mnou přišla nějaká paní a udala, že se jmenuje Una Larkinová. Najala mě, abych tuhle dívku sledoval, a naznačila, kde ji asi kolem oběda zastihnu. V kavárně ‚U Toma‘ na hlavní třídě. Tam jsem ji také našel a pak jsem ji sledoval až do domu Alexe Norrise. Bydlela tam v podnájmu –“

„Podrobnosti si nechte až pro výpověď,“ zarazil mě Brake. „A co to klientčino jméno? Máte za to, že bylo falešné?“

„Ano. A proč bych vypovídal?“

„Jen to tady skončíme, jedeme do města. Prozatím mě zajímá, k čemu vás ta žena najala.“

„Líčila to tak, že Lucy byla u ní zaměstnaná a před několika týdny jí zmizela s nějakými šperky – rubínové náušnice a zlatý náhrdelník to byl.“

Brake mrkl po vyšetřovateli. Ten zavrtěl hlavou. Mně pak řekl: „S tím budete muset na okresní správu. Anebo je to taky výmysl?“

„Patrně ano.“

„Ta žena bydlí tady ve městě?“

„Pochybuji. S tím, kdo a odkud je, dělala totiž velké tajnosti.“

„Říkáte to na rovinu, nebo si něco necháváte pro sebe?“

„Na rovinu.“ Tolik si za tu osiřelou stovku v mé náprsní tašce Una přece jen koupila.

„Jen aby. Volal jste nás hned, jak jste ji objevil?“

„S malým zdržením. Cestou přes dvůr na vrátnici mě totiž napadl mladý Norris.“

„Ten byl na odchodu, nebo zrovna přicházel?“

„Ani jedno ani druhé. Čekal.“

„Jak to víte?“

„Zadržel jsem ho a trochu ho vyzpovídal. Vypověděl, že od pěti hodin čeká na Lucy, šla prý si pro věci. Chtěli se prý brát. Že je mrtvá, o tom věděl, teprve až jsem mu to řekl já.“

„Tak vy čtete myšlenky, jo?“ Brake vystrčil bradu a naklonil se ke mně: obličej měl zjizvený a ruměnný jako půda kolem Bella Valley v místech, kde už není zavlažovaná. „A co ještě děláte, pane Zkušený?“

„Snažím se při výpovědi držet faktů. Očividná fakta jsou proti Norrisovi. To, že takhle prchl, vypadá, jako by se cítil vinen –“

„Ale jděte,“ zarazil mě těžkopádně Brake a jeho pomocník se uchichtl. „Mně by to bez vás jakživ nenapadlo!“

„Ten hoch prchal, protože dostal strach. Předpokládal, že to na něj někdo ušije, a dost možná měl pravdu. Sám jsem byl svědkem, jak to takovým černým mládencům přišili, a bílým zrovna tak.“

„Vy se ale vyznáte! Máte spoustu zkušeností. Jenže ty své sakramentské zkušenosti si můžete krucinál strčit za klobouk. Já potřebuju fakta.“

„Však vám je dávám. Dost možná, že pro vaši chápavost jsem nasadil příliš rychlé tempo.“

Brake trochu přimhouřil očka. Veliký obličej mu zrudl jako rajče. Hrozící konflikt odvrátil kdosi, kdo mi za zády otevřel dveře a zanotoval: „Tak dost, hošové! Mám tu rande s dámou. Kdepak ji máme?“

Byl to náhradní ohledávač mrtvol, zavalitý mladý doktůrek. Jako lidé, kteří mají smrt na seznamu každodenních povinností, i on trpěl přílišnou bodrostí. Zároveň s ním vpochodovali do pokoje řidič ambulance v bílém plášti a majitel pohřebního ústavu, funebrák v černém. Funebrák se snažil doktora v bodrosti ještě přetrumfnout. Já i moje vybraná fakta jsme Braka zatím přestali zajímat.

Z podlahy vzali vzorky krve. Potřísněný nůž a Lucyiny drobnosti uložili do doličných skříněk. Polohu mrtvoly vyznačili křídou, načež ji naložili na nosítka a přikryli plachtou. Pak ji funebrák se šoférem vynesli. Brake zapečetil dveře.

Už se šeřilo a dvůr byl skoro prázdný. Jen uprostřed kolem sloupu v proudu světla jediné obloukové lampy stál ještě hlouček žen. Pokrytecky se nahlas bavily o vraždách, jichž byly samy svědky nebo o nichž se dočetly či doslechly, anebo které si vymyslely. Když kolem nich šel Lucyin pohřební průvod, ztichly jejich hlasy na zneklidněné tlumené reptání. Očima lesknoucíma se v bílé záři z lampy na sloupu sledovaly zakrytá nosítka až k zadním dvířkům čekajícího pohřebního vozu. Nebe bylo jako špinavě žlutý strop.

Kapitola osmá

Misijní hotel je nejhonosnější budova na Hlavní třídě. Betonová krychle, do ní proražené čtyři řady oken, nad ní trčí ke hvězdám stožár vysílačky a na něm bliká červené světlo. V tu chvíli barvil svislý neonový štít nad vchodem plochou bílou fasádu na červeno.

Dvorana hotelu je hluboká a pochmurná, stojí v ní tmavá, vrásčitou kůží potažená křesla. V těch předních, u oken zpola zastíněných záclonami, seděli zrovna staříci v náhodných strnulých polohách, jako by je tam před dávnými a dávnými lety zanesla povodeň a pak navždy ustoupila. Na zdi nad jejich hlavami na jakési obskurní nástěnné malbě se američtí dragouni na podivných koních s lidskými koleny hnali za ještě podivnějšími Indiány.

Recepční, takový popelavý mužíček, se stůj co stůj snažil dodat sobě i okolí zdání důstojnosti. Vlasy i úzký, obočí podobný knírek měl přepečlivě učesány, slunečnice v knoflíkové dírce ladila s jemňoučkým proužkem na flanelových kalhotách a u malátně opřeného lokte měl stát celou vázu slunečnic, která jeho snahu jen podtrhovala. Snadno mohl inspirovat takového Debussyho k básni v tónech. Na otázky mi odpovídal s pěstěnou elegancí, dával najevo, že na téhle ztracené vartě není odjakživa.

„Mám dojem, že paní Larkinová je ve svém apartmá. Alespoň jsem ji neviděl vycházet, prosím. Koho mám ohlásit?“

„Archer. S ohlašováním se neobtěžujte! Jaké má číslo pokoje?“

„Jedno sto dva, pane Archer. Madam vás patrně očekává.“

Bydlela naproti výtahu ve druhém poschodí. Na konci chodby nad dvoukřídlovými skleněnými dveřmi se záclonami hlásal rudě ozářený nápis NOUZOVÝ VÝCHOD. Zaklepal jsem u stodvojky. Výtah za mnou zaskřípal a rozklepal se jako staré srdce, které už dochází.

Za dveřmi se ozvalo matně: „Kdo je?“

„Archer.“

„Tak pojďte dál!“

Dveře byly zamčené. Řekl jsem jí to.

„Dobrá, dobrá, já už jdu.“ Dveře se rozlétly. Olivově hnědé skvrny pod očima měla temnější a větší. V červeném japonském pyžamu vypadala spíš jako bezpohlavní, v pekle zestárlý diblík nežli žena.

Pustila mě dovnitř a dveře tiše zavřela. Octl jsem se v obývacím pokoji apartmá pro novomanžele a vládní činitele, pokud tam manželské páry na svatební cestě a politikové vůbec kdy zavítali. Na obou vysokých oknech a výhledem do ulice visely tmavorudé plyšové drapérie. Zvenku tam vnikala rudá zář neonu a soupeřila se světlem stojací lampy z tepaného železa s pergamenovým stínidlem. Na vysokých vyřezávaných španělských křeslech zřejmě jakživ nikdo neseděl a ani sedět nemohl. Jediným svědectvím toho, že apartmá obývá Una, byl leopardí plášť přehozený přes jedno opěradlo.

„Co je vám?“ vyhrkl jsem na ni zezadu.

Una se zrovna opírala o kliku. „Nic. Jenom to hnusné vedro a to čekání a nejistota.“ Když viděla, kam ji to holčičí fňukání vede, totiž k upřímnosti, hned přepnula. „Mám strašnou migrénu. Každou chvíli mě to vezme.“

„To je zlé.“ A se záměrnou netaktností jsem dodal: „Mě taky bolí hlava.“

„Rozhodně ale nemáte migrénu,“ odsekla se zuřivým úsměvem hypochondra. „Jestli jste ji jakživ neměl, nevíte, co to je. Nejraději bych si dala hlavu uřezat. To by bylo něco, viďte? Bezhlavý trup, jak si vykračuje po ulici.“ Snažila se zvládnout sebelítost a obrátit ji v žert. „Mužští by to stejné nepoznali.“

Una si už zase lichotila. Ani ve volném pyžamu nebyl totiž její trup o nic zajímavější a zaoblenější než cihla. Zapadl jsem do jednoho z nemožných křesel a řekl: „Vy muže velice obdivujete.“

„Však je to taky obdivuhodný pokolení. Nuže?“ Stála nade mnou a její změněný tón naznačoval: už dost komedie.

„Musím vám něco ohlásit. Proč si nesednete?“

„Když jinak nedáte.“ Křeslo pro ni bylo příliš velké, nohy se jí komíhaly nad podlahou. „Tak spusťte!“

„Nejdřív se musí leccos vysvětlit.“

„Co to má znamenat?“ Mluvila kousavě, zřejmě jsem ji nadzvedl.

„To o té krádeži šperků dnes ráno byla lež. A všecko další asi taky.“

„Vy mi tu tvrdíte, že lžu?“

„Já se vás ptám.“

„Že vy jste s ní mluvil!“

„To zrovna ne. Vy si myslíte, že z hovoru s Lucy bych se právě tohle dověděl? Že lžete?“

„Nepodkládejte mi, co jsem neřekla, nemám to ráda. Však jsem vám uvedla, proč chci, abyste Lucy sledoval.“

„Až později.“

„Tak prosím později.“

„Zrovna moc jste toho neřekla.“

„A proč taky? Mám přece právo nechat si něco pro sebe!“

„Dnes ráno jste ještě měla. Teď už ne.“

„Co to znamená?“ zalomila rukama. Diamanty zachytily a odrazily matnou zář z okna. „Člověk vám platí sto dolarů, abyste pro něho něco udělal, a hned aby vám vyprávěl, jak se jmenoval druhým křestním jménem jeho dědeček. Nebudete tomu věřit, ale Maria.“

„Dovedete krásně vykládat o tom, co je vedlejší. Ale jak se jmenujete, to jste mi ještě neprozradila. A ani nevím, kde bydlíte.“

„Po tom vám nic není. Jinak bych vám to řekla. Kdo si myslíte, že jste?“

„Jenom bývalý policista, teď se tím živím. Prodávám své služby na volném trhu. To však neznamená, že je musím prodat komukoli.“

„Na čmuchala si nějak moc troufáte. Já vás můžu koupit a prodat třeba dvacetkrát za sebou –“

„Mě ne! Měla jste poslechnout a dát si inzerát. Za patnáct dolarů denně si najmete pobudu, který vám udělá všecko na světě kromě vraždy. Vražda přijde dráž.“

„Co to pořád máte s vraždou? Kdo to mluví o vraždě?“ Najednou se jí hlas ztišil na bezkrevný šepot; bzučel a kolísal jak poletující moskyt.

„Já. Řekl jsem, že přijde draho hned z několika důvodů.“

„Ale nač s tím začínat? Jakýpak to má smysl? To jste s někým hovořil? S jedním z těch pobudů, jak jste říkal?“

Mínila tím Maxfielda Heisse. Já to popřel.

„A s Lucy taky ne?“

„Nikoli.“

„Ale byl jste jí nablízku?“

„Co nejblíž.“

„Kdepak je? Kam odjela?“

„To nevím.“

„Jak to? Vždyť za to, abyste ji sledoval, vás platím. Hlavně o to přece šlo!“

Sklouzla z křesla, zaťala pěsti a stanula přede mnou. Stačím ji odrazit, jestli se na mě vrhne. Jenže ona obrátila pěsti proti sobě a v stakatovém rytmu se bila do širokých boků. „Copak se tu všichni zbláznili?“ vyštěkla do stropu.

„Jen klid! To vy mluvíte jako blázen. Dokonce ani vražednou mánii bych u vás nevylučoval –“

„Vražednou mánii!“ Hlas jí stoupl, až se zadrhl a zlomil. „Kde jste tu vražednou mánii sebral? To jste musel mluvit s Lucy!“

„Ne. Jenom jsem dnes dopoledne s ní slyšel mluvit vás. Dvakrát se mi to nelíbilo. V mém povolání se vyskytuje násilí, ale chladnokrevné násilí a lidé, kteří jím vyhrožují druhým, mi nesedí.“

„Ach tak.“ Zřejmě se jí ulevilo. „Já jí jednu vrazila, ale nebylo to tak zlé. Však si o to koledovala!“

„Jen povídejte dál!“

„Táhněte k čertu!“

„Až někdy jindy. Ale než vás políbím na rozloučenou, potřebuju určité údaje. Kdo jste, kde jste se tu vzala, proč jste tak jela po Lucy. A co jste dělala dnes odpoledne v pět hodin. Začneme třeba tím.“

„V pět hodin! To jsem byla tady, v tomhle pokoji. Je to důležité?“ Už to nebyla otázka řečnická ani vzpurná jako většina těch, které kladla předtím. Zřejmě věděla, nebo vytušila, co přijde.

„To nechme stranou. Můžete to dokázat?“

„Ano, bude-li zapotřebí. Zrovna jsem kolem páté telefonovala.“ Mnula si při tom ruce. Snad si je chtěla ohřát u chladného ohně diamantů. „Ale pokud nebudu muset, nechci o tom hovořit. Dosud jste mi neřekl, nač alibi potřebuju.“

„Koho jste volala?“

„To vás nemůže zajímat. Jak říkám, bude-li třeba, můžu to dokázat. Bylo to meziměsto. To se zaznamenává.“ Uchýlila se na kožený polštářek pod kolena a nejistě se na něm schoulila.

„O vás, Uno, mě zajímá všecko. Před chvíli jsem totiž vypovídal na policii a nebylo prostě možné vynechat vás.“

„Tak vy jste se scukl s fízly?“ Znělo to nevěřícně, jako bych se byl spolčil s temnými silami.

„Přišli za mnou sami. Krátce po páté jsem totiž objevil Lucy podřezanou.“

„Podřezanou, to snad ne!“

„Ano. Mrtvou v jejím pokoji v motelu. Musel jsem tedy vysvětlit, co jsem tam pohledával. Při tom pochopitelně padlo i vaše jméno – aspoň to, které používáte!“

„A proč už tu nejsou?“

„Já jim neřek, že jste tady. Napadlo mě, že než vás předhodím policii, dám vám napřed možnost kápnout božskou. Taky jsem trochu zvědavý, pro koho a za co vlastně nasazuju krk.“

„Tupče! Co když vás sledovali?“

„Tupče, to sedí.“ Vstal jsem. „Pro vás jsem si přízvisko ještě nevymyslel, ale i to bude.“

„Kam chcete jít?“

„Na policejní ředitelství doplnit výpověď. Čím víc to budu protahovat, tím větší z toho bude malér!“

„Ne, to mi přece neuděláte!“ Vyškrabala se na nohy, dopotácela se ke dveřím a rozpřáhla paže jak ukřižovaná loutka. „Vždyť pracujete pro mne! Přece mě jim nevydáte!“

Sáhl jsem do náprsní tašky, vytáhl její stovku a mrštil jí před ní o zem. Una ji zvedla, ale oči ze mne nespustila. Zřejmě ze strachu, že jí zahnu.

„Ne, ne! Prosím vás, vemte si ty peníze zpátky! Ještě vám přidám!“

„Kde byste tolik vzala. Na mém ceníku figuruje vražda moc vysoko.“

„Já ji přece nezabila, vy – pane Archere! Přece jsem řekla, jaké mám alibi!“

„Telefonické alibi se dá snadno zaranžovat.“

„Já si nic nezaranžovala. Ani to nijak zaranžovat nešlo. Byla jsem tady v pokoji. Však se zeptejte ústředny! Od oběda jsem se odtud nehnula.“

„Proto jste při tom tak klidná, že jo?“ Sáhl jsem po klice.

„Co chcete dělat?“

Studenou rukou mi sevřela zápěstí. Bankovka slétla na podlahu jako smačkaný list. Una, opřená o dveře, oddychovala jako teriér a nic nepostřehla.

„Jdu za telefonistkou, má-li ovšem ještě službu.“

„Hovor obstarával recepční. Poznala jsem ho po hlase.“

„Dobrá. Tak si promluvím s recepčním. A pak si to podrobně rozebereme spolu.“

„S poldy ne?“

„To bude záležet na vás. Uvidíme, jak se vaše tvrzení srovnává s pravdou.“

„Ne. Nikam nechoďte! Tohle mi přece neuděláte!“ Výkřiky přerývalo prudké oddychování.

Otočil jsem se a škubl klikou. Una se svalila u dveří a neartikulovaně vřeštěla. Dveře ji při otevření odstrčily. Nohy roztažené, ústa otevřená, zvedala ke mně oči v narudlém vražedném světle a já shlížel na ni. Její vytí mi řezalo v uších jako pila. Zavřel jsem těžké dveře.

Recepční jen svítil. Viděl ve mně šťastlivce, který, má milenku v honosném apartmá, milenku, která nosí pravou leopardí kožešinu a očividně pravé diamanty.

„Dělám paní Larkinové sekretáře,“ řekl jsem mu. „Ukažte mi prosím její účet.“

„K službám, pane.“ Z pořadače vedle v přihrádce vytrhl kartu a důvěrně se naklonil přes leštěnou desku pultu. „Doufám, že paní Larkinová ještě neodjíždí. Dává moc fajn spropitný. U personálu to všeobecně udržuje dobrou morálku.“ Ztlumil hlas do ostýchavého šepotu: „A není to náhodou nějaká hollywoodská hvězda?“

„Udivuje mě, že vám to prozradila.“

„Ona mi nic neprozradila. Já se dovtípil. Pravá třída, to se přece pozná. Určitý náznak jsem ovšem měl.“

Leštěným oválným nehtem ukázal na vršek karty. Una totiž jako bydliště uvedla Hollywood – Roosevelt. Na účtu byly jen tři položky: dvanáct dolarů za apartmá, ty platila předem; výdaj za telefon 3,35 dolarů; a 2,25 dolarů za obsluhu.

„Přece tu ještě není ani celý den.“ To ze mne mluvil šetrný sekretář. „Tři dolary třicet pět centů! To je spousta peněz za telefon.“

Knírek recepčního nadskočil k nosním dírkám, jako by ho co nevidět měl vydechnout. „Ne, to je naprosto v pořádku. Byl to všehovšudy jeden hovor, meziměsto a na výzvu. Sám jsem to obstarával.“

„Není to trochu neobvyklé?“

„Bohužel ne. Denní telefonistka končí v pět a noční se drobet opozdila. Takže když sem volala paní Larkinová, byl jsem zrovna v ústředně já.“

„V pět?“

„Snad nějakou minutku po. Zrovna jsem k ústředně zased.“

„A víte bezpečně, že to byla paní Larkinová?“

„Naprosto. Má totiž jedinečný hlas. Je to určitě herečka, hraje snad veliký postavy?“

„Vy jste ale bystrej,“ pochválil jsem ho. „Sama je dost svérázná. Těžko věřit, že by utratila tolik peněz za jediný telefonický rozhovor.“

„Tak se jí zeptejte!“ Ťal jsem do živého, vlastně jen kousek pod kůži. „Jděte se jí zeptat!“

„Paní Larkinová se takovými triviálnostmi nerada zatěžuje. Právě proto mě vlastně zaměstnává. Mám ji od nich chránit. Jestli to byl hovor s Detroitem, tak bych se nedivil.“

„Ypsilanti,“ vyhrkl dychtivě. „Tecumschova krčma v Ypsilanti. To je dnes na kraji Detroitu, že?“

Nasadil jsem zamyšlený výraz. Zatvářil jsem se zamyšleně. „Počkejte, kohopak tam v Ypsilanti paní Larkinová zná?“

„Jmenoval se Garbold. Přála si nějakýho pana Garbolda a na výzvu.“ Jeho dychtivost však mezitím už trochu povadla. Do slunečnic ve váze civěl, jako by tušil, že se v nich někde skrývá škodlivý hmyz.

„Inu ovšem, Garbold. Proč jste to neřekl rovnou? Pak je to úplně v pořádku. To paní Larkinová zapraví.“ Načmáral jsem na kartu své iniciály a rychle se vzdálil.

Una však byla rychlejší. Zaklepal jsem a nikdo se neozval. Bylo mi, jako když si na něčem dáte náramně záležet, a pak si sám dáte ránu palicí.

Dveře zamčeny nebyly. Levhartí kožich, dřív přehozený přes křeslo, zmizel. Ložnice i koupelna čistotou jen zářily. Vypadl jsem jako přede mnou Una – nouzovým východem.

V uličce za hotelem se nad otevřenou popelnicí hrbila stařena v šále a plandavé černé sukni. Z nekonečné spleti vrásek na mne svitly její oči.

„Neviděla jste tu jít nějakou paní? V takovém skvrnitém plášti?“

Stařena vytáhla cosi z vymletého kráteru úst. Ohlodávala červenou hovězí kost. „Si,“ řekla.

„A kam šla?“

Beze slova zvedla kost a ukázala uličkou vzhůru. Vytáhl jsem z kapsy drobné a hodil je té mumii do ruky.

„Muchas gracias, seňor!“ Černý indiánský pohled přicházel odkudsi z druhého konce dějin, jako světlo z hvězdy vzdálené tisíc světelných roků.

Ulička vedla k hotelové garáži. Ano, paní Larkinová si tu vyzvedla auto asi před pěti minutami. Nový vůz. Plymouth combi. Ne, čísla nezaznamenávají. Třeba nechala kvůli poště adresu v recepci. Zkuste to tam!

Kapitola devátá

Po zaolejované betonové rampě jsem vyšel na chodník. Teď tady stojím a nevím kudy kam. Bez klienta, bez trumfu v ruce a skoro bez peněz. Už teď mě žere, že jsem Uně vracel těch sto dolarů, hlodá to jako vřed. Kolem proudí dav, mění se jako kaleidoskop, stačí zatřepat a jen málo a je z toho jasný obrazec.

Sešli se tam jako obvykle v sobotu večer: nádeníci z farem v texaskách a kostkovaných košilích, mladíci v študáckých bundách; bloumají jednotlivě i ve dvojicích a tlupách kolem žen všeho věku a všech odstínů pleti. Zavilé obličeje dam v kloboucích a za nimi v závěsu dobře oblečení muži. Majitelé rančů v botách s vysokými podpatky pajdají zavěšeni do svých vyschlých manželek. Pod blikavými žlutými světly na křižovatce tu o prostor a čas soupeří lesklé limuzíny s dodávkami.

Můj vůz je pořád ještě na dvoře motelu Mountview. Vplul jsem do davu a nechal se jím unášet k jihu, k dálnici.

V záhybu dálnice stála trafika s nápisem VEŘEJNÝ TELEFON. Pod nápisem postávala čtveřice mladých Mexičanů a pozorovala kolem proudící svět. Stáli opřeni v řadě na jedné noze jako čápi, podpatky na rámu výlohy, a pod vyhrnutými texaskami jim pestře blýskaly nápadné ponožky. Pro ně nápis ČERSTVĚ NATŘENO zřejmě neplatil.

Oddělil jsem se od davu a prošel krámem až dozadu k telefonní budce. Na zadním pultě hráli zrovna tři taxíkáři v kostky. Vyhledal jsem v seznamu číslo doktora Samuela Benninga a vytočil. Na druhém konci vyzvánělo aspoň dvacetkrát. Vrácený pěticenťák mi zařinčel jako celý bank stříbrných dolarů.

Než jsem dorazil k přednímu vchodu, prošla kolem okna mladá žena. Byla sama a mířila k jihu. Čtyři mládenci rázem propukli v nacvičené skopičiny. Ten na konci strčil do souseda a ten zas div nevrazil do ženy. Vybalancoval a rozházel třetímu frizúru, třetí zas bouchl čtvrtého do žaludku. Potáceli se před vchodem a naoko se řehtali jako pominutí.

Prodral jsem se mezi nimi. Žena se jen opovržlivě ohlédla. Měla na sobě bílou batistovou halenku a bílou sukni místo pruhovaných šedých šatů, ale já ji poznal podle tváře. Ano, je to ona: macatá bruneta, co mě u doktora Benninga uváděla do čekárny. Zasvědilo mě na šíji v místě, kde mě ta čubka bohyně Náhoda už před chvílí jednou nakopla.

Žena kráčela dál, potřásajíc ohonem černých vlasů s rudou stuhou, a kulaté boky se jí vláčně pohybovaly. Pustil jsem se za ní, ale hryzlo mě svědomí. Něčím mi totiž připomínala Lucy, i když byla široká a podsaditá, zatímco Lucy byla štíhlá a svižně chodila. Vypadala stejně jako Lucy, jako žena, která ví, kam má namířeno, a stejně jako ona vešla do míst, kde jsem prvně spatřil Lucy. Přešla ulici a vešla do kavárny „U Toma“. Můj neklid jen vzrostl.

Ve skleněných dveřích se zastavila a rozhlížela se. Potom zamířila k jednomu ze zadních boxů. Zády ke vchodu v něm seděl nějaký muž. Nad nízkou přepážkou bylo vidět panama klobouk. Vstal, pozdravil ji, zapjal si sako z velbloudí srsti a zřejmě potěšen čekal, až se jeho společnice zasune. Nakonec dvorně smekl a tlustými bílými prsty si přičísl rozcuchanou čupřinu hnědých pačesů. Pak se naproti usadil. Max Heiss čaroval.

Zašel jsem k pultu, který lemuje celou levou stěnu kavárny. Boxy podél protější zdi byly plné a u nálevního pultu stály davy lidi. Byla sobota večer a popíjelo se: vojáci a ječivé černé dívky, tak mladé, že tu vlastně ještě neměly co pohledávat, ženy středního věku s tvrdými rysy a s trvalou, staří paprikové, kteří tu už po tisícáté hledali ztracené mládí, děvky s asfaltově černýma očima přiživující se svou přítulností na opilých dělnících; několik uprchlíků z horního konce města utápělo jedno své já, aby se mohlo zrodit druhé. Za pultem zavalitý Řek v zástěře s věčným melancholickým úsměvem servíroval koks, afrodiatika, drogy.

Dal jsem si malou režnou a pil ji ve stoje. Heisse jsem viděl v zrcadle za výčepem a nespouštěl jsem z něj oči. Heiss se skláněl k tmavovlásce a bylo vidět, že ji něčím příjemně ohromil.

Vtom se uvolnil sousední box. Usadil jsem se tam, ještě než stačili sklidit se stolu. V místnosti bylo jako v úle. Nad bábelem jazyků břeskně vyhrával automat. Od hracího pultu se co chvíli ozvala rána jako z kulometu. Vmáčkl jsem se až do rohu a ucho jsem přilepil ke stěně. Metr ode mne Heiss zrovna říkal:

„Celičký den na vás myslím, sním o těch velikých náramných očích. Taky jsem snil o těch velikých přenáramných etcetera, sedím a jen o nich sním. Víte, co to jsou etcetera, Flossie?“

„To se dá uhádnout.“ Zasmála se, jako když někdo kloktá sirupem. „Vy si ale umíte vymýšlet. A mimochodem, já nejsem žádná Flossie.“

„Tak Florie, co na tom záleží? Být jedinou dívkou na světě – a to pro mě prakticky jste – tak si z toho nic nedělám. Vy jste akorát děvče pro mě. Ale vsadím se, že máte plno chlapců.“

Max zřejmě už od rána natahoval a dospěl do stádia, kdy všecko, co říkal, znělo jako zhudebněná báseň.

„Oč se vsadíte, že ne! A vám po tom stejně nic není, pane Desmond. Dyť vás skoro ani neznám.“ Ale hrát to uměla.

„Tak pojďte sem na tuhle stranu a seznamte se se mnou líp, Florie. Rozkošné jméno pro rozkošné dítě! Už vám to, Florie, někdo řekl, že máte ústa jako květ?“

„Vy se ale vyznáte, pane Desmond.“

„Áá, říkejte mi Juliane! A přisedněte si! Bezpečný to ale není, varuju vás. To víte, jak se moc přiblížím k takovým velikým nádherným etcetera, chce se mi do nich zakousnout, to vás varuju.“

„Máte snad hlad či co?“ Nějak to zašustělo a zavrzalo: dívka si k němu přisedla. „Mimochodem, Juliane, já mám taky nějakej hlad. Něco bych si dala.“

„Já sním vás.“ Maxův hlas zněl zastřeně. „Tak abych si vás radši nejdřív vykrmil, hm? Chcete řízek a něco k pití? A potom, kdopak ví? Quien sabe, tak nějak to říkáte, ne?“

„Já mluvím jenom americky,“ odpověděla mu přísně. Po tomto rezolutním výroku zase zjihla: „Řízek, Juliane, to bude príma. A ty seš prímovej kluk.“

Heiss přivolal číšnici. Ryšavá hlavička, štíhlá postavička na útlých nožkách k nim přicupitala. „Co to bude?“

„Pro slečinku řízek. Já už večeřel.“

„Aha, vy pijete sherry.“

„Hodně suchou sherry,“ řekl Desmond Heiss.

„Jistěže, hodně suchou.“ Naklonila hlavu k jedné straně a začala si ho dobírat. „Nepolykáte ji náhodou v podobě prášku?“

„A pro mě alexandra,“ poručila si dívka.

„Zajisté, maličká, jen si dej!“ V hlasu mu však zazněl teskný podtón, jakési blues o tom, že na diety nemá zvláštní fond. „Pro Florii jen to nejlepší!“

V tu chvíli vešla z ulice do kavárny žena a rychle minula řady boxů. Široký černý plášť se za ní při energické chůzi rozevlál. Pod ním zasvítil bílý stejnokroj. Mne neviděla, zato já ji ano. Napřímil jsem se. U Heisse a Florie zarazila. Modré oči ji v chladné porcelánové tváři jen jiskřily.

„Dobrý den, paní Benningová. Přejete si se mnou mluvit?“ Floriin hlas zněl ušlápnutě a nakřáple.

„Nedokončilas práci. Tak jen pojď a hezky to dodělej!“

„Vždyť jsem, paní Benningová, všechno dodělala. Jak jste si poručila.“

„Chceš se snad se mnou přít?“

„Ne, ale je sobota večer. Na sobotní večery mám přece právo. Kdy jindy mám možnost se trochu povyrazit?“

„Povyrazit se, to je jedna věc. Jenže ty tu roznášíš klepy o mých osobních věcech před hnusným čmuchalem!“

„Co?“ vmísil se jim do řeči bujaře Heiss. „Promiňte, dámo.“

„Jen mě tu nedámujte! Tak co, Florie, půjdem?“ Paní mluvila tiše, ale hlas jí bzučel jako přetížená elektrická síť.

„Snad nemusí bejt hned tak zle, milostpaní,“ opáčila za ní pohotově číšnice.

Benningová se po ní otočila. Já jsem ten pohled nezachytil, ke mně byla obrácena zády. Číšnice však vycouvala a ňadra si jako štítem kryla jídelním lístkem.

Vtom se zvedl Heis. Byl o poznání menší než Benningová. „Já, dámo, nevím, kdo jste. Tolik vám ale povím: nemáte právo obtěžovat ve veřejný místnosti mou dívku!“ Hledal, jak nejlíp se tvářit. Potom se však jeho lesklý pohled střetl s jejím a zvadl.

Naklonila se k němu a tlumeně zasyčela: „Zato já vím, kdo jste vy. Viděla jsem vás obhlížet náš dům. V ordinaci jsem vás poslouchala, jak jste si telefonoval s Florií. Varuji vás: Dejte jí pokoj, a hlavně dejte pokoj mně!“

„Florie má plné právo stýkat se s přáteli.“ Heiss našel pózu, pózu světáka, jenže vzápětí všecko zpackal. „A co se vás týče, paní Benningová, jestli si takhle říkáte, na vás bych ani nešáh. Vás bych nekoupil ani na odřezky!“

„K tomu byste se, vy mužíčku, jakživ nedostal!“ vysmála se mu do obličeje. „A teď si zalezte do díry! Jestli vás ještě jednou uvidím, přetáhnu vás holí přes hřbet jako tu krysu. Pojď, Florie!“

Florie seděla, hlavu svěšenou a paže na stole, vylekaná a zatvrzelá. Benningová ji chytila za zápěstí a smýkla s ní, až se postavila. Florie se nebránila. Odšourala se za Benningovou ke dveřím. Venku u žlutého okraje chodníku čekal taxík. Než jsem vyběhl na ulici, zmizel v dopravním ruchu.

Měl jsem špatný pocit, že historie se opakuje, tentokrát v modrém. A ještě hůř mi bylo, když za mnou přiběhl Heiss a vzal mě za ruku. Heiss musel na každého sahat, jen aby se ubezpečil, že i on patři k lidské rase.

„Jdi se vycpat!“ vyhrkl jsem.

Překrvený nos mu z bledého obličeje výrazně trčel. „Jo, já jsem tě tam viděl. Už jsem měl dojem, že ses na mě, hošánku, vykašlal. A tak jsem zaháněl světobol s pěkným čerstvým kouskem mexickýho kaktusovýho cukroví.“

„Chceš říct, že jsi z ní tahal rozumy?“

„To mě podceňuješ. Z Florie jsem rozumy vytahal už dávno. Hochu, mně ženský neodolaj. Co to na mně jenom je, že mi žádná neodolá?“ Jazyk mu jel přes čas. Řečněním chtěl napravit pošramocenou hrdost.

„Oč běží, Maxi?“

„Já nehraju, Archere! Tys měl možnost si přisadit dnes odpoledne. Ale ty ses na mě vykašlal. Teď zas kašlu já na tebe.“

„To se chceš nechat přemlouvat?“

„Já ne. Jdi na mě trochu zhurta a všechno vyzvoním.“ Samolibě se rozhlédl po zástupech lidí, které se valily kolem, jako když spoléhá, že ho dav ochrání.

„To mě neznáš,“ řekl jsem mu. „Já takových metod neužívám.“

„Já tě znám až moc dobře,“ opáčil Max. „Dneska odpoledne ses na mě jaksepatří vyflák.“

„To už nech bejt! Jakpak je to s tím chlapíkem z Arroyo Beach, co se ztratil?“

„To bys musel, hošánku, jinak!“ Opřel se o rohový sloup u průčelí krámu. „Vždyť bych ti dával něco zadarmo. Mně jakživ nikdo nic zadarmo nedá. To, co seženu, si musím pořádně vydřít a vyběhat.“ A kapesníkem potřísněným rtěnkou si utřel obličej.

„Já se přece z tebe, Maxi, nesnažím nic vymámit.“

„Pak to je dobrý. Dobrou noc. Nemysli si, že to nebylo kouzelný. Náhodou, abys věděl, bylo to moc kouzelný.“ Chystal se odejít.

„Lucy je mrtvá,“ řekl jsem.

To ho zastavilo. „Co povídáš?“

„Lucy dnes odpoledne kdosi podřezal.“

„Kecáš!“

„Tak se jdi podívat do márnice. A když už to, co víš, nechceš říct mně, tak to řekni policajtům!“

„Po tomhletom to možná udělám.“ Oči mu blýskaly jako zezadu osvětlené zelené acháty. „Tak ještě jednou bon soir!“

A byl pryč. Jen se ještě několikrát kradmo ohlédl. Pak zapadl do proudu chodců směřujících na sever. Měl jsem sto chutí pustit se za ním a pravdu z něho vytlouct. Zrovna chvíli předtím jsem však řekl, že takových metod nepoužívám, a to platilo.

Kapitola desátá

Vyzvedl jsem si v motelu Mountview vůz a zajel k domu doktora Benninga. V bíle natřených oknech se nesvítilo.

Dvůr byl zarostlý, jako by v domě bůhvíjak dlouho nikdo nebydlil. Vysoké šedé průčelí se zvedalo k tmavorudému nebi jako zezadu podepřená kulisa.

Zazvonil jsem u vchodu a dům jako když znovu nabude pravých rozměrů. Hluboko v jeho útrobách za zdmi bzučel zvonek jako v pasti chycený čmelák. Počkal jsem a zazvonil znova. Nikdo nepřicházel. V obou dvoukřídlých dveřích byly zasazeny starobylé skleněné tabule, členěné v geometrické obrazce. Na jednu z nich jsem přitiskl obličej a nahlédl dovnitř. Nic jsem neviděl. Leda to, že v jednom rohu je sklo puklé a pod tlakem se poddává.

Natáhl jsem si řidičskou rukavici a puklý roh jsem vyrazil. Sklo se vysypalo a roztříštilo. Počkal jsem, rozhlédl se na obě strany ulice a zazvonil potřetí. Opět žádná odpověď. Kolem nešel nikdo. Prostrčil jsem trojúhelníkovým otvorem ruku a odklapl patentní zámek.

Pak jsem dveře krytou rukou zavřel a znova uzamkl. Pod nohama mi zaskřípalo rozbité sklo. Tápal jsem po stěně, až jsem se dostal ke dveřím do čekárny. Okny padalo z ulice trochu světla; místnost tím nabyla jakési nejasné krásy jako stará žena s půvabnými rysy za těžkým závojem.

V rohu za psacím stolem jsem našel kartotéku. Svítil jsem si baterkou. Světlo jsem kryl tělem a procházel jsem přihrádku kartotéky s nápisem „Stálí pacienti“. Camberwell, Carson, Cooles. Lucy Championová tam žádnou kartu nemá. Zhasl jsem a podél stěny se dotápal k vnitřním dveřím. Byly tak na píď pootevřené. Strčil jsem do nich, až se pootevřely trochu víc, protáhl jsem se dovnitř a zavřel za sebou. Znovu jsem si posvítil baterkou a bílým pruhem světla jsem pátral po stěnách a po nábytku. V místnosti byl psací stůl s plochou deskou z leštěného dubu, otáčecí křeslo a dvě další židle, stará knihovna s třemi přihrádkami, prořídle zaplněná lékařskými knihami a časopisy. Nad knihovnou na bílé zdi visel v rámu diplom, udělený v roce 1933 jakousi lékařskou fakultou, o jejíž existenci jsem v životě neslyšel.

Otevřenými dveřmi jsem prošel do místnosti. Stěny byly potažené voskovaným plátnem, na podlaze linoleum. Z nahnědlých skvrn na protější zdi bylo vidět, kde kdysi stával plynový sporák. Teď tam byl posuvný vyšetřovací stůl. Ocelové části měl natřeny na hnědo a vyčalouněn byl černou koženkou. Vedle stála u zdi odrbaná skříň na nástroje a sterilizátor. Na druhém konci pod oknem se staženou roletou pravidelně odkapávala z kohoutku do dřezu voda. Ve zdi za ní byly zavřené dveře. K těm jsem zamířil a zkusil je otevřít. Byly zamčené.

Vyzkoušel jsem paklíče. Druhý dveře otevřel. Ve světle baterky jsem uviděl mrtvý úsměv. Šklebil se na mě mramorově bílý kostlivec.

Z výšky asi dvaceti centimetrů nad mýma očima na mě prázdně zíraly chmurné oční důlky lidské kostry. V ohromení mi připadaly jako oči obra. Teprve potom jsem si všiml, že se dlouhé prstní kosti na nohou houpají dobrých třicet centimetrů nad zemí. Kostra visela v tom kamrlíku na drátech upevněných na příčném břevně. Klouby měla pečlivě článkované drátem a pohybem dveří se lehce rozkomíhala. Na zadní stěně se mihotal její mřížovaný stín.

Zdálo se mi, že je to kostra muže. Zmocnil se mne prastarý pocit bratrství: měl bych ho vzít za tu bezmasou ruku. Je tak sám a opuštěný. Ale bál jsem se ho dotknout.

Kdesi v domě, o nic hlasitěji než když zakvikne myš, cosi vrzlo: dveře nebo podlaha. Stáhlo se mi přitom hrdlo jako při záškrtu. Naslouchal jsem. V hrdle mi slabě sípalo, ale nakonec jsem dveře přece jen zavřel a paklíč strčil do kapsy.

S rozsvícenou baterkou v ruce jsem tápal podél zdi. Postupně jsem se vrátil ke dveřím do ordinace. Už jsem byl jednou nohou přes kovový pruh prahu. Vtom však mi obličej zalilo světlo. U protější zdi s rukou na vypínači stála manželka doktora Benninga. Stála nehnutě, klidně mohla být figura vlysu, součást samotné stěny.

„Co se tu děje?“

„Pan doktor tu nebyl,“ vysoukal jsem ze sebe. „Já tu na něj čekám.“

„To jste domovní lupič? Nebo narkoman? Tady v ordinaci žádná narkotika nevedeme.“

„Přicházím sem s určitou otázkou. Měl jsem dojem, že právě ordinace by mi na ni mohla dát odpověď.“

„S jakou otázkou?“ Benningová najednou v ruce pevně tiskla malou automatickou pistoli. Byla ocelově modrá a stejně se zbarvily i její oči.

„Tu pistoli dejte pryč, paní Benningová! Tváří v tvář oceli se nedá mluvit.“

„Však vy promluvíte!“ Odtrhla se od stěny a blížila se ke mně. I v pohybu bylo její tělo jaksi tiché a chladné. Já však cítil jeho moc jako pozemní minu pod závějí. „Tak vy jste další špinavej čmuchal, co?“

„Slušné až střední kvality. Co se stalo s Florií?“

Uprostřed místnosti se široce rozkročená zastavila. Zorničky namodralých očí měla temné a prázdné jako hlaveň revolveru.

„Jestli ta pistole spustí a mně se něco stane, jste v pěkné bryndě. Dejte ji pryč, není jí potřeba.“

Jako by mě neslyšela. „Mně se hned zdálo, že jsem vás už někde viděla. Že jste byl v té kavárně? Co se stalo s Florií, po tom nikomu nic není. To je čistě naše věc. Vyplatila jsem ji a propustila. Nemám ráda, když mi sloužící sednou na vějičku metařům. Tím snad je vaše otázka vyřízena.“

„Jedna z nich.“

„Dobrá. Tak a teď táhněte, nebo vás dám sbalit za vloupání!“ Pistole se jen nepatrně pohnula, já ji však cítil na kůži jako zaťatý dráp.

„To asi neuděláte.“

„Chcete tu snad zůstat a přesvědčit se?“ Pohlédla na telefon na psacím stole.

„Ano. Určitě máte máslo na hlavě, jinak jste policii dávno zavolala. Mimochodem jako paní doktorová zrovna nemluvíte.“

„To snad chcete vidět můj oddací list?“ Lehce se pousmála. Mezi bílými zuby jí probleskla špička jazyka. „Chci říci, patrně toužíte prozkoumati mou oddavkovou listinu. Umím totiž mluvit různě, podle toho, s kým zrovna mám tu čest. S metaři umím taky mluvit pistolí.“

„Mně se ten metař nezamlouvá.“

„Jemu se to nezamlouvá,“ řekla nazdařbůh.

„Co si myslíte, že od vás chci?“

„Peníze. Nebo jste jeden z těch, kterým se platí v kopce sena?“

„To je nápad. Dám se na to pojistit proti dešti. Jenže zrovna teď bych rád věděl, co tady v téhle ordinaci pohledávala Lucy Championová. A když už tu pistoli nechcete dát pryč, tak ji zajistěte!“

Ještě pořád byla ve střehu a napjatá. Pistoli svírala křečovitě jako vodní lyžař ráhno. Už jen tím napětím svalů mohla spoušť zmáčknout a zastřelit mě.

„Panáček se bojí.“ Zatvářila se vzdorovitě a výsměšně, ale palcem zaklapla pojistku. „Jakápak Lucy Championová? Já žádnou Lucy Championovou neznám.“

„Ta barevná dívka, co tu byla dnes odpoledne.“

„Ach ta. Pan doktor má spoustu pacientů.“

„Hodně takových, co přijdou o život?“

„To je směšná otázka. Ale jak vidíte, já se nesměju.“

„Lucy také ne. Tu dnes odpoledne kdosi podřezal.“

Snažila se to spolknout bez zachvění, ale byla otřesená. Napjaté tělo víc než kdy předtím připomínalo vodního lyžaře, který rychle klouzá po rozbouřené vodě.

„To znamená, že je mrtvá,“ řekla tupě.

„Ano.“

Přivřela oči, zapotácela se, ale neupadla. Skokem jsem byl u ní, vytrhl jí pistoli a vyhodil zásobník. Nebyl v něm jediný náboj.

„Tak jste ji přece znala, paní Benningová?“

Otázka ji vytrhla z transu. Oči se jí rozšířily, až zas byly blankytně modré a neproniknutelné. „Byla to jedna manželova pacientka. Přirozeně to pro něj bude šok. Mimochodem ta automatická pistole je jeho.“ To už nasadila masku ctihodnosti a přiměřený hlas.

Pistoli jsem hodil na stůl, zásobník jsem si nechal. „A ta kostra v komůrce je taky jeho?“

„Nerozumím vám.“

„No prosím. Když jsem říkal, že je Lucy Championová mrtvá, to jste rozuměla hned.“

Bezděky si sáhla na čelo. Pod havraními vlasy bylo sněhově bílé. „Nesnáším smrt. Zvlášť když potká někoho známého.“

„Nakolik jste ji znala?“

„Jako pacientku, však jsem vám to už řekla. Párkrát jsem ji tady viděla.“

„A proč nemá kartu?“

„Jakou kartu?“

„V kartotéce stálých pacientů.“

„To nevím. A to tu mám kvůli vám prostát celou noc? Varuji vás, manžel se každou chvíli vrátí!“

„Jak dlouho jste už spolu, paní Benningová?“

„Do toho vám kruci nic není. A už vypadněte, nebo tu policii doopravdy zavolám.“

Nevyznělo to přesvědčivě. Od okamžiku, kdy jsem jí řekl, že je Lucy mrtvá, jako když z ní všechna síla vyprchá. Vypadala jako náměsíčnice, která ne a ne se probudit.

„Jen ji klidně zavolejte!“

Pohlédla na mě nepřítomně a zhnuseně. „Ú-ú-h!“ Znělo to plytce jako při zvracení. „Poslužte si tou největší špínou. Udělejte to největší svinstvo, jaké umíte! Jen mi teď táhněte z očí!“

Horní partie ňader prosvítaly látkou jako rozechvělé chladné měsíce. Obešel jsem ji, otevřel si a vyšel z domu.

Kapitola jedenáctá

Státní asfaltka se mi pod reflektory odvíjela jako popsaná páska od psacího stroje. Proplétala se kamennou pustinou dělící Bella Valley od oceánu. Úporně se držela stěn srázných kaňonů a přehupovala se přes plece horských vrcholů tyčících se do tmy. Po čtyřiceti dlouhých mílích cesty horskou krajinou mě vyklopila do klína pobřežního hřbetu. Nad mořem těžce vyplouval pozdní měsíc.

Pět minut severně od křižovatky se střídavou dálnicí US 101 začala se podél ní porůznu vynořovat světla Arroyo Beach. Na tváři temnoty se v neonu rýsovaly motely, servisní stanice, realitní kanceláře, pavilóny jídelen. U pump jedné servisní stanice jsem zastavil; zatímco mi do vozu dávali benzín, zeptal jsem se zřízence, jestli mají telefon. Byl to starší ostřílený muž v uniformě: šedé montérky a černý kožený motýlek. Vypadal a byl cítit, jako by se myl v oleji z převodovky. Palcem zažraným od oleje dloubl směrem ke kanceláři, z níž se právě vynořil.

Místní telefonní seznam byl tenký svazeček, k telefonu na zdi připoutaný řetězem. Paní Singletonová v něm byla dobře zastoupena. Její adresa byla 1411 Alameda Topanga, telefonní číslo 1411. Další číslo tam bylo pro vrátnici, třetí pro byt šoféra, čtvrté pro zahradníkovu vilku, páté komorníkovi do spíže.

Když mi zřízenec přinesl zpátky drobné, zeptal jsem se, kde je Alameda Topanga.

„A koho hledáte, milej drahej?“

„Vlastně nikoho. Přijel jsem se jen tak podívat.“

„Na tu prohlídku okolí jste si ale zvolil ňáko divnej čas.“ Prohlížel si mě. „Oni tam v Alamedě mají v noci soukromou hlídku a vy zrovna na nějakýho člena zahrádkářskýho spolku nevypadáte.“

„Mě zajímají nemovitosti. Tady prý je dobrá štace.“

„Kdyby jen to. Od tý doby, co tam postavili ten velkej hotel a z Malibu se sem přestěhovali pracháči, mají tu pozemky cenu zlata. Věčná škoda, že tu sám taky nějaký nemám. Moh jsem mít. Před válkou, jen mě měla stará nechat vzít trochu peněz z punčochy. Moh jsem mít pět akrů jen to fiklo. A teď jsem si moh medit, jenže ona pořád, peníze si šetři. Tam je to mrtvý, povídá, boháči vodtamtud navždycky vypadnou.“ Jeho smích byl trpký a pronikavý jako zastaralý kašel.

„To je smůla,“ prohodil jsem. „Kde je tedy Alameda?“

Vysvětlil mi, jak se tam jede, a na temná úpatí ukázal, jako by se zvedala na okraji země zaslíbené. Na nejbližší křižovatce jsem k nim zahnul a zamířil do předměstí. Mezi předměstskými vilkami a venkovskými sídly jako země nikoho ležela prázdná pustá pole posetá všemožným neřádem. Vjel jsem do aleje lemované po obou stranách šedými kmeny a nad hlavou podloubím z korun gumovníků. Táhla se podél oploceného pólového a golfového hřiště. Kolem osvětlené klubovny v dálce bylo plno vozů a vítr ke mně zanášel ryčné údery hudby.

Silnice stoupala do kopců, které se terasovitě zvedaly, jako by si tu pohodlný člověk zbudoval snadnou cestu do očistce. Tu a tam jsem zahlédl cosi ze skla a hliníku, v čem se mělo bydlet, ale v měsíčním světle vypadalo spíš jako chirurgické monstrum; benátské paláce, vily z Azurového pobřeží, španělské zámky; gotické, řecké, versailleské a čínské zahrady. Rostlinstva spoustu, lidé žádní. Možná, že pro lidi byl v této výše položené krajině vzduch moc řídký a stál moc peněz. Byl to zemský ráj, zplozený penězi. A lidi, kteří náhodou neměli ani peníze ani nemovitosti, tu neměli co dělat.

Kamenné sloupy s číslem 1411 podpíraly tudorovskou vilu s temnými kovanými okny. Brána byla otevřená. Honosná příjezdová cesta mě řadou tisů jako čestnou stráží vedla k vile, která se tyčila proti měsíci v bílé palladické nádheře.

Zaparkoval jsem pod sloupovím brány pro kočáry a zazvonil na staromódní zvonek u postranního vchodu. Z druhé strany se k táflovaným dveřím přiblížily tiché váhavé kroky. V zámku zaskřípal klíč a vyhlédla mladá žena, tvář lemovanou jemnými kaštanovými vlasy.

„Copak si přejete, prosím?“ Její hlas zněl tiše a nejistě.

„Není snad příliš pozdě na návštěvu paní Singletonové?“

Odevzdal jsem jí svou vizitku. Obrátila se profilem; k světlu: oblá brada, jemná ústa s plnými rty, rovný nos. Oči měla ještě pořád ve stínu, ale viděl jsem, jak je mladá.

„Vyšetřovatel,“ pravila. „Jste z nějaké detektivní kanceláře? Na paní Singletonovou je už pozdě. Není jí zrovna dobře.“

„Mám vlastní agenturu.“

„Ach tak. Ale jde o Charlieho – o pana Singletona, viďte?“

„Ještě pořád ho tedy pohřešujete?“

„Ano.“

„Mám pro vás podle všeho stopu.“

„Vážně? Myslíte, že víte, kde je?“

„Tak daleko ještě nejsem. Teprve dneska jsem na ten případ narazil. Vlastně nevím, za jakých okolností zmizel. Ani jestli odměna dosud platí.“

„To ano,“ odvětila s jemným pochybovačným úsměvem. „Když mi povíte, na co jste dnes narazil,“

Pozdě nepozdě, s paní Singletonovou se vidět chci. Pročež jsem dívce hodil to nejpádnější, co mě vůbec napadlo. „Na mrtvolu.“

Paže ji jako vyděšenému ptáčeti bezděky vyletěly k ňadrům. „Charliovu? Ne?!“

„Byla to mladá mulatka. Lucy Championová. Někdo ji podřízl. Znáte ji snad?“

Odpověď přicházela náramně pomalu. Domyslil jsem si, že to bude lež a že se jí ta lež těžko říká. „Ne, tu neznám. Jak by to mohlo souviset –“ Hlas odumřel.

„Měla u sebe výstřižek z novin o tom, jak pan Singleton zmizel, a o vypsání odměny. Napadlo mě, jestli si třeba kvůli tomu nezajela sem. Stejný nápad bude asi mít i policie, až do toho šlápne.“

„A to ji zabili tady v Arroyo Beach?“

„Ne, v Bella City.“ Dívce to nic neříkalo, takže jsem dodal: „Vnitrozemské město, vzdušnou čarou asi třicet mil odtud.“

„Pojďte prosím dál!“ Znovu si prohlížela mou vizitku. „Pane Archere. Zeptám se paní Singletonové, jestli vás přijme.“

Nechala mě stát ve vstupní hale a sama zamířila k osvětleným dveřím. Šaty měla drahé, ale neslušely jí. Pletený kostým jí přidával na těle, aspoň zezadu.

Kráčela s tou naivní neohrabaností, jako když jí náhle dozrálé tělo působí rozpaky.

Chvíli jsem si prohlížel několik čínských maleb na stěně. Číňan s obrovitými boltci značícími moudrost putoval pěšky přes hory, doly a řeky k svatostánku na hranici sněhu. Maleb bylo sedm, každá pro jedno stádium Číňanovy pouti.

Vtom se dívka objevila ve dveřích, světlo jí kolem vlasů vytvořilo svatozář. „Paní vás přijme, pane Archere!“

V místnosti byl vznosný strop podepřený dórským sloupem. Stěny lemovaly skříně s knihami v jednotné vazbě z bílé teletiny. Mezi knihovnami byly rozvěšeny obrazy; jeden obraz smějící se dívky ve vystřiženém živůtku mohl být Watteau nebo Fragonard. Na bílé pohovce s prohnutým opěradlem seděla šedovlasá paní.

Měla hranaté čelisti a husté obočí, obličej, jaký některé nešťastnice zdědí po otci. Kdysi dávno mohl být jakýmsi koňským způsobem hezký. Teď však už stářím a osobitostí ten kostnatý rámec ztvrdl a rýsoval se pod kůží jako špatně zamaskovaná dělostřelecká baterie. Tělo jako věchýtek bylo zahaleno do černých hedvábných šatů, které mohly klidně sloužit jako smuteční. Bledé žluté ruce se nápadně vyjímaly na černočerném klíně. Bez ustání se chvěly.

Odkašlala si. „Posaďte se, pane Archere, sem do toho křesla!“ A když jsem uposlechl: „A teď mi řekněte, kdo vlastně jste.“

„Jsem koncesovaný soukromý detektiv. Většinou působím v Los Angeles a tam mám také kancelář. Před válkou jsem býval seržant-detektiv ve štábu policie na Long Beach. Navštívenku jsem dal slečně.“

„Sylvie mi ji ukázala. Rovněž mi sdělila, že máte jakési otřesné informace o nějaké barevné ženě.“

„Je to Lucy Championová. Našel jsem ji podříznutou v motelu v Bella City. V peněžence měla výstřižek z novin, které vycházejí v Bella City, o tom, jak váš pan syn zmizel a že jste vypsala odměnu. Mně napadlo, že ji někdo zabil proto, že si tu odměnu zrovna chystala vyzvednout. V Bella City se totiž objevila ve stejnou dobu, jako odtud odejel váš syn, to jest před čtrnácti dny. A tak mě napadlo, jestli vás nekontaktovala.“

„Neděláte náhodou trochu ukvapené závěry na nesmírně chabých podkladech?“ Paní Singletonová hovořila tiše a kultivovaně. Ruce jí cukaly a škubaly sebou jako nervózní štíři. „Jistě nenadhazujete, že jsme se smrtí té dívky my tady měly něco společného? Nebo i s jejím životem.“

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně,“ i když ve skutečnosti jsem měl dojem, že ano. „Dejme tomu, že se váš pan syn stal obětí nekalé hry. Dejme tomu, že Lucy Championová věděla, co se sběhlo, a kdo za to může. Třeba se zrovna chystala sem za vámi nebo na úřady. Tím by se dal její další osud vysvětlit.“

Paní Singletonová vůbec nedávala najevo, že mě slyší. Shlížela na své svárlivé ruce, jako by se jich nejraději zřekla. „Sylvie, zapal mi cigaretu!“

„Ovšem.“ Sylvie se zvedla z pohovky, ze slonovinové skříňky vytáhla cigaretu, podala ji paní Singletonové a stolním zapalovačem ji zapálila.

Paní Singletonová zhluboka vtáhla a kouř vyfoukla ústy i nosem. Kouř se jí musel válet po lebečních dutinách jako mlha. I oči jako by měla zakouřené. „Nenadhazujete doufám, že můj syn utekl do Bella City s barevnou dívkou!“

„To ne!“ vyhrkla dívka. Potom si uvědomila své postavení, to jest, že ji má být vidět, a ne slyšet. Sedla si do kouta jako oukropeček.

Paní Singletonová se rozjela nanovo. „Jaká souvislost by mohla existovat mezi takovou osobou a mým synem?“

„To bych sám rád věděl. Mám-li být upřímný, mne to natolik zajímá, že jsem ochoten na základě denní odměny na případu pracovat.“

„Chcete tím nepochybně říci, až prokážete, že vám odměna patří, dostanete ji také vyplacenou. To je ovšem samozřejmé.“

„Chci přesnější dohodu. Odměna totiž vždycky nějak sklouzne do kapsy policistům. Vždycky jaksi pudově tíhne domů k ouřadům. A já bych si rád byl jist svou padesátkou denně plus výdaje.“

„To je přirozené.“ Vyfoukla kouř a předla za ním jako kočka za záclonou. „Jenže já nevidím, proč bych právě vaši činnost měla financovat.“

„Nemohu si dovolit pracovat jen pro povyražení. Taky by třeba pomohlo, kdybych vás mohl uvést jako svou klientku.“

„To chápu.“ Hlava šedivá jako omšelé železo se panovačně zvedla, trochu jako hlava některého z pozdních římských císařů. Tichý hlas zesílil a stoupl, jako by se chystal ovládnout čajový dýchánek nebo odrazit nápor barbarů. „Ale jednu věc nechápu: proč se o mé záležitosti musíte zajímat. Já už mám najatou detektivní kancelář. Už mě stáli víc, než si mohu jen tak lehce dovolit, a protiúčtem mi dosud neodvedli zhola nic. Nejsem zámožná žena.“ V jejích kruzích to patrně znamenalo, že si své milióny může spočítat na prstech jedné ruky. V návalu sebelítosti udýchaně dodala: „Ne že bych nebyla ochotna zaplatit za užitečné informace, ale velká detektivní kancelář mi syna nevrátila, což je fakt, a tak nevidím, proč bych si měla myslit, že se to třeba podaří jednotlivci.“

Cigareta jí dohořívala. Sylvie bez vyzvání vzala oharek a zdusila jej v popelníku.

„Jenom mi dejte možnost a uvidíte, co dokážu,“ ozval jsem se. „Chci zjistit, proč zabili Lucy Championovou. Jestli se mi to podaří, najdu nit k vašemu synovi. Aspoň mám takové tušení.“

„Tušení,“ řekla pohrdavě. „Kdyby Charlese drželi v zajetí kvůli výkupnému, tak by se vaše dnešní pozdní návštěva dala vykládat tak, že ten, kdo ho drží, je ochoten vyjednávat. A vy jste znal tu černošku, co o ní tvrdíte, že ji zavraždili?“

„Tu opravdu zavraždili. Vy jste ji znala?“

Z obličeje jí sálaly bílé plameny hněvu. „Varuji vás, mladý muži, nebuďte drzý! S drzostí se umím vypořádat!“

„Jste jistě moc unavená, paní Singletonová. Je pozdě,“ řekla Sylvie.

Starší žena si jí ani nevšimla. Nahnula se ke mně a černý hedvábný klín se jí zvrásnil jako železo pod tlakem:

„Zrovna dnes ráno mě za obdobných okolností navštívil neznámý člověk a představil se jako soukromý detektiv, asi tak jako vy. Tvrdil, že mi Charlese dokáže najít, ale část odměny prý musím vyplatit předem. To jsem přirozeně odmítla. Pak ze mne mámil rozumy a zdržoval mě celou hodinu. Chtěla jsem od něho taky něco slyšet, ale on mi nedokázal říct vůbec nic, na jedinou konstruktivní větu se nezmohl. Sylvie, jakpak se ten člověk jmenoval?“

„Heiss.“

„Heiss,“ vybuchla vášnivě stará paní, jako by to jméno pro tuto chvíli sama vymyslela. Pak jí oči sklouzly na mne. Byly to oči spálené slzami, zeskelnatělé žalem, ale pořád ještě bystré. „Vy ho znáte?“

„Myslím, že ani ne.“

„Pěkný rošťák. Dokonce si troufl po mně žádat, abych mu podepsala smlouvu, že když mi syna přivede živého či mrtvého, vyplatím mu pět tisíc dolarů. Holedbal se, jaké má mezi kriminálními živly konexe. Nakonec jsem nabyla dojmu, že se buď spikl, aby mě podvedl, nebo že nějakou zločineckou organizaci sám zastupuje. A vykázala jsem ho z domu.“

„Mně jste přisoudila stejnou roli?“

„To ne,“ hlesla z koutku dívka.

Paní Singletonová se vyčerpaně zvrátila v křesle. Hlava jí klesla na zahnuté opěradlo a vystavila chabé hrdlo neviditelnému noži. Třesoucím se hlasem se drala ven slova: „Já už nevím, co si mám myslet. Jsem nemocná, stará, vyčerpaná, opuštěná. Sama ve světě lhářů. Mně nikdo nic neřekne.“

Sylvie se zvedla a s laskavým pohledem plným strachu mě doprovodila ke dveřím. Vtom paní Singletonová vykřikla: „Pane Archere! Posílá vás ke mně Charles? Je to tak? Potřebuje peníze?“ Až jsem se lekl té změny. Najednou mluvila jako vystrašené dítě. Otočil jsem se a pohlédl paní Singletonové do tváře: na vteřinu jako když falešným dívčím půvabem zkrásní. Krása však pominula jako paprsek světlometu letící napříč časem. Ústa zůstala zkřivena v cynické parodii mateřské lásky.

Situace byla příliš složitá. Bylo těžké ji pochopit nebo se ji pokoušet zvládnout. Nevěděl jsem, jestli se pupeční šňůra mezi paní Singletonovou a jejím synem nenatáhla, nepraskla, nešvihla ji do obličeje a nepřivedla k rozumu. Nebo jestli neví, že syn je mrtev, a nebrání se tomu ze zoufalství. Ať už jakkoliv, je ochotna takřka všemu věřit a kdekoho podezírat. Skutečnost ji zradila.

„Osobně jsem Charlese nikdy nepoznal,“ prohlásil jsem. „Dobrou noc. A mnoho štěstí.“

Neodpověděla.

Kapitola dvanáctá

Sylvie mě doprovodila až na konec haly. „Odpusťte, pane Archere. Ty poslední dva týdny ji strašně zničily. Už kolik dní se drží jen drogami. Když něco není tak, jak si sama představuje, tak to prostě neslyší, nebo to zapomene. Ne že by se doopravdy pomátla. Ale tolik už vytrpěla, že nesnese o faktech hovořit, ba vlastně ani přemýšlet.“

„O jakých faktech?“

Překvapila mě, když řekla: „Můžeme si sednout k vám do vozu? Mám dojem, že popravdě si paní přeje, abych s vámi promluvila.“

„To byste musela být pomalu jasnovidka.“

„Co se paní Singletonové týče, jsem hotová jasnovidka. Když si vás někdo tak dokonale podrobí, pak na něm poznáte všecko.“

„Jak dlouho už u ní pracujete?“

„Teprve od letošního června. Ale naše rodiny se znají už dlouhá léta. Charlesův otec studoval s tatínkem na Harwardu.“ Nahnula se, aby dosáhla na kliku, a otevřela dveře. „Promiňte, potřebuji trochu čerstvého vzduchu.“

„A nestane se jí něco, když je teď sama?“

„Služebnictvo ji hlídá, uloží ji do postele.“ Vykročila k mému autu.

„Moment, Sylvie. Charlesovu fotografii náhodou nemáte? Nějaký čerstvější snímek by se hodil.“

„Ale ano, mám.“

„Tak mi jej prosím vás připravte.“

„Mám jeden s sebou,“ řekla bez rozpaků. Z kapsy kostýmu vytáhla červenou koženou peněženku a z ní malý snímek. Podala mi jej. „Je dost velký, dost jasný?“

Na obrázku se proti slunci křenil mladý muž v tenisových šortkách a košili s krátkými rukávy. Byl silný, měl široká, trochu pokleslá ramena a svalnaté předloktí. Ale cosi na něm bylo neskutečného, jako na jevišti. V té póze se cítil zřejmě nesvůj – prsa vypjatá, břicho zatažené, jako by měl z chladného oka leiky nebo z horkého oka slunce strach.

„Jasná je ta fotka dost,“ řekl jsem. „Mohu si ji nechat?“

„Jak dlouho budete potřebovat. Je si tam moc podobný.“

Když nastupovala do auta, všiml jsem si, jak má pěkné nohy. Sám jsem vklouzl za volant. Uvnitř vozu to čistě a svěže zavonělo. Nabídl jsem jí cigaretu.

„Děkuji, já nekouřím.“

„Kolik je vám, Sylvie?“

„Jedenadvacet.“ A s očividně předstíranou ledabylostí dodala: „Právě jsem dostala první čtvrtletní šek od maminky ze svěřeneckého fondu.“

„Gratuluju.“

„Ten šek je skoro na tisíc dolarů. Mohu si vás dovolit zaměstnat, když budete pracovat pro mě a ne pro paní Singletonovou.“

„Zaručit vám nic nemohu. Vám hodně záleží, aby se našel, viďte?“

„Ano.“ V tom slově byla tíha jejího života. „Kolik vám mám proplatit?“

„S tím si teď nedělejte starosti.“

„Proč byste mi měl věřit?“

„Vám by věřil každý. Překvapující je to, že vy věříte mně.“

„Já o mužích leccos vím,“ řekla. „Tatínek je dobrý člověk. A vy nejste takový jako ten Heiss.“

„Vy jste s ním mluvila?“

„Byla jsem v pokoji, když mluvil s paní. Tomu šlo jen o peníze. Bilo to do očí. Pořád nechtěl odejít, až jsem musela pohrozit policií. Je to opravdu škoda. Nepokazit to on, třeba se vám paní Singletonová se vším svěřila.“

„A je něco, co mi mohla říct a neřekla?“

„Celý Charlieův život,“ řekla záhadně. „Jak vypadala ta černoška?“

Vykreslil jsem jí podrobně Lucy Championovou.

Ještě jsem neskončil, a už mě přerušila. „To je ona.“ Otevřela si dveře a chystala se vystoupit z auta. Každý její pohyb byl křehký, skoro jako by litovala, že musí podniknout něco tak hazardního.

„Vy ji znáte?“

„Ano. Něco vám chci ukázat.“ A byla pryč.

Zapálil jsem si cigaretu. Nevykouřil jsem ani centimetr, když Sylvie vyšla z domu a opět si sedla vedle mne. „Tohle je myslím její.“

Podala mi cosi měkkého a tmavého. Rozsvítil jsem horní světlo, abych viděl. Držel jsem dámský turban, upletený z černé vlny se zlatou nití. Uvnitř byla značka výrobce: Denise.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Byla tady zrovna předevčírem.“

„Za paní Singletonovou?“

„Určitě. Přijela sem taxíkem pozdě odpoledne. Zrovna jsem stříhala v zahradě květiny. Viděla jsem ji sedět vzadu v taxíku, nějak se nemohla rozhodnout. Konečně vystoupila a taxíkář vyrazil na zpáteční cestu. Stála na cestičce a chvíli si dům prohlížela. Potom myslím ztratila odvahu.“

„To dovedu pochopit.“

„Dům je impozantní, viďte? Volala jsem na ni, chtěla jsem se jí zeptat, co si přeje, a když viděla, že se k ní blížím, dala se doslova do běhu. Měla jsem v tu chvíli pocit, že straším jako nějaká čarodějnice. Volala jsem, ať se nebojí. Ale ona jen přidávala. Spadl jí klobouk, ale ona se ani nezastavila, ani ho nezvedla. A tak jsem k němu přišla já.“

„Proč jste za ní neběžela?“

„Copak to šlo? Měla jsem plnou náruč chrysantém. Řidič zahlédl, že za ním utíká, a zacouval pro ni. Neměla jsem právo ji zadržet.“

„Nikdy předtím jste ji neviděla?“

„Nikdy. Myslela jsem si, že je na výletě. Byla docela moderně oblečená a tohle je pěkná věc. Že se pro turban nevrátila, to mi vrtalo hlavou.“

„Šla jste na policii?“

„Paní Singletonová si to nepřála. Taky u Denisy jsem se chtěla přeptat, ale ani s tím paní Singletonová nesouhlasila.“

„Vy znáte modistku, která ten turban vyrobila?“

„Vím o ní. Má obchod na bulváru u moře blízko hotelu.“

„Tady v Arroyo Beach?“

„Jistě. Co kdybychom se jí zeptali, třeba toho bude o slečně Championové vědět víc?“

„Nejspíš ano. Proč jste k ní ale nešla sama? Takový strach snad z paní Singletonové nemáte?“

„To ne.“ Chvíli mlčela. „Možná, že jsem se bála toho, co bych mohla objevit. Teď už se nebojím. Charles totiž utekl s nějakou ženskou.“ Moc se jí nechtělo, ale nakonec do kyselého jablka kousla: „Myslím si, že ta černoška byla – že byla další.“

„Jeho matka je zřejmě taky toho názoru. Znáte důvod?“

„Neznám. Ví však o svém synovi daleko víc, než si sama kdy přiznala.“

„To je tvrdé.“

„Je to pravda. Tyhle předfreudovské ženy všechno vědí, ale nikdy to neformulují, ani v myšlenkách. Celý jejich život je strojení na večeři v džungli. Tak to vyjádřil tatínek. Učí filosofii v Brownu.“

„S jakou ženou Charles utekl?“

„Byla vysoká, plavé vlasy, a velice krásná. Víc toho o ní nevím. Ten večer, co odjel, viděli je lidé u baru v hotelu. Hlídač na parkovišti je viděl spolu odjíždět v jeho voze.“

„To ovšem ještě neznamená, že s ní utekl. Mně to spíš připadá, že ji tam sebral.“

„To ne. Žili spolu už celé léto. Charles měl na Sky Route horskou chatu a tu ženskou tam s ním vídali skoro každý víkend.“

„Jak to víte?“

„Mluvila jsem s jedním z Charlesových známých. Bydlí také v tom údolí. Malíř Horace Wilding – možná jste o něm slyšel. Nechtěl o tom mluvit, ale že tam tu ženu s Charliem vídal, mi řekl. Co kdybyste s ním promluvil vy? Třeba vám řekne víc.“

Rozsvítil jsem si světlo a vytáhl notes: „Adresa?“

„Adresa pana Wildinga je 2712 Sky Route. Telefon nemá. Také on říkal, že byla krásná.“

Otočil jsem se a podíval se na Sylvii. Plakala. Seděla tiše s rukama v klíně a na líci zřetelné stopy slz. „Já nikdy nepláču!“ řekla prudce. A potom, už vůbec ne prudce: „Škoda, že nejsem tak krásná jako ona. Škoda, že nemám světlé vlasy.“

Mně připadala krásná a tak něžná, člověk by ji pomalu prstem promáčknul. Za jemnými obrysy jejího těla bylo vidět světla Arroyo Beach. Světlem zalitá kopule velikého hotelu se dmula jako upoutaný balón, zářila mezi neony na dálnici a přerušovanou čarou světel lemující pobřeží, táhnoucí za sebou po mořské hladině šňůru perel.

„Chcete-li být blondýna,“ řekl jsem jí, „proč se neodbarvujete, jak to dělají ostatní dívky?“

„To by vůbec nepomohlo. On by si toho ani nevšiml.“

„Vy jste do Charlieho zamilovaná.“

„Samozřejmě.“ Jako by každá dívka, co za něco stojí, se musela do Charlieho zamilovat. Čekal jsem, až spustí dál, a dočkal jsem se. „Hned od prvního setkání. Když se po válce vrátil na Harvard, přijel k nám do Providence na víkend. Zamilovala jsem se do něho, on do mne ne. To jsem byla ještě dítě. Ale byl na mě hodný.“ To už mi důvěrně šeptala: „Četli jsme spolu Emily Dickinsonovou. Svěřil se mi, že se chce stát básníkem, a já jsem si představovala, že jsem Emily, na mou duši. Po celou dobu studií jsem snila, že si Charles pro mě přijde a vezme si mě. To se ovšem nikdy nestalo.

Párkrát jsme se viděli, jednou jsme dokonce byli na obědě v Bostonu a to byl okouzlující, ale nic víc. Pak odejel domů a nikdy mi ani nenapsal. Loni na jaře jsem se rozhodla, že se po maturitě zajedu sem na Západ za ním podívat. Paní Singletonová zrovna hledala společnici a tatínek mi to místo zajistil. Myslela jsem, že budu s Charlesem v jednom domě a že se třeba do mě zamiluje. Paní Singletonová tomu celkem přála. Když už si Charles má někoho vzít, bude lepší, aby to byl někdo, koho ovládne.“

Pohlédl jsem jí do obličeje a viděl jsem, že je naprosto upřímná. „Vy jste ale podivná dívka, Sylvie. Opravdu jste o tom s paní Singletonovou mluvila?“

„Ani jsem nemusela. Jak se naskytla možnost, hned nás nechala o samotě. To já poznám. Tatínek říká, že hlavní ctností ženy je, když je schopna vidět, co má pod nosem. A když o tom, co vidí, řekne pravdu, to prý je nejlepší.“

„Beru zpátky, že jste podivná. Jste jedinečná.“

„Taky si myslím. Ale nemyslel si to Charles. Doma moc nepobyl, tak jsem vlastně ani neměla pořádnou možnost být mu nablízku a dosáhnout toho, aby si mě zamiloval. Většinou se zdržoval na chatě nebo jezdil po celé zemi. To jsem o té ženě ještě nevěděla, ale myslím, že je nějak součástí toho, oč Charles usiloval. On se totiž zoufale snažil odpoutat od matky a od jejích peněz a vybudovat si vlastní život. Paní Singletonové totiž patřily všechny peníze už před smrtí jejího manžela. To byl takový staromódní typ manžela bohaté ženy: jezdil na jachtě a hrál pólo, jinak posluhoval choti. Charles měl jiné představy než otec. Domníval se, že on a jeho třída se odcizili životu. Že každý musí spasit duši sám tím, že půjde až k podstatě věcí a začne úplně znovu.“

„A podařilo se mu to?“

„Co, spasit duši? Pokusil se o to. Ukázalo se, že je to těžší, než si představoval. Třeba letos v létě pracoval v údolí při sklizni rajčat. Matka mu nabídla, aby vedl hospodářství, ale to odmítl. Moc dlouho ovšem na farmě nevydržel. Popral se s dozorcem a o práci, pokud se tomu dá říkat práce, přišel. Paní Singletonová se hrozně vyděsila, když přišel domů, obličej celý nateklý a modrý. Mohla to být moje smrt. Ale Charles v tom zřejmě viděl určité zadostiučinění.“

„Kdy to bylo?“

„V červenci, pár týdnů co jsem přijela. V půli července.“

„A kde došlo k té rvačce?“

„Na ranči u Bakersfieldu. Nevím to přesně.“

„A co potom? Zůstal tady až do září?“

„S přestávkami. Často si na dva na tři dny vyjel.“

„Myslíte si, že i tentokrát si vyjel?“

„Možná. Jestli ano, tak už se nevrátí. Snad už nikdy se nevrátí. Určitě ne sám z vlastní vůle.“

„Myslíte, že je mrtev?“ Byla to otázka přímo a bez oklik, ale Sylvie ji snesla. Pod zdáním mírného zmatku měla silné rezervy.

„Věděla bych, kdyby byl mrtev. Myslím, že není. Mám pocit, že se konečně natrvalo odpoutal od své matky a peněz z půdy po pradědovi.“

„A jste si jista, že toužíte, aby se vrátil?“

Chvíli zaváhala a pak promluvila. „Musím aspoň vědět, že je v bezpečí a žije tak, aby se nezahubil. Člověk, který za války sestřeloval nepřátelská letadla, je, věřte mi, jenom takové dítě a snílek. Kdyby dostal nesprávnou ženu, mohla by ho zničit.“ Zhluboka si vzdychla. „Doufám, že vám to nezní moc dramaticky.“

„Mně to zní moc dobře. Ale je možné, že si všechno jen malujete.“ Viděl jsem, že neposlouchá, takže jsem dal jazyk za zuby.

Někde v dálce tápala její mysl po křivce, kterou se snažila vyznačit slovy: „On totiž měl takový pocit kvůli těm penězům, které si jakživ nevydělal sám prací, a dvojnásob vinen se cítil za to, že se v něm zklamala matka. Charles chtěl trpět. Celý svůj život viděl jako pokání. Určitě si vybral ženu, jejíž vinou bude trpět.“

V měsíčním světle nabyl její obličejíček panenské chmurnosti. Jemné rysy úst a brady jí přeťaly ostré stíny.

„Vy tedy víte, jaká to byla žena.“

„Ne docela. Všechny informace mám z třetí ruky. Jeden tajný se vyptal barmana v hotelu a pověděl o té ženě paní Singletonové. Ta to řekla mně.“

„Pojeďte se mnou,“ vyzval jsem ji. „Něco si vypijeme. Myslím, že to potřebujete.“

„Ne, ne. Já jsem v baru ještě nikdy nebyla.“

„Vždyť je vám jedenadvacet.“

„O to nejde. Ale já už musím jít. Vždycky jí před spaním čtu. Dobrou noc!“

Když jsem se naklonil, abych jí otevřel, tekly jí po tvářích slzy jako stružky po jarním dešti.

Kapitola třináctá

Dva barevní vrátní v tmavorudých uniformách si mě ostře změřili a vzápětí pustili z hlavy. Pod maurským obloukem přímo proti vchodu do hotelu za recepčním pultem stál ve výklenku jako svatý ve fraku zástupce ředitele. Nad obloukem v druhém rohu hlásal neonový nápis rudým písmem: CANTINA. Prošel jsem tou formálností hotelové haly s palmami v truhlících na nádvoří vysázené banánovníky. V jejich stínu se loudaly dvojice. Chvatně jsem přeběhl dvůr a vstoupil do baru.

Byla to veliká místnost ve tvaru písmene L, po stěnách výjevy z býčích zápasů. Bylo tam plno modrého kouře a hluku jako v opičárně. U dlouhého baru se tlačily a kývaly bílé ženské šíje a černé, modré a kostkované smokingy. Muži měli nepřirozeně zdravé, sebejisté obličeje sportovců, kteří ovšem nikdy nemuseli riskovat. Leda snad s ženami. Postavy žen vypadaly, že toho vědí víc než jejich hlavy. Kdesi za stěnami spustil orchestr sambu. Několik párů odlákal rytmus na parket.

U pultu se činili dva barmani, mrštný jihoamerický mladík a muž s prořídlými vlasy, který svého společníka ostře sledoval. Počkal jsem, až neměli tak napilno, a zeptal se toho s prořídlými vlasy, pracuje-li zde jako barman stále. Změřil mě neproniknutelným pohledem, obvyklým pro své řemeslo.

„Se ví. Co si dáte?“

„Režnou. Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Poslužte si, jen jestli vymyslíte něco novýho.“ Ruce mu mimovolně pracovaly: nalil mi sklenku a postavil ji na pult.

Zaplatil jsem. „Chci se zeptat na mladého Charlese Singletona. Viděl jste ho ten večer, co zmizel?“

„Ne.“ S předstíranou zoufalostí obrátil oči ke stropu. „Už jsem to řek šéfovi. Už jsem to řek reportérům, už jsem to řek privátním fízlům.“ Znovu se na mě zadíval šedýma, neprůhlednýma očima. „Jste snad reportér?“

Ukázal jsem mu průkaz.

„Další soukromej fízl,“ bědoval, nijak vyveden z míry. „Proč se tam nevrátíte a tý starý paní neřeknete, že maří váš čas a svý peníze? Mladej zdrh s tak stylovou blondýnkou, že nad ní srdce plesá. Tak proč by měl mít chuť se vracet?“

„Proč odejel?“

„Vy jste ji neviděl. Ta ženská měla všecko.“ Rukama naznačoval, jak to myslí. „Ta lvice s mladým jsou teď v Mexico City nebo v Havaně a mají se tam jak bozi, pamatujte na má slova. Proč by se měl vracet?“

„Dobře jste si ji prohlíd?“

„To víte. Čekala tu na mladýho Singletona a zatím si dala něco k pití. Navíc tu už byla několikrát předtím.“

„A co pila?“

„Toma Collinse.“

„Co měla na sobě?“

„Tmavé šaty, nic oslňujícího. Feš. Ne ta pravá třída, ale hned ta vedle. Přirozená blondýna. To už bych odříkal, kdyby mě v půlnoci vzbudili.“ Zavřel oči. „Možná že už to tak říkám.“

„Jaké měla oči?“

„Zelené nebo modré nebo něco tak mezitím.“

„Tyrkysové?“

Znovu se na mě podíval. „Když vy, kamaráde, dáváte takový široký otázky. To bysme asi spolu měli napsat nějakou báseň, jenže někdy jindy. Vám se líbí tyrkysová, tak já řeknu tyrkysová. Byla podobná jednomu polskýmu děcku, co jsem znal v Chicagu, ale k West Madisonový měla daleko, to si zas nechte říct.“

„Stane se tu někdy něco, co vám ujde?“

Tím jsem si ho na dalších třicet vteřin koupil. „Z toho, co se tady strhne, rozhodně ne.“

„A mladej s ní určitě chtěl odejet?“

„To bych řek. Či myslíte, že na něj šla s pistolí? Ti byli do sebe zabouchnutí. Von na ní moh oči nechat.“

„A jak odjeli? Vozem?“

„Mám ten dojem. Ale na to se přeptejte na parkovišti Deweyho. Ale tomu radši napřed strčte nějakou pětku! Von se tak rád neposlouchá jako já.“ Vystihl, že nadešla příležitost se z toho vyzout, a zmizel.

Dopil jsem a vyšel ven. Hotel stál průčelím k moři, před ním palmami lemovaná výpadovka. Parkoviště bylo za řadou luxusních obchůdků. Dal jsem se po chodníku. Ve výlohách byly stříbrné a kožené přívěsky, dvě krojované figuríny, jinde plno sošek z nefritu. Vtom mě do očí udeřil nápis, provedený ozdobným zlatým písmem na skleněné výloze kloboučnictví: DENISE. Za výlohou – jako vrcholný sochařský výtvor v muzeu – visel na stojánku jediný dámský klobouk. V obchůdku byla tma. Zaváhal jsem, ale hned jsem šel dál.

Pod obloukovkou na rohu parkoviště stála malá, zeleně natřená bouda pro hlídače. Na stěně visel nápis: „Jediným příjmem zřízenců je spropitné.“ Stoupl jsem si pod nápis a podržel ve světle dolar. Odkudsi z mačkanice vozů se vynořil mužíček. Byl šedý a vysušený. Pod starým námořnickým svetrem mu trčely ramenní kosti jako dva klacky, které unesla voda. V celtových teniskách se pohyboval tiše a v předklonu, jako by ho někdo táhl za špičku dlouhého ostrého nosu.

„Značka a barva. Kde máte lístek, pane?“

„Já mám vůz zaparkovaný za rohem. Ale chtěl jsem se vás zeptat na jiný vůz. Jste tuším pan Dewey.“

„Tuším, že jsem.“ Zamrkal vybledlýma očima a přihlouple zadumal, kdo vlastně je. Temeno kosmaté hlavy měl tam, kde já rameno.

„Vy se určitě v autech vyznáte.“

„To bych řek. A v lidech taky. A vy jste tajnej, ať visím. Vo co, že se mě chcete ptát na mladýho Charlieho Singletona?“

„Soukromý detektiv,“ řekl jsem mu. Podal jsem mu bankovku.

Složil ji a strčil si ji do náprsní kapsy těch nejšpinavějších montérek na světě. „Tak se to patří,“ řekl upřímně. „Připravujete mě o drahocennej čas. Zrovna jsem čistil okna a v sobotu večer si čištěním oken přijdu na slušný prachy.“

„Tak ať to máme za sebou! Vy jste viděl tu ženskou, co s ní odjížděl?“

„Bez debat. To byl kus. Viděl jsem ji přijíždět i vodjíždět.“

„Řeknete to ještě jednou.“

„Přijíždět i vodjíždět,“ opakoval. „Blondýna. Přijela sem kolem desátý v novým modrým plymouthu. Viděl jsem, jak před hotelem vystupuje. Zrovna jsem byl vpředu pro nějakej vůz. Zahlíd jsem ji, jak vystupuje a jde do hotelu. To vám byl ale kusanec.“ Popelavá čelist mu poklesla a zavřel oči. Zřejmě se na tu vzpomínku chtěl soustředit.

„Co se stalo s tím vozem?“

„Odjela s ním ta druhá.“

„Jaká druhá?“

„Ta druhá, co auťák řídila. Ta tmavá, co tu blondýnu vyklopila. Ta s ním odjela.“

„Byla to barevná žena?“

„Ta, co jela s tím stejšnem? Možný. Snědší byla. Já ji ani pořádně nezahlíd. Já jen brejlil po tý blondýně. On šel dovnitř, pak vyšel s tou blondýnou a potom spolu vodjeli.“

„Jeho autem?“

„Prosím jo. Buick sedan, dvouodstínovej zelenej.“

„Vy si umíte všimnout, pane Dewey.“

„Co vás nemá. Mladýho Charlieho jsem moc často vídal. Jezdil kolem mě často. Já sám jsem jel prvně vlastním autem v roce 1911 v Minneapolisu ve státě Minnesota.“

„Kam odsud zamířili?“

„Lituji, kamaráde. To vám nepovím. Já to neviděl. Však jsem to taky tý druhý paničce řek, když se mě vyptávala, a ona se čertila a nedala mi žádný spropitný.“

„Jaké druhé paní?“

Jeho pohaslé oči si mě prohlížely a dávaly pomalu blikavé signály ochablému mozku. „Tak já zase pudu k těm svejm sklům. V sobotu večír je můj čas drahocennej.“

„Vsadím se, že si na tu druhou dámu nevzpomenete.“

„Vo kolik?“

„O dolar.“

„Když tak tuplovanej!“

„Tak o dva dolary.“

„Platí. To druhá se přiřítila pár minut po tom, co ti dva odjeli. Jela tím modrým plymouthem.“

„Ta snědá?“

„Ale ne, tohle byla jiná, starší. Měla na sobě levhartí kožich. Tu jsem tu už taky viděl. Ptala se mě na tu blondýnu a mladýho Charlieho Singletona, kam spolu jeli. Já řek, že jsem je neviděl. Vona na to, že jsem mezulán, a vypadla. Ta vám vzteky div nevyskočila z kůže.“

„Byla sama?“

„Snad. Nepamatuju se.“

„Bydlí tu někde blízko?“

„Už několikrát jsem ji zahlíd. Kde bydlí, to nevím.“

Strčil jsem mu do ruky dvě bankovky. „Díky, pane Dewey. Ještě něco. Když Charlie s tou blondýnou odjížděl, vypadal spokojeně?“

„To nevím. Dal mi dolar spropitnýho. S tou blondýnou by každej jel rád.“ Jedním koutkem vrásčitých úst se ušklíbl. „Například já. Já už neměl co dělat s ženskejma vod tý doby, co sem za krize odešel vod starý. Dvacet let, to je, kamaráde, sakra dlouhá doba.“

„To tedy je. Dobrou noc.“

Dewey osamocen odfrkl, zamířil k řadě vozů a zmizel z dohledu.

Kapitola čtrnáctá

Vrátil jsem se do hotelu a vyhledal telefonní automat. Podle seznamu patřilo modiství DENISE jisté paní Denise Grinkerové, bytem v Jacaranda Lane č. 124. Zavolal jsem jí do domu. Někdo se ozval a já zavěsil.

Ulice se vinula mezi dálnicí a nábřežím skoro jako polní cesta. Silnici stínily jacarandy a cypřiše a zakrývaly výhled na okolní domy. Jel jsem pomalu, na dvojku, a baterkou si svítil na průčelí domů. Byla to končina, kde bydleli lidé ze středních vrstev a kde všechno pomalu upadalo do bohémské sešlosti. Na dvorech bujel plevel. Nápisy v zašpiněných rozleh oken nabízely: Ručně vyráběné nádobí, Starožitnosti, Psaní na stroji: Specializujeme se na rukopisy. Číslice 124 byly namalovány svisle pod sebou na veřejích jednopatrové vilky z šednoucího sekvojového dřeva.

Zaparkoval jsem a vešel pod rozeklaným obloukem eugenia. Vpředu na verandě stál o stěnu opřený rezavý bicykl. Zaklepal jsem, na verandě se ihned rozsvítilo a dveře se otevřely. V otvoru se objevila silná rozložitá žena ve flanelovém županu. Vlasy měla utáhnuté v natáčkách, takže jí obličej nápadně vynikal a vypadal velmi široký. Ale i tak to byl obličej příjemný. Cítil jsem, jak můj strnulý úsměv roztává a nabývá na přívětivosti.

„Paní Grinkerová? Já jsem Archer.“

„Dobrý večer,“ řekla dobrosrdečně a prohlížela si mě velkýma hnědýma, ne už nejmladšíma očima. „Snad jsem zas ten zatracenej krám nenechala nezamčený?“

„Doufám, že ne.“

„Taky doufám.“

„Jste od policie?“

„Více méně. Pozná se to, když jsem unavený.“

„Počkejte moment!“ Z kapsy županu vytáhla kožené pouzdro a nasadila si brýle s obroučkami z želvoviny. „Já vás neznám, že ne?“

„Ne. Vyšetřuju vraždu, která se stala dnes odpoledne v Bella City.“ Vytáhl jsem z kapsy smotaný turban. „Tohle patřilo oběti. Je to váš výrobek?“

Upřeně na klobouk hleděla. „Má uvnitř jméno mého salónu. Co když tedy je?“

„Nejde-li o podvrh, mohla byste snad určit totožnost zákaznice, které jste klobouk prodala.“

Naklonila se blíž ke mně pod světlo a oči se jí svezly od klobouku ke mně. V brýlích s tmavou obroučkou vypadal její obličej tvrdě a vychytrale. „Jde o ověření totožnosti? Přece jste říkal, že turban patřil oběti. A kdo je ta oběť?“

„Jmenovala se Lucy Championová. Barevná žena něco přes dvacet let.“

„A vy chcete vědět, jestli jsem jí já prodala tenhle turban?“

„To jsem zrovna neřekl. Jde o to, komu jste ho prodala.“

„Musím na to odpovědět? Legitimujte se!“

„Jsem soukromý detektiv,“ řekl jsem, „a pracuji s policii.“

„A pro koho?“

„Moje klientka si nepřeje být jmenována.“

„No prosím!“ Bylo z ní cítit pivo. „Stavovská čest. U mě je to zrovna tak. Nemůžu tvrdit, že jsem ten klobouk neprodala. Ale jak můžu vědět, kdo ho ode mne koupil? Zhotovila jsem ho dávno na jaře. Jedno ale vím bezpečně, barevná dívka ten klobouk nekoupila. V mém salónu jakživ žádná nebyla, až na pár hnědých z Indie, Persie a podobných zemí. Ty jsou jinačí.“

„Rozhodně se jinde narodily, to ano.“

„Dobrá, nebudeme se přít. Osobně proti barevným nic nemám. Jenže ty u mne klobouky nekupujou. Tahle dívka ten klobouk určitě našla nebo ukradla nebo ho dostala darem anebo ho koupila v bazaru. Takže i kdybych si nakrásně vzpomněla, kdo ho u mě koupil, nebylo by vhodné zatahovat jméno zákaznice do vraždy, že ne?“ V jejím hlase byl náznak podezíravosti, odraz klepů, které se slyší v krámě za celý den.

„Jestli jste na něm pracovala, paní Grinkerová, pak byste si snad mohla vzpomenout.“

„Snad ano, snad ne.“

Nebyla si ovšem jistá a hlas jí zakolísal. „A co když si vzpomenu? Bude to zneužití důvěry.“

„Skládají snad modistky přísahu?“

„Máme taky svou čest,“ řekla dutě. „Pochopte, dokud to jde, nechci si zákaznice jen tak pouštět. Těch, které si můžou dovolit zaplatit mé ceny, je pořád míň – jako mužskejch na ženění.“

Snažil jsem se jako muž na ženění vypadat. „Jméno klientky vám sdělit nemůžu. Jen tolik vám řeknu, že má něco společného se Singletonovými.“

„S Charlesem Singletonem?“ Vyslovovala slabiky pomalu a zřetelně jako pasáž ze zamilované básně.

„M-hm.“

„Jak se paní Singletonové daří?“

„Moc dobře ne. Trápí se kvůli synovi.“

„A tahle vražda s ním nějak souvisí?“

„To se právě, paní Grinkerová, snažím zjistit. A nikdy se mi to nepodaří, ledaže mi lidé pomohou.“

„Promiňte, lituji. Paní Singletonová není moje zákaznice – ta bohužel kupuje většinu klobouků v Paříži – ale samozřejmě jsem o ní slyšela. Pojďte dál!“

Přední dveře vedly rovnou do obývacího pokoje vykládaného sekvojovým dřevem. V cihlovém krbu hořel slabým plamenem plynový ohřívač. Pokoj byl teplý a dost sešlý a páchl kočičinou. Pohostinně mi pokynula k pohovce pokryté vlněným přehozem. Na kávovém stolku ze sekvojového dřeva u pohovky vyskakovaly bublinky ze sklenice piva. „Dala jsem si jednu před spaním. Můžu vám taky nalít?“

„Když budete tak hodná.“

Odešla do druhého pokoje a zavřela za sebou.

Sotva jsem usedl na pohovku, vylezla zespodu naježená šedivá kočka a vyskočila mi na kolena. Její předení sílilo a sláblo jako hukot vzdáleného letounu. Zdálo se mi, že kdesi v domě slyším někoho tlumeně hovořit. Denise se nějak dlouho nevracela.

Postavil jsem kočku na zem a přešel ke dveřím, které za sebou Denise zavřela. Za nimi se úsečně ozývalo: „Tvrdí, že dělá pro Singletonovou.“ Pak ticho, tlumeně porušené druhým hlasem v telefonu. Potom: „Určitě ne, to ti slibuji. Ovšemže, naprosto chápu. Jenom jsem od tebe chtěla slyšet, jak se na to díváš!“ Do ticha vnikl další praskot. Denise nasládle zanotovala „Dobrou noc“ a zavěsila.

Vrátil jsem se po špičkách na místo a šedivá kočka mi dál předla u nohou. Producírovala se přede mnou sem a tam, otírala se mi o kalhoty a vzhlížela mi do tváře nafoukaně jako povýšená ženská.

„Plav odsud!“ houkl jsem na ni.

Denise právě vstoupila do pokoje, v každé ruce napěněnou sklenici. Řekla kočce: „Ten ošklivej pán nemá kocourky mourky rád?“

Kočka si jí ani nevšimla.

„O Konfuciovi se něco vypráví, paní Grinkerová. Byl to předkomunistický Číňan!“

„Já vím, kdo je Konfucius.“

„Vypravuje se, že v sousední vesnici, dejme tomu v Bella City, hořela jednou stáj. Konfucius chtěl vědět, jestli uhořeli nějací lidé. Na koně se neptal.“

To ji ťalo. Pěna jí přetekla přes okraj pivních sklenic a přes prsty. Postavila sklenice na stolek. „Člověk může mít rád kočky a lidi taky,“ řekla pochybovačně. „Věřte nevěřte, syn mi studuje na universitě. Kdysi jsem mívala i manžela. Kde je mu asi konec?“

„Až dokončím tenhle případ, najdu vám ho.“

„Nemusíte se obtěžovat. Pivo si nevypijete?“ Seděla na okraji pohovky a mokré prsty si otírala kouskem papírového kapesníku.

„Případ, na kterém teď pracuju,“ řekl jsem, „se týká jedné mrtvé a jednoho pohřešovaného. Kdyby vám kočku přejel řidič a ujel a někdo znal číslo jeho auta, jistě byste byla ráda, kdyby vám je řekl. Komu jste teď volala?“

„Nikomu. Byl to omyl.“ Prsty přitom kroutily vlhký papírový kapesník stočený v dámský klobouček.

„Ale telefon nezvonil.“

Utrápeně na mě pohlédla. „Byla to jedna zákaznice.“

„A jak se k tomu klobouku dostala Lucy Championová? Dovede to vaše zákaznice vysvětlit?“

„Samozřejmě. Právě proto je naprosto bezpředmětné zatahovat do toho její jméno. Lucy Championová u ní sloužila. Před nějakým časem od ní utekla. Bez výpovědi. Klobouk a ještě jiné věci své paní ukradla.“

„Jaké? Šperky?“

„Odkud to víte?“

„Jak se říká přímo od kovářské kobyly. Kobyla možná není ten nejlepší výraz. Paní Larkinová je totiž spíš typ poníka.“

„Malá snědá? Asi padesátnice? Mužský typ?“

„To je ona. Byla vaší zákaznicí?“

„Můžu se za ni zaručit.“ Ta trýzeň v obličeji byla zřejmě dílem ekonomická a dílem morální.

Na jméno Denise nereagovala. Její prsty zatím bezděčně klobouček z papírového kapesníku ztvárnily v miniaturní napodobeninu černozlatého turbanu. Pak si všimla, co prsty vyrobily, a hodila papír kočce. Ta se po něm vrhla.

Paní Denise pokývala hlavou ze strany na stranu. Kovové natáčky přitom slabě chrastily jako neuspořádané nesouvislé myšlenky. „Já už jsem z toho celá pryč. No nic, dopijme!“ Zvedla sklenici. „Ať žije zmatek! A vše ať zahalí všeobecná temnota!“

Sáhl jsem po pivu. Povolená péra v gauči zavinila, že jsme se dotkli rameny. „Kdepak jste to sebrala?“

„Věřte nebo nevěřte, já taky kdysi studovala. To bylo předtím, než jsem vážně onemocněla uměním. Jak jste říkal to jméno?“

„Archer.“

„To vím. Ale jméno té paní, co vám řekla o krádeži šperků.“

„Paní Larkinová. Je to nejspíš falešné jméno. Křestním jménem Una.“

Denise se mračila do sklenice, zamyšleně upíjela, až se jí kolem úst utvořil malý knírek. „Vlastně bych to ani neměla vyslovit. Ale používá-li falešného jména, je v tom určitě něco divného.“ Její pochybovačný výraz se změnil v starost o sebe. „Viďte, že mě neshodíte, před ní ani před nikým jiným? Jsem na pokraji krachu. Mám chlapce, kterému musím dát vzdělání, nemůžu si žádné nepříjemnosti dovolit.“

„Zrovna jako Una, či jak se vlastně jmenuje.“

„Je to Una Duranová. Slečna Una Duranová. Pod takovým jménem tady aspoň vystupuje. Jak to, že ji znáte?“

„Jeden čas jsem pro ni krátce pracoval.“ To odpoledne mi teď připadalo na hony vzdálené.

„Odkud vlastně přišla?“

„To nevím. Mě mnohem víc zajímá, kde bydlí zrovna teď.“

„Tak to už vám stejně můžu vyklopit všechno,“ řekla trpce Denise. „Bydlí v Peppermillském sídle, na jaře si ho najala. Platí prý fantastickou sumu: tisíc dolarů měsíčně.“

„Takže ty diamanty budou pravé.“

„Taky jsou.“

„A kdepak je Peppermillské sídlo?“

„Hned vám to povím. Ale dnes v noci tam už nepojedete, že ne?“ Silně mi sevřela paži. „Jinak pozná, že jsem to jako školačka vyžvanila já.“

„Takový je život, Deniso.“

„Já vím. A můj život. Těch sto dolarů, co mi za klobouk zaplatila, padlo ten měsíc na činži.“

„Který to byl měsíc?“

„Myslím, že březen. Byl to první klobouk, který u mě koupila. Od té doby se tu ještě párkrát objevila.“

„Ten jí určitě slušel, pokud jí vůbec něco může slušet.“

„Nesluší jí nic. Vždyť v ní není ani trochu ženskosti. Ten turban stejně nekupovala pro sebe. Zaplatila za něj, ale zkoušela si ho ta druhá, co tu s ní byla, a ta v něm taky z krámu odešla.“ Svírala mi stále ještě paži jako pták, kterému se nechce z teplého hnízda. Musela cítit, jak se mi napjaly svaly. „Co se děje?“

„Kdo byla ta druhá? Popište mi ji!“

„Byla to překrásná dívka, o moc mladší než slečna Duranová. Blondýna, jako vytesaná z kamene, a měla ty nejnádhernější modré oči. V tom klobouku vypadala jako princezna.“

„A ta u slečny Duranové bydlela?“

„To nevím, ale několikrát jsem je spolu viděla. Ke mně do krámu přišla ta blondýnka jenom tenkrát jednou.“

„Její jméno jste nezaslechla?“

„Bohužel. Je to důležité?“ Hnětla mi prsty předloktí jako sochař.

„Já už sám nevím, co je důležité a co ne. Ale i tak jste mi moc pomohla.“ Vyprostil jsem se a vstal.

„To pivo ani nedopijete? Dnes už tam stejně nemůžete. Vždyť je po půlnoci!“

„Myslím, že se trochu zorientuju.“

„Škoda, že si nedáte říct. Aspoň to mi slibte, že nepůjdete dovnitř a nebudete s ní mluvit, dnes v noci ne!“

„Neměla jste jí volat,“ vytkl jsem jí. „Zato vám slíbím něco lepšího. Najdu-li Charlieho Singletona, koupím u vás ten nejdražší klobouk.“

„Pro manželku?“

„Já nejsem ženatý.“

„Ach tak.“ Polkla. „K Peppermillu zahněte doleva na pobřežní výpadovku a jeďte až na konec města kolem hřbitova. Je to první velký panský dům za hřbitovem. Poznáte ho podle skleníků. A taky má vlastní přistávací plochu.“

Těžce se zvedla a přešla ke dveřím. Kočka už klobouček z papírového kapesníku načisto roztrhala: cucky se válely po koberci jako špinavé sněhové vločky.

Kapitola patnáctá

Zajel jsem zpět na pobřežní výpadovku a zahnul k jihu. Do bočního okénka vrazil svěží vánek a s ním vlhkost a vůně moře. Palmy se mi podél předních reflektorů jen míhaly a za nimi v měsíční záři svítil pruh stříbřitého moře.

Výpadovka se stočila doleva, dál od mořské pláže. Stoupala do svahu kolem jehličnatých stromů, krčících se na stráni a ve větru, jako by je stihla pakostnice. U silnice se najednou vynořila kamenná zeď a šustění pneumatik a hukot motoru ještě zesílily. Za zdí ukazovali kamenní andělé k nebi; svatí měli paže rozpřažené ke kamennému požehnání.

Hřbitovní zeď náhle skončila a vystřídal ji železný plot se špičatými bodci. Přes plot bylo vidět velikou pustnoucí travnatou plochu a za ní rovné pole, na jednom konci s hangárem z vlnitého plechu. Na střeše hangáru vlál větrný pytel.

Těžká kovaná železná vrata byla zavěšena na mramorových sloupech a na jednom byl velký nápis NA PRODEJ. Vrata byla opatřena řetězem a visacím zámkem. Mřížemi jsem viděl dlouhou příjezdovou cestu lemovanou kokosovníky, na konci pak masivní budovu a kolem ní hospodářská stavení. Na konci jednoho křídla probleskovala skleněná střecha zimní zahrady.

Vrata se dala přelézt. Železné listy mezi mřížemi poslouží jako opory pro nohy a ruce. Vypnul jsem světla a vrata přelezl. Prodíral jsem se po pás vysokou travou a plevelem a vzal jsem to od příjezdové cesty velkým obloukem. Po nebi plující měsíc mě doprovodil k domu.

Dům tu stál jako zpodobnění španělského renesančního slohu, kde si zařádila inkvizice. Do širokého plochého průčelí byla hluboko zasazena úzká okna s ozdobnými mřížemi. V druhém poschodí zářilo okno, vysoký žlutý obdélník se svislými pruhy mříží. Z místnosti bylo vidět kus stropu, tančily na něm matné stíny. Po chvíli se stíny přiblížily k oknu, seskupily se a ztuhly v lidskou podobu. Lehl jsem si na záda a přes košili si přitáhl sako.

Na spodním okraji vysokého žlutého obdélníku se objevila mužská hlava a ramena. Pod rozcuchanými vlasy jsem v obličeji zahlédl tmavé oči. Byly obráceny k nebi. Pohlédl jsem vzhůru do temné báně zalité měsícem a poseté hvězdami a napadlo mě, co tam ten člověk vidí nebo hledá.

Vtom se pohnul. Z temné siluety se vymrštily bledé ruce a sevřely mříže, rámující obličej. Kolébal se ze strany na stranu. Na rozcuchané lebce mu zasvítila bílá lysinka. Pověsil se na mříže a svíjel se, jako by je chtěl vyrvat ze zdi. Při každém nezdařeném pokusu zavrčel a hrdelním hlasem opakoval:

„Hnus! Hnus! Hnus!“

To slovo ze sebe vyrazil čtyřicetkrát či padesátkrát. Tělo zatím rvalo mříže, škubalo sebou, mlátilo sebou z jedné strany na druhou. Potom, stejně náhle jako se předtím zjevil, z okna zmizel. Sledoval jsem jeho stín: ustupoval po stropě a ztrácel lidskou podobu.

Posunul jsem se blíž ke zdi a podél ní jsem dotápal až k oknu v přízemí, kde hořelo slabé světlo. Oknem bylo vidět do dlouhé dvorany s klenutým stropem. Otevřenými dveřmi na druhém konci padal pruh světla. Natahoval jsem uši a zaslechl jsem, jak kdesi pod pokličkou ticha bublá odvar džezu.

Dal jsem se kolem domu doleva a prošel okolo řady zavřených garáží, minul antukový tenisový kurt, místy prorostlý trsy houževnaté trávy, a zpustlou zahradu zarostlou bujným plevelem. Od jejího konce se k moři jako převislá výspa svažovalo něco jako barranca. Pod ní se k obzoru zvedalo moře jako střecha z vlnitého plechu.

Otočil jsem se a šel zpátky. Mezi domem a zpustlou zahradou byl dlážděný vnitřní dvůr s květinovými truhlíky. Jako pozůstatky zašlých letních časů tam zaváty pískem rezivěly stoly a židle. Ve zdi trochu výš byl světlík a tím na ně pronikala světelná zář. Džez tady zněl silněji, jako hudba na tanečním večírku, kde jsem nezvaným hostem.

V okně sice nebyly záclony, ale bylo tak vysoko, že jsem do místnosti neviděl. Zahlédl jsem jen strop z černých trámů a horní část protější stěny. Na dubovém táflování visely portréty žen s holubími ňadry, v krajkových čepcích, a mužů s kotletami, úzkými rameny a ve viktoriánských pláštích. Něčí předkové, k Uně rozhodně nepatřili. Tu nejspíš vyhodil na svět nějaký stroj.

Vystoupil jsem na špičky a zahlédl temeno Uniny hlavy. Jedna černá kudrlinka jako na karakulské ovci. Seděla u okna zcela nehnutě. Proti ní seděl nějaký mladík, viděl jsem ho z profilu. Byl to profil beztvarý, a měl-li kdy nějakou výraznost, tu zahladily polštářky pod bradou, kolem úst a očí. Měl světlehnědé vlasy, zježené v nespoutanou kštici. Jeho pozornost se soustředila na cosi mezi ním a Unou, a to pod úrovní okenní římsy. Z toho, jak pohyboval očima, jsem usoudil, že hrají karty.

Hudba za stěnou ustala a zase spustila. Byla to stará deska „Sentimentální paní“, a hráli ji pořád dokola. Sentimentální Una, řekl jsem si. A vtom začalo to vytí. Vzdálené a stěnami tlumené stoupalo a klesalo, jako když kojot vyje na měsíc. Nebo člověk. Až mě v zátylku zamrazilo.

Vtom jsem slyšel Unu, jak říká: „Pro boha živého, zavři mu tu hubu!“ Tak hlasitě, že to bylo slyšet i přes zasklené okno.

Mladík s ježatou kšticí vstal, takže ho bylo vidět až po pás. Měl na sobě bílou blůzu jako ošetřovatel. „Co s ním mám dělat? Přivést ho sem dolů?“ Zalomil bezradně rukama.

„Podle všeho budeš muset.“

Vytí znovu zesílilo. Ošetřovatel sklonil hlavu jako beran a vykročil. Vzdálil se od okna a tím i z dohledu. Pak se zvedla Una a odešla stejným směrem. V černém pyžamovém kabátku měla docela hezká ramena. Hudba zesílila, valila se domem jako temný neodolatelný příboj a křik toho člověka zněl jako volání tonoucího. Najednou kvílení ztichlo. Hudba hrála dál, převalila se přes lidskou ozvěnu.

Potom se v místnosti ozvaly hlasy. Mezi takty se proplétaly jednotlivé útržky toho, co říkala Una. „Bolí hlava… uklidni se… sedativum,“ a podmalován hudbou znovu se ozval ten vrčivý hrdelní hlas, který jsem slyšel už předtím, a sílil, až ji přehlušil:

„Já nemůžu. Je to příšerné. Dějou se příšerný věci. To se musí zarazit!“

„Ty seš ten pravej, starej zarážeč. Ty je určitě zarazíš.“ To říkal tenorem mladší muž a přitom se pochichtával.

„Nech ho bejt!“ vykřikla divoce Una. „Ať se vypovídá! Nebo chceš, aby nám řval celou noc?“

Až na víření hudby nastal zase klid. Překročil jsem květinový truhlík a celou vahou se opřel do jednoho zrezivělého stolu. Udržel mě. Židle jsem použil jako stoličky a na stůl jsem vylezl. Zakymácel se a bylo mi všelijak, než se zas vyrovnal. Vztyčil jsem se a měl jsem hlavu v jedné rovině s okenní římsou vzdálenou tři metry.

V odlehlé části pokoje stála Una. Ztišila rádio a zamířila rovnou k oknu. Instinktivně jsem se přikrčil, ale nehleděla na mě. S výrazem, v němž se snoubil hnus se shovívavostí, sledovala muže, který stál uprostřed místnosti. Byl to ten s bílou lysinou na straně. Jako by měl na hlavě jizvu po blesku.

Malá postava byla zahalena do roucha z rudého brokátu. Samý záhyb, plandalo na něm jako pytel vypůjčený od někoho většího. I obličej vypadal, jako by měl větší kůži. Na lících mu visely bledé volné laloky a při každém pohybu úst se zvedaly jako opona.

„Příšerný věci!“ V tichu zaznělo jeho přiškrcené zavrčení hlasitě. „A pořád a pořád se dějou. Já ty psy nachytal u matky. A otce mi ukřižovali! Já se vyšplhal z příkopu na kopec a viděl ty hřeby v jeho rukou a on mi pravil: Všechny je vybij. Všechny je vybij! To byla jeho poslední tramvaj, já slez dolů do tunelu pod řekou a tam ti mrtví hoši leželi a ti hadráři se tam producírovali s bambitkama v kapsách.“ A zabředl do oplzlé směsice anglosaských a italských nadávek.

Ošetřovatel v bílé haleně posedával na opěradle koženého křesla. Ve světle lampy stojící vedle něho vypadal neskutečně jako předpotopní zvíře. Vtom dryáčnicky zařval:

„Jen jim to pověz, Durano! Máš přece krásnej engram, kamaráde!“

Una se na něj vyřítila celá rozzuřená. „Pro tebe pan, ty nýmande zatracenej! Říkej mu pane!“

„Tak tedy, pane Durano, promiňte!“

Nositel toho jména zvedl obličej ke světlu. Černé oči byly mdlé a lesklé, hluboko zapadlé jako uhlíky zatlačené do měkkého sněhobílého obočí. „Pane okresní návladní!“ vykřikl ve svatém zápalu. „Táta říkal, že jsou v řece krysy, krysy v Rouge Plant. Všechny je vybij, říkal. Krysy v pitný vodě, už i v krvi v mých žilách mi, pane doktore státní návladní, plavaj! A já slíbil, že je vyčistím!“

„Pro boha živého, dej mu tu pistoli!“ vyhrkla Una. „Ať to máme za sebou!“

„Pro boha živýho sladkýho,“ opakoval po ní jako ozvěna Durano. „Já ho viděl tam na tom kopci, když jsem vylez z toho příkopu nahoru. V rukách hřeby jako do koňskejch podkov a ti psi se sápali na matku. A von mi dal tuhle pistoli a řek, tu si, hochu, nechej v kapse u kalhot, i do krve ti ty krysy nalezou. A já řek, že je vyčistím.“ Vyzáblá ruka hrábla jako lasice do kapsy županu. Ale vytáhl ji prázdnou. „Tu pistoli mi sebrali. Jak je teď můžu vyčistit, když mi sebrali bouchačku!“ V záchvatu zuřivosti zvedl zaťaté pěsti a bušil se jimi do čela. „Dejte sem revolver!“

Una šla ke gramofonu, div že neběžela, jako by ji vítr poháněl. Zesílila zvuk a vrátila se k Duranovi, který krok za krokem zdolával pomyslný vítr, tlustý ošetřovatel si vykasal blůzu a zpod opasku vytáhl černou automatickou pistoli. Durano se na něj chabě vrhl. Ošetřovatel se vůbec nebránil. Durano mu pistoli vykroutil z rukou a trochu couvl.

„Tak a teď!“ řekl velitelsky. Vychrlil celý proud oplzlostí, jako by jich měl plná ústa a vyplivoval je, aby se jich zbavil. „Tak vy dva, ruce vzhůru!“

Ošetřovatel okamžitě uposlechl. Una si stoupla vedle něho taky s rukama nad hlavou, prsteny se jí jen blýskaly. Obličej měla bez výrazu.

„Tak a teď je to tady!“ zachrčel Durano. V místech, kde se sám tloukl, měl na čele rudé podlitiny. Skleslá ústa se mu pohybovala dál, ale co říká, nebylo při hudbě slyšet. Naklonil se, bílé prsty obepjaly pistoli. Vypadalo to, jako by mu v tom burácejícím oceáně zvuku překážela.

Una cosi řekla. Ošetřovatel, chabý náznak úsměvu na tlustém obličeji, sklopil oči. Durano se vymrštil a třemi ranami z bezprostřední blízkosti ho skolil. Ošetřovatel se zhroutil na podlahu a hlava mu jako na polštář padla na rozpaženou ruku. Na rtech mu stále ještě pohrával lehký úsměšek.

Potom Durano třemi ranami skolil Unu. Ta se s teatrální grimasou zhroutila a svezla se na pohovku. Durano se rozhlížel po dalších možných obětech. Když žádné nenacházel, strčil revolver do kapsy. Hned když začal střílet, všiml jsem si, že je to dětská pistole.

Potom Una vstala z pohovky a hudbu ztlumila. Durano ji sledoval bez údivu. Muž v bílém se postavil a odváděl Durana pryč. Ve dveřích se Durano ohlédl a na tváři měl zasněný úsměv. Pohmožděniny na čele mu otékaly a modraly.

Než ho ošetřovatel vystrčil ven, Una mu přemrštěně, jako matka dítěti, zamávala. Potom si sedla k hracímu stolku u okna a začala míchat karty. Sentimentálni Una!

Slezl jsem ze svého bidýlka. V dáli na pláži jsem slyšel vlny, jak si v písku hrají a rytmicky mlaskají a bublají jako slabomyslné děti.

Obešel jsem dům až k průčelí. Zamřížované okno v druhém patře ještě svítilo a na stropě bylo vidět stíny. Přistoupil jsem blíž k předním dveřím z vyřezávaného černého dubu, asi čtyři metry vysokým. Na takové dveře se klepe pažbou ručnice. Stoupl jsem si na zaplevelený květinový záhon, opřel bradu o železné zábradlí v přístřešku, nahmatal rukojeť revolveru v kapse a rozhodl se, že pro dnešek je toho dost.

Zatknout Unu, k tomu nemám důkazy ani pravomoc. Do té doby, než si jedno či druhé opatřím, bude lépe nechat ji tam, kde ji zase najdu, v bezpečném lůně rodiny.

Kapitola šestnáctá

Ukazatel na horské křižovatce byl provrtán kulkami lovců, před jejihž střeleckou vášní nic neobstojí. Trčely z něj čtyři bíle natřené cedule. Jedna ukazovala zpátky tam, odkud jsem přijel: Arroyo Beach 7 mil. Druhá dopředu: Bella City 34 mil. Další na pravé straně hlásala: Orlí vyhlídka 5 mil: ta nalevo: Sky Route. Pátý směr, neoznačený, vedl rovnou vzhůru tam, kde v nakupených obláčcích kroužil jestřáb. Bylo jasné časné ráno.

Znova jsem sedl za volant a zahnul směrem na Sky Route. Byla to štěrkovaná cesta plná zákrutů, držící se obrysů horského svahu. Po levici se hora svažovala do kaňonu, kde tu a tam prosvítaly střechy. Za vzdáleným okrajem kaňonu leželo moře, z této vzdálenosti rovné jako víno v čajovém šálku, lemované tenkou bílou křivkou Arroyo Beach.

Minul jsem několik venkovských poštovních schránek, umístěných na kůlech tam, kde se vjíždělo do srázných horských stezek. Poštovní schránka s číslem 2712 nesla velká písmena v smělých rudých barvách: Highholme, H. Wilding. Wildingova stezka se blízko dna kaňonu rozšiřovala v plošinku.

Na dvoře hrabaly liliputky. Starý lovecký pes po mě natáhl šedivou tlamu a zvedl jedno obočí, ale z cesty se neráčil hnout. Zatáhl jsem ruční brzdu a vystoupil. Pes na mě apaticky zavrčel, ale stejně se nehnul. Tu na mě vyrazil šedý houser, syčel a bil křídly, ale v posledním okamžiku vyletěl do stromů. Kdesi dole pode mnou v zalesněném kaňonu se ozýval indiánský válečný pokřik tlupy dětí.

Člověk, který vyšel z kamenného domu, se směle mohl vydávat za Indiána. Měl na sobě špinavé texasky a zbytek těla mu slunce spálilo skoro do černa. Rovné černé vlasy, místy prošedivělé, mu visely přes uši.

„Dobrý den,“ řekl a prsty si brnkal na žebra overtúru jako na valchu. „To máme pěkný jasný den. Doufám, že jste si všiml kvality světla. Je dost zvláštní. Zachytit ji v barvách by snad byl dokázal ještě tak Whistler, já ne.“

„Pan Wilding?“

„Ovšem.“ Podal mi od barev umazanou ruku. „Jsem moc rád, že vás poznávám. Mě vždycky nadchne, když tu vůbec někoho nebo něco vidím. Napadlo vás už někdy, že světlo vlastně vytváří krajinu, takže svět sám je v jistém smyslu každodenně stvořen? V mém smyslu.“

„To ne.“

„No tak o tom podumejte,“ řekl vážně. „Světlo tvoří ze starého černého chaosu krajinu. My malíři ji vytváříme znovu. Já například ráno nevykročím z domu, abych se necítil bohem druhého dne. Nebo snad třetího? Na tom vlastně nesejde. Já jsem se od času oprostil. Žiju čistě v prostoru.“

„Já jsem Archer,“ představil jsem se, než mě zaplaví horalský příliv slov. „Před čtrnácti dny –“

„Promiňte mi mou nezdvořilost. Já totiž zřídkakdy někoho vidím, že potom jedu jako gramofon. Archer, říkáte? Kdopak vlastně jste?“ zeptal se. „Pojďte dál na šálek čaje! Teď jsem ho uvařil.“

„Já jsem detektiv.“

„To vyšetřujete případ se Singletonem?“

„Ano.“

„Ach tak.“ A už mě ani na čaj nezval. „Nemůžu vám říct nic jiného, než co jsem řekl těm druhým.“

„Jenže já pracuju sám. S ostatními jsem nehovořil a tak nevím, co vědí, ani co si o tom myslí. Já sám se domnívám, že už nežije.“

„Charles že už nežije?“ Obličej se mu úžasem nebo jiným citem napnul jako tětiva a zůstal zvrásněný. „To by byla škoda. Vždyť mu bylo sotva devětadvacet: A proč se, pane Archere, domníváte, že už nežije?“

„Analogií. Včera kdosi zavraždil jednu ženu, zřejmě proto, že věděla, co se mu stalo.“

„Tu blondýnu?“

„Ne, tohle byla barevná žena.“ Pověděl jsem mu o Lucy.

Seděl po indiánsku na bobku, jeden loket opřený o skrčená kolena, a ukazováčkem cosi čmáral do prachu. Byla to protáhlá maska ve tvaru rakve, tak trochu podobná jeho vlastnímu obličeji. Přitočil se k němu kohout lilipután a zobl ho do ruky.

Wilding se zvedl a rukou, která nakreslila rakev, se lehce ťukl do Cela. „Tady vidíte schopnost vytvářet symboly v její nejprostší formě. Někdy si tak říkám, jestli nebožka matka neklamala otce s nějakým domorodcem z kmene Navajo.“ Kresbu v prachu smazal sandálem a nepřestával mluvit. „Malíř dělá z událostí obrazce, básník dělá z událostí slova. Co dělá, pane Archere, muž činu? Ten se jim podrobuje?“

„To myslím dělal váš přítel, pan Singleton. Mám za to, že byl, nebo je, váš přítel.“

„To rozhodně. Charlese znám už od školních let. Nějaký čas jsem totiž vyučoval na přípravce v Arroyo, než mi obrazy začaly jít na prodej. A sem jezdívá v létě už skoro deset let. Jeho chatu je odtud vidět.“

Ukázal kaňonem na sever. Na jeho konci, asi půl míle nebo víc, matně prosvítala přikrčená stavba z hnědě natřených klád. „Sám jsem mu ji v létě jedenačtyřicátého roku pomáhal stavět. Má to jenom jednu místnost, ale Charles tomu odjakživa říkával: můj ateliér. Po prvním ročníku na Harvardu se totiž vrátil s nápadem, že z něj bude básník. V matčině domě Na kopci měl pocit stísněnosti, dusil se tam. Ona i její dům – nevím, jestli je znáte – tradici zkornatěly, a to rozhodně není půda, z níž by mohl začínající básník těžit. Tomuhle kaňonu říkával ‚mé soukromé údolí utváření duše‘.“

„Rád bych si tu chatu prohlédl.“

„Zavedu vás tam.“

Wilding impulzivně zamířil k mému vozu a já šel za ním. Stezku jsem projížděl na jedničku a pak jsem zahnul doleva na štěrkovanou cestu vyhloubenou do stěny kaňonu. Druhá poštovní schránka, ke které jsme přijeli, měla podle šablony psané označení SINGLETON. Znovu jsem zahnul doleva, tentokrát na stezku, která klesala po úbočí kaňonu. Asi v půli cesty k dolíku stál na přirozeném skalním výstupku mezi sbíhajícími se stěnami kaňonu srub. Když jsem před ním zastavil a vystoupil, všiml jsem si, že přední vchod je úředně zapečetěn.

„To jste mi neřekl,“ obrátil jsem se na Wildinga, „že chata je zapečetěná. Má snad šerif podezření, že jde o násilí?“

„Mně se s tím nesvěřuje,“ řekl Wilding suše. „Já mu pověděl o tom, jak jsem zaslechl ten výstřel, ale nezdálo se, že to bere nějak vážně.“

„Výstřel?“

„Promiňte, já myslel, že o něm víte. Tu sobotu pozdě v noci jsem odtud slyšel výstřel. Tehdy jsem o tom dvakrát nepřemýšlel, prostě proto, že střílet tady slýchám hodně, v lovecké sezóně i mimo. Týden na to při výslechu jsem se o tom přirozeně zmínil. Potom tu všechno jaksepatří prohledali. Kulku ani nic podobného nenašli.“

„Jak taky mohli, jestli olovo vlítlo do Singletona.“

„Pro smilování boží,“ řekl. „To si opravdu myslíte, že Charlese postřelil někdo přímo v jeho srubu?“

„Policie má jistě dojem, že se tady něco stalo, jinak by nic nezapečetili. Slyšel jste v sobotu ještě něco?“

„Nic, vůbec nic. Jedině ten výstřel kolem jedenácté, to bylo všechno. Přejelo sice kolem několik aut, ale na silnici bývá pozdě v noci vždycky provoz.“

Wilding přistoupil k velikému oknu, které tvořilo protějšek dveřím v čelní stěně srubu. Stoupl si na špičky a mezerou mezi záclonami z hrubého sukna zataženými přes celé okno nahlížel dovnitř. Já mu přes rameno hleděl do čtvercové místnosti zařízené primitivně, ale draho: leštěné dřevo, domácky tkané ubrusy a měděné nádobí. Všechno se zdálo uklizené a na svém místě. Nad mědí pobitým krbem naproti oknu vyhlížel z bílého dřevěného rámu hezký chlapec na celý sluncem zalitý kaňon.

„To je Charles,“ zašeptal Wilding, jako by ho ten hoch na olejomalbě mohl slyšet. „Sám jsem ho maloval a obraz jsem mu dal. Ve dvaceti vypadal jako mladý Shelley. Charles tu svou éteričnost ztratil za války, když se začal stýkat s tou ženskou. Nebo snad za to mohla sama válka. Já asi budu proti ženám zaujatý. Jsem totiž zapřisáhlý starý mládenec.“

„Je to ta blondýna, co jste o ní mluvil?“

„Já že o ní mluvil? To jsem nechtěl.“ Otočil se a položil mi na rameno opálenou ruku. „Podívej, kamaráde, jsi jeden z čmuchalů staré paní? Jestli jo, tak konec. Šerifovi jsem přirozeně řekl všechno.“

„Všechno, co mi povíte, zůstane mezi námi.“

Jeho jasné černé oči mi přebíhaly po obličeji jako brouci v honbě za potravou. „A když už o tom hovoříme, proč tě Charles vlastně zajímá?“

„Najala mě placená společnice paní Singletonové.“

„Sylvia Treenová? To je roztomilé dítě a do Charlese je hrozně zamilovaná. Ale netušil jsem –“

„Ona o té blondýně ví.“

„Ano, sám jsem jí to řekl. Myslel jsem, že nakonec to bude nejlepší. Ať by se stalo cokoli, Charles by si Sylvii nikdy nevzal. Takoví jako on se nežení. Jenže jak dlouho ta známost trvala, to jsem Sylvii neřekl.“

„Říkala, že to začalo teprv letos v létě.“

„Nic jsem jí nevymlouval. Ve skutečnosti to trvá už sedm nebo osm let. Té mě Charles představil už ten rok, co rukoval k letectvu. Jmenovala se Bess, na příjmení si nevzpomínám. Byla velice mladá a docela vzrušující, nádherně vybarvená. V každém směru dokonalost sama, dokud neotevřela ústa – ale já nesmím žvanit.“ Přesto klidně žvanil dál. „Víš, on Charles odjakživa míval proletářské sklony. Přesto či právě proto šlo o opravdovou lásku. Ty děti byly do sebe zblázněné. Vlastně bych neměl ani říkat děti. Ona rozhodně dítě nebyla. Byla prý už vdaná. Což se Charlesovi bezpochyby hodilo.“

A zadumaně dodal:

„Možná, že si ji přece měl vzít.“

„Myslíte, že ona ho zastřelila?“

„K takové domněnce nemám žádný důvod. Možné by to bylo. Čekat sedm let, než se mládenec rozhodne, to je pro takovou slečnu dlouhá doba.“

„Tu noc, kdy zmizel, tady byla?“

„Vážně nevím. Ve srubu svítili, to jsem si všiml. Ale ji jsem tady neviděl vlastně celé týdny. Mám dojem, že v létě sem spolu jezdívali dost často, prakticky každou sobotu večer.“

„A předtím?“

Opřel se o zapečetěné dveře, hnědé ruce měl zkřížené na prsou a chvíli dumal. „Vím jen, že sem nejezdíval pravidelně. Bess se tu prvně objevila v létě třiačtyřicátého roku a právě tehdy jsem se s ní poznal. Chtěl jsem ji malovat. Charles si ji sobecky přivlastňoval a už nikdy mě k sobě nepozval, když ji tu měl. Od toho léta jsem ji neviděl, až zase v pětačtyřicátém, když Charles přišel z vojny. Příští dva tři roky jsem je vídal na dálku dost často. Potom se Charles na jaře v osmačtyřicátém vrátil na Harvard studovat práva a já je spatřil až zas letos na jaře. Je možné, že šla do Cambridge za ním. Já jsem se ho na ni nikdy neptal.“

„A proč?“

„Jak už jsem řek, Charles je žárlivý a o svých soukromých věcech nemluví. Může za to zčásti jeho matka. Postoj paní Singletonové k lidským vášním je přinejmenším přísný.“

„Tak to vy nevíte, odkud přišla, kam odjela, co v Arroyo Beach dělala a za koho byla provdaná?“

„Na všechny otázky jsem bohužel nucen odpovědět ne.“

„A popsat byste ji dovedl?“

„Najdu-li slova. Byla to mladá Afrodité, Velasquezova Venuše s nordickou hlavou.“

„Zkuste to ještě jednou, pane Wilding, obyčejně.“

„Nordická Afrodité vynořující se z Baltu.“ Při té představě se usmál. „Byla dokonalá, než otevřela ústa. Pak bylo trapně zřejmé, že se angličtině, pokud lze její řeč nazvat angličtinou, učila v prostředí řekněme poněkud barbarském.“

„Chápu to tak, že byla modrooká blondýna, žádná dáma.“

„Oči modré jako Baltik,“ zdůrazňoval. „Vlasy měla světle žluté jako mladé kukuřičné klásky. Skoro až moc dramatické na to, aby se daly vážně malovat, i když bych si byl vroucně přál malovat ji jako akt.“ Jeho oči vypalovaly do vzduchu nějakou postavu. „Jenže Charles ani slyšet.“

„A zpaměti byste ji dokázal namalovat?“ zeptal jsem se.

„Dokázal, kdybych chtěl.“ Kopl do hlíny jako trucovitý. „Vlastně jsem se celá léta figurální malbě nevěnoval. A dnes mě zajímá čistý prostor, ozářený všem pochopitelnou nádherou přírody, jestli mi rozumíte.“

„Ani trochu.“

„Buď jak buď, já své umění jakživ žádnému užitku nepropůjčím a ani nikomu jinému to nedovolím.“

„M-hm. Moc vysokomyslné. Vy jste se odpoutal od času. Váš přítel na to podle všeho šel tou obtížnější cestou. Většina lidí by ze svých vysokých nároků slevila a vyšla vstříc.“

Změřil si mě trpkým zamyšleným pohledem. Už jsem myslel, že se rozpláče. On však se zas jen tak nelidsky silně zasmál, až se to dole v kaňonu odrazilo jako skřek ztraceného racka. „Myslím, pane Archere, že máte docela pravdu. Zavezte mě domů a uvidíme, co se dá dělat.“

Za půl hodiny se vynořil z domu a mával archem kreslicího papíru.

„Tady máte, reprezentativnější jsem ji už udělat nemohl. Je to pastelová křída, postříkaná fixativem, tak to neskládejte!“

Vytrhl jsem mu kresbu z ruky. Byla to kolorovaná skica mladé ženy. Světležluté copy měla na hlavě spleteny do korunky. Oči měly tlumeně lahodný lesk modrého porcelánu. Wilding zachytil její krásu, ve skutečnosti však byla starší než na obraze.

Wilding mou myšlenku zřejmě vycítil. „Musel jsem ji nakreslit tak, jak jsem ji viděl poprvé. Takhle ji v duchu vidím. Bude o sedm až osm let starší.“

„I vlasy má jinak zbarvené.“

„Tak vy ji znáte.“

„Ne moc dobře. Ale ještě ji poznám líp.“

Kapitola sedmnáctá

Vystoupil jsem po schodech ke vchodu do domu doktora Benninga a zazvonil. Otvor v rohu tabulky, kterou jsem včera večer rozbil, vyspravili lepenkou a anglickou páskou. Doktor Benning mi přišel otevřít, šle mu vzadu plandaly. Jeho rozcuchané vlasy, to byla odumřelá tráva lemující růžovou poušť lebky. Vypadal jako nemohoucí stařec, ale jen dokud mlčel. Jakmile promluvil, zazněl jeho hlas řízně a netrpělivě.

„Čím vám posloužím? Nebyl jste u mne v čekárně už včera odpoledne?“

„Tentokrát k vám nejdu jako pacient, pane doktore.“

„Jak tedy? Zrovna vstávám.“

„To se s vámi policie ještě nespojila?“

„A vy jste od policie?“

„Soukromý detektiv a spolupracuji s policií.“ Ukázal jsem mu průkaz. „Vyšetřujeme vraždu mladé barevné dívky Lucy Championové. Včera odpoledne byla zde ve vaší ordinaci.“

„Vy jste ji sem sledoval?“

„Ano.“

„A mohl byste mi laskavě vysvětlit proč?“ V ostrém ranním světle byly jeho oči strhané a vybledlé.

„Někdo mě k tomu najal.“

„A ta dívka už nežije?“

„Ztratil jsem ji z dohledu, a když jsem ji včera pozdě odpoledne zase našel, byla už podřezaná.“

„Ale je divné, že jste se na mě neobrátil hned. Byla to moje pacientka a patrně jsem ji jako jeden z posledních viděl naživu.“

„Pokoušel jsem se o to včera večer. Vaše paní vám to neřekla?“

„Ještě jsem s ní dnes ráno neměl čas mluvit. Není jí dobře. Ale pojďte dál, ne? Jen co se dostrojím, jsem vám plně k dispozici.“

Uvedl mě do čekárny. Jeho kroky v trepkách jsem slyšel klapat stále slaběji po schodech do druhého patra. Za nějakou chvíli sešel dolů. Měl na sobě zmačkaný modrý konfekční oblek a byl čerstvě oholen. Opřen o konferenční stolek v rohu místnosti si zapálil a také mně nabízel.

„Děkuji, před snídaní nekouřím.“

„Já sám jsem takový blázen, že to dělám. Pacienty ovšem před kouřením na lačný žaludek varuji. Ale my doktoři jsme už takoví. Naším heslem je dnes prevence, a ještě pořád nás polovina předčasně umírá přepracovaností. Doktore, vykurýruj se sám!“ Benning s oděvem zřejmě oblékl i doktorskou manýru.

„Ano, dost tlacháni.“ V jeho letmém úsměvu zbylo cosi z jinošského kouzla. „Víte, to už je takový zlozvyk, jak se snažím navázat kontakt s pacienty. A teď k pacientce slečně Championové. Říkáte, že ji někdo podřezal, pane… Archer?“

„Ano, někdo ji podřezal a já jsem, jak říkáte, Archer.“

„A jaké informace ode mne vlastně chcete?“

„Jenom vaše postřehy, osobní i odborné. Včera odpoledne byla u vás v ordinaci po prvé?“

„Mám za to, že celkem po třetí. Musím se omluvit za nepořádek v mých záznamech. Poslední dobou nemám totiž žádnou školenou pomocnou sílu. A navíc spousta pacientů jsou pacienti jednorázoví, kteří platí hotově. To už sebou nese povolání praktického lékaře mezi – no dejme tomu – chudinou. Proto si také vždycky vedu podrobné záznamy jen v pokladní knize. Vzpomínám si, že u mne byla dvakrát, jednou nějak uprostřed minulého týdne a jednou ještě v tom týdnu předtím.“

„Kdo ji k vám poslal?“

„Její bytná paní Norrisová.“

„Vy paní Norrisovou znáte?“

„Zajisté. Často u mne pracovala jako ošetřovatelka. Anna Norrisová je podle mého skvělý typ černé ženy. Nebo ženy s tmavou pletí, jak by sama řekla.“

„Její syn je z této vraždy podezřelý.“

„Alex?“ Nervózně přehodil nohu přes nohu a přitom udeřil patou do stolku. „Proč by ho proboha měli podezírat?“

„Byl při tom. Při zatýkání se ho zmocnila panika a dal se na útěk. Jestli ho nechytili, ještě utíká.“

„I tak, není Alex neprávem podezřelý?“

„To si myslím také. Jenže si to nemyslí poručík Brake. Alex se s tou dívkou důvěrně znal. Chtěli se vzít.“

„Nebyla o hodně starší?“

„Kolik jí bylo let?“

„Hádal bych tak pětadvacet. Školená ošetřovatelka s několikaletou praxí.“

„Co jí bylo?“

Z cigarety, které nevěnoval pozornost, mu spadlo trochu popela. Roztržitě jej špičkou obnošené černé boty rozšlápl po koberci. „Co jí bylo?“

„Na co se u vás léčila?“

„Vlastně o nic nešlo,“ odpověděl po jisté odmlce. „Stěžovala si na nějaké vnitřní potíže. Ty podle mého vyvolala menší křeč tlustého střeva. Naneštěstí toho sama o nemocech věděla příliš mnoho – a příliš málo. Zveličila své potíže na zhoubnou chorobu. Samozřejmě, že o nic takového nešlo, nic víc než mírná psychosomatická porucha. Rozumíte?“

„Částečně. Ty symptomy u ní vyvolaly nervy.“

„Já bych neřekl, že nervy.“ Benning se hřál na výsluní lepších vědomostí. „Příčinou psychosomatických poruch bývá celková osobnost. V naší společnosti bývá černoška, a zvlášť školená černoška jako slečna Championová, vystavena frustracím a ty mohly vést k neuróze. U silné osobnosti se někdy ze začínající neurózy vyvinou fyzické symptomy. Říkám to jen zhruba, ale zrovna tak tomu bylo u slečny Championové. Připadala si takříkajíc sevřena křečí v životě a její frustrace se projevila křečí žaludeční.“ Ustal, aby se nadechl.

„A co dělala tady v Bella City?“

„To bych sám rád věděl. Hledala si místo, ale mám dojem, že v Kalifornii registrována nebyla. Zajímalo by mě, z jakého sociálního prostředí vyšla.“

„Byla z Detroitu. Z chudé a dost nevědomé rodiny. Záleží na tom?“

„O jejím duševním životě mi to mnoho neříká, že ne?“

„A proč záleží na jejím duševním životě?“

„Zjistil jsem, že strach z nemoci není u ní jedinou fóbií. U ní byl ještě hlubší a obecnější strach, a ten se různě projevoval. Snažil jsem se jí to vysvětlit, dát jí do věci hlouběji nahlédnout, jenže na to nestačila. Místo toho se zhroutila a plakala mi na rameně. Pak to všecko vyplavalo, čeho se bojí.“

„Čeho?“

Roztáhl paže jako při přednášce. „Těžko říct. Nejsem psychiatr, i když se opravdu snažím držet krok s odbornou literaturou.“ Rozhlédl se po omšelé čekárně a poháněn jakýmsi temným pudem dodal: „Což je víc, než lze říci o mých kolezích v tomto bezútěšném pustém městě.“

„Měla se opravdu čeho bát, nebo si to jen namlouvala?“

„Právě na to nemohu odpovědět, dokud se toho o ní víc nedovím.“ V očích se mu objevil zadumaný výraz. „Subjektivně je strach vždycky reálný. Při strachu jde doopravdy o to, je-li relevantní, to jest je-li opodstatněn situací. V tomto případě zřejmě byl. Slečna Championová měla pocit, že je stíhána, že jí hrozí smrt.“

„A něco bližšího neuvedla?“

„Ne. Získat si její důvěru, na to nebyl čas. O obavách z pronásledování se zmínila teprve při poslední návštěvě včera. Vy, pane Archere, sledujete všechny okolnosti kolem jejího života i smrti. Myslíte, že po ní opravdu někdo šel? Někdo, kdo ji nakonec dostal?“

„To nevím. Sám jsem ji sledoval a zpackal jsem to a ona to postřehla. Jestliže se tolik bála, už to ji třeba stačilo vylekat.“ Pak jsem se zeptal na něco, nač jsem se ani ptát nechtěl. „A nemyslíte, že se třeba zabila sama, jenom ze strachu?“

Doktor Benning začal přecházet sem a tam po vyšlapané cestičce, táhnoucí se po koberci od jedněch dveří k druhým. Nakonec se zastavil přede mnou. Vypadal nesvůj.

„Budu k vám upřímný. V tomto smyslu jsem o ni měl obavy. Právě proto jsem dělal všechno možné, jen abych ji uklidnil.“

„Zdálo se vám, že má sebevražedné sklony?“

„Počítal jsem s tou možností. Víc o tom říct nemohu. Nejsem psychiatr.“ Roztáhl ruce dlaněmi vzhůru, gesto nemohoucnosti a bezradnosti. „A rána vypadala na sebevraždu?“

„Na to, aby si ji způsobila sama, byla dost hluboká. Tuto otázku dovede líp zodpovědět Brake nebo ohledávač mrtvol. A Brake na vás bude chtít výpověď.“

„Jsem připraven třeba hned, jestli zrovna jdete na stanici.“

Přisvědčil jsem. Benning zašel do předsíně pro klobouk. Se zakrytou pleší vypadal mnohem mladší, ale na to, aby byl manželem ženy, kterou si vzal, ani dost hezký, ani dost dobře obutý.

Než jsme vyrazili, zavolal nahoru: „Bess, já jdu ven. Nepotřebuješ něco?“

Nikdo neodpověděl.

Kapitola osmnáctá

Radnici ze špinavě bílých cihel odlišoval od okolních obchodních a úředních budov vlajkový stožár bez vlajky, tyčící se na záhonu spálené trávy. Vzadu z vydlážděného parkoviště se svažovala betonová rampa k zasunovacím zeleným dveřím policejního oddělení. U dveří se Benning otočil a kysele pro sebe usmál.

„Sestup do podsvětí,“ prohodil.

Uvnitř na zelených stěnách chodby několik zadrátovaných stropních žárovek udržovalo šedožluté přítmí. Mezi ostrými pachy oleje na podlaze a cídidla na kovy mísících se se zápachy strachu a karbolu, chudoby a starého potu zněl tlumený lidský hovor. Až úplně vzadu v nejtemnějším koutě naproti dveřím s nápisem SLUŽBA seděla na lavici u zdi monumentální černá postava.

Byla to rozložitá černoška v plášti z černého sukna. Vlasy, které jí čouhaly zpod černého plstěného klobouku, měly barvu a složení ocelové vaty. Otočila se a vtom jsem ji poznal.

Benning mě předešel – „Paní Norrisová!“ – a už k ní mířil s napřaženýma rukama.

I ona mu podala ruce a zvedla k němu těžkou temnou tvář. „Ani nevíte, jak jsem ráda, pane doktore, že vás vidím.“ Překříženy stínem vypadaly její ústa, nos a brada jako černý kámen uhlazený lety nepohody. Jenom v očích svitl chmurný záblesk života. „Zatkli mi Alexe. Viněj ho z vraždy.“

„To je určitě omyl,“ řekl Benning tlumeně jako u lože nemocné. „Vím přece, že je to hodný hoch.“

„To taky je.“ Přitom pátravě pohlédla na mne.

„Tohle je pan Archer, paní Norrisová. Vyšetřuje ten případ. Zrovna mi pan Archer povídal, že Alex je podle jeho názoru nevinen.“

„Děkuji vám, pane Archer, a těší mě, že vás poznávám.“

„Kdy ho zatkli?“

„Dnes brzy ráno, v poušti. Utíkal přes hranice. Pokazilo se mu auto. To bylo stejně od něj nerozvážný, že vůbec utíkal. Když ho teď přivedli zpátky, bude to mít dvojnásob špatný.“

„Advokáta jste sehnala?“ zeptal se Benning.

„Ano. Podařilo se mi získat pana Santanu. Zrovna je v Sieře na víkendu, ale jeho hospodyně to s ním dojednala.“

„Santana je dobrý advokát.“ Poklepal jí na rameno a zamířil ke dveřím dozorčího seržanta. „Promluvím s Brakem a uvidím, co se pro Alexe dá udělat.“

„Ve vás, pane doktore, má Alex dobrého přítele, to vím.“ V jejích slovech zněla naděje, ale záda a ramena měla rezignovaně nahrbená. Když viděla, že si chci sednout, sundala plášť z lavice a odsedla si. Usedl jsem na spleť iniciálek vyrytou do měkkého dřeva lavice.

„Vy, pane Archer, syna znáte?“

„Krátce jsem s ním včera večer hovořil.“

„A vy v jeho vinu nevěříte?“

„Ne. Bylo vidět, že má Lucy moc rád.“

Podezíravě sešpulila tlusté rty a tiše řekla: „Proč o tom mluvíte?“

„Říkal to. A jeho činy o tom svědčily.“

To jí na chvilku vzalo řeč. Nesmělou černou rukou mě velmi jemně vzala za paži a vzápětí si sáhla na ňadra. Úzký snubní prsten se jí téměř docela zařezal do prsteníku. „Vy, pane Archer, jste na naší straně, že?“

„Na straně spravedlnosti, až ji najdu. Když nenajdu, pak se postavím za chudáka.“

„Můj syn není žádný chudák,“ řekla se zábleskem pýchy.

„Bohužel se s ním ale bude tak jednat. Vypadá to, že tuhle vraždu Alexovi přišijou. Zabránit se tomu dá jedině tak, že se přišije skutečnému vrahovi. A vy mi můžete pomoci.“

„Mám dojem, pane Archer, že jste poctivý člověk.“

Nechal jsem ji při tom.

„Mileráda vám ve všem pomůžu, slovem i skutkem,“ pokračovala. „Co jste prve říkal, je pravda. Hoch byl do tý ženský blázen. Chtěl si ji vzít. Já tomu ze vší síly bránila, dělala jsem všechno možný. Alexovi je teprv devatenáct, na ženění ještě moc mladý. Já se chystala dát mu vyšší vzdělání. Pokoušela jsem se mu vysvětlit, že tady bez vzdělání s tou tmavou pletí nebude ničím. A Lucy nebyla pro Alexe správná žena. Byla o pět nebo šest let starší než on a hned s každým jedna ruka. Já ji zrovna včera vyhnala a potom se jí to stalo. Teď vidím, že jsem udělala chybu. Povstala jsem proti ní v hněvu. Neměla kam hlavu složit. Vědět tak, jak to s ní dopadne, mohla u nás zůstat dál.“

„Sobě vinu dávat nemusíte. To, co ji stihlo, ji podle mého stihnout muselo.“

„Vy si to vážně myslíte?“

„To děvče si vzalo na svá bedra něco příliš těžkého.“

„Taky jsem měla ten pocit. Ano. Měla strach.“ Norrisová se ke mně naklonila a s těžkopádnou dojemnou odevzdaností se mi svěřovala: „Já měla hned od počátku pocit, že Lucy Championová mně i mému domu přinese jenom neštěstí. Ona byla z Detroitu a tam já taky kdysi žila, to byl Alex ještě nemluvně. Včera večer, když s tím za mnou přišli, že ji zabili, bylo mně, jako když se stalo to, čeho jsem se bála, že potká mě a Alexe, když jsme harcovali z jednoho města do druhýho a snažili se za tý krize někde najít obživu. Jako když se to nakonec vyplnilo tady v tomhle údolí. Nač jsem se celá léta dřela a starala a snažila si udržet dobrý jméno?“

Hleděl jsem jí do očí, hlubokých černých zřídel pramenících z hluboké černé minulosti, a nezmohl jsem se na jediné slovo.

„Já jsem se špatně vyjádřila,“ řekla s obnovenou energií. „Mně ani nejde o mé dobré jméno, ale o synovo. Myslela jsem si, když se dostane z těch velkejch měst na Severu a budeme bydlet ve slušném vlastním domku, budu ho moci řádně vychovat, jak si to přál jeho táta. A teď mi ho zatkli.“

„A kde je jeho otec? Škoda, že tu není. Bylo by to lepší.“

„To ano. Alexův otec padl ve válce. Pan Norris byl vrchní poddůstojník ve válečném loďstvu Spojených států.“ Vysmrkala se. Silně a stejně účinně, jako kdyby udělala vykřičník. Pak si utřela oči.

„A kdy k vám Lucy Championová vlastně přišla?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Přijela taxíkem jednou v neděli ráno před mší. Bude to dneska čtrnáct dní. Odjakživa nemám chuť něco vyjednávat ve sváteční den, ale tehdy jsem musela něco ze zásady slevit. Nemohla jsem ji poslat pryč. Do slušnejch hotelů tady ve městě nemohla a tam, kde si našinec může hledat podnájem, se to většinou nehodí ani pro psa. Pěkně mluvila a byla hezky oblečená. Prý má zrovna dovolenou a chce bydlet v privátě. Já měla boční pokoj volný od jara a Alex se chystal na studie, tak jsem peníze potřebovala.

Vypadala jako pokojná dušička, ale nervózní a plachá. Skoro vůbec nevyšla z domu, leda na oběd. Snídani si vařila sama a večeřela s náma. Měli jsme to domluvený částečně se stravou.“

„A chutnalo jí?“

„Teď, když se o tom zmiňujete, ani ne. Do jídla jen tak ďobala. Já se jí kolikrát ptala, jestli jí to mý vaření nejede, ale vždycky to nějak zamluvila.“

„Zmínila se vám, že jí něco je?“

„To nikdy, pane Archere. Jo odpusťte, přece. Měla něco se žaludkem. Asi žaludeční nervózu.“

„A vy jste ji poslala k doktoru Benningovi?“

„Já ji tam neposílala. Jenom jsem se zmínila, že když potřebuje doktora, udělá dobře, když půjde k němu. Jestli tam šla nebo ne, to nevím.“

„Byla u něho. Ale s vámi o doktoru Benningovi nikdy nemluvila?“

„Ani se nepamatuju, leda tenkrát, když jsem jí ho doporučila.“

„A o paní Benningové se nezmínila?“

„Paní Benningové? Pokud vím, doktor Benning žádnou ženu nemá.“

„Já se s ní setkal včera večer v jeho domě. Aspoň jsem se tam setkal s ženou, která si říká paní Benningová.“

„To určitě myslíte Floridu Gutierrezovou. Ta u něho pracuje. Ale vzít si ji, to by neudělal. Po tom trápení, co měl s tou první, by se doktor Benning rozhodně neženil.“

„Ovdověl?“

„Je rozvedenej,“ řekla stroze. Svůj nesouhlas nedovedla skrýt A honem dodala: „Ne že bych panu doktorovi nějak dávala vinu, až na to, že byl tak hloupej a vzal si ženu tolikrát – o tolik mladší. Ta vám na něj byla hotová jezabel, blonďatá Jezabel, a nestyděla se ho trápit. Nakonec to dopadlo, jak jsem čekala: utekla od něj a dala se s ním rozvést. Aspoň tak jsem to od lidí slyšela.“ Najednou sebou trhla. „Jsem to ale huba nevymáchaná, je Den Páně a já opakuju takový klepy a pomluvy.“

„A jak se jmenovala, paní Norrisová?“

„Alžběta Benningová. Doktor jí říkal Bess. Jak se jmenovala za svobodna nevím. Von si ji vzal za války, tehdá sloužil jako vojenskej doktor u americkýho námořnictva. To bylo ještě předtím, než jsme se sem ze Severu přistěhovali.“

„A jak dlouho je to, co mu utekla?“

„Skoro dva roky, to určitě. Jemu bylo bez ní líp. Ale říct mu to jsem si nikdy netroufala.“

„Takže se zřejmě vrátila.“

„Jak to? Teď že je u něj?“

Přikývl jsem.

A znova se jí ústa prudce sevřela. Celý obličej jako když se přede mnou uzavře. Dřímala v ní nedůvěra k bělochům, hluboko a pevně uložená jako horniny usazené za celé generace času. „Viďte, že co jsem vám tu řekla, nebudete nikde povídat. Mám ostrej jazyk a nenaučila jsem se ho držet na uzdě.“

„Přece se vás snažím dostat z bryndy, ne vás ještě víc namočit.“

Chvíli trvalo, než zvolna odpověděla: „Já vám věřím. A je to pravda, opravdu se k němu vrátila?“

„Aspoň tam je. A Lucy se o ní ani nezmínila? Přece byla u doktora třikrát a Benningová přijímá pacienty.“

„Ne. Slovem se nezmínila,“ odpověděla rozhodně.

„Doktor mi říkal, že vy máte taky ošetřovatelskou praxi. Byly na Lucy vidět nějaké známky nemoci, tělesné nebo duševní?“

„Mně se jevila jako zdravá ženská, až na to piplání s jídlem. Ovšem když pijou, tak potom nemívaj chuť k jídlu.“

„A Lucy pila?“

„Já k svý hanbě a zármutku zjistila, že ano. A teď, když se, pane Archer, ptáte po jejím zdraví, tak tohleto mě u ní zaráželo.“

Otevřela uzávěr černé peněženky a něco v ní hledala. Ukázalo se, že je to nemocniční teploměr v černém koženkovém pouzdře. Podala mi ho.

„Tohle jsem našla po jejím odchodu, v lékárničce nad umývadlem. Ať to nestřepete! Napřed se koukněte, kolik ukazuje!“

Otevřel jsem pouzdro a úzkým proužkem skla otočil, až se zableskl rtuťový sloupec. Ukazoval 41 stupňů.

„A víte určitě, že patří Lucy?“

Ukázala na iniciály L. C. Byly na pouzdře napsány inkoustem. „Je to určité její. Však byla ošetřovatelkou, ne?“

„Tak vysokou teplotu přece nemohla mít. Já měl za to, že při jedenačtyřiceti se umírá.“

„To bych řekla, aspoň u dospělejch. Taky mi to nejde na rozum. Co říkáte, mám to ukázat policii?“

„Jestli chcete, zařídím to. A zatím mi můžete povědět něco víc o Lucyině chování. Říkala jste, že bývala tichá a plachá?“

„Ze začátku až moc plachá, hleděla si jenom sama sebe. Večery většinou proseděla v pokoji s malým přenosným gramofonem. Ten si přinesla s sebou. Mně se to nějak nezdálo, mladá žena a takhle divně trávit dovolenou, a taky jsem jí to nesmlčela. Zasmála se tomu, ale nijak vesele. Chytil ji hysterický záchvat. A tehdy jsem si uvědomila, v jakým žije napětí. I ve vzduchu to začalo bejt cejtit, když tam byla. A jednomu připadalo, že je tam třiadvacet ze čtyřiadvaceti hodin.“

„Návštěvy nemívala?“

Zaváhala. „Ne, nikdy. Vysedávala v pokoji a pořád si jenom nechávala vyhrávat tu džezovou muziku. A pak jsem přišla na to, že pije. Jednoho dne jsem u ní uklízela. Byla zrovna ve městě na obědě. Otevřu zásuvku, chci jí dole vyměnit papír, a co vidím: flašky od whisky, tři čtyři prázdný půllitrovky!“ Znechuceně ztišila hlas.

„Třeba se tím chtěla uklidnit.“

Vychytrale se na mě podívala: „Řekla jsem to Alexovi a ten mluvil zrovna tak. Zastával se jí. Tehdy mě napadlo, že ti dva spolu držej. To bylo koncem minulýho týdne. Potom uprostřed týdne, takhle ve středu pozdě večer, slyším u ní nahoře jakýsi dupot. Zaklepám a ona mi přijde otevřít jen tak v hedvábným županu a Alex je tam u ní. Prej ho učí tancovat. Jak to vypadalo, zacvičovala mi syna v prostopášnostech tohoto světa v tom svým rudým hedvábným županu, a já jí to řekla do vočí.“

Ňadra se jí zvedala – jakýsi dodatečný otřes po zemětřesení – když si vzpomněla na ten vztek:

„Vyčetla jsem jí, že mi můj bohabojný dům deklasuje na dupárnu a syna ať mi nechá na pokoji. Ona na to, že to si vymyslil Alex, a ten se postavil za ni a že prý ji miluje. To už do mě vjel čert. To rudý pyžamo přes to její nestoudný holý tělo mě zaslepilo a já zapomněla na lásku křesťanskou. Zle mi to zvedlo žluč. Řekla jsem jí, že buď Alexe nechá, nebo hajdy z domu, třeba jen tak jak je, v tom pyžamu. Že pro syna plánuju lepší budoucnost, než jakou mu může dát ona. Pak vyskočil Alex, a že jestli půjde Lucy Championová, jde on taky.“

Teď s ní tedy v jistém smyslu šel. Její mateřský zrak jako by sledoval jeho postavu do říše stínů, kam ho Lucy předešla.

„Ale nakonec jste ji tam nechala,“ opáčil jsem.

„Jo. Když já hrozně dám na to, co si přeje syn. Druhej den ráno Lucy sama odešla, ale věci u nás nechala. Kde ten den byla, nevím. Vím jenom, že někam jela autobusem, protože si večer po návratu stěžovala, jak špatně jezděj. Byla náramně rozčílená.“

„Čtvrtek večer?“

„Ano, čtvrtek večer to byl. V pátek byla celej den jako ťutinka, ale vevnitř ji cosi hryzlo. Napadlo mě, co když něco chystá, a dostala jsem strach, že mi chce utýct s Alexem. Ten večer jsme se zase pohádaly. Viděla jsem, že jak zůstane, budou z toho samý rozbroje.“

„A kvůli čemu jste se v pátek pohádaly?“

„Já se o tom hanbím mluvit.“

„A co když je to důležité.“ Vytanulo mi, jak jsem při té hádce poslouchal za dveřmi, a tušil jsem, co si Norrisová nechává pro sebe. „Měla nějakou návštěvu, viďte?“

„Třeba bude nejlíp, když vám to povím, jestli to Alexovi pomůže.“ Zaváhala. „Ano, Lucy měla ten pátek večer pánskou návštěvu. Já toho člověka slyšela vcházet bočním vchodem, číhala jsem a zas ho viděla odcházet. Hostila u sebe v pokoji muže, běloch to byl. Ten večer jsem to nechala bejt, ze strachu, že se vztekem neovládnu. Slibovala jsem si, že se na to vyspím a pomodlím, ale moc jsem toho nenaspala. Lucy pozdě vstávala a pak šla na oběd, já byla zrovna na nákupu. Pozdějc se vrátila a sváděla mi syna. Načisto veřejně před celou ulicí ho líbala. Bylo to nevázaný a nestydatý. Tak jsem ji vyhodila a ona šla. Syn mě chtěl opustit a jít s ní. Tak jsem mu o tom chlapovi musela říct.“

„To jste neměla.“

„Já vím. A moc se kaju. Bylo to ode mě ukvapené a urážlivé. A jeho to od ní stejně neodradilo. Ještě odpoledne mu volala a on šel jako pejsek. Ptala jsem se, kam jde. Nechtěl říct. Ani se mě nedovolil a vzal si auto. Tehdy jsem věděla, že ať se stane co chce, pro mě je ztracenej. Předtím se mi jakživ nevzepřel.“

Najednou sklonila hlavu a rozvzlykala se do dlaní: černá Ráchel bědující nad zmařenými nadějemi všech matek, černých, bílých a hnědých. Ve dveřích se objevil dozorčí seržant a chvíli ji pozoroval. Potom se zeptal:

„Něco se jí stalo?“

„Bojí se o syna.“

„Má taky proč,“ řekl lhostejně. „Vy jste pan Archer?“

Přisvědčil jsem.

„Jestli čekáte na pana poručíka Braka, máte jít k němu do kanceláře.“

Poděkoval jsem seržantovi a ten rychle odešel.

Záchvat žalu u paní Norrisové propukl náhle a stejně náhle ustal. „Moc mě to mrzí,“ omlouvala se.

„A přitom pořád může být slušný. Je už dost starý, může se sám rozhodovat.“

„To uznávám,“ řekla. „Ale že mě opustil kvůli obyčejný lehký holce, to bylo špatné a kruté. Zavedla ho rovnou do kriminálu.“

„Neměla jste hrát na jeho žárlivost.“

„A vy už mu kvůli tomu nevěříte?“

„Věřím, ale teď už má pohnutku. Žárlivost je nebezpečná věc, s tou si není co zahrávat, zvlášť když si člověk není jistý fakty.“

„Jaká byla, to bylo přece jasný, když měla u sebe pozdě v noci bělocha.“

„Však taky měla jenom jeden pokoj.“

„To je pravda.“

„Kde jinde tedy mohla přijímat návštěvy?“

„Vpředu v mým počestným salónu,“ odpověděla. „Ten jsem jí dala plně k dispozici.“

„A co když potřebovala soukromí?“

„To bych ráda věděla proč.“ Otázka zároveň naznačovala odpověď.

„Pro to, aby muž navštívil ženu, může být spousta důvodů. Jakpak ten člověk vypadal?“

„Já ho jen tak zahlídla na rohu pod lampou. Nenápadnej člověk střední postavy ve středních letech. Aspoň se nějak pomalu pohyboval. Do obličeje jsem mu nekoukala.“

„A jak byl oblečený?“

„To vím. Na hlavě slaměnej panama klobouk a na sobě světlý sako. Kalhoty měl tmavší. Jako spořádanej člověk zrovna nevypadal.“

„Spořádaný asi taky nebude, paní Norrisová. Ale u Lucy určitě byl kvůli nějakému jednání, služebně, to vás mohu ujistit.“

„Vy ho znáte?“

„Jmenuje se Max Heiss. Soukromý detektiv.“

„Jako vy?“

„Ne tak docela.“ Vstal jsem.

Položila mi ruku na rameno a chvíli mě zadržela. „Moc jsem toho napovídala, pane Archer. Pořád ještě věříte, že je nevinej?“

„To víte, že věřím,“ ujistil jsem ji. Ale pohnutka, kterou synovi sama vnukla, mi klidu nepřidala.

Paní Norrisová zřejmě mé pochyby vycítila. Smutně mi poděkovala a pustila mě.

Kapitola devatenáctá

Brakova kancelář byla holý kamrlík se stejně zelenými stěnami jako chodba. Až u stropu jako železné vnitřnosti visely na kovových podpěrách roury tepelného zařízení. Jedině okénko vysoko ve zdi vypadalo jako hranatý mušinec na nebi.

Dr. Benning, klobouk na kolenou, seděl nepohodlně na obyčejné židli u zdi. Brake s obvyklým výrazem ostražité tuposti mluvil zrovna do telefonu:

„Nemám čas, kolikrát vám to mám říkat? Tohle ať vyřídí silniční policie. Dopravu už dvacet let nedělám.“

Zavěsil a rukou jako hřebelcem si projel špinavé hnědé vlasy. Potom se zatvářil, jako když si teprve teď všiml, že stojím ve dveřích. „Á, to jste vy! Tak jste se rozhod, že nás poctíte návštěvou. Pojďte dál a posaďte se! Tuhle doktor mi povídá, že se o případ silně zajímáte.“ Sedl jsem si k Benningovi. Ten se omluvně usmál a chystal se promluvit. Než se k tomu dostal, Brake už spustil nanovo:

„Takhle se věci mají, takže si musíme vyjasnit několik podrobností. Já ze sebe nejchytřejšího nedělám. Uvítám rád pomoc soukromých detektivů, občanů či kohokoli jiného. Například třeba teď jsem rád, že jste za mnou poslal tuhle doktora, aspoň mi doplní informace o zavražděné.“

„Co myslíte, byla to sebevražda?“

Brake otázku odbyl mávnutím ruky. „K tomu ještě přijdem, napřed si musíme jasně říct jedno: Chcete-li tenhle případ dělat se mnou, mluvit s mými svědky a vůbec do všeho strkat prsty, pak chci vědět, na čí straně stojíte a kde stojí váš klient.“

„Má původní klientka mi dala kopačky.“

„Tak proč se o to ještě zajímáte? Jak doktor povídá, myslíte si prý, že to chceme přišít tomu Norrisovic hochovi.“

„Tak určitě jsem to netvrdil,“ řekl Benning. „S panem Archerem jsem zajedno v tom, že ten mládenec je pravděpodobně nevinen.“

„To je váš názor, Archere?“

„Ano. Rád bych s Alexem mluvil –“

„To vám věřím. A nenajala vás čirou náhodou jeho matka? Čirou náhodou, abyste mi zkřížil plány?“

„Netrpíte náhodou stihomamem, poručíku?“

Na okamžik mu obličej zatemnila nevraživost, jako když se přes svah převalí černý stín. „Vy přiznáváte, že podle vašeho mínění je Norris nevinen. Než se spolu budem vůbec bavit, chci vědět, jestli hledáte důkazy, abyste na ně navěsil své tvrzení jako ti hnusní advokáti. Nebo jestli hledáte skutečně důkazy!“

„Skutečné důkazy. Včera večer mě najala slečna Sylvia Treenová, společnice paní Singletonové.“

Sotva padlo druhé jméno, Benning se naklonil: „Není to ta paní, co se jí ztratil syn?“

„Přesně,“ potvrdil Brake. „Právě minulý týden došel pravidelný oběžník. Pak jsem mezi věcmi Championové našel ten výstřižek. Od té doby mi vrtá hlavou, jak to, že zmizení takového rozmařilce Singletona hraje dohromady se zašmudlaným výstřižkem z místního plátku. Co vy, doktore, jak vy se na to díváte?“

„O tom jsem ani nepřemýšlel.“ Zauvažoval si: „Na první pohled se zdá, že tu může být souvislost čistě náhodná. Vždyť to znám, někteří moji pacienti s sebou nosí všechno možné, co se jich ani netýká, výstřižky a bůhvíco. U citově rozrušených žen se často stává, že se někdy ztotožní s nějakou osobou, o které čtou v novinách.“

Brake se netrpělivě obrátil na mne: „A co vy, Archere? Máte vy nějaký názor?“

Pohlédl jsem na Benningův protáhlý poctivý obličej a napadlo mě, kolik toho asi ví o své ženě. Ale to není přece moje starost, seznamovat ho s její minulostí.

„Moje názory byste hravě rozstřílel kapslovkou.“

„Mně líp sedí pětačtyřicítka,“ odvětil Brake. „A co ta vaše klientka? Ta slečna Treenová, či jak se jmenuje?“

„Slečna Treenová mně o Singletonově zmizení sdělila některé podrobnosti.“ Ty jsem teď předal Brakovi, nebo aspoň některé: chtěl jsem si udržet jeho spolupráci v Bella City a v Arroyo Beach mít volné ruce. Blondýnu jsem úplně vynechal.

Braka má vykuchaná verze nudila. Cvakal si železnými pouty a hrabal se v papírech v přihrádce s došlou poštou. Zato Benning naslouchal napjatě s nervózní pozorností.

Sotva jsem skončil, doktor náhle povstal a roztržitě kroutil kloboukem: „Jestli mě, pánové, omluvíte,“ řekl, „podívám se ještě před bohoslužbou do špitálu.“

„Jste hodný, že jste přišel,“ řekl mu Brake. „Mrtvolu můžete třeba ještě zběžně prohlédnout, ale podle mého žádné stopy nějakého váhání při činu na ní nenajdete. V životě jsem u sebevraždy s podřezaným hrdlem neviděl, aby se nenašly nějaké stopy po váhání. Anebo aby byla rána tak hluboká.“

„Je v márnici ve špitále?“

„Ano, čeká na pitvu. Prostě tam zajděte a strážnému řekněte, že vás posílám.“

„Nemocnice je přece moje pracoviště.“ Benning se jen pro sebe kysele usmál.

Narazil si klobouk a neohrabaně se kymáceje na dlouhých nohou couval bokem ke dveřím.

„Ještě okamžik, doktore.“ Vstal jsem a podal mu teploměr, který jsem dostal od Norrisové. „Rád bych slyšel, co si o tom myslíte.“

Vytáhl teploměr z pouzdra a podržel jej proti světlu: „Čtyřicet jedna. Horečka jako hrom.“

„A měla Lucy včera horečku?“

„Pokud si pamatuju, ne.“

„Pacientům se ale obvykle teplota měří.“

Chvíli přemýšlel. „Ale ano, už si vzpomínám, slečně Championové jsem teplotu měřil. Byla normální. Mít přes čtyřicet, to by dlouho nevydržela.“

„I tak nevydržela dlouho.“

Brake obešel stůl a vzal Benningovi teploměr. „Jak jste k tomu přišel, Archere?“

„Norrisová mi ho dala. Našla ho u Lucy v pokoji.“

„Co říkáte, doktore, taky ho mohla klidně nahřát hořící zápalkou, ne?“

Benninga to zřejmě zmátlo. „Jaký by to mělo smysl?“

„Třeba jako důkaz, že Championová se z vysoké horečky pomátla a zabila se.“

„Mně se to nezdá,“ namítl jsem.

„Počkat! Už to mám!“ Brake pěstí těžkou jako kladivo bouchl do stolu. „A nepřijela sem Championová kolem prvního tento měsíc?“

„Dnes to bude čtrnáct dní.“

„To jsem si myslel. Pamatujete si, jaké tu bylo v údolí předminulý víkend vedro? Čtyřicet. Takže neměla horečku Championová, ale tohle proklatý město.“

„Hraje to, doktore?“ zeptal jsem se Benninga. „Udrží se taková teplota na rtuťovém teploměru?“

„Když se s ním nepohne. Můj drží stejně, nevím, že jsem na to nevzpomněl.“

„A máte po stopě,“ řekl Brake.

„A po mně taky,“ chabě se pokusil o vtip Benning.

Když se za ním zavřely dveře, Brake se pohodlně zvrátil do křesla a zapálil si doutník. „Myslíte, že na tom doktorově nápadu, že Championová trpěla fóbií, něco je?“

„Zřejmě svou psychologii ovládá.“

„To určitě. Však mi tuhle povídal, že se v ní kdysi chtěl specializovat, jenže dalších pět roků studia si nemohl dovolit. Když mi říká, že ta holka byla psychopatka, tak jsem ochoten mu věřit. Ví, o čem mluví. Horší je, že já sám to nevím.“ Vypustil obláček kouře a necudně jej probodl prostředníkem. „Sám jsem plně pro fyzické důkazy.“

„Už jste něco objevil?“

„Dost. Necháte si to pro sebe a nepoběžíte s tím k obhajobě?“

Chytil jsem ho za slovo. „Nezdá se vám, že trochu předbíháte?“

„V tomhle fochu jsem se naučil koukat daleko dopředu.“

Z dolní zásuvky psacího stolu vytáhl černou ocelovou skříňku s doličnými předměty a zvedl víko. Byl v něm dlouhý nůž s vyřezávanou černou dřevěnou střenkou. Skvrny od krve na zakřivené čepeli zatím vyschly do tmavohněda.

„Ten jsem už viděl.“

„Ale čí je, to nevíte?“

„A vy ano?“

„Tenhle dlouhý nůž jsem včera večer ukázal Norrisové, ještě než věděla, jak byla Championová zavražděna. Namístě ho identifikovala. Její muž ho asi před sedmi lety poslal Alexovi z Filipín. Od té doby ho měl kluk pořád u sebe. Dal si ho pověsit na zeď v ložnici a ona ho tam každý den vídala, když mu přišla stlát, a včera ráno taky.“

„To vám řekla?“

„Ano. Takže je možné, jak říkal doktor, že Championová měla prudké psychické záchvaty. Možná že to nějakým záhadným způsobem souvisí se Singletonovým případem. S tím si hlavu lámat nebudu. Tady mám dost důkazů k obžalobě a taky k usvědčení.“ Zavřel nůž do skříňky na doličné předměty, znovu ji zamkl a uložil do přihrádky.

Já se celé dopoledne rozhodoval, mám-li Brakeovi říct všechno, co vím. Nakonec jsem se rozhodl, že ne. Do případu jsou jako do copu spleteny roztřepané konce několika životů, Singletona a té jeho blondýny, Lucyin a Unin. Vzor, který tady pramének po praménku rozebíral, je příliš složitý, jazykem fyzických důkazů se vysvětlit nedá. Brakův intelekt, to je taková skříňka na doličné předměty a v ní fakta, jaká se ještě dají protlouct lebkami zálesácké poroty. Jenže tohle není případ ze zálesí.

„A chlapcovu výpověď už máte?“ zeptal jsem se. „To není žádný blbeček. Přece musel vědět, že se ten dlouhý nůž dá vystopovat k němu. Copak by ho použil k vraždě a nechal ho tam ležet?“

„On ho tam ležet nenechal. Chtěl se pro něj vrátit. Vždyť jste ho viděl, jak se vrací. Dokonce se na vás vrhl.“

„To není důležité. Myslel si, že mám spády na Lucy, a dostal vztek. Byl přetažený.“

„To rozhodně. A na tom právě částečně stavím. Je to emociální typ. Chápejte, netvrdím, že šlo o promyšlený čin. Podle mě je to zločin z vášně druhého stupně. Prostě to na něj přišlo a vrazil k ní. Nebo jí třeba při vyjížďce sebral klíč z peněženky. Ať tak či onak, ona o tom nechtěla slyšet. Tak se rozzuřil, podříz ji a zdrhl. Pak si vzpomněl na nůž a vrátil se pro něj.“

„Vaše verze zapadá do vnějších fakt. Jenže se nehodí na toho, koho podezíráte.“ Při tom mě však napadlo, že jestli Brake zjistí motiv žárlivosti, bude mít betonový případ.

„Vy tyhle lidi neznáte tak jako já. Já s nimi mám co dělat každý den.“ Rozepjal si levou manžetu na košili a obnažil těžké pihovaté předloktí. Od zápěstní kosti až po loket se klikatila bílá jizva. „Černoch, co mi tohle udělal, mi šel po krku.“

„Tak proto je Norris rozparovač.“

„Ono je toho víc.“ Brake byl přes svou čestnou jizvu v defenzívě. Svět násilí, pro který a proti kterému bojoval, nevyhovoval jemu ani nikomu jinému a on to věděl.

„Taky myslím, že toho je víc. Všecko je složitější. O Lucy se zajímalo příliš mnoho lidí. Já bych se neupnul na prvního podezřelého, o kterého zakopnu. Tak lehké to zas není.“

„Vy jste mě špatně pochopil,“ řekl Brake. „Já chci říct, že ten chlapec se chová jako viník. Dívám se na ty jejich obličeje už třicet let, poslouchám je, jak mluví.“ Ani mi to nemusel říkat. Těch třicet let na něm bylo jasně vidět, jako stopy po ohni na starém stromě. „Dobrá, pořád ještě chytám malý ryby. Dobrá. Tohle je moje malá ryba.“

„Vědomí viny je dosti ošidná věc. V prvé řadě je to psychologická záležitost.“

„Čerta psychologická! Je to jasný fakt. Chceme kluka zadržet a vyslechnout, on uteče. Chytíme ho a přivedeme nazpátek a on mlčí jako pařez. Snažil jsem se s ním promluvit. Je jako dub. Řekněte mu, že země je placatá, a on neodpoví ano, ani ne, ani možná.“

„Jak jste s ním zacházeli?“

„Nikdy jsem se ho prstem nedotkl a ani nikdo jiný.“ Brake si stáhl rukáv a zapnul manžetu. „My máme vlastní psychologický prostředek.“

„Kdepak?“

„Dole v márnici.“

„Není to trochu neobvyklé?“

„U mě ne. Já mám v tomhle městě jednu vraždu měsíčně, někdy i dvě. A já je vyřeším, slyšíte? Většinou u nich. Ovzduší márnice obměkčí takového zabijáka rychleji než každý jiný známý prostředek.“

„Aha, psychologie.“

„Však jsem to říkal. Tak co, hrajete s mým mužstvem, nebo chcete ručník, abyste se do něj moh vyplakat? Jestli jste v mém mužstvu, tak se dáme do kupy a uvidíme, je-li ochoten mluvit.“

Kapitola dvacátá

Na dveřích bylo číslo 01. Místnost za nimi byla nízká, bez oken, betonové zdi. Dveře se za námi automaticky zavřely a my mohli být hluboko pod zemí v hrobce. O podlahu z umělé hmoty tlumeně klapl Brakův podpatek. Byla tam jediná lampa. Když se k ní Brake přiblížil, padl na mne jeho stín.

Žárovka s kuželovitým stínítkem visela nízko na posuvné kladce nad vozíkem s gumovými koly. Na vozíku pod její oslnivou září ležela pod prostěradlem mrtvá Lucy. Hlavu měla odkrytou a otočenou k Alexu Norrisovi. Ten seděl na židli u druhého konce a upřeně hleděl do tváře mrtvé. Pravé zápěstí měl připoutáno k jejímu dvojitými okovy z modré oceli. Pumpy chladícího zařízení tlumeně hučely a pulzovaly jako čas uplývající v betonových zdech. Za dvojitými dveřmi chladničky jako by ostatní mrtvoly čekaly na poslední soud a ve snu se už předem viděly v pekle. Byla tam pekelná zima.

Uniformovaný policista, který seděl naproti Alexovi, se zvedl a nedbale zasalutoval. „Dobrýtro, pane poručík!“

„Co je na něm dobrýho? To tady, Schwartzi, pořádáte vigilie?“

„Dal jste mi rozkaz, ať si ho nevšímám. Jak jste říkal, dávám průchod přírodě.“

„No a? Příroda si průchod našla?“ Brake stanul nad Alexem proti světlu jako rozložitá a neprostupná hráz. „Chcete už učinit prohlášení?“

Poodstoupil jsem a viděl, jak Alex pomalu zvedl oči. V obličeji byl přepadlý. Strávenou nocí mu propadly spánky i svaly na lících. Široké rty mu odpukly od zubů a zase se zavřely, ani hlásku z nich nevyšlo.

„Nebo chcete sedět celý den a držet se za ruce?“

„Slyšels, co ten pán povídal,“ zavrčel Schwartz. „A on nežertuje. Posedíš si tu tak dlouho, dokud nepromluvíš. Za pár hodin ji ohledávač mrtvol rozkuchá, dokončí tvoje dílo. Nechceš náhodou hned místo u ringu?“

Alex si Braka ani jeho podřízeného vůbec nevšímal. Jeho upřený pohled, nevěřícný a oddaný, se vrátil k hlavě mrtvé. V neúprosně ostrém světle jí vlasy zářily jako svinuté ocelové hobliny.

„Co to s tebou je, Norrisi? Nemáš kouska lidskýho citu v těle?“ V podzemním tichu to znělo, skoro jako když se s ním Brake hádá, skoro jako by chlapec tím, že se se vším smiřuje, nad ním vyzrál.

„Pane Brake,“ řekl jsem. Zaznělo to naléhavěji, než jsem zamýšlel.

„Co vás žere?“ Otočil se a zmateně se na mě zamračil. Vyhaslý doutník v koutku úst vypadal jako černý prst, který mu křiví jednu stranu obličeje v grimasu. Ustoupil jsem ke dveřím a on i jeho krátící se stín mě následovaly: „Chcete ten ručník na slzy?“

Řekl jsem tlumeně, ale ne tak slabě, aby to neslyšel i Alex: „Začali jste s ním špatně. Je to citlivý hoch. Nemůžete na něho jít jako na ostříleného zabijáka.“

„Ten a citlivý?“ Brake si vytáhl doutník a plivl na podlahu. „Má zrovna hroší kůži.“

„Podle mě nemá. Rozhodně mi dovolte, abych to s ním zkusil. Odpoutejte ho a nechte mě s ním o samotě.“

„Zrovna jsme se chystali se ženou do hor,“ řekl bezvýznamně. „Slíbili jsme děckám výlet.“

Zašklebil se na vyhaslý doutník v ruce, pak ho najednou pustil a rozšlapal. „Schwartzi! Pusťte ho. Přiveďte ho sem!“

Cvaknutí otvírajících se želízek byl sice zvuk slabý, ale významný, jako by se na hranolku pohnulo morální závaží.

Schwartz Alexem škubl, až se hoch postavil. Společně zamířili přes místnost na druhou stranu, Alex, záda ohnutá, se vzpouzel, Schwartz ho hrubě postrkoval. „Vodvíst ho zpátky do cely, pane poručíku?“

„Ještě ne.“ Brake oslovil chlapce: „Tuhle pan Archer je, Norrisi, tvůj známý. Chce si s tebou porozprávět. Osobně si myslím, že nás tím jenom zdržuje, ale záleží na tobě. Tak co, chceš s panem Archerem mluvit?“

Alex přenesl pohled na mne. Jeho hladký mladý obličej měl stejný výraz, jaký jsem předtím zahlédl na staré indiánské tváři stařeny v uličce, mimo dosah všeho, co mohou dělat či říct běloši. Mlčky přikývl a ohlédl se na Lucy.

Brake se Schwartzem odešli. Dveře se zavřely. Alex zamířil zpátky. Kráčel nejistě, nohy rozčápené jako stařec. Betonová podlaha se mírně svažovala k přikrytému odpadu uprostřed místnosti. Odpotácel se dolů a zase druhou stranou k nosítkám.

Stál nad Lucy s hlavou skloněnou a suchým tvrdým hlasem se jí ptal: „Proč jen to udělali?“

Stáhl jsem Lucy rubáš přes hlavu. Alexe jsem chytil za ramena a otočil ho obličejem k sobě. Než se mu napnuly svaly, zůstal na mě chvíli viset. „Narovnej se!“

Byl stejně vysoký jako já, jenže na tenkém krčku mu hlava poklesávala. Strčil jsem mu pěst pod bradu. „Tak se vzchop, Alexi! Podívej se na mě!“

Chtěl se mi vytrhnout. Druhou rukou jsem ho udržel. Najednou se vzepjal a ruku pod bradou mi srazil.

„Pomalu, hochu!“

„Já nejsem žádnej kůň,“ vykřikl. „Tak se mnou nemluvte jako na koně! A nešahejte na mě!“

„Ty jsi horší než kůň. Jsi umíněnej mezek. Tvá dívka tu leží mrtvá a ty nechceš hubu otevřít a říct mi, kdo jí to udělal!“

„Když oni si myslí, že já.“

„Jestli ano, pak za to můžeš sám. Neměls utíkat. Ještě jsi měl štěstí, že tě nezastřelili.“

„Štěstí.“ To slovo znělo prázdně jako vzlyk.

„Štěstí, že nejsi mrtev. To je jediná situace, kterou nikdo nedokáže změnit. Ty si myslíš, že to teď máš zlý, a zlý to máš, ale to ještě není důvod dělat ze sebe němýho panáka. Jednoho dne tě všechno přejde a bude tě opravdu zajímat, jak to s Lucy bylo. Jenže pak už bude pozdě. Teď musíš pomoct!“

Pustil jsem ho. Stál nejistě, pokousaným ukazováčkem se tahal za plný dolní ret. Potom pravil: „Však jsem se jim zpočátku snažil říct, jak to bylo. Jenže on a ten zástupce prokurátora, ti měli v hlavě jen jedno, dohnat mě k tomu, abych řekl, že jsem to udělal. Proč bych zabíjel vlastní snoubenku?“ Otázka se mu jen těžko drala z prsou. Obličej měl bez výrazu, o to víc, oč se snažil mluvit jako chlap. Nevydržel to: „Škoda, že nejsem mrtvý jako Lucy.“

„To bys nám ale nemohl pomoct.“

„Mě o pomoc nikdo nežádal. Kdo stojí o nějakou pomoc ode mne?“

„Já.“

„Vy nevěříte, že jsem ji zabil?“

„Ne.“

Možná půl minuty na mě hleděl, zrak mu přeskakoval v rytmu srdce napravo a nalevo. „A sama si to neudělala, že ne? Vy si nemyslíte, že Lucy – se podřezala sama?“ Tu otázku zašeptal, snad aby mrtvou neuvedl do rozpaků.

„Nemyslím. I když se o tom mluvilo. Ale jak jsi na to přišel ty?“

„Jen tak, jenom proto, že byla vyděšená. Včera byla strašně vyděšená. Proto když od nás odcházela, půjčil jsem jí ten nůž. Chtěla po mně něco, čím by se mohla bránit. A já žádnou pistoli ani nic jinýho neměl.“ Jeho hlas omluvně ztichl. „Tak jsem jí dal ten nůž.“

„Ten, kterým ji zavraždili?“

„Ano. Ukázali mi ho dnes ráno. Malý nůž s dlouhou čepelí, mně ho poslal z Jižního Pacifiku táta.“

„A ona ten nůž měla u sebe?“

„Ano prosím. V kabelce. Měla takovou velkou kabelku. Já jí ho dal a ona si ho před odchodem strčila do kabelky. Povídala, že jestli ji chytěj, tak je aspoň poznamená.“ Na čele mu naběhly smutné vrásky.

„Koho se bála?“

„Chlapů, co za ní slídili. Začalo to ve čtvrtek, když se vrátila autobusem domů z Arroyo Beach. Ten chlap prý z autobusu vystoupil a stopoval ji domů. Já nejdřív myslel, že mi chce jen tak něco napovídat, aby vypadala záhadně. Druhý den jsem ho zahlíd sám, když se vracela od oběda. Číhal kolem naší ulice a večer přišel za ní k nám do domu. Včera jsem se jí na něho ptal a ona mi řekla, že je to podvodnickej detektiv. Že se ji snaží přimět, aby něco udělala, co ona nechce, ale že ona to neudělá.“

„A řekla jak se jmenuje?“

„Říkala, že se jmenuje Desmond. Julian Desmond. Druhej den ten chlap po ní šel. Já ho neviděl. Ale Lucy ano. A potom u nás byla ta hádka a ona se odstěhovala.“

Spolkl jsem hořkou pilulku viny, kterou jsem ucítil v ústech. „Měla v úmyslu odejet?“

„Než odešla z domu, ještě pořád nebyla rozhodnutá. Slíbila, že mě zavolá. A když potom volala, byla už na nádraží. Dvě hodiny jí nic nejelo a ti chlapi ji tam špehovali. Požádala mě, abych pro ni přijel autem. Přijel jsem pro ni na nádraží a ujeli jsme jim, po silnici kolem starýho letiště. Zaparkovali jsme za ohradou a povídali si. Ona se strachy celá třásla. A zrovna tam jsme se rozhodli, že se vezmeme. Myslel jsem si, že když budeme spolu, budu ji moct ochránit.“ Hlas mu zapadl, skoro ho slyšet nebylo. „Moc jsem nedokázal.“

„Kdo z nás dokáže.“

„Lucy chtěla hned pryč. Napřed jsme ale museli zpátky do motelu Mountview, měla tam zavazadla.“

„Měla u sebe klíč?“

„Ten prý ztratila.“

„A tobě ho nedala?“

„Proč by mi ho dávala? Já tam s ní dovnitř nemohl. I kdybych byl dost světlej jako ona a moh přes vrátnýho projít, neudělal bych to. Šla sama. A už nikdy nevyšla. Někdo na ni uvnitř číhal, sebral jí nůž a tím ji oddělal.“

„Kdo tam číhal?“

„Možná Julian Desmond. Něco po ní chtěl a Lucy odmítala. Anebo to byl ten druhej.“

Styděl jsem se říct, že ten druhý čmuchal jsem byl já. Ramena mu klesla a svaly kolem úst mu povisly skoro jako kreténovi. Morální síla už ho zase opouštěla. Přistavil jsem mu Schwartzovu židli.

„Posaď se, Alexi. S tím nejhorším už ses vypořádal. Zbývá ještě pár podrobností. Jednou z nich jsou peníze. S čím jste chtěli jít do manželství?“

„Mám nějaký peníze.“

„Kolik?“

„Pětačtyřicet dolarů. Vydělal jsem si je při sklizni rajčat.“

„To není mnoho do manželství.“

„Mínil jsem si najít práci. Mám páru.“ V jeho hlase zněla vzpurná hrdost, ale do očí se mi nedíval. „A Lucy taky mohla dělat. Už předtím dělala jako ošetřovatelka.“

„Kdepak?“

„To mi neřekla.“

„Snad něco.“

„Ne, pane. Já se jí jakživ neptal.“

„Měla ona nějaké peníze?“

„Neptal jsem se. Od ženský bych stejně peníze nevzal.“

„Ale kdyby sis je vydělal?“ namítl jsem. „Neslíbila ti, že tě vezme do holportu, když ji dostaneš bezpečně odtud?“

„Do holportu?“

„S tou odměnou,“ řekl jsem. „S odměnou za Singletona.“

Jeho černý pohled pozvolna vystoupil na úroveň mých očí a rychle klesl. „Lucy mi nemusela platit, abych si ji vzal,“ řekl do země.

„Kde jste chtěli mít svatbu? Kam jste měli namířeno?“

„Do Las Vegas nebo někam. Na tom nezáleželo. Kamkoliv.“

„Do Arroyo Beach?“

Neodpověděl. Šel jsem na něj moc rychle a zahnal ho příliš daleko. Shlížel jsem na tu kučeravou kulatou neproniknutelnou lebku a pochopil Brakovu rutinu a zoufalý hněv po třiceti letech marného snažení vměstnat lidskou pravdu do těch přímočarých vzorů zákona, které mu k užívání odkázali zákonodárci a soudci. A protože jsem myslil na Brakův hněv, na svůj vlastní jsem zapomněl.

„Poslouchej, Alexi. Znovu se vracíme tam, kde jsme už byli. Lucy někdo zavraždil. Oba chceme najít vraha a vidět, že neujde trestu. Ty k tomu máš ještě víc důvodů než já. Tvrdíš, žes do ní byl zamilován.“

„To byl!“ Vrtačka zasáhla nerv.

„Tak to je jeden důvod. A máš ještě další: Musíme najít pravého vraha, nebo si pobudeš řadu let ve vězení.“

„Teď už je mi to jedno, co se mnou bude.“

„Mysli na Lucy! Když jsi na ni čekal u motelu, kdosi jí sebral nůž a pak ji s ním podřízl. Proč?“

„Proč, to já nevím.“

„Co po ní chtěl Julian Desmond?“

„Aby mu něco dosvědčila,“ odvětil váhavě.

„Dosvědčila co?“

„To nevím.“

„Vraždu,“ řekl jsem. „Šlo o vraždu?“

„Možná. Já nevím.“

„Byla to vražda, viď? On chtěl, aby mu pomohla zkasírovat odměnu. Jenže ona zas myslela, že by to mohla udělat sama a získat ty peníze pro sebe. A není tohle důvod, proč ji zabili?“

„Já o tom neuvažoval, pane.“

„Ale o těch penězích za odměnu jsi věděl? Věděl jsi, že si dělala naděje, že je shrábne?“

„Já si nikdy nedělal naděje, že z toho něco budu mít já sám,“ řekl zarputile.

„Ve čtvrtek jela do Arroyo Beach za jeho matkou a v posledním okamžiku ztratila odvahu. Není tohle pravda?“

„Ano, pane, to jsem vyrozuměl.“

„A včera to chtěla zkusit znova.“

„Snad ano. Já neměl s žádnou vraždou nic společnýho. A Lucy taky ne.“

„Jenže ona věděla, co se stalo se Singletonem.“

„Cosi věděla.“

„A ty taky něco víš.“

„Sama mi to řekla. Já ji o to nežádal. Já s tím nechtěl mít nic společnýho.“

„Co ti řekla, Alexi?“

„Zastřelil ho nějakej chlap. Nějakej šílenec a Singleton umřel. Tohle jsem od ní slyšel.“

Kapitola dvacátá prvá

Schwartz byl na chodbě sám. Zeptal jsem se ho, kam se poděl Brake.

„Je ve voze. Volali ho rádiem.“

Vykročil jsem směrem ke vchodu do ambulance a vtom už Brake vcházel.

„Tak co zazpíval ptáček?“

„Hodně.“

„Doznal se?“

„Těžko. Ale je ochoten vypovídat.“

„Až budu mít čas. Zrovna teď mám důležitější starosti. Jedu do hor na opékání selat.“ Chmurně se pousmál a zavolal na Schwartze. „Odveďte Norrise zpátky do cely! Jestli chce vypovídat, spojte se s Pearcem od státního návladního! Vrátím se co nejdřív.“

„Na opékání selat?“ podivil jsem se.

„Jo.“ Vyrazil ven dveřmi pobitými bílým plechem a nechal mi je zhoupnout zpátky do obličeje. Šel jsem za ním k jeho vozu. Zatímco on nasedal z levé strany, vlezl jsem dovnitř zprava.

„To jsem si myslel, Archere, že budete mít zájem.“ Vůz s námi vyrazil, pneumatiky na štěrku nemocničního parkoviště zahvízdaly. „Tentokrát se nechal upéct nějakej muž. Nějakej muž.“

„Kdo je to?“

„Totožnost zatím není zjištěna. Jeho vůz dnes časně ráno přejel přes okraj kaňonu Ranchera a vzňal se. Když ho našli, napřed ani nevěděli, že uvnitř je někdo mrtvý. Nemohli dovnitř, napřed museli přijet ze stanice jízdní hlídky se stříkačkou. Za tu dobu zbyl z toho chlapíka jenom škvarek.“

„Vražda upálením?“

„Hallman myslí, že ano. To je kapitán okresní jízdní policie. Zpočátku mysleli, že jde o nehodu, ale pak je napadlo podívat se na benzínovou nádrž. Ta je celá, takže oheň musel vzniknout někde jinde.“

„Jaký je to vůz?“

„Buick sedan z osmačtyřicátého roku. Poznávací značka zničena. Takže teď se zjišťuje majitel podle evidence řidičů a čísla motoru.“

Poslední chatrně stavěné přízemní vilky předměstí zůstaly za námi. Ručička tachometru pozvolna uhýbala ve směru hodinových ručiček za padesát, šedesát a sedmdesát a kolísala kolem osmdesátky. Brake zmáčkl sirénu. Siréna začala hluboce kvílet.

Než mě úplně přehlušila, stačil jsem ještě říct: „Není to náhodou dvojodstínová zelená? Singleton měl Buicka z osmačtyřicátého. Je tenhle dvojodstínový zelený?“

Brake si sundal klobouk, zůstal mu přes čelo zvlněný šrám, a odhodil klobouk na zadní sedadlo. „Vám už ten Singleton leze na mozek. Barvu mi neřekli. Ale jak ten do toho zapadá?“

„Norris říkal, že Singletona zavraždili,“ zahulákal jsem, abych přehlušil sirénu.

Brake ji vypnul. „A copak o tom Norris ví?“

„Lucy Championová mu řekla, že Singleton byl zastřelen.“

„Jenže to není zrovna dobrá svědkyně. Jen se od něho nedejte obalamutit, člověče. Ten vám toho napovídá, jen když ten svůj černej krk vyvlíkne ze smyčky, kde už mu vězí.“

Ručička tachometru poskočila za osmdesátku. Na vrcholku malé vyvýšeniny pod námi vůz nadskočil a div nenadletěl. Měl jsem pocit, jako když nás rychlost vyzvedá ze světa, jako když Braka vytrhává z jeho kořenů, které má na zničených vozovkách Bella City.

„Nemyslíte, že je na čase, abyste přiznal, že jste se mýlil?“

Měřil mě přivřenýma očima. Uhánějící vůz zakolísal tak jako Brakova pozornost, pak si zase sedl na silnici. „Když já mám vražednou zbraň, a to je jeho vlastní nůž?“

„Vypůjčila si ho od něj k sebeobraně. Měla ho v kabelce.“

„Může to dokázat?“

„Co by dokazoval. Dokazovat musíte vy.“

„Sakra, vy mluvíte jako nějakej advokát. Podělaný cápky, co kladou překážky zákonu, mám rád jako osinu někde.“

„Děkuji, to je pěkný sousto.“

„Tak si ho překusujte!“

Okresní asfaltka, po níž jsme jeli, se stočila a přešla v betonovou dálnici, ta křižovala údolí na východ a na západ. Brake přejel červenou značku a vybral zatáčku, až pneumatiky zakvílely.

„Co mám dělat, když se na potkání začnou podřezávat a upalovat? To je mám poklepat po rameně a říkat jim, hurá do toho? Já říkám: odpískat, ukliďte je!“

„Jenže ukliďte toho pravého. Tyhle vraždy nemůžete řešit odděleně, Lucyinu pověsit na krk Alexovi a tuhle novou někomu jinému.“

„Můžu, když spolu nesouvisí.“

„Podle mého spolu souvisí.“

„Podejte mi důkazy!“

„Přece s vámi nejedu na vejlet.“

To už vůz začal šplhat po svazích z vyschlého jílu, označených žlutými výstrahami o sesunu půdy. I když měl Brake neustále plyn až na zemi, ručička tachometru se držela sedmdesátky, jako když se zastaví hodiny. Zpřehýbané modré svahy východního horského hřbetu zarámovalo ochranné přední sklo do strmé perspektivy. Vypadalo to, že by si na ně člověk mohl sáhnout. Za minutu, po míli cesty, jako by byly zrovna tak daleko. Začal jsem v uších cítit výšku. Jak se nám otvíraly nové výhledy, vyskočilo náhle za vrcholky několik bílých mráčků. Jako dozrálá bavlna. V dálce a dole v údolí stálo Bella City ve svých polích jako nedbale rozestavěné šachové figurky na uprášené šachovnici.

O pět mil dál a o tisíc stop výš jsme dorazili k polokruhovitému štěrkovému odpočívadlu po levé straně dálnice. V motorestu parkovalo několik osobních vozů, vlek a červená stříkačka. Na vnějším okraji stál hlouček lidí. Všichni shlíželi dolů. Brake zastavil za novým fordem se znakem Dálnicové hlídky. Z hloučku se vynořil policista v olivově hnědé pruhované uniformě a přišel k nám:

„Ahoj, Braku. Hochům jsem řek, ať to tam dole uhasej a všechno nechaj, jak bylo. Taky jsme ti to vyfotografovali.“

„Vy jste ale včeličky. Mít zlatou hvězdu, tak ti ji přilepím na čelo. Dovol, abych ti představil tuhle pana Archera, velkýho myslitele. Kapitán Hallman.“

Kapitán mě přejel rozpačitým pohledem a tvrdě mi stiskl ruku. Přešli jsme k nízkému plotu z kulatiny, kterým byl obehnán okraj motorestu. Pod ním se úbočí kaňonu prudce svažovalo do štěrkového řečiště potoka zarostlého mladými duby. Od nás vypadal ten zářijový potok jako vinoucí se stezka z oblázků, tu a tam přerušená blátivými kalužemi. Automobil ležel jako dětská hračka na boku, stoupaly z něho tenké obláčky páry a v slunci mizely. Byl to buick, natřený dvěma odstíny zelené.

Pruh zpřelámaných ohořelých křovin ukazoval, kde buick sjel ze silnice a kudy se svalil do rokle. Brake se otázal Hallmana:

„Na silnici jste nenašli nic?“

„Otisky pneumatik v zatáčce. Nijak rychle nejel, a právě to ve mně vzbudilo podezření. Žádné stopy po smyku. Někdo to prostě zapálil, uvolnil nouzovku a nechal auťák kutálet.“ A smrtelně vážně dodal: „Ten, kdo tady v horách nalil a zapálil benzín, má na svědomí víc než vraždu. Jen šťastnou náhodou nedošlo k lesnímu požáru. Je bezvětří.“

„A kdy se to stalo?“

„Určitě dnes před rozedněním. Reflektory svítily. Já dostal hlášku až po osmé. Jakmile jsem začal čichat vraždu, nechal jsem vám toho hocha tak, jak jsme ho našli.“

„Ještě pořád nevíte, kdo to je?“

„Počkej, až ho uvidíš. Jako když hledáš znamení na opékaném buřtu. Ale o čísle motoru bychom měli mít zprávu každou chvíli.“

„Je to Singletonův vůz,“ řekl jsem Brakovi.

„Můžete mít pravdu.“ Povzdechl si. „No, když dolů, tak dolů.“

„Snad na tebe nejdou léta,“ poznamenal Hallman. „Ty už jsi vytáh v životě jelena z hlubších děr, než je tahle. Šel bych s tebou, ale už jsem tam byl dvakrát. Nechal jsem tam dva maníky na stráži.“

Seděli na balvanu za roztříštěným autem. V průzračném vzduchu se jim z pohybu rtů div nedalo vyčíst, co si povídají.

Brake překročil dřevěnou bariéru a spustil se dolů. Dal jsem se za ním. Využíval jsem klikaté cesty, kterou improvizoval, a brzdil sestup tím, že jsem se přidržoval větví kleče. Když jsme dorazili na dno, oba jsme dýchali jako parní válec. Dva členové hlídky nás zavedli řečištěm k vraku.

Ležel na pravém boku. Kryt a karosérie a kapota chladiče vypadaly, jako kdyby se na nich byla činila parta sapérů. Všechny čtyři pneumatiky popraskaly. Levé dveře byly vyvrácené.

„Bohužel se to nedá zachránit,“ řekl jeden z hlídky. „I kdybychom to odtud nějak vytáhli.“

Brake se na něj utrhl: „To je zlý. Já už se chystal, jak si v něm vyjedu.“

Vylezl na vršek a vyražené dveře vyvrátil tak široko, jak jen to šlo. Nahlédl jsem s ním do shořelého vnitřku. Na pravých předních dveřích ležela postava s odvráceným obličejem.

Brake se protáhl otvorem. Jednou rukou se opřel o volant a druhou podebral zčernalé tělo. Šaty skoro úplně shořely, ale kolem pasu ještě zůstal řemen. Když za něj Brake chytil a škubl, zůstal mu v ruce. Podal mi jej. Na zčernalé stříbrné přezce byly iniciály C. A. S.

Kapitola dvacátá druhá

Třikrát dlouze jsem zazvonil. Nedělní zvony vyzváněly v tichu jako antifona. Konečně přišla otevřít paní Benningová. Byla až po krk zachumlaná do hnědého froté županu. Tvář měla ještě pomačkanou od spaní, jako kdyby byla celé dopoledne válčila s těžkými sny.

„Už jste tu zas?“

„Už zas. Pan doktor je doma?“

„Je v kostele.“ Snažila se dveře zaklapnout.

Zabránila jí v tom má noha. „To je znamenité. Zrovna chci hovořit s vámi.“

„Nejsem ještě ani oblečená.“

„Obléct se můžete později. Už zas někoho zavraždili. Další váš známý.“

„Jak to další?“ Rukou si přikryla ústa, jako by jí dal políček.

Vecpal jsem se do haly a zavřel dveře. Odděleni neprodyšně od poledního žáru a loudavého nedělního hluku stáli jsme těsně u sebe a dívali se jeden druhému do tváře. Mně to připadalo, jako když spolu sdílíme jakési šeré soumračné dorozumění. Ona se odvrátila a její dlouhá záda se zachvěla. Měl jsem co dělat, abych se udržel a nepokusil se ji uklidnit.

Promluvila k zrcadlu: „Kdo byl zabit?“

„Myslím, že to víte.“

„Snad ne manžel?“ V zrcadle byl její obličej jako maska.

„Přijde na to, za koho jste provdána.“

„Sam?“ Otočila se jako tanečnice a nakonec se napřímila. „Tomu nevěřím.“

„Mně taky napadlo, jestli nejste provdána třeba za Charlese Singletona.“

Nečekaně se rozesmála. Nebyl to příjemný smích a já byl rád, když ustal.

„O nějakém Singletonovi jsem v životě neslyšela. Jak jste to říkal – Singleton? Ženou Samuela Benninga jsem už přes osm let.“

„To by vám nemuselo vadit ve známosti se Singletonem, v důvěrné známosti. Na to mám konečně důkazy. A dnes ráno byl zavražděn.“

Ucouvla a prudce oddychovala. Pak vyhrkla: „Jak byl zavražděn?“

„Někdo ho praštil kladivem nebo nějakou jinou těžkou zbraní. Udělalo mu to dvoucentimetrovou dírku v lebce, ale nezabilo. Potom ho zavezli jeho vlastním autem nahoru do hor, polili benzínem a zapálili. Vůz svrhli se stometrového srázu a nechali jej i se Singletonem shořet.“

„Jak víte, že to byl jeho vůz?“

„Je to buick z osmačtyřicátého roku, dvoudvéřový, tmavě zelená karosérie a světlezelená střecha.“

„A jste si jistý, že uvnitř byl on?“

„Totožnost je ověřena. Šaty na něm shořely, ale přezka od řemenu má vyryté jeho iniciály. Proč nezajedete do márnice a formálně úředně nepotvrdíte jeho totožnost?“

„Vždyť jsem vám řekla, že ho ani neznám.“

„Na to, že ho neznáte, projevujete náramný zájem.“

„Jakpak ne, když sem vpadnete a prakticky mě obviníte, že jsem ho zavraždila. A kdy se tohle všechno vůbec přihodilo?“

„Dnes ráno před úsvitem.“

„Celou noc a celé dopoledne jsem v posteli. Vzala jsem si dva nembutaly a ještě teď jsem z nich grogy. Proč jste si vzpomněl zrovna na mě?“

„Lucy Championová i Charles Singleton byli vašimi přáteli. Oba. Ne, Bess?“

„To nebyli.“ Včas se vzpamatovala. „A proč mi říkáte Bess? Jmenuji se Alžběta.“

„Horace Wilding vám říká Bess.“

„O tom jsem taky v životě neslyšela.“

„Bydlí na Sky Route blízko Singletonova ateliéru. Říkal, že vás Singleton představil v roce 1943.“

„Wilding je lhář, odjakživa lhář.“ Zaťala zuby do spodního rtu.

„Tvrdila jste, že ho ani neznáte.“

„To vy pořád něco melete. Umluvte se třeba k smrti!“

„Tak to udělala Lucy?“

„Já nevím, co udělala Lucy.“

„Byla to vaše známá. Byla za vámi tady v ordinaci.“

„Lucy Championová byla manželovou pacientkou,“ prohlásila ochable. „To jsem vám už řekla včera večer.“

„To jste lhala. Dnes ráno zase lhal váš manžel, chtěl vás krýt. Sáhodlouze vysvětloval, proč o ní nemá žádné záznamy, a potom musel vysvětlovat, na co ji léčil. Každá skutečná nemoc by se ukázala při pitvě, a to on dobře ví. Proto z ní musel udělat hypochondra. Fóbie se při ohledání nijak ověřit nedá.“

„Ale ona byla hypochondr. To mi Sam řekl.“

„Osobně jsem jakživ nepoznal hypochondra, který by si aspoň jednou denně neměřil teplotu. Lucy se svého teploměru nedotkla čtrnáct dní.“

„Stejně by to znělo u soudu docela dobře, třeba proti slovu odborníka a jeho manželky, ne?“

„Mně to stačí. A víc bych si na vašem místě se soudem nezahrával.“

„Ach tak. Takže vy jste soudce a porota a všechno ostatní v jednom. To je ale trochu moc, aby na tolik věcí stačil jeden človíček.“

„Nepřepínejte mou trpělivosti Víte, jak dopadnete, až mě to přestane bavit? Teprv uvidíte, jakého soudce vyfásnete. Nabízím vám šanci vypovídat, než své důkazy předám policii.“

„Proč?“ Záměrně mě upozornila na své tělo. Mírně se otočila a zvedla jednu ruku k hlavě, takže jeden prs se jí asymetricky zvedl. Široký rukáv se jí svezl z bílého oblého předloktí a bílý obličej se zasněně zvedl. „Nač si dělat všechny tyhle starosti kvůli mé ubohé maličkosti? Kvůli mé paličské maličkosti?“

„Tohle nic není,“ ujistil jsem ji.

Položila mi studenou ruku na tvář a nechala mi ji klesnout až na rameno. „Pojďte dál do kuchyně. Zrovna jsem si dělala kávu. Můžeme se bavit tam.“

Následoval jsem ji. Nebyl jsem si jist, kdo z nás tancuje, jak ten druhý píská. Kuchyň byla velká, tmavá, jediné okno nad dřezem ji nestačilo osvětlit. Dřez byl plný nádobí. Sedl jsem si k odprýskanému lakovému stolu a sledoval paní Benningovou, jak nalévá z kávovaru dva šálky. Když je nalila, šoupl jsem svůj plný šálek přes stůl k ní a vzal si její.

„Jak vidím, pane, nemáte ke mně důvěru. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Archer. Jsem poslední potomek jedné větve Archerova rodu. Hrozně bych nerad, aby náhle vymřela následkem jedu.“

„Děti nemáte? Ženu?“

„Nic takového. Máte zájem?“

„Měla bych.“ Našpulila rty, měla je kypré a hezky vykroužené. „Jenže jsem už náhodou opatřena, mám velmi vyhovujícího – manžela.“

„Vám vyhovuje?“

Oči se jí zúžily v chladné modré štěrbiny. „Jeho vynechte!“

„Protože jste z něho dělala blbečka?“

„Říkala jsem, jeho vynechte! Jestli nechcete mít vařící kávu v obličeji.“ Sáhla po šálku.

„A co hořící benzín?“

Šálek jí zaharašil na stole, trochu z něj vyšplíchlo. „Copak vypadám jako vražedkyně?“

„Já už viděl jiné fešandy. A že jste tvrdé děvče, nezapřete.“

„Taky jsem vyšla z tvrdé školy,“ pravila. „Znáte ocelářskou čtvrť v Gary ve státě Indiana?“

„Kdysi jsem tamtudy projížděl.“

„Tam jsem maturovala s vyznamenáním.“ V jejím úsměvu se zableskla jakási zvláštní hrdost. „To ze mě ovšem zločince neudělalo. Ale mohl ze mě být, kdyby mě byl nevytrhl Sam. Měla jsem podmíněný trest, když si mě bral.“

„A za co?“

„Nic strašného. Byla jsem mladistvý provinilec, jak se říká. Ale necítila jsem se tak. Můj táta byl poděs, starý poděs. Měl tu znamenitou představu, že musí člověka uvázat a každou sobotu večer všechny ženské spráskat. Mě to omrzelo věčně se schovávat pod postelí, tak jsem na vlastní pěst vyrazila. Ven do velkého světa, ha! Nějakou chvíli jsem dělala číšnici a pak jsem získala konekci. Ta konekce mi získala místo v šatně v jednom klubu ve východní čtvrti. Nějak moc nóbl podnik to nebyl, ale ještě než mi bylo šestnáct, vydělávala jsem si na spropitném víc, než si táta kdy vydělal dřinou v ocelárně. Jenže pak se ke mně štěstí obrátilo zády. Hrály se tam hazardní hry a někdo si to rozházel s ochranou a mě při razii sebrali. Vyfasovala jsem podmíněný trest. Ten dědek soudce to tak zafíroval, že už jsem v klubech nemohla dělat. Ale to ještě nebylo nejhorší. Hůř, že jsem musela domů a žít u rodiny.“

Sny, s nimiž se předtím rvala ve spánku, teď zachvacovaly její mysl bdící. Já ani nedutal.

„Přirozeně jsem se chopila první příležitosti, jak vypadnout z toho smrdutýho bytu, kde byly samý hádky. Sociální pracovnice po mně pásly, v noci jsem musela bývat doma, kde na mě táta moh. Sam mi zachránil život. Sebral mě jednou takhle v kině. Já napřed myslela, že je ostrej hoch, ale byl jako beránek. To vám bylo opravdu divný, doktor a takový neviňátko. Sam tehdy sloužil jako vojenský doktor u námořnictva a působil v Great Lakes. Byl to první mužský, co si mě chtěl vzít, a já ho vzala za slovo. Měl zrovna povolávací rozkaz do Kalifornie a za týden odjížděl. Odjeli jsme spolu.“

„Věděl vůbec, co si bere?“

„Však mě viděl,“ řekla vyrovnaně. „Přiznám se, že mám podmíněný trest, jsem mu neřekla. Ale než o tom přestaneme mluvit, ráda bych, aby bylo v jedné věci jasno; na našem sňatku vydělával Sam. Odjakživa.“

Hleděl jsem na ni a vybavil si jejího manžela. Ano, má pravdu. „Na ženu maloměstského lékaře máte ale hodně pestrou minulost. A to jste mi neřekla ani polovinu, za to ručím.“

„Já taky. Ještě trochu kávy?“

„Ještě trochu informací. Kdy se Benning přestěhoval sem?“

„Na jaře v třiačtyřicátém. Přidělili ho do Port Hueneme, měl to pak blíž sem domů. Na půl roku jsme si najali vilku v Arroyo Beach. Potom ho odveleli. Příští dva roky sloužil na moři jako vojenský lékař na velké transportní lodi. Párkrát jsme se viděli, když loď kotvila v San Francisku.“

„Jinak jste se vídala s kým?“

„To je nehorázná otázka.“

„Odpověď není lepší. Proč jste před dvěma lety Benningovi utekla?“

„Čmuchal jste dobře, co? Měla jsem pro to soukromé důvody.“

„Utekla jste se Singletonem, viďte?“

Zvolna se zvedla od stolu, na okamžik ztuhla, opřela se a odvrátila obličej. „Proč jenom si nehledíte svého?“

„Singleton dnes ráno uhořel. A já si vzal za úkol zjistit, kdo podpálil. Divné, že vás to nezajímá.“

„Jak to?“

Nalila si další šálek kávy. Ruce se jí nezatřásly. Tam kdesi v chicagské divočině na toulkách po Americe za války i v míru nabrala sílu a naučila se ovládat. Podíval jsem se jí na pevné bílé nohy. Postřehla to a pomalou křivkou mi pohled oplatila. Nějakému čumilovi u okna to mohlo připadat jako nedělní rodinná idyla. Málem mě zamrzelo, že není.

Vstal jsem a podíval se z okna. Na zadním dvoře v letitém rumišti bujel hnědý plevel. Na konci se ve stínu pepřovníku bortila malá rozlámaná kůlna.

Bess si stoupla za mne. Ucítil jsem na šíji její dech.

Tělem se dotkla mých zad.

„Archere, přece mi nebudete dělat nepříjemnosti. Já už jich měla ažaž. Ráda bych měla na svůj věk už trochu klidu.“

Otočil jsem se, příjemně zaskočen jejími stehny. „A kolik vám vlastně je?“

„Pětadvacet. Bohoslužby v tomhle městě trvají dlouho. A on většinou zůstává i na nedělní školu.“

Vzal jsem její hlavu do dlaní. Její ňadra mezi námi byla plná a pevná. Přejela mi rukama po zádech. Hleděl jsem na pěšinku, prosvitající v kaštanových vlasech. V místech, kde se vlasy dělily, zůstaly u kořínků sotva znatelné stopy toho, že bývala blond.

„Já, Bess, blondýnkám odjakživa nevěřím.“

„Jsem přirozená bruneta,“ řekla přiškrceně.

„Rozhodně jste přirozená lhářka.“

„Možná,“ řekla už jiným hlasem. „Vlastně ani nevím, co jsem. Jestli ale chcete slyšet pravdu, tak tohle mě úplně položilo. Snažím se už jenom udržet pohromadě a zůstat na téhle straně zdi.“

„A uchránit přátele od malérů.“

„Nemám přátele.“

„A co Una Durano?“

V obličeji, ať z nevědomosti či úžasu, se jí objevil načisto debilní výraz.

„Letos na jaře vám koupila klobouk. Znáte ji myslím moc dobře.“

Ústa se jí stáhla v grimasu a z té div nebyl pláč. Mlčela.

„Kdo zabil Singletona?“

Hlava se jí rozhoupala, krátké černé vlasy jí spadly do tváře. Obličej měla šedý a vypadala nešťastně. Styděl jsem se za to, co jí dělám, a dělal to dál.

„Vy jste přece byla se Singletonem, když odjížděl z Arroyo Beach. Byl to únos? Nebo jste ho štípla pro nějakou bandu a pak byla nucena ho zabít? Musela jste ho zabít, protože Lucy začala mít veliké nápady? Zdál se snad Lucy sen o pěti tisícovkách a musela umřít, než se jí splnil?“

„Všechno špatně. Charliemu Singletonovi bych v životě neublížila a Lucy taky ne. Vždyť to byla přítelkyně, jak jste říkal.“

„Pokračujte!“

„Já už nemůžu,“ protestovala. „Nejsem žádnej práskač. Prostě nemůžu.“

„Tak se pojďte kouknout do márnice na Charlieho. To vám rozváže jazyk.“

„Ne.“ Řekla to, jako když se jí zvednou všechny vnitřnosti. „Dejte mi chvíli pokoj! Slibte, že mi dáte pokoj, a povím vám něco, co nevíte. Něco důležitého.“

„Jak důležitého?“

„A dáte mi pokoj? Přísahám, že já mám úplně čisté ruce.“

„Tak jen ven s tím jedním světoborným faktem!“

Svěsila hlavu, ale upřený modrý pohled mne neopustil. „Ten v márnici – to není Charlie Singleton.“

„Tak kdo to je?“

„Další otázky už zodpovídat nemůžu. Slíbil jste, že mě necháte na pokoji.“

„Jak víte, že to není Singleton?“

„To už v našem ujednání nebylo,“ bránila se chabě. Víčka jí mrkala a modrý plamínek za nimi poskakoval jako neklidný plynový plamen.

„Položím vám tedy hypotetickou otázku. Vy víte, že to dnes ráno nebyl Singleton, protože víte, že toho zabili před čtrnácti dny. Zastřelili ho a vy jste byla svědkem. Ano či ne?“

Neřekla slovo. Jen na mě padla, těžká jako kláda. Oddychovala jako nějaký malý živočich. Musel jsem ji chytit.

Kapitola dvacátá třetí

Do zad mě šlehl vysoký hlas: „Ruce pryč od mé ženy!“

Jen na krok v kuchyni s rukou na klice stál doktor Benning. V podpaží držel v černé kůži vázanou bibli a na hlavě měl klobouk. Stoupl jsem si mezi něj a jeho ženu. „Čekal jsem na vás, doktore.“

„Hnus!“ vykřikl. „Svinstvo! Já se vrátím z domu Páně –“ Ústa se mu roztřásla a z věty zůstalo torzo.

„K ničemu nedošlo,“ ozvala se žena za mnou.

Benning měl oči býka, který dostal do týla širočinou. Jeho váhu držela jen ruka na klice a rameno opřené o veřeje. Tělo se mu chvělo jako ladička. „Lžete mi, oba! Vy jste na ni vztáhl ruce! Tělesné obcování –“ Slova mu zadrhla v hrdle a div se jimi nezalkl. „Jako ti psi! Jako dva psi v kuchyni mého domu!“

„Tak už dost!“ Žena předstoupila. „Řekla jsem ti, že k ničemu nedošlo, a už nechci nic slyšet. A i kdyby, co bys dělal?“

„Podal jsem ti pomocnou ruku,“ blábolil. „Vytáhl jsem tě z bahna. Za všechno vděčíš jenom mně!“ Z celého otřesu mu v hlavě začala klapat mašinka na klišé.

„Milosrdný samaritáne! Co bys dělal, kdyby k něčemu opravdu došlo?“

„Muž si může nechat od ženy líbit jen něco!“ zachroptěl. „Mám ve stole revolver –“

„Tak mě odpráskneš jako prašivýho psa, za jakýho mě stejně máš, viď?“ Pevně se rozkročila. Nahnula se k němu, ruce založené v bok jako nějaká trhovkyně. Bylo vidět, jak se její tělo svou mocí opájí, jakou strašlivou energii čerpá z mužovy slabosti.

„Zabiju sebe,“ zakvílel.

Z očí mu vytryskly slzy a rýhami kolem úst stekly dolů. Pravý typ sebevraha, jenže on k sebevraždě jakživ nenašel dostatek odvahy. Najednou mi blesklo: Proto líčil Lucyin strach tak přesvědčivě! To se tak bojí sám!

„Jen klidně!“ řekla mu žena. „Vůbec se nedej ode mne zdržovat! Třeba to není ani tak zlý nápad.“ Vyrazila proti němu s rukama v bok a bičovala ho slovy.

Couval před ní a jen ruku napřahoval a žádal o slitování. Klobouk mu zavadil o konec věšáku na ručníky a spadl na zem. Sám vypadal, že se co nevidět rozsype.

„Bess, ne, ne!“ vyhrkl tak rychle, že jsem to sotva postřehl. „Nemyslím to vážně! Já tě miluju. Jsi všechno co mám.“

„A odkdy mě máš?“

Otočil se ke zdi, stál obličejem k hrubé sádrové omítce, ramena mu cukala. Bible mu vypadla z ruky.

Uchopil jsem Bess zezadu za lokty. „Tak už ho nechte!“

„Proč?“

„Mně se protiví vidět muže, ať je to kdo chce, zdeptaného ženou.“

„Můžete odejít.“

„Vy odejdete!“

„Co si to dovolujete? Kdo myslíte, že jsem?“

„Singletonova milenka,“ špitl jsem jí do ucha. „Tak a teď se kliďte! Mám jednání s vaším mužem.“

Vystrčil jsem ji za dveře a zavřel za ní. Vrátit se do kuchyně nepokoušela, ale věděl jsem, že je za dveřmi.

„Doktore Benningu.“

Pozvolna se uklidňoval. Po chvíli se ke mně otočil. I s tou pleší, při svém věku a zdeptanosti vypadal jako žalem zlomený dospívající mladík v přestrojení.

„Je všechno co mám,“ bědoval. „Jen mi ji neberte!“ Příčku po příčce klesal do pekla ponížení.

Mne už přešla trpělivost. „Nechtěl bych ji ani zadarmo! Tak, a jestli se dokážete na okamžik soustředit, kdepak byla vaše paní včera mezi pátou a šestou?“

„Tady doma, se mnou.“ Přeryv mezi obraty vznikl srdcervoucím škytnutím.

„A kde byla včera od půlnoci do dneška do osmi ráno?“

„Samozřejmě v posteli.“

„Můžete to odpřisáhnout na bibli?“

„Ano.“ Zvedl bibli ze země a pravou ruku položil volně na desky. „Přísahám, že moje žena Alžběta Benningová byla včera odpoledne mezi pátou a šestou a včera večer od půlnoci až do rána se mnou v tomto domě. Spokojen?“

„Ano. Děkuji.“ Spokojen jsem sice nebyl, ale dokud neobjevím další důkazy, v nic lepšího doufat nemůžu.

„To je všecko?“ Znělo to zklamaně. Napadlo mě: nebojí se snad zůstat s ní v domě sám?

„Ne tak docela. Až do včerejška jste měli služebnou. Florii?“

„Ano, Floridu Gutierrezovou. Paní ji propustila pro neschopnost.“

„Víte, kde bydlí?“

„Ovšem. Byla u mě přece zaměstnaná pomalu rok. Východní Hidalgo 437, byt F.“

Benningová stála za dveřmi. Přitiskla se ke zdi a nechala mě projít. Nikdo z nás nepromluvil.

Dlouhá jednopatrová budova stála v pravém úhlu k ulici Hidalgo a měla výhled na zaneřáděnou uličku. Z druhé strany byl vysoký drátěný plot a ohrada s hromadami klád a fošen. Vystoupil jsem z vozu a uhodila mě vůně čerstvě řezané borovice.

Kolem budovy se táhla krytá pavlač. Hned na kraji seděl v křesle mezi polštáři tlustý Mexičan. Přes zelenou košili z umělého hedvábí mu byly vidět všecky faldy na břiše i na prsou.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

„Snad dobrý odpoledne.“

Vytáhl z úst hnědou cigaretu a nohy v trepkách spustil na podlahu. V místě, kde dřív spočívala jeho šedivá hlava, zbyla mastná skvrna. Otevřené dveře vedle něho měly neodborně namalované A.

„Tak tedy dobré odpoledne. Kdepak je tu byt F?“

„Předposlední dveře.“ Máchl cigaretou dozadu. Tam ve stínu pavlače sedělo několik svátečně ustrojených mužů a žen. Civěli na klády v ohradě. „Jestli hledáte Florii, tak ta tu není.“

„Floridu Gutierrezovou.“

„Gutierrezovou,“ opravil mě a jméno vyslovil s přízvukem na druhé slabice. „Odcestovala.“

„A kam?“

„Jak já to můžu vědět? Mně řekla, že bude bydlet u sestry v Salinas.“ V hnědých očích svitl mírný cynismus.

„A kdy odjela?“

„Včera večer, asi v deset. Visela tu činži za pět tejdnů. Přišla, plnou hrst účtů, a povídá: Kolik dlužím? Stěhuju se k sestře do Salinas. Dole venku jsem zmerčil nějakého chlápka. Čekal tam na ni ve velikým bouráku. Povídám jí: Florido, s tou tvou sestrou se udála ňáká pořádná proměna. A ona nato: To je švagr. A já jí říkám: Ty máš ale štígro, holka. Ještě ráno se chystáš spadnout mezi hladové žebráky, a večer si odfrčíš se švagrem v buicku.“ Jeho bílé zuby se usmívaly. Strčil si mezi ně cigaretu a vyfoukl oblak kouře.

„Říkal jste v buicku?“

„Úplná paroloď,“ přisvědčil. „Na boku měl díry. A holka zas děravou hlavu. Co s ní nadělá?“ S bodrou rezignací rozhodil ruce. „Však do Martinezovy rodiny nepatří. Gracias á Dios,“ zabručel si pod vousy.

„Nevšiml jste si, jakou měl ten vůz barvu?“

„Bezpečně to říct nemůžu. Byla zrovna tmavá noc. Řek bych modrej nebo zelenej.“

„A co ten chlapík?“

Nezúčastněně si mě prohlížel. „Florida má nějaký trable? Vy jste od policie?“

Ukázal jsem mu průkaz. Pomalu si jej přelouskal. „Hned mě napadlo, že je to ňákej trabl,“ řekl tiše.

„A co ten člověk? Byl mladý a hezký?“

„Tak ve středních letech. Z auta ani nevylez, Florida si zavazadla musela vodtahat sama. Žádný způsoby! Mně se ten chlap nelíbil.“

„Dokázal byste ho popsat?“

„Já ho ani kloudně neviděl.“

„Mám totiž tušení, o koho asi jde,“ vysvětlil jsem. „Krátké hnědé vlasy, při těle, neklidný, opuchlé oči, panama klobouk, světlehnědé sako. Říká si Julian Desmond.“

Luskl prsty. „To je von! Florida mu říkala Juliane. A je to doopravdy švagr?“

„Ne. Odhadl jste ho správně: Zřejmě město dobře znáte, pane Martinezi.“

Očividně jsem mu zalichotil. „Bydlím tu třiašedesát roků! A táta se tu taky narodil.“

„Takže byste měl znát odpověď i na tuhle otázku: Být Julianem a chtít odvézt Floridu na noc do hotelu, do kterýho byste šel?“

„Asi do každýho, co jsou na dolním konci.“

„Můžete mi říct, kam nejspíš?“ Vytáhl jsem zápisník.

Zkroušeně se na mě podíval. Představa, že něco z toho, co řekne, se bude zapisovat, ho znepokojila. „Je to vážný?“

„Pro Florii ne. Potřebuji ji jako svědkyni.“

„Jako svědkyni? Víc nic? A co má dosvědčit?“

„Buick, v kterém odjela, dnes ráno havaroval. A já se snažím zjistit, kdo ho řídil.“

Stařec si ulehčeně oddychl. „Tak to rád pomůžu.“

Když jsem od něho odcházel, měl jsem v notesu adresy několika hotelů: Rancheria, Bella Oklahoma, Kalifornia, Great West, Pacifik a Riviera.

Přálo mi štěstí. Kápl jsem na Great West při třetím pokusu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Great West byl starý nádražní hotel na Hlavní třídě; mezi tratí a dálnicí. Cihlové průčelí s úzkými okny bylo v žalostném stavu. Tolik tamtudy za léta projelo velikých náklaďáků, že jeho ducha z věku páry to zřejmě zlomilo. Na podlaze vstupní haly byla odrbaná mosazná plivátka, po stěnách staré fotorytiny Union Pacifiku. U stolu blízko předního okna hráli čtyři muži bridž. Měli klidně obličeje a spokojené ruce veteránů od dráhy, kteří stárnou podle jízdního řádu.

Recepční byl vyzáblý stařík se zeleným stínítkem na čele a v černém saku. Ano, manželé Desmondovi jsou zde ubytováni: pokoj 310, třetí patro. Telefon tam není, můžu jít rovnou nahoru. Poslíček mívá v neděli volno, posteskl si.

Zamířil jsem k výtahu: „Počkaj, mladej pane, když už tam stejně jedou. Pro pana Desmonda přišel dnes ráno tenhleten telegram. Já ho nechtěl rušit.“ Pod stínítkem mu na obličej naskočil zelený mrtvolný ruměnec.

Vzal jsem od něho žlutou zapečetěnou obálku. „Já to panu Desmondovi odevzdám.“

„Výtah nefunguje,“ zakňoural. „Budete muset použít schodiště.“

V druhém patře bylo ještě větší vedro než v prvním. Ve třetím bylo k nevydržení. Na konci chodby bez oken, osvětlené nejslabšími žárovkami, jsem našel hledané dveře. Na klice visela na lepence napsaná výstraha NERUŠIT.

Zaklepal jsem. Za dveřmi zaskřípala postel. Ozval se ospalý ženský hlas: „Kdo je? To seš ty, Juliane?“

„Florie?“ řekl jsem.

Ke dveřím se přišouraly nejisté kroky. Někdo šátral po zámku. „Moment, prosím. Já jsem dnes ráno nějaká slepá.“

Telegram jsem zastrčil do boční kapsy saka. Dveře se otevřely dovnitř a já tam vpadl s nimi. Florie na mě pět šest dlouhých vteřin nechápavě civěla. Oči měla opuchlé a pod těžkými víčky kruhy. Poděšeně se napjala a boky i prsa najednou dostaly bezvýznamný tvar. Namalované rty v nažloutlé tváři vypadaly jako zvadlá červená růže zapíchnutá do plastelíny.

Klopýtavě se hnala k posteli a rychle se přikryla. Ústa měla otevřená a taktak že je vůbec zaklapla. „Co chcete?“

„Vás ne, Florie. Buďte klidná!“

Vzduch v pokoji byl zatuchlý, načichlý laciným parfémem a alkoholem. Na podlaze u postele stál poloprázdný půlgalonový džbán muškátového vína. Florie měla šaty rozházené po zemi, po židlích a po prádelníku. Nejspíš ji před spaním popadl nepříčetný vztek, takže je ze sebe strhala.

„Kdo jste? To vás posílá Julian?“

„Najalo mě sdružení hoteliérů. Prošetřuji falešné registrace.“ O tom, že má práce v tomto oboru skončila před deseti lety, jsem pomlčel.

Nad napjatým lemem pokrývky drkotala Florie zuby. „Já nic nezapisovala. To on. Za to může jedině on. Mimoto jsme nic nedělali. On mě sem včera přivez a nechal mě tady se džbánem muškátu. Potom odešel a já ho od tý doby neviděla. Čekala jsem na něj, půlku noci jsem oči nezamhouřila. Vůbec se nevrátil. Tak co proti mně máte?“

„Však my se spolu dohodneme. Žádná žaloba se podávat nebude, když budete spolupracovat.“

Obličej se jí zachmuřil podezřením. „Jak to myslíte, spolupracovat?“ Nepokojně se pod pokrývkou zavrtěla.

„Jenom mi zodpovíte pár otázek. Já vlastně potřebuju Desmonda. Jak to vypadá, zdrhnul vám.“

„Kolik je hodin?“

„Půl druhé.“

„Neděle odpoledne.“

„M-hm.“

„Tak to určitě zdrhl Přece mi slíbil, že si spolu vyjedeme!“ Sedla si na posteli, nadměrná ňadra si kryla povlakem.

„Odkud ho znáte?“

„Já ho vůbec neznám. On prostě jednou večer minulej tejden přišel k nám do ordinace. Já zrovna končila s úklidem. Pan doktor byl už pryč, kdesi v knihovně, a já byla v ordinaci sama.“

„A kde byla paní Benningová?“

„Asi nahoře. Jo, byla nahoře s tou svou barevnou přítelkyni.“

„Lucy Championovou?“

„Ano, s tou. Někteří lidi ale maj podivný známosti, viďte? Tahleta Lucy za ní přišla a šly se spolu bavit nahoru. Julianu Desmondovi to nevadilo. On tvrdil, že přišel právě za mnou. Napovídal mi, že hledá pomocný ošetřovatelky pro Havajský ostrovy za čtyři sta dolarů měsíčně! Já byla ale husa! Nechala jsem na sobě vyzvídat, pro koho dělám, a on mě ten večer vyved a tam mě namáz a pak se mně všechno možný vyptával na paní Benningovou a na Lucy. Já mu řekla, že Lucy vůbec neznám a paní Benningovou vlastně taky ne. On chtěl vědět, kdy se vrátila k manželovi a má-li obarvený vlasy, a jestli jsou spolu doopravdy sezdaní, takovýhle věci.“

„A co jste mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že se vrátila takhle přes víkend, před čtrnácti dněma. Já vám v pondělí ráno vejdu do kanceláře a kdo tam není: ona. Doktor říká: Tohle je, Florie, moje paní. Byla v sanatoriu. Mně se to nezdálo: jako někdo, kdo zrovna vypad ze sanatoria, rozhodně nevypadala –“ Florie se najednou zarazila. „Víc už jsem neřekla. Svitlo mi, co asi sleduje, a do toho, abych nahrávala vyděračům, se uvrtat nenechám.“

„To vidím. A co víc byste mohla říct?“

„Už nic, ani chlup. Já o paní Benningové vlastně nic nevím. Pro mě je to záhadná ženská.“

Změnil jsem taktiku. „A proč vás včera večer propustila?“

„Ona mě nepropustila.“

„Tak proč jste odešla?“

„Omrzelo se mi pro ni dělat.“

„Ještě včera jste ale pro ni dělala.“

„To ano, jenže to bylo, než mě propustila – chci říct, než jsem odešla.“

„A celé odpoledne v sobotu jste byla doma?“

„Ano, až do šesti. Já mívám od šesti volno, pokud není nic zvláštního uklízet. Chci říct – mívala jsem.“

„A paní Benningová byla taky celé odpoledne doma?“

„Většinou. Ven šla až pozdě odpoledne, říkala, že jde nakoupit na neděli.“

„A v kolik asi šla ven?“

„Kolem páté, něco před pátou.“

„A kdy se vrátila?“

„Já jsem se jí už nedočkala.“

„A co doktor?“

„Co vím, ten byl doma.“

„A s ní nešel?“

„Ne, říkal, že si udělá siestu.“

„A kdypak jste se s ní viděla potom?“

„Už vůbec ne.“

„Vždyť jste ji viděla v kavárně ‚U Toma‘ kolem osmé.“

„Jo, jo. Na to jsem zapomněla.“ Florie začínala vycházet z konceptu.

„A peníze vám nedala?“

Zaváhala. „Ne.“ Přitom neodolala: otočila se a mrkla na prádelník po peněžence z umělé hmoty.

„Za co vám ty peníze dala?“

„Žádné mi nedala.“

„Kolik jich bylo?“

„Prostě dlužnej plat,“ koktala. „Oni mi dlužili plat.“

„Kolik?“

„Tři sta dolarů.“

„To je ale spousta peněz, ne?“

Těžce zvedla oči ke stropu a hned je zas nechala padnout na rudou peněženku na prádelníku. Dychtivě ji sledovala, jako by byla živá a chtěla jí upláchnout. „Byla to prémie.“ Konečně našla pravé slovo. „Dostala jsem od ní prémii.“

„Za co? Vždyť jste se jí nelíbila.“

„Vám se nelíbím,“ zafňukala. „Já fakt nic zlýho neudělala. Nevidím, proč jste si musel umanout zrovna na mě.“

„Mně se náramně líbíte,“ lhal jsem. „Jenže náhodou se zrovna snažím rozluštit nějaké vraždy. A vy jste důležitá svědkyně.“

„Já?“

„Vy. Zač vám zaplatila? O čem nemáte mluvit?“

„Když jsem ta svědkyně, budu muset peníze vrátit? Tu prémii?“

„Když o všem pomlčíte, tak ne.“

„A vy mě neshodíte?“

„Nemám zájem. Co si od vás, Florie, koupila?“

Poslouchal jsem, jak oddychuje, a čekal.

„To kvůli tý krvi,“ vydechla. „Našla jsem na zemi ve vyšetřovně pár uschlých kapek od krve. Utřela jsem je.“

„Kdy to bylo?“

„V pondělí před čtrnácti dny. Hned ten první den, co jsem uviděla paní Benningovou. Ptala jsem se na to doktora, a on že prej měl přes víkend nějaký ouraz – nějakej turista se říz do prstu. Pustila jsem to z hlavy, až s tím zas včera večer přišla paní Benningová.“

„Jako ta matka, co nabádala děti, aby si do nosu nestrkaly fazole.“

„Cože?“ Florie se málem vzpamatovala.

„To je taková povídačka. Vtip je v tom, že sotva se otočila, děti si ty fazole do nosu nastrkaly. Vsadím se o pěťák, že vy jste o té krvi řekla Desmondovi, sotva se otočila zády Benningová.“

„To ne,“ fňukala Florie s tou zvláštní intonací, která znamená vinen dle žaloby, ale co já za to můžu, když mě lidi pořád sváděj na scestí.

Snažila se svést hovor jinam.

„A on se vůbec nejmenuje Desmond, ale Heist nebo tak nějak. Zahlédla jsem to v jeho řidičském průkazu.“

„Kdypak?“

„Včera večer ve voze.“

„V tom buicku?“

„Ano. Za sebe si myslím, že ho někde ukrad. Ale já s tím neměla nic společnýho. Ten vůz už měl, když mě přijel stěhovat. Snažil se mi napovídat, že ho našel, jen si to představte! Tvrdil, že by za něj dostal pět táců nebo i víc. Já mu řekla, že to je fůra peněz za ojetý buick, ale on se jen smál.“

„Byl to zelený sedan s dvojitými dveřmi z osmačtyřicátého roku?“

„Já se v ročnících nevyznám. Buick to byl, čtvery dveře, a tu barvu měl taky. Že ho ukrad, viďte?“

„Opravdu ho asi našel. Ale neřekl vám kde?“

„Ne. Určitě někde ve městě. Večer ještě žádnej vůz neměl a potom, když pro mě v deset hodin přijel do bytu, seděl za volantem. Kde by takovej kmán přišel k buicku?“

„Trefná otázka. Tak se oblečte, Florie. Nebudu se dívat.“

„Nezatknete mě? Já nic špatnýho neudělala – věřte mi.“

„Já jenom potřebuju, abyste se pokusila někoho identifikovat.“

„Koho?“

„Další chytrá otázka.“

Šel jsem k oknu a pokusil se je otevřít. Skoro se tu nedalo dýchat. Okno se zvedlo o patnáct centimetrů a zůstalo trčet. Byl z něho výhled na sever k radnici a k Misijnímu hotelu. Po sluncem zalitých ulicích se loudalo pár chodců a ospale se ploužilo několik automobilů. Za sebou jsem slyšel břinknutí, jak se Florii zasekl hřeben, a Florie tiše zaklela. Slyšel jsem, jak si natahuje a zapíná podvazkový pás, pak zašustěly hedvábné punčochy, podpatky kleply o podlahu a v umývadle tekla chvíli voda.

Na konci autobusového nádraží pod oknem nastupovali cestující do upraženého autobusu: těhotná Mexičanka a před ní houf polonahých hnědých dětí, zemědělský nádeník v montérkách, to mohl být jejich táta – stařec s holí, za ním na asfaltu stín jako třínožka, dva mladí vojáci, kteří vypadali předem otrávení každým možným výletem přes každé údolí a pod každým nebem. Fronta se sunula vpřed jako barevný, sluncem zpitý had.

„Hotovo,“ ohlásila Florie.

Měla na sobě batistovou halenku a červený kabátek. Vlasy měla sčesané z obličeje. Ten pod bílou a rudou kosmetikou vypadal tvrdší. Ustrašeně na mě zírala a v ruce svírala červenou peněženku z umělé hmoty.

„Kam jdeme?“

„Do nemocnice.“

„To je tam Julian?“

„Uvidíme.“

Lepenkový kufr jsem jí snesl do haly. Heiss pokoj zaplatil předem. Na telegram se mě letitý recepční ani nezeptal. Hráči bridže doprovázeli naši cestu halou na ulici významnými pohledy.

V mém voze se Florie uvolnila a podřimovala jako po flámu. Projel jsem městem do okresní nemocnice. Přes zaprášené a mušinci zaneřáděné přední sklo se ulice a budovy mihotaly v parnu, obraz města lomený prizmatem Floriiny mysli. Asfalt pod koly byl měkký jako lidské maso.

Zato v márnici byla zima jako v psinci.

Kapitola dvacátá pátá

Vyšla ven roztřesená. Rudou peněženku si tiskla k ňadrům jako srdce, které je mimo tělo a nechce zůstat na místě. Podpíral jsem ji. U dveří ambulance se mi vytrhla a k vozu šla už sama. Oslněna příliš ostrým světlem, div že ve štěrku na vysokých podpatcích neklopýtala.

Usedl jsem za volant. Florie na mě zděšeně zírala, jako bych to já měl zuhelnatělý obličej. Potom se sesula daleko ode mne až k protějším dveřím, oči jako veliká hrací kamínky z černého skla.

Vytáhl jsem z boční kapsy žlutou obálku Western Union: Pan Julian Desmond, co Great West Hotel, Bella City, Kalifornie. Heiss je mrtev, je to tedy zákonné svědectví.

V obálce byl noční listovní telegram, odeslaný z Detroitu kýmsi, kdo se podepsal „Van“.

LEHKY PRUZKUM DURANOVYCH STOP HLASENI LETECKYM DOPISEM NASLEDUJE STOP LEO ZATCEN NASILNE PREPADENI 1925 V DVACETI LETECH STOP ODSLOUZIL OPET ZATCEN 1927 UNOS ZADNY SOUD STOP PODEZRELY JAKO CLEN NEBO CHRANENEC PURPUROVEHO GANGU STOP ZATCEN 1930 PODEZRENI Z VRAZDY NESTIHAN NEDOSTATEK DUKAZU 1932 VRAZDA BETONOVE ALIBI OSVOBOZEN STOP PURPUROVY GANG ROZEHNAN LEO DO CHICAGA STOP TRI CTYRI ROKY VEDL VYDERACSKOU PARTU POTOM DRUZSTEVNI PODNIK LEGALNI NATER KONCESE SATNY STOP ZATCEN PODPORA ZLOCINNOSTI NEZLETILE STOP POCATEK 1942 PRIJAT STATNI NEMOCNICE DIAGNOZA NEZNAMA PROPUSTEN RIJEN 1942 PORUCNICTVI SESTRA UNA STENOGRAFKA A UCETNI STOP VYNUCOVAL VYKUPNE TLUPA SE SNAZI PREVZIT VEDENI STOP ODBOCKY ROUGE A WILLOW RUN SE ROZPADLY 1943 STOP 1944 LEO UNA ORGANIZUJI GANG SIDLO DETROIT TLUPA PORAD JESTE VZKVETA ZA OCHRANU ODHAD TYDNE CISTEHO DVA TRI TISICE DOLARU STOP LEO UNA NEVIDENI MICHIGAN OD LEDNA STOP BAR YPSILANTI ZAVREN BANKY SPRAVUJE WILLIAM GARIBALDI ALIAS GARBOLD BYVALY CLEN PURPUROVEHO GANGU STOP ZADNY DOKLAD O ELIZABETH BENNINGOVE STOP PRED ODJEZDEM MICHIGAN ZIL LEO NEJAKA BESS STOP PATRAT DAL

„Já bych ráda někam, kde bych si mohla lehnout,“ ozvala se tiše Florie. „Vy jste mi neřek, že je mrtvej. Ani to, že z něj udělali pochodeň. Z takovýho šoku může mít holka smrt!“

Uložil jsem telegram. „Odpusťte. Nevěděl jsem, kdo to je, dokud jste ho nepoznala. Čím to, že jste si tak jistá?“

„Dělala jsem kdysi u zubaře. Od tý doby si všímám zubů. Julian je měl špatný, že je to on jsem poznala právě podle plomb.“ Rukou si zakryla skelnaté oči. „Prosím vás, zavezte mě někam, kde si můžu lehnout!“

„Nejdřív ale na policii!“

Brake seděl za stolem, v ruce notně nakousnutý sendvič. Sousto, které ukousl, mu teď vzdouvalo tváře a při žvýkání se rytmicky převalovalo. Zahuhňal:

„Než jsem si vzpomněl odvolat vejlet, žena nadělala tolik sendvičů, že by se uživil regiment vojska. Tak jsem jí řek, ať mi nějaký hodí sem, aspoň ušetřím za oběd. Útraty za obědy stoupaj.“

„I při všech těch přesčasech?“

„Přesčasy šetřím, za ty si koupím jachtu.“ Brake věděl, že je mi známo, že policistům se odjakživa žádné přesčasy neplatí.

„Tuhle slečna Gutierrezová právě přesvědčivě identifikovala vaši upálenou oběť.“ Obrátil jsem se k ní. „Tohle je pan poručík Brake.“

Florie otálela ve dveřích a nyní bázlivě povykročila. „Těší mě. Pan Archer mě přesvědčil, abych konala svou povinnost.“

„To udělal dobře.“ Brake si hodil do úst zbytek sendviče. Děj se co děj, říkej si co říkej, svůj sendvič si dojí. „Ona zná Singletona?“

„Není to Singleton.“

„Čerta není. Řidičský průkaz je vydán na Singletona a číslo motoru odpovídá.“ A hodil žlutou obálku od telegramu na hromádku v přihrádce DOŠLÁ POŠTA.

„Singletonův vůz to je, jenže mrtvola v něm, to není on. To tělo patří Maxfieldu Heissovi. Byl to detektiv z Los Angeles. Florie se s ním dobře znala.“

„No, tak moc dobře jsem ho zase neznala. Nadbíhal mi, snažil se ze mne vymámit informace o lidech, u kterých jsem dělala.“

„Tak jen pojďte dál, slečno Gutierrezová, a zavřete za sebou! A teď mi povězte, kdo jsou ti vaši bývalí zaměstnavatelé.“

„Doktor Benning a paní Benningová,“ řekl jsem.

„Jen ať mluví sama. A co se o nich snažil dozvědět, slečno Gutierrezová?“

„Kdy se paní vrátila k pánovi, a jestli si barví vlasy a tak.“

„O vraždě nic?“

„To ne, prosím. O nějaký vraždě se Julian slovem nezmínil.“

„Jaký Julian?“

„Heiss používal krycího jména,“ vysvětlil jsem. „Měli bychom přejít k Benningovým.“

Otočil jsem se ke dveřím. Vedle nich byla korková vývěsní tabule a na ní několik přišpendlených oběžníků o hledaných zločincích. Napadlo mě, jak by se asi v tom hrubém černobílém provedení vyjímala Benningová.

„A můžete nám, slečno Gutierrezová, ověření totožnosti odpřisáhnout?“

„Asi ano, když to musí bejt.“

„Jak to – asi?“

„Já hrozně nerada přísahám, na dámu se to nesluší.“

Brake odfrkl a vstal a nechal mě v místnosti s Florií o samotě. Za chvíli se vrátil s uniformovanou policistkou. Měla bílé vlasy a oči tvrdé jako žula. „Slečno Gutierrezová, paní Simpsonová tu zůstane s vámi. Rozumějte, nejste ve vazbě.“

S Brakem jsme pak vylezli po rampě na parkoviště.

„Vezmeme si můj vůz. Chci vám dát něco přečíst.“ Podal jsem mu noční listovní telegram.

„Doufám, že je tam něco rozumnějšího, než co blábolí ta pitomá holka.“

„Ta vidí a pamatuje si.“

„A co zas viděla?“ zahučel, když lezl do vozu.

„Krev. Zaschlou krev na podlaze v Benningově ordinaci. Sama ji musela uklidit.“

„A kdy? Včera?“

„Před čtrnácti dny. To pondělí po víkendu, co zastřelili Singletona.“

„Tak vy si pořád myslíte, že ho zastřelili?“

„Přečtěte si ten telegram! A uvidíte, co vám to řekne.“ Nastartoval jsem vůz a zahnul do ulice vedoucí přes město k Benningovům.

Brake vzhlédl od žluté obálky. „Mně to neříká nic. Je to snůška věcí o gangsterovi, o kterém jsem v životě neslyšel. Kdo je ten Durano?“

„Michiganský vyděrač. Dnes žije tady v Kalifornii. A jeho sestra Una je ta, co mě původně najala.“

„K čemu?“

„Protože podle mého její bratr zastřelil Singletona. Lucy u toho byla a Una Duranová se ji snažila najít a umlčet.“

„A kde je Durano?“

„To nevím.“ Ale ta troska muže s kapslovkou v ruce mi živě vyvstala před očima.

„Divný, že tohle jste mi nepředal.“

Řekl jsem trochu neupřímně. „Jak jsem vám mohl říct, co jsem sám nevěděl. Tenhle telegram se mi dostal do rukou právě teď, v tom hotelu, co bydlel Heiss.“

„Co vy hned všechno nevybájíte z takovýho mizernýho telegramu. A dokud nemáte jasno o tom chlápkovi, co to poslal, tak to ani není svědectví. Kdo je ten Van?“

„Vypadá to na nějakého tajného z detroitské detektivní kanceláře.“

„Detektivní kanceláře bývají drahé. Ten Heiss byl nějaké zvláštní eso?“

„Těžko, ale pořád doufal. Právě v tomhle případě viděl zřejmě zakopaný velký prachy a odměna za Singletona měl být počinek.“

„Co hledal v Singletonově autě?“

„Florii řekl, že auto našel. Měl to být ovšem důkaz, na jehož základě chtěl shrábnout odměnu. Předtím se snažil získat Lucy, aby mu něco dosvědčila. Ale odměna za Singletona byl jenom začátek. Ten měl spadeno na větší peníze.“

„Co? Vydírání? Na Duranovi?“

„Tak vy myslíte, že tu pochodeň z něj udělali gangsteři?“

„I to je možné.“

Zatím jsme se octli v ulici, kde bydlil Benning. Zaparkoval jsem v sousedství, před holičstvím. Brakovi se z vozu nechtělo. „Jestlipak něco ze svých dohadů víte bezpečně?“

„Bezpečně nevím nic. To je právě na tomto případě zvláštní. Ani na jediný detail by si člověk bezpečně klobouk nepověsil. Ale já mám na celou tu změť určitou Gestalt.“

„Cože?“

„Říkejte si tomu třeba tušení. Tušení, jak je tenhle případ propletený. Lítá v tom moře lidí, takže nemůže být jednoduchý. Lidské jednání nebývá nikdy jednoduché, a může jít jen o dva.“

„Už nechte toho vašeho filosofování! Vraťte se z výšin zpátky na zem! Jde-li o gangové vraždy, tak co potom pohledáváme tady? Benningová do toho přece vůbec nezapadá.“

„Právě Benningová je v celém tom spolku ústřední postavou,“ opravil jsem ho. „Ona totiž měla na provázku tři chlapy: Durana, Singletona a Benninga. A Durano kvůli ní Singletona zastřelil. Pak nechtěla mít na krku vyšetřování, tak vypadla a vrátila se k Benningovi, aby jí pomohl.“

„A copak udělala se Singletonem?“

„Na to se radši zeptejme jí!“

Kapitola dvacátá šestá

U Benningů měli stažené rolety a z šedých zdí domu jako by stoupal opar přítmí. Otevřít přišel doktor: byl bledý a mrkal jako netopýr.

„Dobré odpoledne, poručíku.“

Na mě jen mlčky pohlédl. Brake mu blýskl před očima odznakem, aby mu dal najevo, že k němu tentokrát nejedeme na návštěvu. Benning ucouvl, sáhl na věšák po klobouku a nasadil si ho.

„Vy někam jdete, doktore?“

„Ne, nikam. Často chodím s kloboukem na hlavě.“ A přihlouple se na Braka usmál.

V chodbě bylo šero a chladno. Mezi všelijakými puchy tam navíc bylo cítit trouchnivějící dřevo. To jsem dříve nepostřehl. Ztroskotanci jako Benning si vždycky dokáží pro svou prohru najít prostředí, nebo si je kolem sebe vytvoří. Poslouchal jsem, neuslyším-li někde v domě ženu. Nikde nic, jen kdesi, jako pomalé vnitřní krvácení, jsem slyšel odkapávat z kohoutku vodu.

Brake nasadil úřední tón. „Přeji si hovořit s dámou, která vystupuje pod jménem Benningová.“

„Míníte tím mou choť?“

„Ano.“

„Proč to neřeknete rovnou?“ Benning hovořil roztrpčeně. Zřejmě se snažil dát pod kloboukem myšlenky dohromady.

„A je doma?“

„Ne, zrovna teď ne.“ Doktor se hryzl do dlouhého horního rtu jako ztrápený velbloud, který přežvykuje hořkou píci. „Můžete si formulovat otázky kdovíjak roztomile, já bych dřív přece jen rád slyšel, jestli jste tady úředně. Anebo si tím odznakem blýskáte jen tak?“

Brake zrudl. „Že bych z toho, doktore, měl nějakej plezír, to teda vůbec ne. Mám dvě hlášený vraždy a další dosud nevyjasněnou.“

Benning několikrát polkl, ohryzek mu poskakoval jako pitvorné jojo. „To snad nemyslíte vážně, že by tu byla nějaká spojitost.“ Slova padla do ticha, což ho zjevně znepokojilo. Rychle proto dodal: „Mezi mou paní a těmi vraždami?“

„Já vás, doktore, žádám o spolupráci. Dnes dopoledne jste ji osvědčil. Občané musej pomáhat, jinak zločin na uzdě neudržím.“

Oba muži si asi minutu vzájemně hleděli do očí. Brake mlčel: bylo to mlčení těžké, neodbytně zarputilé, mlčel jako pařez. Benning taky mlčel, ale napjatý a ve střehu. Kdo ví, zda nenaslouchal zvuku tak vysokému, že naše uši ho ani nepostřehly.

Odkašlal si. Pitvorné jojo zase poskočilo. „Paní Benningová si vyjela na pár dní do San Franciska. Těžko si na Bella City – a na manželství – zvykala. Po těch nepříjemnostech posledních dvou dnů – no, oba jsme usoudili, že si potřebuje oddychnout. A tak asi před hodinou odjela.“

„A kde bude v San Francisku bydlet?“ zeptal jsem se Benninga.

„Je mi líto, ale adresu neznám. Bess si potrpí na naprostou osobní svobodu a já zas na to, že jí ji dávám.“ Jeho bledé oči mě střežily a vyzývaly, abych se neopovážil zmínit o našem posledním setkání.

„A kdy se vrátí?“

„Mám za to, že asi za týden. Zčásti to bude záležet na těch známých, co u nich bude.“

„U jakých známých?“

„V tom vám taky neposloužím. Já přátele své paní vlastně ani neznám. My jsme totiž poslední dva roky spolu nežili.“

Každé slovo pečlivě vážil, zřejmě sebemenší nedopatření mohlo přivést jejich významový náboj k takovému výbuchu, že by smetl jeho i dům. Mně blesklo hlavou, že Bess ho nechala a už se k němu nevrátí. To je tedy ta skutečnost, kterou se snaží utajit před Brakem, přede mnou a dost možná i před sebou.

„A proč se vám po těch dvou letech vůbec vracela?“

„Zřejmě si uvědomila, že udělala chybu, když ode mne odešla. Ne že byste měl ovšem právo se mě na to ptát!“

„Doktor má pravdu,“ přisvědčil Brake. „Naprostou pravdu. Mimochodem, jak cestuje?“

„Autem. Vzala si můj vůz.“ A upjatě dodal: „Já jí to dovolil.“

„Tak moment, doktore, to je chevrolet sedan, že jo?“

„Modrý chevrolet, sedan, šestačtyřicátý rok.“

„A poznávací značka?“

„5 T 1381.“

Brake si číslo zapsal. „Kudy jede?“

„To nemám ponětí. Rozhodně snad nechcete mou paní sebrat na dálnici!“

„Napřed se chci ujistit, že není tady.“

„Myslíte, že jsem vám lhal?“

„Kdepak. Já jenom dělám svou práci. Můžu vás požádat o svolení podívat se po domě?“

„Máte oprávnění k domovní prohlídce?“

„To nemám. Pokládal jsem za samozřejmé, že nemáte co skrývat.“

Benning se zmohl na úsměv. „Ovšem, to já jen tak ze zvědavosti.“ Rozhodil paže, až se bouchl kotníky o zeď. „Dávám vám své sídlo v plen.“

Brake vykročil po schodišti na konci dvorany. Já s Benningem jsme prošli přilehlou místností a zastavili se v ordinaci. Benning za mnou tiše syčel:

„Já, pane Archere, vím, kdo jsou mí nepřátelé a nepřátelé mé ženy. Chápu váš typ. Typ chamtivce. Co sami nemůžete mít, hledíte jiným zničit.“ Hlas se mu zvedal jako zlý vítr, nesoucí ozvěny našeho předchozího setkání.

„Proč se k vám vaše žena vrátila?“ řekl jsem mu.

„Měla mě ráda.“

„Tak proč vám dnes znovu utekla?“

„Měla strach.“

„Strach z Duranových? Z policie?“

„Měla strach,“ opakoval.

Rozhlédl jsem se po otřepaném omšelém voskovaném plátně na stěnách a po vydrhnutém linoleu na podlaze. Z kohoutku ještě pořád kapku po kapce unikala voda.

„V téhle místnosti našla Florie tu krev, doktore?“

„Krev?“ divil se. „Jakou krev?“

„Den po tom, co se vaše paní vrátila, byly na podlaze krvavé skvrny. Tak to aspoň tvrdí Florie.“

„Ach tak. Tu neděli jsem měl pacienta, úraz. Pořezaný prst.“

„A nepřišel k vám ten pacient s úrazem v sobotu pozdě v noci? Nepřivezla vám ho k ošetření paní Benningová? Neměl kulku v břiše místo pořezaného prstu? A nejmenoval se Singleton? Co se s ním stalo, doktore? Neskonal vám pod rukama?“

„Žádného takového pacienta jsem neměl.“

„Tvrdím, že jste na umírajícím provedl nehlášenou operaci a nemohl ho už zachránit.“

„To jste říkal před Brakem?“

„Ne. Nejsem přece váš nepřítel. Mě přestupky proti lékařské etice nezajímají. Já jdu po vrahovi. Ale ještě se mi ani nepodařilo dokázat, že Singleton byl zavražděn. Byl?“

Naše letmé pohledy se střetly a zkřížily, až Benning sklopil zrak. „O sebe se nebojím,“ řekl přidušeně.

„Bojíte se o manželku? To ona střílela?“

Do očí se mi už nepodíval. Oba jsme naslouchali Brakovým krokům. Ťapaly bez doprovodu se schodů a pak celým přízemím.

Brakovi naše napětí neušlo. Hned jak vstoupil, zeptal se:

„Co se děje?“

„Skoro nic,“ odvětil jsem.

Benning na mě vděčně pohlédl a znatelně se mu ulevilo. „Podíval jste se pod všechny postele, poručíku?“

„Ano. Ve skříních jsem taky nenašel žádné dámské šaty. Víte určitě, že vaše paní nehodlá zůstat nadobro pryč?“

„Ona ani moc šatů nemá.“

Brake prošel místností k zamčenému kamrlíku, kam se já vloupal večer předtím. Otevřít se nedal a Brake z pocitu marnosti prudce zalomcoval knoflíkem. „Tuhle místnost jste, Archere, zkontroloval?“

„To je jen takový kamrlík,“ řekl Benning. „Uvnitř nic není leda můj kostlivec.“

„Váš co?“

„Anatomická pomůcka.“

„Otevřte to!“

Benning šel ke dveřím kamrlíku, v ruce mu zacinkal svazek klíčů. Jak otvíral, usmál se na nás tím svým jasným trpkým úsměvem. „Vy si vážně myslíte, že jsem tam zavřel manželku?“

Trhl dveřmi. Kostlivcova hlava se na nás povýšeně usmívala z útočiště za hranicemi času. Benning odstoupil a sledoval, zahlédne-li na nás známky otřesu nebo údivu. Když neobjevil jedno ani druhé, vypadal zklamaně.

„Pan Makábr,“ řekl jsem. „A odkud ho máte?“

„Koupil jsem si kostru od firmy s lékařskými potřebami.“ Ukázal na obdélníkový štítek uvázaný na jedno z žeber: Nemocniční potřeby zn. Západ slunce, spol. s r. o. Včera večer jsem štítek neviděl.

„Dnes už se takové věci u mnoha lékařů nenajdou, viďte?“

„Já ji tu mám ze zvláštního důvodu. Musel jsem se na medicíně tvrdě probíjet a jakživ se mi nedostalo pořádných základů v anatomii. Takže už ji delší dobu soukromě studuju a tenhleten chlapík mi v tom pomáhá.“ Strčil prsty do klece z nalakovaných žeber, až se celá věc rozkývala. „Chudák stará. Často mě napadá, kdo to asi byl a co dělal. Usvědčený vrah, zločinec nebo chuďas, který umřel v chudobinci? Memento mori.“

Brake byl jako na trní. „Pojďme,“ vyhrkl najednou. „Mám práci.“

„Já bych se doktora Benninga ještě rád zeptal na dvě věci.“

„Tak ale rychle.“ Brake vypadal, jako když se propadl na tenkém ledě a nachladil se od nohou. Vypochodoval z čekárny ven, jako by svou autoritu chtěl ode mne distancovat.

Doktor šel za ním a zdůraznil nastávající přeskupení sil. Předtím to bylo dva proti němu. Teď byli dva proti mně.

„Mně to opravdu nevadí, pane poručíku. Rád bych totiž pana Archera plně uspokojil a měl to za sebou. Pokud pana Archera je možno uspokojit.“ Benning se otočil a v čekárně mi stanul tváří v tvář jako herec, který dosud tápe ve své úloze, a konečně ji začal prožívat.

„Svědectví si odporuje,“ řekl jsem. „Florie Gutierrezová říká, že vaše paní a Lucy byly přítelkyně. Vy tvrdíte, že ne. Florie říká, že vaše paní byla v době, kdy byla Lucy zabita, mimo dům. Vy tvrdíte, že byla zde s vámi.“

„V téhle věci, když je v sázce dobré jméno mé choti, nemohu předstírat, že jsem objektivní. Povím vám, jak Floridu Gutierrezovou znám z osobní zkušenosti. Ta je skrz naskrz prolhaná. A když ji moje paní včera večer propustila –“

„A proč ji vaše paní propustila?“

„Neschopnost. Nečestnost a neschopnost. Ta ženská Gutierrezová vyhrožovala, že se s námi, jak říkala, vypořádá. Já věděl, že ta se nebude štítit ničeho, jen aby nás poškodila. Ale kam až si troufla, to překvapilo i mne. Lidská zloba zřejmě nemá mezí.“

„Byla vaše paní mezi pátou a šestou doma s vámi?“

„Ano.“

„Jak to víte? Měl jste siestu.“

Na chviličku se odmlčel. Brake přihlížel ze dveří a na čele měl nápis: mě se to netýká.

„Nespal jsem,“ řekl Benning. „Vnímal jsem její přítomnost v domě.“

„Ale přitom jste ji neviděl. Mohla to být Florie. Můžete odpřisáhnout, že to byla vaše paní?“

Benning sundal klobouk a prohlížel si vnitřek, jakoby hledal pohřešovaný nápad. Nakonec si zvolna a bolestně řekl: „Na tuhle otázku a na žádnou další nejsem nucen odpovědět. Ani před soudem – manžela nemůžete donutit, aby svědčil proti vlastní ženě.“

„Sám jste pro ni reklamoval alibi. Mimochodem jste ani neprokázal, že je to vaše žena.“

„Nic nemůže být snadnějšího.“ Odkráčel do ordinace a vrátil se se smotaným dokladem, který podal Brakovi.

Brake se na papír letmo podíval a podal jej mně. Byl to oddací list vydaný ve státě Indiana dne 14. května 1943. Říkalo se v něm, že Samuel Benning, osmatřicetiletý, byl toho dne sezdán s Alžbětou Wionowskou, osmnáctiletou.

Benning mi vzal list z ruky. „A teď je, pánové, zrovna tak na čase, abych trval na tom, že vám do soukromého života mne a mé paní vůbec nic není. Poněvadž tu sama není a nemůže se bránit, chci vám připomenout, že existují zákony pro urážku na cti a protiprávní zatčení lze žalovat u soudu.“

„Mně to připomínat nemusíte.“ Brake položil důraz na osobní zájmeno. „Nikdo nebyl zatčen ani obžalován. Děkuji vám za spolupráci, doktore.“

Brake vrhl ode dveří pohled, který se kolem mě zadrhl jako laso. Benninga jsme nechali stát v chodbě, opíral se o chátrající zeď jako chabá podpěra. Oddací list si tiskl na hubená ňadra, jako by to byl dárek z lásky či obklad nebo bankovka, snad všechny tři vzácnosti dohromady.

Uvnitř auta bylo jako v peci. Brake si sundal sako a složil si je na klíně. Košili měl od potu jako pocákanou.

„Archere, vy jste to přehnal:“

„Zdá se mi, že jsem nešel dost daleko.“

„Protože nemáte mou zodpovědnost.“

Uznal jsem, že je to pravda.

„Osobně nemůžu riskovat,“ pokračoval. „Nemůžu jednat bez důkazů. Nemám nic, co by mě opravňovalo Benningovou zatknout.“

„Na ni toho máte zrovna tolik jako na Alexe Norrise. A ten je ještě pořád ve vězení.“

Brake zarputile odsekl: „Držíme ho bez obžaloby čtyřiadvacet hodin. To je legální. S lidmi jako je Benningová se to dělat nedá. Pamatujte, je to žena místního lékaře. Už to jsem přehnal, že jsem k Benningovi vůbec šel. Žije ve městě od malička. Jeho otec byl dvacet let ředitelem zdejšího gymnasia.“ A defenzivně dodal: „A co vůbec proti ní máte?“

„Všiml jste si na oddacím listě, jak se jmenovala za svobodna? Alžběta Wionowská. Totéž jméno jako v telegramu. Byla Duranovou milenkou.“

„I kdyby to byl důkaz, jako že není, tak o Singletonovi to nic nedokazuje. Co se mi na té vaší verzi nezdá, je představa ženské, která střídá partnery jako při čtverylce. To se nestává.“,

„Záleží na ženě. Znal jsem ženské, které to táhly s šesti chlapy naráz. Benningová střídala tři. Mám svědka, který vypovídá, že Singletonovou milenkou byla s přestávkami sedm let. K Benningovi se vrátila, protože potřebovala pomoc.“

Brake má slova odehnal jako moskyty od hlavy. „Už mi nic nepovídejte! Já tohle musím dělat opatrně a pomalu, nebo se vezu, a to bez pádla.“

„Vy nebo Norris.“

„A vy mě nepopichujte! Vedu ten případ tak, jak musím. Dokážete-li k nám přivézt Benningovou, aby vypovídala, dobrá, budu poslouchat. Ale nemůžu se rozmáchnout a přivézt ji sem sám. Nemůžu proti doktorovi nic podniknout jenom za to, že si mu žena vyjela na dovolenou. Nikdo jí totiž neřek, že nemá jezdit.“

Po šikmém nízkém čele se mu řinul pot a jako rosa na keři se mu shromažďoval v obočí. V očích měl chmury.

„Je to vaše město, pane poručíku.“

Vyklopil jsem ho u zadního vchodu do radnice. Ani se mě nezeptal, co chci dělat dál.

Kapitola dvacátá sedmá

Když jsem projel Arroyo Beach na pobřežní výpadovku, bylo pozdě odpoledne. Palmami lemovaná pláž byla poseta těly jako bojiště v poušti. Na obzoru splývalo moře s oblohou v modravé kouřmo, v němž se tyčily indigově černé kopce ostrovů v průlivu. Za nimi na svazích vesmírného prostoru zuřil sluneční požár.

Zahnul jsem k jihu a zařadil se do proudu vozidel jedoucích nárazník na nárazníku, blatník na blatníku jako armáda na ústupu. Pokřivené stromy vrhaly od svahu k hřbitovu dlouhé barokní stíny. Stín Duranova domu sahal přes zpustlý trávník až k železnému plotu. Vyjel jsem z proudu a zabočil na příjezdovou cestu.

Vrata měli stále ještě zamčená na řetěz a visací zámek. Pod malým zašlým štítkem s nápisem PROSÍM ZVOŇTE NA ZAHRADNÍKA byl na vratech knoflík od zvonku. Zazvonil jsem třikrát. Nic se však neozvalo, vrátil jsem se tedy do vozu, že počkám. Po chvíli vyšla z domu malá postava. Byla to Una. Rázovala netrpělivě po štěrkované cestě. Mezi štíhlými kokosovými palmami vypadala jako cvalíkovitý špalek.

Zlatem protkávaný plášť se leskl přes mříže jako brnění. „Co si přejete, to jste vy?“

Vystoupil jsem z vozu a zamířil k ní. Podívala se nejdřív na mě a pak na dům, jako by s ní zaškubaly z obou směrů neviditelné dráty. Pak se na podpatku otočila a odcházela.

„Potřebuji mluvit s Leem,“ zakřičel jsem, abych přehlušil rámus z vozovky.

Bratrovo jméno ji přitáhlo zpět k vratům. „Já vám nerozumím.“

„Je Leo Durano váš bratr?“

„A když je? Já měla za to, že jsem vás propustila. Kolikrát vám musím dávat vyhazov, než ho vezmete na vědomí?“

„To byla svízel s Maxem Heissem? Že byl neodbytný?“

„S jakým Maxem Heissem?“

„Dnes ráno ho někdo oddělal. Vaše výměna pracovních sil je náramně rychlá a všichni vaší bývali zaměstnanci končí stejným způsobem.“

Její výraz se nezměnil. Jen diamanty ověnčená pravice pevně sevřela jednu mříž. „Heiss měl spoustu ztřeštěnejch nápadů. Někdo ho asi zlikvidoval, ale s tím já nemám nic společného. Ani můj bratr.“

„To je zvláštní,“ namítl jsem, „když jsem byl v márnici, vzpomněl jsem si zrovna na vás a na Lea. Leo vykazuje na tomhle poli bohatou činnost.“

Její ruka pustila mříž a jako lesklý korýš vylítla k hrdlu. „Že jste mluvil s Bess Wionowskou!“

„Trochu jsme si popovídali.“

„Kde je?“ Una mluvila, jako když ji bolí v krku.

„Pro změnu se vypařila,“ řekl jsem. „Co kdybyste raději otevřela vrata? Tady se bavit nemůžeme.“

„Co s vámi mám dělat.“

Šátrala v široké kapse zlatého pláště. Já měl prst na spoušti revolveru. Una však vytáhla jenom klíč a odemkla visací zámek. Sundal jsem z vrat řetěz a strčil do nich.

Una mi položila ruku na paži: „Co se stalo s Maxem Heissem? Někdo ho vyřídil stejně jako Lucy?“

„Upálili ho jako Johanku z Arku.“

„Kdy?“

„Dnes časně ráno. Našli jsme ho v horách. Auto bylo na padrť. Byl to vůz Charlese Singletona a Heiss měl na sobě šaty, které patřily Singletonovi.“

„Komu?“

Div mi nevryla prsty do masa. Byl to nepříjemný a nezvyklý dotek, jako když zachytíte o větev ostnatého stromku. Střásl jsem jí ruku.

„Vy ho znáte, Uno. Byl to ten frajer, co za ním běhala Bess. Heisse někdo upálil. Napřed ho navlékl do Singletonových šatů, aby to vypadalo, že Singleton zahynul dnes ráno. Ale my jsme chytřejší, ne?“

„Jestli si myslíte, že to byla Leova práce, tak jste šílenec.“

„Žasnu, že ve vaší rodině ještě vůbec padne takové slovo.“

Až do té doby mi hleděla upřeně do obličeje, teď však pohledem prudce uhnula. Sklonila hlavu a řekla: „Dnes ráno byl Leo doma, ležel. Může mu to dosvědčit ošetřovatel. Leo je moc nemocný člověk.“

„Paranoia?“ řekl jsem zřetelně. „Stihomam?“

Její napjatý klid se rozpadl, jako když se roztrhne fotografie. „Ti prolhaní řezníci na klinice! Proč mi slibovali, že zachovají lékařské tajemství! Však já jim dám lékařský tajemství, až mi pošlou účet!“

„Za to nemůže klinika. Viděl jsem dost soudních přelíčení, kde šlo o ústavní péči, abych poznal paranoické příznaky.“

„Bratra jste ale nikdy neviděl.“

Na zamlčenou otázku jsem neodpověděl. „Ale uvidím ho teď s vámi.“

„Však já Lea dobře opatruju,“ vykřikla náhle, „celou dobu měl školené ošetřovatele, nejlepší péči! Doktor k němu chodí denně. Já pro toho člověka pracuju a dřu jak otrok, připravuju mu všechno, co má rád. Když to nejde jinak, sama ho krmím.“ Přiškrtila v sobě příval slov a odvrátila se. Zřejmě se zastyděla, jak v ní starostlivá stařena zatlačila druhou bytost.

Uchopil jsem ji za silný loket a strkal ji směrem k domu.

Horní okraj s červenými taškami zalévalo slunce. Vzhlédl jsem k zamřížovanému oknu, za nímž se Leo Duranovi dostávalo té nejlepší péče, a zaslechl to tiché slovo. Jako ozvěna odražená ode zdi se mnohokrát opakovalo.

Za vstupními dveřmi se do prvního patra spirálovitě zvedalo točité železné schodiště. Una po něm vystoupila a vedla mě zaprášenou chodbou. Tam skoro až na konci seděl v lenošce u zavřených dveří rozložitý mladík v bílém plášti.

Zděsil se, když mě spatřil. „Doktor?“ ptal se.

„Jen návštěva.“

Zavrtěl hlavou. „Nedělejte to, slečno Duranová! Dnes odpoledne je s ním těžký pořízení. Musel jsem ho krotit.“

„Otevřte dveře, Donalde!“ poručila Una. Donald vytáhl z plandavého pláště klíč. V místnosti bylo železné visuté lůžko a k podlaze přišroubované vykuchané houpací křeslo. Ze záclon, které visívaly na zamřížovaném okně, zbyly jen cáry. Stěny kolem okna ohmatané a všude otlučené. Dubové dveře byly na vnitřní straně na třísky, vyspraveny holými dubovými prkny.

Durano seděl na podlaze u zdi v odlehlém koutě u okna. Na pažích složených na klíně měl navlečenou koženou svěrací kazajku; byly na ní vidět stopy zubů. Vzhlédl k nám přes umaštěné černé vlasy, které mu padaly do čela. Krvácející ústa se otevřela a zavřela, jako když chňapají po slově.

Znělo to jako: „Odpusť!“

Una se k němu rozběhla a nemotorně k němu přiklekla.

„Zanedbávám tě, Leo. Odpusť mi!“ A přitáhla mu hlavu k svému kovovému hrudníku.

„Odpusť,“ odpověděl zlomeně. „Já si odpouštím. Propuštěn bez obžaloby. Já těm hadrářům řek, že na poctivýho člověka ani na syna poctivýho člověka si nepřijdou. Já jim řek, že dělám tátovu práci.“

Una vzala blábolící hlavu do náruče a opovržlivě na mě pohlédla. To tenhle chudáček dnes ráno spáchal vraždu, jo? „Pověz mi, Donalde, kde byl dnes ráno Leo?“

Donald suše polkl. „Policie?“

„Něco podobného,“ řekl jsem mu.

„Byl tady v tomto pokoji. Celou noc a celé ráno. Durano už toho moc nenacestuje.“

„Drž hubu, ty kmáne!“ Una pustila bratra a vyřítila se na Donalda. „Žádný sprostý frky, ty pupkáči! On je ještě teď lepší než ty kdy budeš! Nebýt Leo Durana, ještě dneska jsi vylíval mísy za šedesát dolarů měsíčně. Pro tebe vždycky pan Durano!“

Couval před ní celý rudý a krčil se strachem jako ustrašená putička. „Však jste se mě ptala, slečno Duranová!“

„Drž hubu!“ Prolítla kolem něho jako studený vichr a uháněla chodbou.

„Donalde,“ oslovil jsem ho. „Jak to bylo v sobotu večer před čtrnácti dny? Byl Durano u sebe v pokoji?“

„Já tu nebyl. Každou sobotu večer míváme volno.“

„Míváte?“

„Já s Lucy, než odešla. Včera večer mně slečna Duranová zvlášť zaplatila, abych zůstal. Zrovna včera to s ním bylo moc zlé.“

„Tak co, jdete?“ volala Una od schodiště.

Zavedla mě do místnosti v zadním traktu. Po celém západním nebi se nespoutané rozhořely sluneční ohně a zakusovaly se do moře. Na pobřeží, v místech, kde se pláž stáčela, se pár opožděných plavců zmítalo v krvavé pěně příboje jako sirky. Usedl jsem do křesla u stěny, odkud jsem přehlédl celý pokoj a všechny dveře i okna.

Za denního světla byla místnost prostorná a starobylým způsobem příjemná. Při větší péči mohla být krásná. Jenže koberce a nábytek byly od prachu šedé, jak se tu už týdny neuklízelo: válely se tu potrhané časopisy a zmačkané noviny, nedopalky cigaret a špinavé nádobí. Mísa hnijícího ovoce se hmyzem přímo hýbala. Pokojové květiny povadly a uhynuly. Pavučiny splývaly ze stropu ve špinavých závojích. Římská vila osvobozená Vandaly.

Una usedla ke karetnímu stolku. Karty, které s Donaldem předtím v noci hráli, byly rozházené po stole mezi lupínky brambůrek. Na kraji ležely kouřové brýle. Unina ruka začala sbírat karty.

„Jak dlouho už je Leo nepříčetný?“ zeptal jsem se.

„Co na tom? Vy vité, že Heisse nezabil.“

„Není to jenom Heiss.“

„Tak tedy Lucy Championová. Té by Leo nikdy neublížil. Až do jejího odchodu si skvěle rozuměli. Byla to ohromná ošetřovatelka, všechna čest.“

„Ale to nebyl důvod, proč jste ji tak hrozně chtěla zpátky.“

„Že ne?“ Usmála se. Byl to štiplavý náznak úsměvu, hořký jako pelyněk.

„Jak dlouho je už Leo nepříčetný, Uno?“

„Od Nového roku. Na Silvestra mu ruplo v hlavě natrvalo. Bylo to v Dialu, to je noční podnik v Detroitu. Pořád otravoval muzikanty, aby mu hráli dokola jeden kousek, nějaká árie z opery to byla. Zahráli mu ji třikrát a zabalili partesy. Leo vylít, že je to urážka velikého italského skladatele, a chtěl střílet na kapelníka. Zabránila jsem mu v tom.

Byl zrovna Silvestr a každý si myslel, že se tak nadrátoval. Jenom já věděla, jak to s ním je. Pozorovala jsem ho už od léta. Celý loňský rok ho holívala hlava a potom na podzim každou chvíli vylít. To všechno kvůli Bess, tu ženskou neměl jakživ brát zpátky. Celý čas se rvali jako divoký kočky. Potom začal Leo ztrácet paměť. Šlo to tak daleko, že si nakonec nepamatoval ani jména inkasistů.“

„Inkasistů?“

Zarazila se, ruka přestala sbírat karty. „Leo vede inkasní společnost.“

„S pistolí v ruce?“

„Leo u sebe vždycky nosil veliký částky. Pistoli měl na obranu. Ani jsem si neuvědomovala, jak je to vlastně nebezpečné, až když tenkrát div nezastřelil toho muzikanta. Doktor v Detroitu povídal, že je to beznadějný, že dlouho nevydrží. Říkala jsem si, že ho musím dostat z Michiganu pryč. Nechtěla jsem, aby mi bratra dali pod kuratelu.“

„Znova.“

„Tak tedy znova. Čert vás vem, když tolik víte!“

„Najala jste mu tedy ošetřovatele a odstěhovali jste se do Kalifornie. Nepochybně jste uvažovala v tom smyslu, že na nějakém Kaliforňanovi tak dalece nezáleží, kdyby se Leo zas pokusil někoho zastřelit.“

Otočila se od karetního stolku a pohlédla mi do obličeje. Chtěla uhádnout, co mám na mysli. „Kalifornie byla její nápad. Rozhodně nevím, proč sem pořád pletete zabíjení. Hlídám ho jako ostříž. Že tyhle vraždy spáchal Leo, je směšný.“

„Když jsem s tím přišel, tak jste to tak na lehkou váhu nebrala. Obula jste se do toho, jen abyste mu vybudovala alibi. Navíc jste naznačila jeho obhajobu. Budete tvrdit, že je nevinen. Důvod: nepříčetnost, kompletní i se svědectvím lékařů.“

„Snažím se vám ukázat, že Lea nemůžou za vraždu soudit, natož odsoudit.“

„Když je to směšné, tak proč si tedy dáváte tolik záležet?“

Strnule se v křesle naklonila a chodidla, spustila na podlahu: „Přece nechcete týrat nemocného ubožáka. Víte co bude, když dáte poldům echo a oni sem přijdou? Při té jeho minulosti mu něco přišijou, nebo když to nepůjde, tak mi ho vezmou.“

„Jsou horší místa než státní nemocnice.“ V jednom takovém teď sedím sám.

„Nesnesu to pomyšlení.“ řekla. „Leo tam už jednou byl a viděla jsem, jak s ním zacházejí. Má přece právo dožít své poslední dny u někoho, kdo ho miluje.“

Řekla to zaníceně, ale cit se neozval. Zkoumal jsem její hlavu, hranatou a tvrdou. Proti slunci vyvstával její obličej jako růžový reliéf. Druhá polovina byla ve stínu. Byl to tak hluboký kontrast, že vypadala jako půlka ženy. Nebo žena složená z masa a krve a napůl z tmy.

„Kolik mu doktoři dávají?“

„Ne víc než rok. Můžete se jich na klinice zeptat. Nanejvýš dva roky.“

„To je asi sto až tři sta tisíc dolarů.“

„Krucifix, jak to myslíte?“

„Vím, že Leo pobírá dva až tři tácy týdně od vyděračské bandy v Michiganu. Za dva roky to dělá úhrnně tři sta tisíc, bez daní, pokud byste je platili.“

„O čem to, prosím vás, mluvíte?“

„O penězích,“ řekl jsem. „Neříkejte mi, že nespravujete Leovy peníze. Stejně bych tomu nevěřil.“

Na ústech jí zahrál náznak úsměvu, zřejmě jsem jí zalichotil. „Mám taky výdaje, obrovský výdaje.“

„Samozřejmě. Norkový kožich, diamanty, velký dům na pláži.“

„A nevěřil byste, co stojí doktoři.“

„Ovšem. Prostě ho musíte udržet naživu. Ty příjmy vydrží dotud, dokud vydrží on. Dokud ho udržíte v posteli, dotud to bude boss vyděračů na placené dovolené a každý týden shrábne svůj podíl. Ale až umře, nebo ho zabásnou, nebo se do Michiganu donese, jak na tom je, skončí to pro vás písničkou. Tvrdá jste sice dost, ale nedovedu si představit, jak svádíte s tlupou v Michiganu boj o následnictví. Stačit na to, nikdy jste za mnou nechodila.“

Seděla a mlčela, jen zlatý plášť se neznatelně chvěl. Pak vzala sesbíranou půlku karetní hry a nazdařbůh jí mrštila na stolek. Rukávem zavadila o sklenici, sklenice spadla a rozbila se.

„Tohle nemáte z vlastní hlavy,“ řekla s chladným hněvem. „To vám tam nasadila Wionowská.“

„Snad mi trochu pomohla.“

„To se teda pěkně odvděčila.“ Krev jí rychle pulzovala, že to vypadalo, jako by se jí do žíly na levém spánku dostal brouk. „Ta se vloni nafukovala, když ji Leo vzal k sobě zpátky. Vytáhli jsme ji z cely v detroitský městský trestnici a měla se u nás jako královna. Pak jsme přijeli sem a nechali jsme to dokonce na ní, aby si vybrala město, kde chce žít. Proč mi hned nenapadlo, že musí mít nějaký důvod, aby chtěla zůstat zrovna tady.“

„Singletona,“ řekl jsem.

Una jako když dostane elektrický šok. Rázem byla na nohou a odkopla střepy na podlaze, jako když se jí všechno protiví. „Ta sprostá děvka! Kde je? Kde jenom je? Jestli ji máte schovanou tam venku a čeká, že shrábne odměnu, tak se tam vraťte a vyřiďte jí, že u nás se práskačům neplatí.“

Stála nade mnou a hněv s ní lomcoval. Už to nebyla ani ta poloviční žena, spíš ubohá malá zuřící loutka postrádající jakékoliv ženskosti.

„Mějte přece rozum,“ vybídl jsem ji. „ještě z toho dostanete migrénu. My o vaše špinavé peníze nestojíme, ani ona, ani já.“

„Když jsou moje peníze tak špinavé, kvůli čemu tady pořád šmejdíte?“

„Jen kvůli pravdě, milánku. Vy líp než kdo jiný víte, co se stalo se Singletonem. A vy mi to řeknete!“

„A co když ne?“

„Tak to povíte policii. Než se setmí, jsou tady.“

Seděla na okraji křesla a hleděla ven na zapadající slunce. Už se zpola schovalo za obzor a jeho rudá polokoule byla jako obrovité ptačí oko, které pomalu zavírá zanícené spodní víčko.

„Jak se to stalo?“

„Dejte mi chvíli na rozmyšlenou.“

„Na rozmyšlenou jste měla čtrnáct dní. Teď mluvte!“

„Všechno zavinila Bess Wionowská. Drželi jsme veliký dům a žili na vysoký noze, ale to té chicagské štětce nestačilo. Někdy letos zjara se začala slízat s tím pracháčem z Hillu, se Singletonem. Hned mě napadlo, že se spolu znají už z doby, kdy tu žila za války. Netrvalo to ani dlouho a už s ním spávala. Snažila jsem se to před Leem utajit, ale nějak na to přišel. Mívá své jasné chvilky, aspoň míval do těch posledních čtrnácti dnů. Byla takhle sobota večer a Bess byla v horách u toho svýho milence a už se chystali, že si spolu krásně pohrajou. Leo zjistil, kde je, nejspíš od Lucy Championové. Lucy ho ten večer měla opatrovat. Jenže Leo dostal notný záchvat a Lucy ho nezvládla. Chytila taxíka a jela nahoru dát výstrahu – milencům.“ Od ní to znělo oplzle.

„Kde jste byla vy?“

„V městě. Vrátila jsem se a Leo na mě čekal s pistolí v ruce. Vyrval z postele matraci, vyrazil dveře a pistoli našel u mne v pokoji. Musela jsem ho zavézt do hor k Singletonovu srubu, donutil mě namířenou pistolí. Singleton vyšel ze dveří a Leo ho střelil do břicha. Jakmile mě přestal ohrožovat, popadla jsem ho zezadu. A všichni čtyři jsme měli co dělat, abychom ho svázali.“

„Jak to? Všichni čtyři?“

„Já, Bess a Lucy. Lucy tam taky byla. A Singleton.“

„Říkala jste, že Singletona zastřelil.“

„Když jsem Singletona naposledy viděla, byl ještě schopen pohybu. Já hned odejela, sotva jsme Lea trochu zvládli. Musela jsem ho odvézt domů.“

„Takže ani nevíte, co se se Singletonem stalo?“

„Ne. Všichni tři se nám ztratili z očí. Proto jsem najala Maxe Heisse. Měl zjistit, jestli je Singleton naživu. Celý minulý týden hlídal Singletonův dům. Ve čtvrtek se tam objevila Lucy, nejspíš větřila, jak shrábnout odměnu. Heiss jel stejným autobusem zpátky do Bella City a zřejmě zjistil daleko víc, než mi předal. V pátek večer mi podával hlášení a tvrdil, že Lucy se mu v Bella City ztratila. Tušila jsem, že je to podfuk, protože při tom dělal narážku na to, že se střílelo. Chystal se na mě vymámit výkupné, a kromě toho si chtěl vyzvednout odměnu za Singletona.“

„Takže jste ho za tu chamtivost zabila.“

„Neukvapujte se!“

„Právě vy jediná jste mohla všechno ztratit. A Lucy s Heissem vás o to měli připravit.“

„Ještě pořád můžu všechno ztratit. Myslíte, že bych vám všechno jen tak vyklopila, nemít čistý ruce?“

„Kdo jiný měl důvod je zabít?“

„Bess,“ řekla příkře. „Lucy se v Bella City s Bess stýkala. Když jsem s ní tehdy mluvila, hned jsem to poznala. Max Heiss jí byl na stopě. Jak já můžu vědět, co Bess udělala se Singletonem? Třeba jí tam umřel a tím se stala spolupachatelkou. Nějaké policejní vyšetřování si Bess nemohla dovolit. Má pestrou minulost, zvlášť posledních deset let.“

Přistoupil jsem k ní:

„A vy jste tam nahoře ve srubu, když bratr střelil Singletona, Bess tu minulost připomněla? Proto zmizela a Singletona schovala?“.

„To si dejte dohromady sám!“

„Vystrašila jste ji a ona se snažila všecko ututlat, co? Samozřejmě čistě ze sesterské lásky, chránila jste bratříčka a jeho dividendy.“

Neklidně poposedla a nohy pevně semkla; snad aby měla snadnější obranu. „Jaký jiný důvod bych měla mít?“

„Taky po něm pátrám. Na něco jsem si vzpomněl. Na historku asi patnáct let starou. Byl v tom muž, žena a jejich syn. Ten syn byl debilní, otec mu koupil pistoli, odvezl ho na poušť a tam ho naučil střílet. Jednou v noci mu dal do ruky revolver a poručil mu, aby zastřelil matku. Zrovna ležela v posteli a spala. Hoch, celý žhavý, aby se zavděčil, jí ustřelil hlavu. Nebyl stíhán. Zato otec byl, třebaže fyzicky vraždu nespáchal. Usvědčili ho z úkladné vraždy a zlikvidovali kyanidem.“

„To měl smůlu.“

„Tak dopadne každý, kdo vede ruku vrahovi. Nabádáte-li nepříčetnou osobu k spáchání zločinu, pak jste podle zákona vina vy. Věděla jste, že existuje takový zákon, když jste odvezla bratra do hor k Singletonovu srubu a dala mu do ruky zbraň?“

Vzhlédla ke mně se štítivým odporem, svaly se jí kolem úst stáhly a kůže zkrabatila. Zář z okna na ni dopadala jako viditelný žár z otevřené žhavé pece.

„Mě do toho nenamočíte,“ řekla. „Vždyť nemáte ani mrtvolu. Sám nevíte o nic víc než já, kde ten frajer vlastně je.“

Její řeč přešla na konci v otázku. Tu otázku jsem nechal nezodpovězenou, ať se jí vrývá do mozku jako nůž.

Kapitola dvacátá osmá

Za okny vily svítila okna jako důvtip v hlavě vznešené vdovy. Zelené spektrum trávníků a stromů houstlo v jednolitou zelenou tmu. Zaparkoval jsem pod vraty a zatáhl za staromódní táhlo zvonku visícího u bočního vchodu.

Přišla otevřít tělnatá žena v zástěře. Po její ruce zbyl na klice bílý nános mouky. „Copak se děje?“

„Je prosím slečna Treenová doma?“

„Myslím, že zrovna nemá čas. Koho mám ohlásit?“

„Pana Archera.“

Pustila mě do haly. Užuž jsem se chystal uvelebit v elegantním křesle, když jsem zachytil nesouhlasný pohled a zůstal jsem stát. Ten čínský pán s moudrými boltci konal svou bezčasovou pouť po stěně, z nížiny přes řeku až na vysočinu vzhůru na kopec se zasněženým vrcholkem ke svému svatostánku. Byl tam sedmkrát. Já jsem byl jenom jeden a mé ušní boltce mi připadaly nedostačující.

Na konci chodby se objevila Sylvia. V černém upjatém kostýmu, bledá a jakoby roztržitá. „To jsem ráda, že jste přišel.“

„Jak se daří paní Singletonové?“

„Bohužel nijak dobře. Dnes odpoledne toho na ni bylo trochu moc. Z Bella City volala policie, že našli Charlesův vůz a v něm jeho mrtvolu. Chtěli po ní formální ověření totožnosti. Než se stačila vypravit, volali znovu. Mrtvolu prý identifikovali a je to nějaký detektiv. To mám radost, že jste to nebyl vy.“

„Já taky. Byl to Max Heiss.“

„Ano. To jsem zjistila. Co myslíte, proč ho zabili? A proč měl na sobě Charlesovy šaty?“

„Někdo potřeboval, aby to vypadalo, že Charles se dnes ráno zabil při nehodě. Tělo bylo spálené, aby se těžko zjišťovala totožnost.“,

Sylvii se hrůzou otevřela ústa, až jí bylo vidět zuby. „Na světě se dějou příšerné věci. Proč?“

„Příšerné věci jsou v hlavách lidí. Tahle se ještě dá snáz vysvětlit než některé jiné. Jestliže Charles zahynul dnes ráno při autonehodě, nemohl být před čtrnácti dny zastřelen.“

„Chcete říct, že před čtrnácti dny opravdu zemřel? To není možné,“ jemně napovídala nezvratná fakta.

„Charles je nejspíše mrtev, Sylvie. Vím, že byl postřelen. A myslím, že na to umřel.“

„A kdo chtěl Charlese střílet?“

„Zapletl se s nějakou paní, jistou Bess. Ta měla další milence. Jeden nachytal Charlese s ní v jeho ateliéru a postřelil ho. Bess není u policie dobře zapsána, takže střelbu musela utajit. Charlese odvezla k svému manželovi, to je lékař v Bella City. Charles podle všeho zemřel. Nikdo ho od té doby neviděl.“

„Ona ho viděla,“ zašeptala Sylvia.

„Kdo?“

„Ta ženská, Bess. Před chvilkou totiž telefonovala. Vím určitě, že je to ona.“

„Mluvila jste s ní vy?“

„Ano. Trvala na svém, že chce hovořit s paní Singletonovou, jenže ta nebyla ničeho schopna. Ta žena se nepředstavila. Ani nemusela. Z toho, co říkala, jsem hned poznala, že je – Charlesova milenka.“

„Co říkala?“

„Že nám může dát zprávy.“

„Za pět tisíc dolarů?“

„Ano. Tvrdila, že ví, kde Charles je.“

„A sjednala jste si s ní schůzku?“

„Pozvala jsem ji sem, ale ona nechtěla. Zavolá prý ještě v sedm hodin a smluvíme si místo. Peníze musíme mít připravené v hotovosti, v neoznačených bankovkách. Naštěstí paní Singletonová má ty peníze po ruce. Přichystala si je, hned jak vypsala odměnu.“

„Paní Singletonová jí tedy chce vyhovět.“

„Ano, na mou radu. Třeba se mýlím. Jenže jsem na to sama. Ta žena mě zvlášť varovala, ať nevolám policii ani detektivní kancelář paní Singletonové ani její právní zástupce. Když prý to uděláme, nebude z úmluvy nic.“

„O mně se ale nezmínila.“

„Prosím vás, buďte se mnou, pane Archere. Sama bych takovou transakci nezvládla. Vždyť ani nevím, co mám žádat jako důkaz.“

„A co nabídla ona?“

„Důkaz, že ví, kde Charles je. Neřekla jaký, já sama jsem nebyla dost duchapřítomná, takže jsem se jí nezeptala. Všechno mě to překvapilo. Ani jsem se já káča nezeptala, jestli Charles vůbec žije.“ Zaváhala a pak v návalu citu řekla: „Samozřejmě jsem se chystala. Asi jsem měla strach. Raději jsem to odložila. Potom ji z ústředny upozornili, že si má připlatit, a ona zavěsila.“

„Bylo to meziměsto?“

„Měla jsem dojem, že Los Angeles.“

„Kolik měla připlácet?“

„Čtyřicet centů.“

„Nejspíš Los Angeles. Nehlásila se jménem?“

„Ne, ale o něm hovořila jako o Charliem. Tak mu říkal jen málokdo. Věděla jak se jmenuju já. Asi jí Charles o mně vyprávěl.“ Kousla se do rtu. „Když mi to došlo, cítila jsem se jaksi podvedená. Nejen proto, že mě oslovuje křestním jménem. Ale ta její blahovolnost, jako když o mně všechno ví – co k Charlesovi cítím.“

„Rozhodně byste se cítila líp vědět tak všechno o ní.“

„A vy to víte?“

„To neví nikdo. Bess do svých pětadvaceti let vměstnala několik životů.“

„Té že je teprve pětadvacet? Představovala jsem si, že je mnohem starší. Starší než Charles.“

„Bess brzy a rychle vyspěla. Ještě jí nebylo dvacet a vdávala se. Vzala si člověka dvakrát tak starého jako ona. Ten s ní za války přijel sem. S Charlesem se seznámila v roce třiačtyřicátém.“

„Už tak dávno,“ řekla zdrceně. Charlese teď ztratila definitivně a se zpětnou platností. „Dávno předtím, než jsem ho já vůbec poznala.“

„Wilding ji s Charlesem tenkrát prvně viděl.“

„A mně to neřekl.“

„Schválně. Od té doby, co se Bess toulala po Americe z jednoho konce na druhý, hned ve vězení, hned zas venku –“

„A co ten její manžel. Kdo to je?“

„Toho už dávno duševně zdeptala. Za ním jde, jen když musí, když se nemá kam vrtnout.“

„Nechápu – nemohu pochopit, že si Charles začal s takovou ženou.“

„Ona je jinak náramná fešanda. A přitom byla bezpečně vdaná. Ten její by se s ní jakživ nerozvedl.“

„Ale Charles je přece takový idealista. Má tak vysoké nároky. Charles se nikdy nespokojil s něčím povrchním.“

„Možná, že se vlastním nárokům zpronevěřil. Charlese sice osobně neznám, ale cosi mi na něm vadí, celý život usiluje o něco opravdového a nikdy vlastně neuspěje.“ Dodnes nevím, proč jsem mluvil tak otevřeně: zda z účasti nad trpící dívkou nebo ze žárlivosti vůči mrtvému muži. „Až na tu střelu v břiše ho zřejmě nic opravdovějšího nepotkalo.“

Viděl jsem v Sylviiných světlehnědých očích nepokoj, ale zůstaly křišťálově čisté jako voda ve studánce. „Takhle o něm nesmíte mluvit.“

„O mrtvých jen dobré?“

„Vždyť ani nevíte, jestli je mrtev.“ Upřímně si sáhla pravou rukou k srdci. „Tady to cítím, že ještě žije.“

„Mně zase vypověděl očitý svědek, že ho někdo zastřelil.“

„Proč tedy tak silně cítím, že žije?“

„Možné to je,“ řekl jsem nepřesvědčivě. „Důkazy, co mám, nejsou nezvratné.“

„A přesto mi nechcete nechat žádnou naději. Mám pocit, že byste byl rád, kdyby byl mrtev.“

Pohladil jsem ji po ruce. „Nikdy jsem nepoznal hodnější dívku. Nechtěl bych, abyste svou dobrotu vyplýtvala vzpomínkami na člověka, který v životě nemyslel na nikoho jiného než na sebe.“

„Takový přece nebyl!“ Zrudla a sálal z ní hněv. „Byl to krásný člověk.“

„Odpusťte,“ omluvil jsem se. „Jsem unavený. Neměl bych se pokoušet přetvářet životy jiných lidí. To vždycky špatně dopadne.“ Zapadl jsem do křesla a nechal si v té vířící tmě vířit myšlenky hlavou.

Položila mi ruku na rameno a já se napřímil. S moudrou čistotou se na mě usmívala.

„Jen se prosím neomlouvejte a nezlobte se na mě. Nebyla jsem zrovna jemná.“

Jemná, to by sis děvče mohla dát jako své druhé jméno, myslel jsem si, ale neřekl nic. Podíval jsem se na hodinky. „Je skoro sedm. Co jí řeknete?“

„Jak myslíte vy. A nechcete s ní mluvit sám?“

„Bess zná můj hlas. Jen s ní mluvte vy. Řekněte jí, že peníze máte u sebe. Informace koupíte za předpokladu, že je může podložit důkazem. A je-li zrovna v Los Angeles nebo někde, kam se dá zajet vozem, smluvte, s ní schůzku na dnes večer na deset hodin, nebo později, nedá-li jinak. Ať přijede do West Hollywoodu a zaparkuje před číslem 8411 1/2 Sunset Boulevard. Tam se s ní sejdete.“

„Já?“

„Budeme tam oba.“ Adresu jsem napsal tiskacími písmeny do notesu a list vytrhl. „Kdyby se nějak vytáčela, nedopusťte, aby si místo setkání zvolila ona sama.“

„Proč ne?“

„Musíte tam být se mnou. Bess sama může a také nemusí být nebezpečná, ale její přátelé jsou nebezpeční.“

Přečetla si adresu. „Kde to je?“

„Moje kancelář. Tam můžeme nerušeně a bezpečně hovořit a navíc jsou tam zabudované mikrofony. Stenografovat asi nedovedete?“

„Pas trop. Sem tam něco zaznamenám.“

„Jakou máte paměť? Opakujte mi moje pokyny.“

Provedla to bez chyby. Pak se zatvářila jako holčička, která se upamatovala na své dobré způsoby, a řekla:

„Pane Archere, pojďte prosím do knihovny. Teď budeme čekat. Mám vám uvařit čaj? Nebo raději skleničku?“

Řekl jsem, že čaj bude výborný. Ještě jsem ho ani neochutnal a už zvonil telefon. Byla to Bess a volala z Los Angeles.

Kapitola dvacátá devátá

V půl desáté jsme byli v mé kanceláři ve West Hollywoodu. Zavolal jsem si telefonickou službu v nepřítomnosti: v sobotu volal jistý pan Elias McBratney z Beverly Hills a bude volat zase v pondělí. James Spinoza mladší od firmy Spinoza – plážové úbory si přál, abych mu co nejdřív zavolal ohledně toho manka. Nějaká dáma, která odmítla uvést svoje jméno, se mne snažila dovolat čtyřikrát mezi osmou a desátou minutou a devátou hodinou a dvacátou minutou. Poděkoval jsem telefonistce a oznámil, že až do odvolání si hovory beru sám.

Stolní lampu jsem zhasl. Kancelář tlumeně osvětloval obdélníkový pruh bílého světla, které sem padalo výplní ve skleněných dveřích odvedle. V měnivém světle z bulváru bylo vidět proti oknu dívčí siluetu.

„Jen se podívejte na ta světla po celém okraji hor,“ řekla nadšeně. „Ještě nikdy jsem tohle město neviděla v noci. Je tak jiné a tak vznešené.“

„Jiné určitě.“

Stál jsem za ní a pozoroval přejíždějící auta. V přítmí jsem se cítil Sylvii velmi blízko a jenom jsem si příliš uvědomoval čas. Reflektory vždycky zazářily a zmizely jako pestrý sled okamžiků hroužících se z temnoty do temnoty.

„Jednoho dne budeme muset město zvednout a dát pod ně řádné základy.“

„Mně se líbí takové, jaké je,“ řekla. „Nová Anglie, to jsou samé základy a nic jiného. Kdopak dá na základy?“

„Třeba zrovna vy.“

Otočila se a její rameno o mě zavadilo, jako kdyby mě pohladila sama tma. „Ano, to je pravda. Vy, Archere, máte základy, viďte?“

„To zrovna ne. Já mám jenom takové gyroskopické zařízení. A bojím se, aby se mi nezastavilo.“

„To je lepší než základy. A nevěřím, že se vůbec něčeho bojíte.“

„To byste se divila.“ Uchechtl jsem se jako cynický strýček a nakonec jsem se opravdu zasmál. Sylvie se nepřidala.

Vtom prudce zazvonil telefon. Sáhl jsem po sluchátku.

„Haló!“

Nic. Jen tlumené bzučení, chvění tenkého drátu v prostoru. Na druhém konci cosi klaplo. Hluchá linka.

Položil jsem sluchátko. „Nikdo tam.“

„Třeba to byla ona. Bess.“

Ve světle z ulice byl Sylviin obličej bílý a oči rozšířené.

„Pochybuji. Mou adresu nemůže vypátrat.“

„Co myslíte? Přijde?“

„Určitě. Potřebuje peníze na únik.“ Poklepal jsem si na náprsní kapsu plnou bankovek.

„Na únik,“ řekla Sylvie jako turista, který zrovna pochytil cizí slovo. „To musela vést a ještě pořád asi vede bídný život. Já jen doufám, že přijde.“

„Je to tak důležité?“

„Musím se už dovědět, co je s Charlesem.“ A tlumeně dodala: „A taky ji chci vidět.“

„Však ji uvidíte.“ Ukázal jsem na skleněnou výplň ve dveřích a sluchátka zapojená na mikrofon v hlavní kanceláři. „Zůstaňte tady a dělejte si poznámky. Já s ní zůstanu v druhé místnosti. Žádné nepříjemnosti nečekám.“

„Nemám strach. Bála jsem se už moc. Teď najednou je to pryč.“

Osm minut před desátou projel zvolna na druhé straně vozovky směrem od Los Angeles modrý sedan značky Chevrolet. Tvář ženy za volantem zachytil blesk blížících se reflektorů.

„Bess. Zůstaňte tady a buďte tiše! Pryč od okna!“

„Dobře.“

Zavřel jsem za sebou a seběhl po schodech na ulici. Dvě minuty před desátou se chevroletka vrátila a zastavila u chodníku přímo proti vchodu, kde jsem čekal. Třemi kroky jsem přešel chodník, otevřel dveře vozu a přiložil Bess k tělu revolver. Bess povolila nouzovou brzdu a přidala plyn. Vytrhl jsem ze startéru klíč. Chtěla mě poškrabat v obličeji, ale zmáčkl jsem jí prsty.

„Jen klid, Bess! Jste v pasti.“

„Kdypak jsem v ní nebyla.“ A zhluboka si vzdechla. „Jenže dřív se mi to líp snášelo. Teď všude narazím na vás. Tak, milý pane, a co teď?“

„Všechno v klidu, až na to, že budete vypravovat mně.“

„Kdo říká, že budu?“

„Pět táců to říká.“

„Chcete říct, že vy pro mě ty peníze máte?“

„Až si je vysloužíte.“

„A potom jsem volná?“

„Jestli máte jakž takž čisté ruce – tím nemíním nějaké oplétačky s mravnostní policií.“

Nahnula se blíž a zkoumavě mi hleděla do očí; jako by za nimi ležela její budoucnost. Odtáhl jsem se.

„Ukažte mi ty prachy!“

„Až nahoře v kanceláři.“

„Tak na co čekáme?“

Vystoupila z vozu. V žlutých pletených šatech s řadou zlatých knoflíčků to byla plná, úžasná postava. Na schodech jsem ji prohledal; pistoli jsem nenašel, jen ruce jsem si trochu popálil. V osvětlené místnosti se ukázalo, že Bess už není to, co bývala. Minulost jí vyvstávala v obličeji jako skrytý rukopis. Pudr a rtěnka, ve světle zářivky žluté a oranžové, tvořily na pleti rýhy a loupaly se. V pórech u nosu a na šíji bylo vidět špínu. Rozklad na ní pracoval překotně jako zhoubná nemoc, kterou se právě nakazila od svého manžela.

Ucítila na sobě můj zkoumavý pohled a automaticky zvedla ruce, aby si upravila vlasy. Byly zelenavě žluté a místy tmavé. Hádal jsem, že na nich pracovala s kysličníkem před laciným hotelovým zrcadlem polovinu odpoledne ve snaze obnovit bývalou krásu. Napadlo mě: co si asi myslí dívka za skleněnou výplní.

„Na mě nekoukejte,“ pravila Bess. „Já dnes měla hrozný den.“

Sedla si do křesla u venkovních dveří, co nejdál od světla, a zkřížila nohy. Ty na kráse nic neztratily.

„O ten hrozný den jste si už dávno koledovala,“ řekl jsem jí. „A teď spusťte!“

„Na ty prachy se nesmím ani mrknout?“

Sedl jsem si naproti ní a položil mezi nás pět hnědých, balíčků. Ve stolní lampě jsem měl zamontovaný mikrofon. Ten jsem teď zapnul.

„Říkal jste pět táců?“

„Jednáte s poctivými lidmi. Dám vám na to čestné slovo.“

„Kolik vám toho musím odvést?“

„Komplet. Všechno, co víte.“

„To by trvalo léta.“

„No neříkejte. Začneme s něčím jednoduchým. Kdo zabil Singletona?“

„Toho provrtal Leo Durano.“ Upřený zastřený pohled se zase vrátil k balíčkům. „Teď vás myslím bude zajímat, kdo je Leo Durano.“

„Už jsme se viděli. Jeho minulost znám.“

Nic ji nepřekvapilo. „Vy ovšem neznáte Lea tak, jak Lea znám já. A lituju, že jsem ho vůbec poznala.“

„Asi před deseti lety byl potahován pro zneužívání. Ta nezletilá jste byla vy?“

„Hm. To byla ta konekce, co jsem vám o ní vyprávěla, jak měl ty koncese na šatny v nočních podnicích. Vybrali nás stejnou noc a zjistili, že spolu bydlíme v hotelu v jednom pokoji. On z toho tehdy vyváz lacino. Soudní lékař prohlásil, že Leo je praštěný, to jsem jim mohla říct taky. Na čas ho uklidili do nějaký cvokárny, ale Una mluvila a dostala ho ven. Ta mu už od malička žehlila všechny průšvihy.“

„Tenhle už nepůjde,“ řekl jsem. „A co Singleton?“

„Já a Charlie.“

„Vy a Charlie.“

„To byla jediná veliká láska mého života,“ říkaly její rozpukané rty. Bílé ruce se svezly po hladkém těle v pletených šatech od ňader až po stehna, snad tím chtěla vyhladit nebo oživit vzpomínku. „Seznámila jsem se s ním, když už bylo pozdě; byla jsem už provdaná za Sama. Tehdy jsme se Samem bydleli v Arroyo Beach a Sam byl samá práce a žádná legrace a mně něco takového odjakživa nesedělo. Charlie mě potkal v jednom baru. Měl všechno, byl hezký, měl leteckou uniformu, byl pan Někdo. Opravdová klasa. Klasa, to jediné, co jsem chtěla. Šla jsem s ním ten první večer a bylo to jako v pohádce. Já jsem vlastně nevěděla, co je láska, dokud mi to Charlie neukázal. Leo a Sam a ti ostatní, to bylo všechno jen povrchní.

Charlie musel zpátky do Hamilton Fieldu, ale na víkend vždycky přiletěl. Na ty víkendy jsem se těšila. Pak šel Sam na moře, ale jeho podobu jsem si ani vybavit nedovedla. Dodnes to nedokážu. Nakonec odjel Charlie a to bylo něco docela jiného. Jel až kamsi daleko na Guam. Odtamtud už se létat nedalo. Dlouhé čekání a nakonec už ani nepsal.

Sam, ten psával, a taky se první vrátil. Už jsem to musela nějak vydržet. Koneckonců jsem byla jeho žena. Usadili jsme se v Bella City a já mu připravovala jídlo a říkala „Dobrý den, jak se vám daří“ těm jeho skvělým pacientům. O Charlieovi jsem se slovem nezmínila, ale on si to asi dal dohromady z toho, co jsem neřekla. Od Samova návratu to nestálo za nic. Vydržela jsem to rok, a přitom jsem se dovídala o Charlieovi v Arroyoských novinách a odškrtávala si dny v kalendáři. Rok jsem je takhle škrtala den po dni. Vždycky jsem brzy ráno vstala, odškrtla den a vlezla si znovu do postele.

Jednou v sobotu ráno jsem už spát nešla. Sedla jsem na autobus, jela do Arroyo Beach, zavolala Charlieho a začali jsme znovu, skoro každý víkend. To bylo myslím léto v čtyřicátém šestém. Ale nemělo to dlouhého trvání. V září mi dal sbohem a vrátil se do Bostonu studovat práva na Harvardu. Tu zimu jsem zůstala u Sama. Byla to dlouhá zima. Když přišlo léto, bylo dobré, ale zas netrvalo věčně. Nikdy nic netrvá věčně. Příští rok, když v údolí nastaly deště a já viděla na kopcích tu zeleň, neudržela jsem se; už jsem ani neslyšela, co Sam povídá, jeho řeči mi šly jedním uchem tam a druhým ven. Nasedla jsem do vlaku na New York a odtamtud do Bostonu ve státě Massachusetts. Charlie měl v Belmontu vlastní byt, ale radost jsem mu svým příchodem neudělala. Říkal, že patřím jeho prázdninám v Kalifornii, že se do jeho bostonského života nehodím. Tehdy jsem to prohrála. Řekla jsem mu svý mínění a šla. Bylo to v březnu a zrovna padal sníh. Chtěla jsem skočit do řeky, jmenovala se zrovna Charles River, z toho by se moh zbláznit. Aspoň jsem doufala.

Chvíli jsem na řeku koukala, jak do ní padaly sněhové vločky. Pak jsem došla na konečnou podzemní dráhy a jela do města. Ani rýmu jsem tehdy nechytla. Dlouhý čas jsem bydlela na Scollay Square, tím jsem se Charliemu mstila. Jednou jsem ho zavolala a řekla mu, co dělám. Ale zavěsil. Tu noc to byly už třetí koleje, na které jsem koukala. Stála jsem tam a přes hodinu na ně koukala a nebyla v stavu se hnout dopředu ani zpátky.

Zahlíd mě tam nějakej podivín v košili s náprsenkou, jak civím na ty koleje, a sbalil mě. Vyklubal se z něho taneční mistr z Montrealu, Paul Thewriet. Zbytek roku jsem ho podporovala. Snažili jsme se dát dohromady společné číslo. O ulici Lagouchetière v Montrealu jste náhodou neslyšel?“

„V životě ne.“

„Je celá křivá a zrovna takový byl ten výstup. Bůh je můj svědek, dělala jsem, co mohla. Ale nebyla jsem příliš obratná či co. On zas byl starý a klouby měl samou dnu. Nakonec jsme dostali angažmá v nočních podnicích třetí třídy v Niagara Falls, Buffalu a v Toledu. Naposledy jsme uvízli v Detroitu. Já tam dělala číšnici v jedný pivnici, snažila se stlouct něco peněz pro svýho tanečníka, aby si moh zařídit taneční studio, ale nic z toho nebylo. A takhle nám to nevyšlo několikrát. Paul všechno zvrtal a utek do Kanady a mě nechal na holičkách. Tehdy zas vstoupil do mýho života Leo.“

„To je dost.“

„Chtěl jste to komplet,“ řekla zatvrzele a kysele se usmála. Tohle je její historie, všechno, čím se v životě může vykázat, a ona si ji vypoví po svém.

„Leo se doslechl, že jsem v Detroitu v base za vyděračství. To už se mu zase dařilo, byl takový středně velký zvíře v michiganských bandách. Měl u policie slovo a nezapomněl na mě. Tak mě z tý bryndy vytáh. Po tolika letech jsem se nastěhovala zpátky k Leovi a jeho sestře. Žádná třída, ale prachy byly. A já měla o sebe postaráno.“

„A pak jste žili šťastně až do smrti, ale kvůli tomu tady nejste.“

„To není k smíchu,“ řekla. „Leo začal mít halucinace, hůř než kdy předtím. Zhoršily se tak, že jsem nakonec poslala nějaký peníze Samovi, abych se pojistila. Myslela jsem si, když to tam úplně vybouchne, budu moct přijít sem a dotáhnout život se Samem. Oni o Samovi nevěděli.“

„Kdo oni?“

„Leo a jeho sestra. Když Leovi vypověděla paměť, starala se mu Una o finance. Na konci minulýho roku Leo zešílel. Moh oddělat jednoho kapelníka, jen tak, bez důvodu. Odvezli jsme ho k lékaři a ten řek, že Leo je nemocný už dvacet let a tohle že je poslední stádium. To už jsme ho v Michiganu nechat nemohli. Měl totiž v bandě nepřátele. Inkasisti i ti dole s bouchačkami byli najednou proti němu. Leo vlastně do toho jejich vyděračskýho podniku nikdy nic nedal. Vrazil do něj jedině pověst tvrdýho hocha a konekce. Dovědět se, že se pomátl, tak s ním skončili nebo zlikvidovali. Proto jsme přijeli do Kalifornie. Unu jsem uvrtala na Arroyo Beach.

Mně totiž už od tý doby, kdy mě tehdy v Bostonu Charlie Singleton vykop ze svýho života, vrtal v hlavě určitej nápad. On si myslí, že jsem chudá, a co když se vrátím do Arroyo Beach a uvidí, že jsem bohatá? Zalituje. Takhle kolem něho půjdu po ulici a budu dělat, že ho neznám. Tak jsem si to malovala. Když jsem ho nakonec zas uviděla, otočila jsem jak na obrtlíku a zas šlo všechno po staru, soboty večer u něho v ateliéru. Z toho, co mi v minulosti proved, jsem si nic nedělala. Byl to jediný muž, s kterým se mi chtělo být. A zas bylo všecko jako za starých časů, až to před dvěma týdny prasklo. To se o mně a o Charlieovi dověděl Leo.“ Ustala, oči jako zamlžená modrá ocel.

„Od koho se to dověděl? Od Lucy?“

„Ani nápad. Lucy byla má jediná skutečná přítelkyně. Navíc to byla ošetřovatelka. Měla psychické – psychiatrické školení. Přece by se takhle špatně nezachovala ke svému pacientovi. Právě ona nás varovala, že je Leo na válečné stezce. Přijela do hor taxíkem chvíli před ním.“

„A kdo poslal Lea na válečnou stezku?“

„Una, aspoň tak jsme si to vysvětlovali. Lucy mě odvezla do hotelu, abych na schůzku s Charliem přišla včas. Když se vrátila domů, Una ji vyslýchala, kde jsem a s kým. Lucy nechtěla mluvit a Una ji vyhodila. Una o tom všem už věděla. Pustila Lea na svobodu a poštvala ho na nás.

To fantazírování bylo snad už v rodině. Ať to bylo co bylo, došlo to tak daleko, že dala Leovi nabitou pistoli a zelenou. Tehdy jsem to nechápala. Byla jsem v ateliéru s Lucy, když se to stalo. Hleděla jsem z okna a viděla Lea s Unou v autě. Charlie šel k němu, nevěděl, jaké mu hrozí nebezpečí. Charlie došel až k vozu a vtom ho Leo střelil. Charlie upadl a zase vstal. Una vytrhla Leovi pistoli z ruky. Všichni jsme se na něho vrhli a zkrotili ho. Potom nám Una sehrála komedii, jak ji prý Leo donutil, aby ho tam dovezla. Já jí tehdy na to naletěla. Měla jsem strach jí nevěřit. Mám z Uny odjakživa strach.

Říkala, že výstřel se musí ututlat, nebo bude zle. Musí se to udělat tak, jako by se nic nestalo. Do nemocnice Charlie nesměl, a přitom ležel raněný ve voze. S Unou jsem se bála dohadovat. Vzala jsem, co jsem v ateliéru měla svého, a Charlieho s Lucy jsem odvezla průsmykem do Bella City.

Sama Benninga jsem předtím na jaře a v létě několikrát navštívila pro případ, že bych ho někdy potřebovala. Myslel, že pracuju v Los Angeles jako švadlena. Vycházeli jsme spolu dost dobře, ale říct mu pravdu jsem nemohla. Nemohla jsem mu říct, že jeden milenec postřelil druhého a on že má nakonec všechno napravit. Zahrála jsem to na Sama nejlíp, jak jsem uměla. Namluvila jsem mu, že si Charlie na mě dovoloval a já že ho sama postřelila. Lucy byla se mnou. Charlie už mluvit nemoh.

Sam mi uvěřil. Musela jsem mu slíbit, že když dá Charlieho do pořádku, zůstanu u něj a budu s ním spát. Slíbila jsem.

Rána byla možná horší, než se zpočátku zdálo, anebo není Sam žádný velký chirurg. Za to, co se stalo, dával potom vinu Lucy, byla při operaci a Sam tvrdil, že to zpackala ona. Sam je člověk, který odjakživa svaluje vinu na bedra jiných. Prostě Charlie tu noc zemřel, přímo na vyšetřovacím stole, ještě než se probral z narkózy.“

„A kdo mu dával narkózu?“

„Nevím. Já u toho nebyla. Nemohla jsem se dívat, jak krvácí.“

„Vy jste ale divná, Bess.“

„Já zas myslím, že ne. Jak jsem se mohla dívat na Sama, jak do něj řeže. Charlie byl můj. Milovala jsem ho.“ Odmlčela se.

„Já vám povím, co je opravdu divné,“ pokračovala: „Lidi, které sám máte rád, nikdy nejsou ti, kteří mají rádi vás. Lidé, kteří mají rádi vás, tak jak mě miloval Sam, jsou ti, které zas nemůžete milovat vy. Sam byl hodný člověk, když jsem ho poznala. Jenže byl do mě šíleně zamilovaný. A já ho nemohla mít ráda, nikdy, a on byl příliš chytrý, aby se dal nějak ošidit. To ho zničilo.

Tehdy v neděli ráno udělal něco strašně divnýho. Charlieho měl mrtvýho v domě a myslil si, že jsem ho zastřelila já. Už jsem svou povídačku změnit nemohla, na to bylo pozdě. Sam se bál, že mě zase ztratí, a to ho k tomu dohnalo. Charlieho rozčtvrtil, rozřezal na kusy, jako řezník. Dveře do sklepa přede mnou zamkl, nechtěl mě tam pustit. Tušila jsem, co tam dělá, podle hluku, který působil. Dole v prádelně byla vana na prádlo a starý plynový sporák. Zůstalo to tam po jeho zemřelé matce. Když skončil, nezbylo nic jenom kosti. Příští tři noci je dával dohromady, spojoval drátem. Sam byl odjakživa šikovný. Když měl všecko sdrátovaný a nalakovaný a uschlý, přišrouboval na kostru štítek z jednoho dodavatelství lékařských potřeb a pověsil ji do kamrlíku ve zdi. Povídal, že tohle je pro mě memento a že jestli ho někdy opustím –“ Přejela si nehtem přes hrdlo.

Z vedlejšího pokoje zazněl tlumený výkřik.

„A to že je váš důkaz?“ řekl jsem hlasitě.

„Najdete ji v kamrlíku v ordinaci. Pokud jste ji už nenašel.“

„A co udělal s Charlieovým vozem?“

„Ten ukryl ve stodole pod stará prkna a dehtovanou plachtu. Já mu s tím pomáhala.“

„A upálit Maxe Heisse jste mu taky pomáhala, když Max auto objevil?“

Bess mě neslyšela. V sousední místnosti se ozývaly přerývané vzlyky. Bess je poslouchala, strhané rysy v obličeji jí povolovaly jako mokrý jíl.

„Vy jste mě podved, vy lháři!“

Za skleněnými dveřmi cosi žuchlo. Šel jsem k nim. Těžko se daly otevřít, protože Sylvie omdlela a skácela se před ně. Úzkým otvorem jsem sáhl dovnitř a otočil Sylvii na znak. Otevřela oči:

„Odpusťte. Já jsem takový blázen.“

Chtěl jsem podat trochu vody. Bess byla mžikem u dveří a lomcovala patentním závěrem. Balíky peněz zmizely.

„Sedněte si,“ křikl jsem na ni. „Ještě jsem s vámi neskončil!“

Neodpověděla. Všechnu zbývající energii soustředila na útěk. Zámek povolil. Dveře se otevřely dovnitř. Z chodby do nich strčila Una.

Una měla pěnu u úst. Oči slepé a stejně temné, jak jsem to viděl na očích jejího bratra. Jenže držela v ruce skutečnou pistoli.

„Hned mě napadlo, že budeš tady u něj. Takhle se platí, Wionowská, práskačům a falešným přátelům!“

„Nestřílej! Nedělej to!“ Bess ztratila rovnováhu, jak se opírala do otvírajících se dveří, ještě stále odhodlána uniknout.

Uskočil jsem ke zdi a rychle vytáhl revolver, ale ne dost rychle. Pod nárazem první rány z Uniny pistole Bess zavrávorala a po druhé se skácela na zem. Dvojitý výstřel mě ohlušil, jako by mi praskala lebka.

Dobře jsem zamířil. Una zemřela vstoje, na špinavou díru ve spánku, a žuchla o podlahu. Sylvii jsem držel za ruku, dokud nepřišla policie. Zpočátku měla prsty studené jako led. Po chvíli trochu teplejší a cítil jsem, že srdce jí bije.

Kapitola třicátá

Hvězdnatá obloha se klenula nad městem jako křišťálová klenba. Dno údolí bylo jako dno jeskyně a hory jako tupé stalagmity na třpytivých stěnách. Jakmile jsem sjel z dálnice, byly ulice Bella City opuštěné. Půlnoční budovy odbarvené žlutým měsícem stály jako šedé stíny na svých vlastních stínech.

Zaparkoval jsem u chodníku před Benningovými, zazvonil jsem a poslouchal, jak to uvnitř domu kvílí. Na konci chodby vrzly a otevřely se dveře. Rozšiřujícím se paprskem světla prošel Benning a zavřel za sebou. Strčil obličej k oknu. Vypadal pomačkaný a nečistý jako uhlový autoportrét, který někdo zahodil.

Otevřel vchod. „Co se děje? Co vás sem přivádí?“

„Ukažte mi ruce, doktore!“ Sám jsem mu předvedl, že držím revolver.

Vykročil na verandu, v modrácích se zipem jako nafouklý panák, a vystrčil prázdné ruce.

„Mám je špinavé,“ omlouval se. „Trochu jsem v domě uklízel.“

„Vaše žena je mrtva.“

„Ano. Vím. Volali mi z Los Angeles. Zrovna se chystám na cestu.“ Na můj revolver shlédl jen letmo jako na nějakou oplzlost, o které se nesluší hovořit. „Možná vás pro mě posílají.“

„Přišel jsem sám.“

„Slídit, jak mě to zkruší, pane Archer?“ zeptal se s mírnou ironií. „To budete zklamán. Já žádné hoře cítit nemohu, pro ni ne. Kvůli ní jsem už příliš mnoho vytrpěl.“ Obrátil špinavé dlaně a podíval se do nich. „Nemám nic.“ Jeho pěsti se zvolna sevřely a zachytily jen měsíční svit. „Kdo je ta žena, co ji zavraždila?“

„Una Duranová. Ta je taky mrtvá. Sám jsem ji zastřelil.“

„Za to jsem vám vděčný.“ Jeho slova byla stejně efemérní jako dvě pěsti plné měsíčního svitu. „A proč to mé ženě udělala?“

„Měla k tomu různé důvody. První byl, že vaše žena mohla svědčit.“

„Bess? Svědčit?“

„Byla při tom, když zastřelili Singletona.“

„Kdo proboha byl ten Singleton?“

„Vy to víte stejně dobře jako já, doktore. Byl to milenec vaší ženy skoro po celou dobu vašeho manželství.“

Benning se rozhlédl po opuštěné ulicí. „Pojďte dál,“ řekl nervózně. „Mám jen pár minut, ale můžeme hovořit tam.“

Poodstoupil a chtěl mě nechat vejít prvního, zachovávaje formální zdvořilost jako provazolezec, který se bojí podívat dolů. Já jsem jen mávl pistolí, ať jde napřed, a šel za ním čekárnou do ordinace. Po chladivém nočním vzduchu bylo uvnitř v domě horko k zalknutí.

Přitáhl jsem si otáčecí židli doprostřed místnosti. „Posaďte se a pryč od stolu!“

„Vy jste ale velmi vlídný hostitel,“ řekl s kyselým úsměvem. „To bývala Bess taky, svým způsobem. Nebudu popírat, že jsem o jejím poměru se Singletonem věděl. Nebo že jsem měl radost, když ho zastřelila. Připadalo mi to jako vhodné, že právě ona zničila toho zpupného mladíka.“

„Toho nezničila Bess.“

„Bohužel se mýlíte. Teď, když je Bess mrtvá, vám můžu říct pravdu. Přiznala se mi, že ho zastřelila.“

„Lhala vám.“

Stál rozkročený a zarputilý pod světlem a kýval hlavou ze strany na stranu. „Nemohla lhát. O takové věcí přece nikdo nelže.“

„Ale Bess lhala. Jedině tak vás totiž mohla přemluvit, abyste ho ošetřil. Zločin ve skutečnosti spáchala Una Duranová. Bess, jak jsem už řekl, byla svědkyní.“

Benning se zhroutil na židli. „Víte to určitě?“

„U soudu bych to dokázat nemohl. Ani nemusím. Una je mrtva a s ní všichni kompetentní svědkové: Singleton, Lucy a Bess.“

„A to je ta ženská všechny zavraždila? Co to bylo za ženu?“

„Tvrdší a odpornější se sotva najde. Ale ona je všechny nezabila. Ta zabila jedině Bess. Měla dojem, že ji Bess šla udat.“

„Říkal jste, že zavraždila Singletona.“

„Ne tak doslova.“

„Ale říkal jste, že ten zločin spáchala,“ trval na svém.

„Její zločin byl pokus o vraždu spáchaný v zastoupení, ale Singletona jste dorazil vy. Myslím, že mohl dodnes žít, kdybyste ho byl nedorazil.“

Benning sebou prudce trhl. Veliké umazané ruce zkřížil na břiše. Palcem a ukazováčkem škubl za zip na modrácích, jako by to byla zašitá rána v těle.

Našel svůj hlas: „Tohle je naprostý nesmysl. Ani fakt, ani úmysl nemůžete dokázat. Singletonova smrt byla čirá náhoda. Nedokázal jsem zastavit vnitřní krvácení.“

„A mrtvolu jste zničil. To je moc závažná okolnost.“

„Kdybyste to mohl dokázat. Ale žádná mrtvola neexistuje. Nemáte nic.“ Byla to ozvěna toho, co předtím řekl o sobě.

„Singletonovy kosti postačí.“

„Jaké kosti?“

„Ta kostra, co jste sestavil, abyste držel Bess v šachu. Z té je teď léčka pro vás.“

„Teď už vám ale vůbec nerozumím.“

Pohnul jsem pistolí v ruce, abych ho na ni upozornil.

„Otevřte přístěnek!“

Vstal a pořád se ještě držel v pasu, kde ho zasáhlo mé obvinění. Nějak se mi zdálo, že je až příliš ochoten. Přístěnek byl prázdný. Benning zavřel dveře a opřel se o ně. Jeho melancholický úsměv s vyceněnými dlouhými zuby byl stejný jako mrtvý úsměv nepřítomné lebky.

„Kde je, doktore? Kam jste ji dal?“

„Možná si ji vzala s sebou Bess. To by se taky hodilo.“

Vedle dveří do přístěnku byla na podlaze železná mříž. Benning na ni bezděky spočinul pohledem o vteřinu déle než měl. Mříž zakrývala výstup staromódního vytápěcího systému horkým vzduchem. Držel jsem Benninga v šachu pistolí, sehnul jsem se a dotkl se jí. Byla teplá a pod ní jsem cítil tetelící se oheň.

„Ukažte mi pec!“

Benning stál přímo proti dveřím a oči mu bledě světélkovaly, jako by patřily nějakému trýzněnému živočichu, kterého má v těle. Náhle poklesl, ale já jsem jeho povolnosti nevěřil. Byla napjatá a nebezpečná. Držel jsem mu pistoli v zádech a spolu jsme prošli domem a dolů po schodech do suterénu.

V suterénu se svítilo. Nekrytá žárovka pověšená na drátě vrhala špinavé, pronikavé žluté světlo na police s prázdnými láhvemi, rozbitý nábytek, noviny a časopisy, celé generace pavučin. Rezatý tříhořákový plynový sporák se krčil na lavici u schodů a na zdi nad ním visel měděný kotel, zprohýbaný a zelený věkem. Benning se tomuto koutu vyhnul.

V druhém koutě za hrubou prkennou přepážkou funěla stará litinová pec jako býk. Kopl jsem do dveří ohniště, až se otevřely, a viděl jsem, co tam uprostřed ohně leží: lebka olizovaná plameny ve fénixově rudém hnízdě kostí.

Benning stál nepřítomně vedle mne. Oranžová zář mu matně pohrávala na dolní části obličeje. Na okamžik vypadal mladý a usměvavý.

„Uhaste to!“

Trhnutím se vzpamatoval. „To nemohu. Nevím jak.“

„Něco si vymyslete a hodně rychle! Ty kosti mají pro mě cenu peněz.“

Nasadil hadici na kohoutek v nádrži s horkou vodou a proud obrátil do ohně. Z dvířek vyrazila syčící pára.

Benning se rozkašlal, odpotácel se od dvířek a usedl na hromadu třísek u prkenné přepážky. Nahlédl jsem do zčernalého ohniště: ohořelé kosti za pět tisíc dolarů bylo všechno, co z toho fešáka zůstalo. Fuj, vydělávat si peníze prodáváním umrlčích kostí, to je hnus. Kopl jsem do železných dvířek a přibouchl je. Benning vypadal jako další umrlec.

„Jste hotov učinit plné doznání?“

„Nikdy,“ odpověděl. „Mně nedokážou usvědčit.“

„Pamatujte, mohou to zkoušet třikrát!“

„Jak to třikrát?“

„Kdyby šlo jen o Singletona, pak by třeba byla možné pochybovat, dokonce by se našel i soucit. Odvedl vám Bess. Pro to, abyste nechal skalpel zajet do jeho útrob, jste měl jisté ospravedlnění.“

Na to řekl hlubším hlasem: „Můj nepřítel byl vydán do rukou mých.“ Potom zmateně otevřel oči, jako by byl promluvil ve spánku a budil se z příšerného snu.

„Na Lucy se to nevztahuje. Ta se vám snažila pomáhat.“

Benning se zasmál. S velikým úsilím smích potlačil a přiměl se k mlčení.

„Než byla Bess dnes v noci zavražděna, prozradila mi, že Lucy u operace asistovala, Lucy tedy mohla vědět, kdo a jak Singletona zabil. Když se to na ni tak sesypalo – sváry s bytnou, ztracené místo, detektivové na stopě – napadlo ji, že to, co ví, prodá Singletonově rodině. Jenže udělala chybu, když k vám včera přišla a dala vám možnost zasáhnout, nežli sama udělá něco nenapravitelného.

Jestliže dostane peníze od vás, nebude vás muset shodit ani sama sebe zaplétat do vraždy. Dal jste jí tolik, kolik jste měl zrovna po ruce, dost na to, aby si koupila jízdenku a vypadla z města. Hned jste si ovšem pojistil, že vlakem neodjede, protože jste jí z kabelky ukradl klíč od motelu. Lucy tedy vlak zmeškala. Dokonale. Když se potom vrátila do motelu, čekal jste na ni v pokoji. Snažila se bránit nožem. A vy jste zápas vyhrál.“

„To nemůžete dokázat,“ řekl Benning. Hluboko se předklonil a zíral na vlhkou betonovou podlahu.

„Však on se svědek najde. I když ne Florie, někdo vás určitě viděl vycházet z domu. Určitě jste cestou do motelu Mountview nebo zpátky potkal někoho, kdo vás zná. Budu-li muset, obejdu třeba celé město.“

Hlava mu vyskočila, jako by si byl pod bradou uvázal smyčku. Věděl totiž, že ho viděli. „A proč to děláte? Proč mě nenávidíte?“ Neptal se jenom mne. Ptal se všech, kteří ho za celý život znali a neměli rádi.

„Lucy byla ještě mladá,“ řekl jsem. „Měla chlapce a chtěla si ho vzít. Takhle měli líbánky v márnici a Alex je ještě pořád ve vězení a potí se tam za vás. Myslíte, že stojíte za všechno to zlo, co jste napáchal?“

Mlčel.

„Nejde jen o osoby, které jste zabil. Ale vy jste masakroval, ničil a snažil se spálit, co je lidské. Myslet na člověka vás dráždí. Vy a Una Duranová víte moc dobře, že lidem nesaháte ani po kotníky. Víte, že vypadáte jako prašiví. I takový Max Heiss, co se tak honil za dolarem, vypadal líp než vy. Tak proto jste mu musel spálit obličej. Že jste to tak udělal?“

„To není pravda. Vymáhal peníze. A já žádné neměl.“

„Mohl jste ustoupit,“ řekl jsem mu. „Jenže to vás nikdy nenapadlo. Až do teďka ne. Max našel ve stodole buicka. Ha, nový nepřítel. Přirozeně musel zemřít. Takže když si přišel pro peníze, měl jste na něho připravené Singletonovy šaty, pochodeň a plechovku benzínu. Určitě to vypadalo jako báječný plán: zbavím se Heisse a zároveň dokážu, že Singleton zahynul při nehodě. Jenže tím jste dosáhl jedině toho, že Bess pochopila, co jste vlastně udělal. Sotva jsem jí řekl, kde vůz našli, věděla, že Maxe jste zabil vy. A proto vás nechala.“

„Ano, odešla ode mne. Po tom všem, co jsem pro ni udělal.“

„Ne pro ni. Pro sebe. Zabil jste dva muže a ženu, protože ohrožovali vaši bezpečnost. A Bess byste taky zabil nebýt toho, že rychle zmizela. Sama mi to neřekla, ale nejspíš to věděla. Vlastně jste ji chtěl zabít hned od začátku, jenže jste se bál.“

Zachvěl se a zakryl si oči dlaní. „Proč mě mučíte?“

„Potřebuju doznání.“

Trvalo několik minut, než se zase ovládl. Když si odkryl tvář, byla už hladká a vyzáblá. Oči měl jaksi menší a tmavší. Jiskra v nich pohasla.

Neohrabaně vstal z hromady polínek a váhavě ke mně vykročil.

„Hned se vám doznám, pane Archere, jen mě na okamžik pusťte k mým lékům.“

„To ne.“

„Všem nám to ušetří starosti a čas.“

„To je příliš snadné. Já si totiž od tohoto případu slibuju jedno zadostiučinění: Vidět, jak vy jdete do vězení a Alex Norris ven.“

„Jste vy ale kus tvrdého chlapa.“

„Aspoň doufám. Děsí mě jenom baby a zbabělci, kteří se nad sebou můžou ufňukat. Jako vy.“ Už jsem měl dost toho suterénu, plného starého harampádí, mokrého, horkého a odporného zmařenými tužbami. „Pojďme, Benningu!“

Venku zatím zažloutlý měsíc postoupil výš mezi hvězdy. Benning k nim vzhlédl, jako by se z noci byla skutečně stala jeskyně stínů.

„Opravdu pro ni truchlím. Měl jsem ji rád. Všechno na světě bych pro ni udělal.“

Sestupoval po schodech z verandy a jeho krátký černý stín se táhl a vrávoral za ním.

Napětí

svazek 84

Ross Macdonald

MRTVÝ ÚSMĚV

Z anglického originálu The Ivory Grin,

vydaného nakladatelstvím Collins,

Fontana Books, roku 1965,

přeložil Vladimír Vařecha

Obálku a grafickou úpravu navrhl
Leo Novotný

Vydání I., Praha 1970

Vydalo Naše vojsko,

nakladatelství a distribuce

knih, n. p. v Praze,

jako svou 3709. publikaci

stran 200.

Odpovědná redaktorka
Libuše Burianová

Výtvarný redaktor
Jiří Mikula

Technický redaktor
Miloslav Torn

Vytiskla tiskárna

Naše vojsko, n. p. v Praze

AA 11,41. VA 11,93

Náklad 125 000 výtisků

28-055-70

13/34 – brož. 15,50 Kčs – 602/22/852

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai