Muž spod zeme

Ross Macdonald

(1975)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Lewa Archera, hrdinu detektívnych románov Rossa MacDonalda, čitatelia už dobre poznajú z prekladov iných autorových diel. Archer si ich získal svojou zdržanlivou mužnosťou, skeptickým humorom a súcitom k ľudskému utrpeniu.

Jedného rána sa v Los Angeles zoznámi s malým Ronnym a jeho sympatickou mladou matkou. Netuší, že sa tým začína tragický príbeh a že po Ronnym bude musieť pátrať po celom kalifornskom pobreží a objaviť dve vraždy, kým sa mu podarí navrátiť chlapca matke.

A v spleti zložitých osobných vzťahov a zabudnutých vášní odhalí stopy starého zločinu… i to, z čoho pramení zdanlivo nepochopiteľné zúfalstvo mladých ľudí, vyrastajúcich síce uprostred blahobytu, ale pociťujúcich nedostatok rodičovskej lásky. Preto nečudo, že utekajú od bohatstva a dávajú prednosť citu.

Ross Macdonald

Muž spod zeme

Nakladateľstvo Pravda

Preložil Dušan Janák

Translation © Dušan Janák, 1978

Copyright © 1971 by Ross Macdonald

Matthewovi J. Bruccolimu

I

Ešte pred úsvitom ma zobudil šelest lístia. Do spálne sa oknom votrel horúci dych vetra. Vstal som, zavrel oblok, znova si ľahol a počúval, ako duje.

Po chvíli sa utíšil, a tak som opäť vstal a otvoril okno. Chladnejší vzduch privial do bytu sviežu vôňu mora spolu s pachom západného Los Angeles. Ľahol som si späť do postele a spal, kým ma nezobudili sojky, čo hniezdili v kríkoch pri dome.

Zvykol som si na ne. Podchvíľou ich zopár zlietlo na podokenicu a vzápätí ufrnklo do bezpečia na magnóliu v susednom dvore.

Zašiel som do kuchyne, otvoril konzervu arašíd a vyhodil, z nich za hrsť von oknom. Sojky zlietli do dvora. Natiahol som si na seba prvé čo bolo poruke, a s plechovicou zišiel dolu schodmi.

Bolo jasné septembrové ráno. Žltkastý okraj oblohy pripomínal slnkom zožltnutý, lacný papier. Hoci sa vzduch ani nepohol, zreteľne som cítil vôňu rozpálenej púšte.

Znovu som hodil sojkam za hrsť orieškov a pozoroval, ako sa zhrčili v tráve. Dvere bytu na prízemí, v ktorom bývali manželia Wallerovci, otvoril akýsi chlapec v belasých šatách. Vyzeral na päť, či šesť rokov. Mal tmavé, nakrátko ostrihané vlasy a modré oči, plné úzkosti.

„Smiem ísť von?“

„Len poď.“

Dvere nechal dokorán a opatrne ku mne pribehol, aby vtáky nevyplašil. Sojky škriekali, poskakovali a usilovali sa jedna druhú predbehnúť. Chlapca si vôbec nevšímali.

„Čím ich kŕmiš? Búrskymi orieškami?“

„Áno. Chceš aj ty?“

„Nie, ďakujem. Oco ma vezme na návštevu k starej mame. Tá má pre mňa vždy fúru dobrôt. Aj ona kŕmi vtáky.“ Po chvíľke chlapec dodal: „Aj ja by som chcel hodiť sojkam zopár orieškov.“

Podal som mu otvorenú plechovicu. Nabral si plnú hrsť a rozhodil arašidy po tráve. Sojky sa ihneď zhŕkli. Dve z nich sa začali so škrekotom biť.

Chlapec zbledol. „Neublížia si?“ spýtal sa stiesnene.

„Ale kdeže. To sa len klbčia.“

„Zabíjajú sojky iné vtáky?“

„Občas.“ Pokúsil som sa zmeniť tému: „Ako sa voláš?“

„Ronny Broadhurst. A ktoré zabíjajú?“

„Mláďatá iných vtákov.“

Chlapec nadvihol plecia a pritisol si zložené ruky na hruď ako zakrpatené krídla. „Zabíjajú aj deti?“

„Nie. Na to sú prislabé.“

To mu zrejme dodalo odvahy. „Vezmem si oriešok. Môžem?“

„Môžeš.“

Postavil sa predo mňa, zdvihol hlavu a zaškúlil do ranného svetla. „Hoďte mi oriešok a ja ho chytím do úst.“

Hodil som mu oriešok. Chytil ho. Chvíľu som mu ich hádzal. Niektoré chytil, niektoré spadli do trávy. Sojky okolo neho skackali ako úlomky oblohy.

Z ulice vošiel do dvora mladý muž v zelenkastej športovej košeli. Vyzeral celkom ako to chlapča, lenže v staršom vydaní. Pôsobil rovnako nepokojne. Nervózne si poťahoval z tenkej hnedej cigary.

Z otvorených dverí Wallerovie bytu vyšla žena, akoby naňho už čakala. Tmavé vlasy mala zviazané do chvosta. Bola taká pekná, až som si nevdojak uvedomil, že nie som oholený.

Muž sa tváril, že ju nevidí. Obradne pozdravil chlapca: „Dobré ráno, Ronald.“

Chlapec naňho letmo pozrel, ale neobrátil sa k nemu. Ako sa muž so ženou blížili k dieťaťu, mizol mu z tváre bezstarostný, radostný výraz. Jeho drobná postavička akoby sa ešte zmenšila pod tiesnivým dojmom z tohto stretnutia. Slabým hláskom odvetil:

„Dobré ráno.“

Chlap sa osopil na ženu: „Bojí sa ma. Dočerta, čo si mu o mne natárala?“

„Vôbec sme sa o tebe nerozprávali, Stan. Je to tak lepšie.“

Muž pohodil hlavou. Hoci sa nepohol z miesta, vyzeral, akoby chcel na ženu zaútočiť. „Čo má znamenať »je to tak lepšie«? Azda mi chceš dačo vyčítať?“

„Nie, ale mohla by som.“

„To by som mohol aj ja.“ Pozrel na mňa. „Čo to má Ronny za kamaráta? Alebo je to tvoj kamarát?“ Zašermoval horiacou cigarou v ruke.

„Veď ani neviem, ako sa ten pán volá.“

„A záleží na tom?“ Teraz už na mňa nepozeral.

Žena zbledla, akoby jej odrazu prišlo zle. „To je priveľa, Stan. Ale nechcem sa s tebou škriepiť.“

„Keď sa nechceš škriepiť, tak prečo si odo mňa odišla?“

„Vieš dobre prečo.“ Pridusene sa spýtala: „To dievča je ešte vždy u nás?“

„Nemám v úmysle o nej hovoriť.“ Zvrtol sa k chlapcovi. „Poponáhľaj sa, Ron. Stará mama Nell v Santa Terese nás čaká.“

Chlapec stál medzi nimi, zatínal pastičky a hľadel do zeme. „Nechcem ísť do Santa Teresy. Musím?“

„Musíš,“ povedala žena.

Chlapec podišiel ku mne. „Ale ja chcem zostať tu. Chcem zostať s týmto ujom.“ Chytil sa ma za opasok a zostal stáť so sklonenou hlavou, ukrývajúc tvár pred dospelými.

Otec vykročil k chlapcovi. „Nechaj toho pána.“

„Nenechám.“

„To je priateľ tvojej matky? Matka sa s ním kamaráti?“

„Nie.“

„Klameš.“

Muž odhodil cigaru a zahnal sa po chlapcovi. Schytil som dieťa popod pazuchy a odtiahol, aby ho otec nedočiahol.

Žena sa ozvala: „Prečo ho nenecháš na pokoji, Stan? Čo to s ním robíš?“

„A ty s ním čo robíš? Prídem sem, aby som ho vzal na pekný výlet, matka sa už naňho teší, a čo ma tu čaká?“ vychrlil vyčítavo. „Len čo sa ukážem, už som svedkom nechutného rodinného výjavu a Ron je celý pobláznený do nového otecka.“

„Tárate nezmysly,“ povedal som. „Sme susedia – celkom noví susedia. Zoznámil som sa s ním len v tejto chvíli.“

„Tak ho pustite. Je to môj syn.“

Postavil som chlapca na zem.

„A už naňho nesiahajte tými špinavými paprčami!“

Mal som chuť jednu mu vraziť. Lenže chlapcovi, ani žene by som tým nijako neprospel. Čo možno najpokojnejšie som mu povedal:

„A teraz už choďte, pane.“

„Mám právo odviezť si syna.“

Chlapec sa ma spýtal: „Musím s ním ísť?“

„Je to predsa tvoj otec, či nie? Máš šťastie, že máš otca, ktorý ťa chce voziť na výlety.“

„Správne,“ pridala sa matka. „A teraz pekne choď, Ronny. Vždy si s otcom rozumiete lepšie bezo mňa. A starej mame by bolo ľúto, keby si ju neprišiel navštíviť.“

Chlapec podišiel so sklonenou hlavou k otcovi a chytil ho za ruku. Pobrali sa preč.

„Ospravedlňujem sa za svojho manžela,“ ozvala sa žena.

„Netreba. Mne na ňom nezáleží.“

„Ale mne áno, to je to. Je strašne škriepny. A nebýval taký.“

„Ani nemohol. Už by dávno nebol nažive.“

Myslel som to ako žart, ale zapôsobilo to stiesňujúco. Rozhovor uviazol. Chcel som ho oživiť.

„Wallerovci sú vaši priatelia, pani Broadhurstová?“

„Áno. Na profesora Wallera som sa obracala o radu už za študentských čias.“ V hlase jej zaznela nostalgia. „Vlastne sa s ním ešte stále radím. S ním i s Laurou. Zavolala som im na Tahoeské jazero, keď som včera večer…“ Nedopovedala. „Ste priatelia?“

„Dobrí susedia. Mimochodom, volám sa Archer. Bývam na poschodí.“

Prikývla. „Keď mi Laura Wallerová včera večer ponúkla ich byt, spomenula aj vás. Ak by som vraj potrebovala dajakú pomoc, mám sa obrátiť na vás.“ Pokojne sa usmiala. „Vlastne som to už urobila, však? Ďakujem vám, že ste boli k synovi taký milý.“

„Bolo nám spolu fajn.“

Obaja sme boli akísi nesvoji. Ako to už zlostní ľudia dokážu, aj jej manžel všetko pokazil hned zrána. Scéna, ktorú vyvolal, ešte vždy visela vo vzduchu. Žena sa pokúsila uvoľniť napäté ovzdušie.

„Práve som uvarila kávu. Je to špeciálna zmes Laury Wallerovej, ale teraz ju nemá kto vypiť. Nemáte chuť na šálku?“

„Ďakujem, nie. Nebolo by to najmúdrejšie. Váš manžel sa môže vrátiť.“ Počul som, ako sa na ulici otvorili a opäť zabuchli dvere auta, ale motor nenaštartoval. „Zdá sa, že by bol schopný vyvolať bitku, pani Broadhurstová.“

„Neverím.“ Ale v hlase bolo cítiť neistotu.

„Ja hej, Mal som možnosť poznať veľa podobných ľudí a naučil som sa neprovokovať ich, pokiaľ sa tomu dá vyhnúť.“

„Laura mi vravela, že ste detektív. Je to pravda?“ V tvári sa jej zjavila akási neurčitá výzva.

„Áno, ale dnes mám voľno. Aspoň dúfam.“

Usmial som sa. Zrejme sa jej to dotklo, oči jej potemneli. Zovrela pery. Vyhŕkol som:

„Ale môžem vás vziať do poradovníka, pani Broadhurstová.“

Pokrútila hlavou a skôr len tak pre seba povedala: „Neviem… či tu zostanem.“

Na ulici sa otvorili dvere auta. Stanley Broadhurst sa vrátil do dvora.

„Nedajte sa vyrušovať.“

„Veď nás nevyrušuješ,“ povedala pokojne žena. „Kde je Ronny?“

„V aute. Veď sa on uspokojí, keď chvíľu pobudne s vlastným otcom.“ Povedal to tak, akoby chlapcovým otcom bol ktosi iný. „Zabudla si mi dať jeho veci, hračky a zvieratká. Vraj si mu ich zabalila.“

„Ach áno, pravdaže.“ S previnilým výrazom náhlivo vošla do bytu a vrátila sa s modrou leteckou taškou. „Pozdravuj matku.“

V jej hlase nebola štipka srdečnosti a takisto ani v jeho odpovedi: „Prirodzene, pozdravím.“

Pôsobili ako dvojica, ktorá nepredpokladá, že sa ešte niekedy stretne. Pocítil som záchvev úzkosti – len celkom slabý – zo zvyku potláčam úzkosť. Myslím, že to boli najmä obavy o dieťa. Najradšej by som bol Broadhursta zadržal a priviedol chlapca späť. Neurobil som to.

Broadhurst vyšiel na ulicu. Vybehol som po schodoch a prebehol na balkón na priečelí. Pri chodníku stál zánovný čierny ford, kabriolet. Na prednom sedadle sedelo mladé dievča či žena v žltých šatách bez rukávov. Ľavou rukou objímala Ronnyho. Chlapec sedel ako na ihlách.

Stanley Broadhurst si sadol za volant. Naštartoval a auto vyrazilo. Nevidel som dievčaťu do tváre. Pri pohľade zhora vynikali iba holé plecia, bujné poprsie a poletujúce plavé vlasy.

Záchvev úzkosti o chlapca, ktorý som pocítil predtým, vystriedala hlodavá bolesť. Vošiel som do kúpeľne a zadíval som sa do zrkadla na svoju tvár, akoby sa z nej dala vyčítať budúcnosť. Dala sa z nej však vyčítať iba moja minulosť, čo ju poznačila vráskami pod očami a striebristými zábleskmi v neoholenej brade.

Oholil som sa, vzal si čistú košeľu a opäť zišiel dolu schodmi. Na polceste som zastal, oprel sa o zábradlie a povedal si, že sa zrejme nevyhnem nepríjemnostiam: pekná mladá žena, milý chlapec a zatúlaný manžel. Do tváre mi zadul horúci vietor.

II

Prešiel som popri zatvorených dverách Wallerovie bytu a pobral sa dolu ulicou k najbližšiemu novinovému stánku, kde som si kúpil nedeľné vydanie losangeleských Times. Skoro celé dopoludnie som čítal. Prečítal som celé noviny, aj inzeráty, ktoré človeku občas povedia o Los Angeles viac ako ostatné správy.

Potom som si dal studenú sprchu, sadol si v obývačke k stolu, zistil stav svojho bežného účtu a vypísal šeky za telefón a svetlo. Všetky sumy boli primerané, a to ma uspokojilo a potešilo.

Keď som vkladal šeky do obálok, začul som, ako sa k dverám blížia ženské kroky.

„Pán Archer?“

Otvoril som. Vlasy mala vyčesané na temeno, oblečené mala módne krátke pestrofarebné šaty a biele vzorkované pančuchy. Na viečkach belasý tieň a na perách karmínový rúž. Napriek tomu pôsobila napäto a zraniteľne.

„Nerada by som vás vyrušovala, ak ste zaneprázdnený.“

„Nie som. Poďte ďalej.“

Vošla do izby a jas, ktorý z nej vychádzal, ožiaril všetky predmety, jeden po druhom, ako radarové lúče a ja som si uvedomil, aké sú ošarpané. Zatvoril som za ňou dvere a pritiahol som jej stoličku od písacieho stola.

„Nesadnete si?“

„Ďakujem.“ Zostala stáť. „V Santa Terese horí. Vypukol tam lesný požiar. Viete o tom?“

„Nie, ale teraz je počasie na požiare ako stvorené.“

„Podľa rozhlasových správ oheň vypukol neďaleko usadlosti starej mamy Nell – mojej svokry. Chcela som ta zatelefonovať. Ale nik to nedvíha. Ronny by tam už mal byť, a to ma strašne znepokojuje.“

„Prečo?“

Zahryzla si do dolnej pery a na zuboch jej zostali stopy rúžu. „Neverím, že Stanley sa oňho postará, ako sa patrí. Nemala som Ronnyho s ním pustiť.“

„Tak prečo ste ho pustili?“

„Nemám právo odmietať to Stanleymu. A chlapec potrebuje aj otcovu spoločnosť.“

„Ale nie za terajších okolností.“

Vážne sa na mňa pozrela, naklonila sa a prosebne vystrela ruku. „Pomôžte mi ho dostať späť, pán Archer.“

„Ronnyho,“ spýtal som sa, „či Stanleyho?“

„Oboch. Ale väčšiu starosť mám o Ronnyho. V rozhlase hlásili, že možno bude treba niektoré domy evakuovať. Neviem, čo sa v Santa Terese deje.“

Prešla si rukou po čele a zakryla si oči. Doviedol som ju k pohovke a prinútil, aby sa posadila. Potom som zašiel do kuchyne, opláchol pohár a naplnil ho vodou. Keď pila, hrdlo sa jej chvelo. Jej dlhé nohy v bielych pančuchách, nohy tanečnice, pôsobili v tejto ošúchanej izbe akosi divadelne.

Sadol som si k písaciemu stolu, bokom k nej. „Aké číslo telefónu má vaša svokra?“

Povedala mi číslo aj s volacím znakom a ja som ho vykrútil. Telefón na druhom konci linky zo desať ráz naliehavo zazvonil.

Prekvapilo ma, keď som začul slabé šťuknutie zodvihnutého slúchadla. Ženský hlas sa ozval: „Haló?“

„Je tam pani Broadhurstová?“

„Áno.“ Hlas znel pevne, ale zdvorilo.

„Chce s vami hovoriť Stanleyho manželka. Okamih.“

Podal som slúchadlo mladej žene, ktorá zaujala moje miesto pri stole. Vošiel som do spálne, zatvoril za sebou dvere a zdvihol paralelné slúchadlo pri posteli.

Staršia žena práve hovorila: „Nie, Stanleyho som nevidela. V sobotu predsa pomáham v nemocnici, a on to dobre vie. Práve som sa vrátila.“

„Ani ho nečakáte?“

„Azda príde neskôr, Jean.“

„Ale veď povedal, že sa má s vami dnes predpoludním stretnúť a že vám sľúbil doviezť Ronnyho.“

„Tak potom asi príde.“ V hlase staršej ženy zaznel opatrnejší a zdržanlivejší tón. „Nechápem, prečo je to také dôležité…“

„Odišli už pred niekoľkými hodinami,“ povedala Jean. „A ako som počula, ten požiar vypukol neďaleko vás.“

„Áno. Preto som sa ponáhľala z nemocnice domov. Prepáč, ale teraz už musím končiť. Do videnia, Jean.“

Položila slúchadlo a ja tiež. Keď som sa vrátil do obývačky, Jean sa smutne dívala na slúchadlo vo svojej ruke, akoby to bolo čosi živé, čo kvôli nej práve zomrelo.

„Stan ma oklamal,“ povedala. „Jeho matka bola celé dopoludnie v nemocnici. Vedel, že doma nikto nebude, a preto ta s tým dievčaťom šiel.“

„Rozvediete sa s ním?“

„Pravdepodobne áno. Ale nechcem sa rozvádzať.“

„Kto je tá blondínka?“

Zdvihla slúchadlo a prudko ho položila späť. Pripadalo mi to, že dohovorila aj so mnou.

„Nebudeme o tom hovoriť,“ povedala.

Trocha som zmenil tému: „Kedy ste sa rozišli so Stan-leym?“

„Iba včera. Vlastne sme sa ani nerozišli. Myslela som si, že keď sa Stanley porozpráva s matkou…“ Odmlčala sa.

„Že matka bude na vašej strane? S tým by som nerátal.“

Prekvapene na mňa pozrela. „Poznáte pani Broadhur-stovú?“

„Nie. Ale aj tak by som s tým nerátal. Je pani Broadhursto-vá bohatá?“

„Ale ja… ako ste na to prišli?“

„Všetko má svoju príčinu. Váš manžel sa vyhovoril na matku, aby mohol zobrať so sebou Ronnyho.“

Zaznelo to ako obvinenie. Sklonila hlavu. „Niekto vám o nás iste rozprával.“

„Vy sama.“

„Ale ja som nehovorila nič o pani Broadhurstovej, ani o tej blondínke.“

„Zdá sa mi, že hej.“

Zamyslela sa. Vyzerala ešte pôvabnejšie, jej úzkostlivá zdržanlivosť zmizla. „Už viem. Po tom, ako som včera večer volala Wallerovcov na Tahoe, zatelefonovali vám a všetko vám o nás porozprávali. Čo vám Laura narozprávala? Alebo to bol Bob?“

„Nevolali mi.“

„Tak ako viete o tej blondínke?“

„Vari v tom nie je vždy nejaká blondínka?“

„Vykrúcate sa,“ povedala s mladistvou zápalistosťou. „A za týchto okolností to od vás nie je pekné.“

„Tak dobre. Videl som ju.“ Len čo som to vyslovil, uvedomil som si, že som sa vlastne dobrovoľne stal svedkom – jej svedkom – a že sa tak rozplynula moja posledná nádej, či sebaklam, že nezasiahnem do jej života. „Bola s ním v aute, keď odchádzali.“

„Prečo ste mi to nepovedali? Bola by som im to prekazila.“

„Ako?“

„Neviem.“ Pozrela sa na svoje ruky. Tvárou jej preletel smutný ironický záblesk. „Mohla som vybehnúť a oháňať sa sobášnym listom, alebo si ľahnúť pred auto. Alebo sa aspoň vykričať.“

Prerušil som ju prv, než sa jej zmocnila hystéria. „Aspoň že sa s tým netají. A keď vzali so sebou aj chlapca, asi sa nechystajú…“ Nedopovedal som.

Potriasla peknou hlavou. „Neviem, čo sa chystajú robiť. A práve to, že sa s tým vôbec netaja, ako ste povedali, ma znepokojuje. Myslím, že obaja celkom stratili rozum. Naozaj. Včera večer ju rovno z kancelárie priviedol k nám, ani sa ma nespýtal a pozval ju na večeru. Keď prišli, bola celá rozrušená a odpovedala mi ako duchom neprítomná.“

„Kde je Stanley zamestnaný?“

„V jednej poisťovni v Northridge – bývame tam. Nemyslím však, že tam pracuje aj ona. Neudržala by sa tam ani deň. Možno je to dajaká vysokoškoláčka, alebo iba gymnazistka. Je dosť mladá.“

„Koľko má rokov?“

„Najviac devätnásť. A práve to sa mi hneď od začiatku zdalo podozrivé. Stanley totiž hovoril, že je to jeho bývalá spolužiačka, ktorá ho vyhľadala v kancelárii. Je však od neho aspoň o sedem-osem rokov mladšia.“

„Prečo bola taká rozrušená?“

„Nemám potuchy. Ale nepáčilo sa mi, ako sa rozprávala s Ronnym. Vôbec sa mi to nepáčilo. Požiadala som Stanleyho, aby ju poslal preč. Odmietol. Tak som teda zavolala Laure Wallerovej a prišla som sem.“

„Možno ste to nemali robiť.“

„Teraz si to myslím aj ja. Mala som zostať doma a hneď si to s nimi vybaviť. Chyba je však v tom, že sme sa so Stanleym už dávnejšie odcudzili. Stará sa už len o svoje veci a ja ho už vôbec nezaujímam. A také niečo dokáže ženu zbaviť poslednej štipky sebaistoty.“

„Uvažovali ste predtým o rozvode?“

Zamyslela sa. „Nikdy mi to nezišlo na um. Ale možno to urobím. Musím si to premyslieť.“ Vstala a oprela sa o môj stôl ako fotomodelka, ktorá vystavuje na obdiv svoje boky. „Ale nie teraz, pán Archer. V prvom rade sa musím dostať do Santa Teresy. Mohli by ste ma ta odviezť a pomôcť mi dostať Ronnyho späť?“

„Som súkromný detektív. Je to predsa môj chlebíček,“

„Viem to od Laury Wallerovej. Preto som sa na vás obrátila. Samozrejme, zaplatím vám.“

Otvoril som dvere a nastavil západku zámky. „A čo vám ešte o mne povedala pani Wallerová?“

Usmiala sa svojím jasným, plachým úsmevom: „Že ste osamelý muž.“

III

Čakal som na ňu v obývačke u Wallerovcov. Na stenách boli police plné kníh, väčšinou cudzojazyčných. Pôsobili ako ochranný val pred bezprostrednou prítomnosťou.

Konečne prišla. Niesla veľkú tašku a synov a svoj kabát.

Vytiahol som auto z garáže za domom a vydali sme sa do vnútrozemia smerom na venturskú autostrádu. Odpoludňajšie slnko pálilo a jeho lúče sa oslepivo odrážali v predných sklách a pochrómovaných nárazníkoch áut. Zapol som klimatizáciu.

„To je fajn,“ povedala. Mal som pocit, že v jej prítomnosti sa mi otvára iný svet, svet odlišného času a dimenzií. Črtala sa v ňom sľubnejšia budúcnosť ako vo svete, v ktorom som žil doteraz, a nehemžilo sa v ňom toľko áut.

Zabočil som do Sepulvedy. Na chvíľu som sa zamyslel a poznamenal:

„Zdá sa, že už prestávam byť taký osamelý, pani Broadhurstová.“

„Volajte ma Jean. Pani Broadhurstová mi pripomína svokru.“

„Nemáte ju rada?“

„Je to celkom milá žena – ozajstná dáma, ktorá vždy vie, čo sa patrí. Ale v hĺbke duše sa trápi. Myslím, že dobrými spôsobmi sa najlepšie zakrývajú pravé pocity.“

„A čo ju trápi?“

„Všeličo.“ Pozrela na mňa. „Nezdá sa vám, že ste priveľmi zvedavý, pán Archer?“

„Je to moje povolanie.“

„A vy teraz pracujete?“

„Veď ste ma o to požiadali. Povedzte, nenasťahovali ste sa ta len preto, že tam bývam?“

„Preto, že ste detektív?“

„Tak dajako.“

„Možno. Možno som vás chcela do celej veci zasvätiť. Záleží na tom?“

„Mne áno. Neverím totiž na náhody. A rád viem, na čom som.“

„Ste šťastný človek, ak sa vám to darí.“

„To má byť irónia?“ spýtal som sa.

„Skôr priznanie. Rozmýšľala som o tom, ako je to vlastne so mnou.“

„A keď už ste pri tom priznávaní – to vy ste ráno poslali Ronnyho, aby mi pomáhal kŕmiť sojky?“

„Nie,“ povedala rozhodne. „To bol jeho nápad.“ A dodala: „Ak neveríte na náhody, potom v tom vašom svete nezostáva veľa miesta pre spontánnosť.“

„To nie je môj svet. Rád by som sa bližšie oboznámil s celou záležitosťou. Porozprávajte mi o tom.“

Váhavo namietla: „Neviem, čo by ste chceli počuť.“

„Všetko, čo viedlo k terajšej situácii.“

„Beriete to vážne, však?“ V jej hlase som postrehol slabý nádych prekvapenia.

„Áno.“

„Aj ja. Napokon, je to môj život a začína sa mi celkom rúcať. Ale keby som vám mala všetko vysvetliť, nevedela by som, odkiaľ začať.“

„Uspokojím sa aj s nesúvislým rozprávaním. Už ste predsa spomenuli pani Broadhurstovú. Prečo sa trápi?“

„Starne.“

„Aj ja, a netrápim sa pre to.“

„Ozaj nie? Ale u ženy je to čosi iné.“

„A pán Broadhurst nestarne?“

„Nijakého pána Broadhursta nemá. Pred rokmi jej ušiel s akousi ženou. Zdá sa, že Stanley kráča v jeho stopách.“

„Koľko rokov mal Stanley, keď od nich odišiel otec?“

„Jedenásť, či dvanásť. Stanley o tom nikdy nerozprával, ale táto udalosť najviac ovplyvnila jeho detstvo. Nesmiem na to zabúdať… Myslím, že otcov odchod znášal ťažšie ako jeho matka.“

„Ako to viete, keď o tom nikdy nehovoril?“

„To je pádna otázka,“ povedala.

„Dajte mi na ňu aj pádnu odpoveď, Jean.“

Na chvíľu sa zamyslela. Nepozrel som jej do tváre, ale kútikom oka som videl, ako pri mne sedí s rukami zloženými v lone. Hlavu mala sklonenú nad prázdne dlane, akoby chcela rozviazať dajaký uzol alebo rozmotať klbko.

„Môj manžel už dlhší čas pátra po svojom otcovi,“ začala, „čoraz viac ho to ubíja. Alebo sa mi to možno len zdá. Pátra po ňom v nádeji, že ho to postaví na nohy.“

„Prekonal nejaký nervový otras?“

„Tak sa to nedá nazvať. Ale zažil už veľa porážok. Pôsobí dojmom až priveľmi sebavedomého človeka, ale v skutočnosti si vôbec neverí. A preto sa často správa ako hlupák. Ledva sa mu podarilo skončiť vysokú školu. Tam sme sa vlastne poznali. Chodili sme spolu na francúzštinu a on ma požiadal, aby som ho doučovala.“ Ironicky doložila: „A tento tútorský vzťah sa preniesol aj do nášho manželstva.“

„Pre chlapa musí byť veľmi nepríjemné, keď sa ožení so schopnejšou ženou, ako je sám.“

„To môže byť nepríjemné aj pre ženu. Ale ja som predsa nepovedala, že som schopnejšia ako Stanley. On jednoducho nenašiel sám seba.“

„A záleží mu vôbec na tom?“

„Už dlho sa o to všemožne usiluje.“

„Tým, že hľadá svojho otca?“

„To je podľa neho jediná cesta. Zrejme má pocit, že po otcovom odchode stratil jeho život zmysel. Znie to prehnane, ale v skutočnosti to také prehnané nie je. Zlostí sa na otca, že ho opustil, ale zároveň mu otec chýba a má ho rád. Takéto protichodné city môžu človeka zlomiť.“

V jej hlase zaznel hlboký cit, ktorý ma prekvapil. Záležalo jej na manželovi oveľa viac, ako si priznávala.

Prešli sme nízkym sedlom a začali schádzať do údolia. Nad údolím sa prevaľovali mračná hnedastého dymu a zacláňali výhľad na vzdialené vrchy. Ako v starom filme vzlietol z vannuyského letiska nemotorný bombardér z druhej svetovej vojny a zamieril na sever. Pravdepodobne smeroval k požiaru v Santa Terese.

Jean som to nespomenul. V hlave mi začala vŕtať ďalšia pochybnosť. Ak Stanley kráča v otcových stopách a ušiel s tým dievčaťom, sotva by sa vybral do mesta, kde býva jeho matka. Skôr by sa vydal do Las Vegas alebo Mexika.

Prešli sme okolo tabule s nápisom Northridge. Pozrel som na Jean. Sedela so sklonenou hlavou a rozmotávala svoje neviditeľné klbko myšlienok.

„Ako ďaleko je váš dom od autostrády?“

„Asi päť minút. Prečo?“

„Mali by sme ta zaskočiť. Nevieme, či Stanley viezol chlapca do Santa Teresy.“

„Myslíte, že by mohli byť doma?“

„To sotva, ale možné to je. Tak či onak, poďme sa ta pozrieť.“

Na ulici College Circle stál rad nových domov s impozantnými portikami na mohutných drevených stĺpoch. Budovy sa od seba líšili iba farbou. Broadhurstovci bývali v tmavomodrom dome so svetlomodrými stĺpmi.

Jean vošla dnu predným vchodom. Keď som po cestičke obišiel dom, zistil som, že impozantné priečelie skrýva dlhú nízku stavbu, akoby architekt chcel skombinovať sídlo južanského plantážnika s príbytkom jeho otrokov. Dvor od susedov oddeľoval vínovočervený drevený plot.

Dvere garáže boli zamknuté. Podišiel som k bočnému okienku. Zelený mercedes, ktorý stál v garáži pre dve autá, vyzeral celkom inak ako čierny kabriolet, ktorým ráno odišiel Stanley.

Jean znútra otvorila zadný vchod do domu. Vystrašene sa na mňa pozrela a rozbehla sa po trávniku k oknu garáže.

„Dúfam, že nie sú tu?“

„Nie.“

„Chvalabohu. Zišlo mi na um, že by mohli spáchať aj samovraždu, alebo vyviesť dajakú hlúposť.“ Postavila sa vedľa mňa k oknu. „To nie je naše auto.“

„A koho?“

„Najskôr jej. Už si spomínam – včera večer prišli každý svojím autom. Tá si ale trúfa – nechať si auto v mojej garáži!“ Jean sa obrátila ku mne a črty jej stvrdli. „Mimochodom, spala v Ronnyho posteli. To sa mi vôbec nepáči.“

„Zaveďte ma ta.“

Vošiel som za ňou zadným vchodom. Dom už začínal pôsobiť opustene. Kuchyňa bola plná špinavého riadu. Na sporáku zostala panvica so sadnutou masťou a rajnica s čímsi, čo zapáchalo ako hrachová polievka, ale vyzeralo ako zaschnuté a rozpukané zelené blato. Všade bolo plno múch.

Chlapcova izba na prvom poschodí bola celá vytapetovaná obrázkami zvieratiek. Posteľná bielizeň bola zhúžvaná a dokrkvaná, akoby na nej návštevníčka strávila nepokojnú noc. Pod vankúšom s červenými stopami po jej rúži ležala knižka Zelené zámky, viazaná vo vyblednutom zelenom plátne.

Pozrel som si prvú stránku knihy. Bolo na nej exlibris s anjelom či múzou, ktorá čosi píše pávím perom na zvitok pergamenu. Na exlibrise bolo meno Ellen Stromeová. Pod ním bolo ceruzkou pripísané ďalšie meno: Jerry Kilpatrick.

Zavrel som knihu a vopchal si ju do vrecka.

IV

Jean Broadhurstová vošla za mnou do izby. „Aspoň že s ňou nespal.“

„A kde nocoval váš manžel?“

„V pracovni.“

Zaviedla ma do malej izbičky na prízemí. Bolo tu niekoľko políc s knihami, zatvorený písací stôl so sťahovacou roletou a rozostlaný gauč. Sivá kovová registračka stála pri čele gauča ako náhrobok. Obrátil som sa k žene:

„Stanley spával tu?“

„Zavše máte naozaj nevhodné otázky.“

„Na to si zvyknete. Zrejme teda zvyčajne spával tu.“

Začervenala sa. „Zväčša trávil večery nad svojimi papiermi. Nechcel ma vyrušovať.“

Skúšal som vytiahnuť vrchnú zásuvku. Bola zamknutá.

„Aké doklady tu opatruje?“

„Fascikel o svojom otcovi,“ odvetila.

„O svojom otcovi?“

„Stanley si o ňom založil fascikel – je tam všetko, čo sa mu podarilo zistiť, hoci toho nie je veľa. Aj všetky tie falošné stopy – výpovede desiatok ľudí, s ktorými sa rozprával, alebo si s nimi písal, keď pátral po otcovi. Posledné dva roky sa venoval najmä tomuto.“ S úškrnom doložila: „Aspoň som vedela, ako trávi noci.“

„Aký človek bol jeho otec?“

„Vlastne ani neviem. Je to čudné, ale pri množstve všetkých tých informácií,“ poklopala dlaňou po kovovej registračke, „Stanley o ňom takmer vôbec nehovorí. Zriedkavo nadhodí túto tému. A pre jeho matku je to skoro tabu. Viem iba toľko, že bol kapitánom pechoty v Pacifiku. Stanley má jeho fotografiu v uniforme. Bol to pekný muž s príjemným úsmevom.“

Poobzeral som sa po stenách, obložených preglejkou. Boli celkom prázdne, visel tu iba reklamný kalendár, podľa ktorého bol ešte vždy jún.

„Kde má otcovu fotografiu?“

„Nosí ju so sebou v celuloidovom puzdre, aby sa mu neošúchala.“

„Prečo by sa mu mala ošúchať?“

„Ustavične ju niekomu ukazuje. Má aj iné otcove fotografie – ako hrá tenis, na poníku, ako hrá pólo, za kormidlom jachty.“

„Jeho otec bol teda bohatý?“

„Dosť. Pani Broadhurstová rozhodne bohatá je.“

„A on opustil rodinu a všetko tohto kvôli nejakej žene?“

„Tak som to počula.“

„Kto bola tá žena?“

„Nemám potuchy. Stanley a jeho matka o tom nerozprávajú. Viem iba toľko, že pán Broadhurst ušiel s tou ženou do San Francisca. V júni sme tam so Stanleym strávili dva týždne. Stanley sa potĺkal po meste s tými fotografiami. Prešiel celú dolnú časť mesta. Čo ma to stálo, kým som ho presvedčila, aby sa vrátil s nami. Chcel vystúpiť zo zamestnania a prehľadať celú oblasť zálivu.“

„A čo urobí, ak otca nájde?“

„Neviem. Myslím, že to nevie ani Stanley.“

„Povedali ste, že Stanley mal jedenásť či dvanásť rokov, keď ich otec opustil. Kedy sa to stalo?“

„Stanley má teraz dvadsaťsedem rokov. Pred pätnástimi rokmi.“

„Môže si dovoliť vystúpiť zo zamestnania?“

„Nemôže. Dlhujeme kopu peňazí matke, aj iným. Je taký nezodpovedný, že mojou jedinou starosťou je presviedčať ho, aby nedal výpoveď.“ Na chvíľku sa odmlčala a zahľadela sa na holé steny miestnosti a na kalendár, ktorého sa už zopár mesiacov nikto nedotkol.

Spýtal som sa: „Máte kľúč od tej registračky?“

„Nemám. Existuje iba jeden, a ten má Stanley. Zamkýna si aj písací stôl. Nechce, aby som sa dostala k jeho korešpondencii.“

„Nazdávate sa, že si píše s tým dievčaťom?“

„Nemám tušenie. Dostáva listy z najrozličnejších miest. Neotváram ich.“

„Neviete, ako sa volá to dievča?“

„Ronnymu povedala, že sa volá Sue.“

„Rád by som sa pozrel na tú mercedesku, či v nej nie sú dajaké papiere. Ako je to s kľúčom od garáže?“

„Ten mám. Je v kuchyni.“

Šiel som za ňou do kuchyne, kde otvorila príborník a zvesila kľúč z háčika. Otvoril som garáž. Kľúče od mercedesa boli v zapaľovaní. Papiere od auta tam neboli, ale v priečinku pod prístrojovou doskou som našiel skrkvaný ústrižok za havarijné poistenie na meno akéhosi pána Rogera Armisteada, Crescent Drive 10, Santa Teresa. Opísal som si meno a adresu do čierneho zápisníka a vystúpil z auta.

„Čo ste objavili?“ spýtala sa Jean.

Ukázal som jej otvorený zápisník. „Poznáte nejakého Rogera Armisteada?“

„Žiaľ, nie. Ale Crescent Drive je štvrť boháčov.“

„Tento mercedes tiež stojí pekné peniaze. Zdá sa, že Stanleyho bývalá spolužiačka má peňazí ako pliev. Alebo ho ukradla.“

Jean varovne zdvihla ruku. „Prosím vás, nie tak hlasno.“ V hlase jej znela obava, že nás spoza plota začujú susedia. „Tá jeho historka je smiešna. Nemohla byť predsa jeho spolužiačkou, veď je aspoň o šesť či o sedem rokov mladšia, ako som už spomínala. Okrem toho chodil do súkromnej chlapčenskej školy v Santa Terese.“

Znova som otvoril zápisník. „Opíšte mi to dievča.“

„Je to pekná blondínka, vysoká asi ako ja, stošesťdesiatpäť centimetrov. Má dobrú postavu. Vážiť môže takých päťdesiatdva kilo. Jej oči majú akúsi zvláštnu modrú farbu. Tie sú na nej najkrajšie – a sú naozaj neobyčajne zvláštne.“

„V akom zmysle?“

„Nevedela som z nich nič vyčítať,“ vysvetľovala. „Nedokážem posúdiť, či je v nich absolútna nevinnosť alebo absolútna vypočítavosť a skazenost‘. Mimochodom, na to som neprišla teraz. Bol to môj prvý dojem, keď vošla so Stanleym do dverí.“

„Vysvetlil vám, prečo ju priviedol domov?“

„Povedal, že sa potrebuje najesť a oddýchnuť si a aby som jej pripravila večeru. To som urobila. Ale jedla veľmi málo – iba trocha hrachovej polievky.“

„Rozprávala niečo?“

„Mne nie. Bavila sa len s Ronnym.“

„O čom?“

„Boli to úplné nezmysly. Rozprávala mu akúsi bláznivú historku o dievčatku, ktoré nechali celú noc samotné v akomsi dome v horách. Rodičov jej zabili akési obludy a dievčatko odniesol obrovský vták, podobný kondorovi. Povedala, že sa to stalo jej, keď bola taká malá ako on. Spýtala sa Ronnyho, či by aj on chcel zažiť niečo podobné. Prirodzene, boli to iba výmysly, ale bolo v nich aj čosi desivé, akoby chcela preniesť svoju podráždenosť na Ronnyho.“

„Ako na to reagoval? Bol vyľakaný?“

„To by som nepovedala. Zdalo sa, že ho svojím spôsobom fascinovala. Mňa nie. Prerušila som ich zábavu a poslala ho spať.“

„Povedala, že ho chcú odviezť?“

„Priamo nie. Ale naznačila to tým príbehom. Celkom ma to vyviedlo z miery. Mala som hneď vtedy zasiahnuť a vyhodiť ju.“

„Čo vás vyviedlo z miery?“

Pozrela sa na oblohu. Nad nami sa preháňali mračná zvíreného prachu. „Myslím, že sa čohosi bála a že ten strach sa preniesol aj na mňa. Prirodzene, znepokojovala som sa hneď od začiatku. To, že si ju Stanley priviedol domov, bolo veľmi nezvyčajné – akoby si doviedol nevestu. Uvedomila som si, že môj život sa začína meniť a že tomu nemôžem nijako zabrániť.“

„Menil sa predsa už nejaký čas, či nie? Už od júna.“

V očiach sa jej blysol tieň, ako keď sa zastrie obloha. „V júni sme boli v San Franciscu. Prečo spomínate práve jún?“

„Vtedy váš manžel naposledy odtrhol list z kalendára vo svojej pracovni.“

Pred domom hlučne zastalo auto a na rohu sa zjavil akýsi chlap. Zdalo sa, že sa vo svojom dokrčenom tmavom obleku necíti dobre. Mal podlhovastú bledú tvár a ochabnuté, zvraštené viečka.

Vykročil po cestičke smerom k nám. „Je tu Stanley Broadhurst?“

„Žiaľ, nie,“ odvetila Jean stiesnene.

„Nie ste náhodou pani Broadhurstová?“ Chlap sa usiloval hovoriť zdvorilo, ale z jeho hlasu zaznieval výhražný tón.

„Áno, som Broadhurstová.“

„Kedy príde váš manžel?“

„To veru neviem.“

„Musíte to predsa vedieť aspoň približne.“

„Ľutujem, ale naozaj to neviem.“

„A kto to má teda vedieť?“

Vyzeral ako človek, s ktorým si neradno začínať. Zastal som si medzi neho a Jean.

„Broadhurst odišiel na víkend preč z mesta. Kto ste a čo si želáte?“

Chlap neodpovedal hneď. V návale potláčanej zlosti zdvihol ruku a udrel sa po tvári. Na líci mu zostali červené stopy po štyroch prstoch.

„To vás nemusí zaujímať,“ odvetil. „Chcem svoje peniaze. Bude lepšie, keď sa s ním spojíte a oznámite mu to. Dnes večer chcem odtiaľto vypadnúť s peniazmi.“

„O akých peniazoch to hovoríte?“

„To sa týka iba nás dvoch. Vy mu len odovzdajte odkaz. Uspokojím sa aj s rovnou tisíckou, ak ju dostanem dnes večer. Inak ho to príde oveľa drahšie. Povedzte mu to.“

Chladné oči prezrádzali, že sám neverí svojim slovám. Tušil som, že ide o starého podvodníka. Jeho pleť mala popolavý nádych, aký mávajú väzni, a na jasnom dennom svetle bol celý nesvoj. Opieral sa o stenu, akoby potreboval oporu.

„Môj manžel nemá toľko peňazí.“

„Ale jeho matka má.“

„Čo viete o jeho matke?“ spýtala sa Jean priškrteným hlasom.

„Náhodou viem, že má kopu peňazí. Povedal mi, že ich dnes od nej vypýta a večer mi ich dá.“

Ozval som sa: „Tak ste prišli trocha privčas, nezdá sa vám?“

„A dobre som urobil, aj tak sa bohvie kde túla.“

„Čo chce od vás kúpiť?“

„Keby som vám to prezradil, nemohol by som to už predať, nemyslíte?“ Hodil po mne potmehúdsky pohľad prefíkanca, ktorému nikdy nezišlo na um, že jeho dôvtip má svoje medze. „Povedzte mu, že dnes večer sa sem vrátim. Ak ma nevyplatí hneď, príde ho to oveľa drahšie.“

„Možno tu nikoho nenájdete,“ povedal som. „Prečo mi nepoviete svoje meno a adresu, aby sme sa mohli s vami spojiť?“

Zamyslel sa nad mojím návrhom a napokon povedal: „Nájdete ma v moteli Star. Je to pod kaňonom Topanga pri pobrežnej autostráde. Pýtajte sa na Ala.“

Poznamenal som si to do zápisníka. „A číslo telefónu?“

„Peniaze mi nemôžete odovzdať telefonicky.“

Škodoradostne sa zaceril a zvrtol sa na odchod. Zašiel som až za roh domu a počkal, kým odíde na starom čiernom volkswagene. Autu chýbal predný nárazník a poznávacia značka bola taká špinavá, že sa nedala prečítať.

„Myslíte, že vravel pravdu?“ opýtala sa Jean.

„Pochybujem, že vie, čo je to pravda. Asi by to musel zisťovať detektorom lži. A ani potom by si nebol celkom istý.“

„Čo môže mať Stanley s takýmto človekom?“

„Vy Stanleyho poznáte lepšie ako ja.“

„Začínam o tom pochybovať.“

Keď sme vošli dnu, požiadal som Jean, aby mi dovolila zatelefonovať z pracovne. Chcel som zavolať majiteľa mercedesa. Informačná služba mi dala Armisteadovo číslo.

Ozval sa netrpezlivý ženský hlas: „Prosím?“

„Mohol by som hovoriť s pánom Armisteadom?“

„Nie je doma.“

„Kde by som ho našiel?“

„Podľa toho, čo od neho chcete,“ odvetila žena.

„Vy ste pani Armisteadová?“

„Áno.“ Zdalo sa, že už-už položí slúchadlo.

„Usilujem sa vystopovať istú mladú ženu. Odfarbenú blondínku…“

Skočila mi do reči hlasom plným záujmu: „Strávila štvrtkovú noc na jachte v santatereskom prístave?“

„Neviem.“

„A čo o nej viete?“

„Viedla zelený mercedes. Patrí zrejme vášmu manželovi.“

„Patrí mne. A keď sme už pritom, jachta takisto. Nabúrala ten mercedes?“

„Nie.“

„Chcem ho späť. Kde je?“

„Poviem vám to, ak mi dovolíte, aby som sa s vami porozprával.“

„To má byť vydieranie? Roger vás na to nahovoril?“ V hlase jej zazvonilo tremolo zlostnej urážky.

„V živote som ho nevidel.“

„Nemusíte to ľutovať. Ako sa voláte?“

„Archer.“

„Aké je vaše povolanie, pán Archer?“

„Som súkromný detektív.“

„Chápem. A o čom sa chcete so mnou rozprávať?“

„O tej blondínke. Neviem, ako sa volá. Vy to náhodou neviete?“

„Nie. Má nejaké nepríjemnosti?“

„Zdá sa, že hej.“

„Koľko má rokov?“

„Osemnásť alebo devätnásť.“

„Chápem,“ povedala tichším, priduseným hlasom. „Auto jej dal Roger, alebo ho ukradla?“

„Na to sa budete musieť spýtať Rogera. Mám vám to auto priviezť?“

„Odkiaľ voláte?“

„Z Northridge, ale som na ceste do Santa Teresy. Azda by sme sa mohli pozhovárať.“

Nasledovala chvíľka ticha. Spýtal som sa pani Armisteadovej, či je ešte tam.

„Tu som. Ale neviem, či chcem s vami hovoriť. No aj tak,“ doložila pevnejším hlasom, „auto je moje a chcem ho naspäť. Samozrejme, zaplatím vám za to.“

„O tom sa dohovoríme osobne.“

Vycúval som s mercedesom z garáže a na jeho miesto som postavil svoj voz. Keď som sa vrátil do pracovne, Jean opäť telefonovala so svokrou.

Položila slúchadlo a povedala mi, že Stanley, Ronny a to dievča sa zastavili na ranči dopoludnia, kým bola pani Broadhurstová preč. „Záhradník im dal kľúče od chaty.“

„Kde to je?“

„Je to malá chata v horách za rančom. Práve tam, kde horí.“

V

Ešte pred Santa Teresou som zacítil dym. A o chvíľu som ho aj zazrel – zahaľoval hory za mestom ako hustý závoj.

Cez mračná dymu občas prešľahli plamene ako záblesky výstrelov z ťažkých diel, ktoré sú priďaleko, aby ich bolo počuť. Ilúziu vojny dokresľoval starý dvojmotorový bombardér, ktorý sa zrazu zjavil nízko nad horským úbočím. Lietadlo sa stratilo v dymovej clone a o chvíľu sa opäť vznieslo do výšky, nechávajúc za sebou pastelovočervený oblak hasiacej peny.

Na autostráde pred nami bolo čoraz viac áut a nakoniec sme museli zastať. Natiahol som ruku, aby som zapol rádio, ale potom som si to rozmyslel. Moja spolucestujúca mala dosť starostí aj bez ďalších správ o požiari.

Na konci dlhého radu áut stál dopravný policajt a vpúšťal na autostrádu autá z vedľajšej cesty. Z hôr sa valilo množstvo automobilov, mnohé mali značku santatereskej univerzity. Všimol som si niekoľko nákladiakov s nábytkom, matracmi, deťmi a psami.

Keď nám policajt dal pokyn, odbočili sme na cestu, vedúcu do hôr. Pomaly sme začali stúpať medzi hájmi citrónovníkov a pozemkami ku kaňonu, ktorý podľa Jean patril pani Broadhurstovej.

Pri vchode do kaňonu zastavil náš mercedes akýsi muž v žltej prilbe a uniforme lesnej správy. Jean vystúpila a predstavila sa ako nevesta pani Broadhurstovej.

„Dúfam, že sa tu nezdržíte dlho, pani. Možno bude treba tento priestor evakuovať.“

„Nevideli ste náhodou môjho manžela s malým chlapcom?“ Opísala mu Ronnyho – šesťročný, s modrými očami, čiernymi vláskami, v svetlomodrých šatách.

Pokrútil hlavou. „Videl som odtiaľto odchádzať veľa ľudí s deťmi. A dobre urobili. Keby sa oheň rozšíril dolu niektorým z týchto kaňonov, ťažko by sa pred ním utekalo.“

„Aká je situácia?“ opýtal som sa.

„To záleží od vetra. Ak bezvetrie vydrží, máme oheň do súmraku lokalizovaný. V horách je plno hasiacej techniky. Ale ak sa zdvihne vietor…“ Mávol rukou, akoby sa rezignovane lúčil so všetkým navôkol.

Do kaňonu sa vchádzalo pomedzi dva kamenné stĺpy s nápisom Vilová štvrť Kaňon. Po úbočiach kaňonu, medzi dubmi a zvetranými skaliskami, boli roztrúsené nové prepychové vily. Chlapi i ženy polievali z hadíc dvory, budovy a okolitý porast. Deti sa na nich dívali, alebo tíško sedeli v autách, pripravených na odchod. Dym, valiaci sa z hôr, visel nad všetkým ako hrozba a zacláňal slnečný svit.

Ranč pani Broadhurstovej stál osamote neďaleko miesta požiaru. Prešli sme kaňonom až k nemu a pri poštovej schránke pani Broadhurstovej sme odbočili z okresnej cesty. Jej súkromná asfaltka viedla cez háje mohutných avocadových stromov. Široké listy boli na okrajoch oškvrknuté, akoby ich bol už ošľahol oheň. Tmavnúce plody viseli na konároch ako zelené ručné granáty.

Pred veľkým staviskom s jednoduchou bielou omietkou sa príjazdová cesta rozširovala do kruhového parkoviska. Na priestrannej verande viseli kvetináče zo sekvojového dreva, z ktorých splývala záplava červených fuksií. Z červeného skleného kŕmidla medzi kvetináčmi si usrkával vodu kolibrík, trepotajúc krídelkami. Aj on akoby visel vo vzduchu.

Keď sa otvorili sieťové dvere a na verandu vyšla žena, kolibrík sa vôbec nevyplašil. Neznáma mala na sebe bielu blúzu a tmavé nohavice, ktoré zvýrazňovali jej štíhly driek. Prešla po verande rýchlymi, energickými krokmi, klopkajúc vysokými podpätkami jazdeckých čižmičiek.

„Vitaj, Jean.“

„Dobrý deň, mama.“

Krátko si potriasli rukami ako súperi pred zápasom. Upravené tmavé vlasy pani Broadhurstovej už postriebrili prvé šediny. Bola však mladšia, ako som sa nazdával, nemala viac ako päťdesiat.

Iba jej oči vyzerali staršie. Pokrútila hlavou, uprene pozerajúc na Jean.

„Nie, ešte sa nevrátili. A nikto ich tu nevidel. Kto je tá blondínka?“

„Neviem.“

„Je to Stanleyho milenka?“

„Neviem, mama.“ Obrátila sa ku mne. „Toto je pán Archer.“

Pani Broadhurstová kývla hlavou. „Jean v telefóne spomínala, že ste detektív, alebo niečo také. Je to tak?“

„Súkromný detektív.“

Premerala si ma od hlavy po päty a potom mi pozrela do očí. „Pravdu povediac, od súkromných detektívov si veľa nesľubujem. Ale za týchto okolností vás azda budeme potrebovať. Ak sa dá veriť rozhlasovým správam, oheň obišiel našu chatu, takže zrejme zostala nepoškodená. Zašli by ste ta so mnou?“

„Áno, len čo sa pozhováram so záhradníkom.“

„To je zbytočné.“

„Ako som rozumel, on dal vášmu synovi kľúč od chaty. Možno bude vedieť, na čo ho potrebovali.“

„Nevie. Už som sa Fritza pýtala. Strácame zbytočne čas, a ja som ho už aj tak dosť stratila. Doteraz som sa nepohla od telefónu.“

„Kde je Fritz?“

„Vy ste ale neodbytný! Asi bude v besiedke.“

Nechali sme bledú a znepokojenú Jean v tôni verandy. Besiedka stála v oplotenej záhrade za krídlom domu. Pani Broadhurstová kráčala za mnou do pásikavého tieňa, ktorý vrhala strecha besiedky.

„Fritz? Pán Archer sa ťa chce na niečo spýtať.“

Zakríknutý chlap v montérkach, ktorý ošetroval akési rastliny, sa vystrel. Mal plaché, zelené oči a neisté držanie tela, akoby bol ustavične v strehu pred hroziacim úderom. Pod nosom mal bielu jazvu, ktorá vyzerala ako stopa po zajačom pysku.

„Čo je zasa?“

„Chcel by som zistiť, prečo sem prišiel Stanley Broadhurst. Čo myslíte, načo potreboval kľúč od chaty?“

Fritz pokrčil mohutnými, ale mľandravými plecami. „Neviem. Odkiaľ mám vedieť, čo má kto za lubom?

„Musíte si predsa o tom niečo myslieť.“

Rozpačito sa pozrel na pani Broadhurstovú. „Mám vyjsť s pravdou von?“

„Isteže,“ vyzvala ho silene.

„Nuž, prirodzene, myslel som si, že si chce s tou maličkou trocha vyhodiť z kopýtka. Načo by tam inak chodili?“

„Aj pred mojím vnukom?“ spýtala sa pani Broadhurstová.

„Poprosili ma, či by nemohli chlapca nechať u mňa. Lenže ja som si to nechcel vziať na zodpovednosť. Takto sa človek najskôr dostane do maléru,“ dodal s naivnou prefíkanosťou.

„To ste predtým nespomenuli. Mali ste mi to povedať, Fritz.“

„Nemôže mi predsa všetko odrazu napadnúť, no nie?“

„Ako sa chlapec správal?“ opýtal som sa.

„Normálne. Veľa toho nenarozprával.“

„Tak ako vy.“

„Čo odo mňa ešte chcete? Myslíte si azda, že som tomu chlapcovi ublížil?“ Zvýšil hlas a v očiach sa mu odrazu zjavili slzy.

„Nikto nič také nepovedal.“

„Tak čo do mňa ustavične dobiedzate? Chlapec tu bol so svojím otcom a ten ho odviezol preč. Mňa sa to predsa netýka.“

„Upokojte sa.“

Pani Broadhurstová sa dotkla môjho pleca. „Takto nič nezistíme.“

Nechali sme ufňukaného záhradníka s jeho kvetmi. Pásy svetla dopadajúce cez strechu vyvolávali dojem, že má na sebe trestanecký oblek.

Za domom pristavili k starej červenej stodole prístrešok pre autá. Poniže stodoly, na dne plytkej úžľabiny, husto porastenej dubmi a eukalyptmi, sa hadilo vyschnuté koryto potoka. Holuby s vejárovitými chvostíkmi a červenokrídle spevavé škorce zháňali pod stromami a okolo kŕmidla potravu. Kráčal som po vysušených eukalyptových semenách, pripomínajúcich podivné bronzové cvočky, vykúkajúce z prachu.

Pod prístreškom stál nemoderný cadillac a stará dodávka. Nasadli sme do dodávky. Pani Broadhurstová prudko vyberala zákruty v avocadovom háji, a keď sme prišli na okresnú cestu, zabočila doľava, smerom do hôr. Avocadový háj vystriedali staré olivové sady a lúky, a napokon krovie.

Blížili sme sa ku koncu kaňonu. Zápach zhoreniska bol čoraz výraznejší. Mal som pocit, že sa búrime proti samotnej prírode, ale pani Broadhurstovej som sa so svojimi pochybnosťami nezveril. Nepatrila medzi ženy, ktorým sa človek priznáva k svojim slabostiam.

Cesta sa čoraz väčšmi zhoršovala. Bola úzka a samý balvan. Pani Broadhurstová trhala volantom dodávky, akoby to bolo dajaké neskrotné zviera. Neviem, prečo mi pripomenula pani Armisteadovú, s ktorou som telefonoval. Spýtal som sa pani Broadhurstovej, či ju pozná.

Krátko odvetila: „Videla som ju v plaveckom klube. Prečo vás to zaujíma?“

„Meno Armisteadových sa vynorilo v súvislosti s tou blondínkou, priateľkou vášho syna.“

„O čo šlo?“

„Vozí sa na ich mercedese.“

„To ma ani trocha neprekvapuje. Armisteadovci sú nou-veaux riches odkiaľsi z juhu – nepatria medzi nás.“ Vlastne ani nezmenila tému, keď pokračovala: „Viete, my tu žijeme už veľmi dávno. K ranču môjho starého otca Falconera patrila veľká časť pobrežnej planiny a celé podhorské pásmo až po vrcholce prvého hrebeňa. A mne z toho zostalo iba niekoľko sto hektárov.“

Kým som sa zmohol na vhodnú odpoveď, pokračovala už bezprostrednejšie: „Včera večer ma Stanley telefonicky požiadal, aby som mu na dnes prichystala tisícpäťsto dolárov v hotovosti.“

„Načo?“

„Vyjadril sa veľmi nejasne, že vraj chce zaplatiť za nejaké informácie. Ako viete, alebo možno neviete, môj syn sa ustavične zaujíma, prečo nás opustil jeho otec.“ Jej hlas znel triezvo a vecne.

„Spomínala mi to jeho manželka.“

„Naozaj? Napadlo mi, že tých tisícpäťsto dolárov môže nejako súvisieť s vami.“

„To nie.“ Spomenul som si na Ala, bledého chlapíka v tmavom obleku, ale rozhodol som sa, že ho zatiaľ nespomeniem.

„Kto vás platí?“ spýtala sa žena dosť ostro.

„Zatiaľ nik.“

„Chápem.“ Zatvárila sa, akoby mi priveľmi neverila. „Ste s mojou nevestou dobrí priatelia?“

„Spoznali sme sa dnes ráno. Máme však spoločných známych.“

„Teda iste viete, že ich manželstvo sa už skoro rozpadlo. Nikdy som neverila, že by mohlo vydržať.“

„Prečo?“

„Jean je inteligentné dievča, ale pochádza z celkom inej spoločenskej vrstvy. Myslím, že môjho syna nikdy nechápala, hoci som sa usilovala zasvätiť ju do našich rodinných tradícií.“ Na okamih sa na mňa uprene zadívala. „Stanley sa zaujíma o tú blondínku vážnejšie?“

„Zrejme áno, ale možno nie tak, ako si to myslíte vy. Nebol by so sebou bral aj vášho vnuka, keby…“

„Nebuďte si taký istý. Ronnyho priviezol preto, lebo vie, že mám chlapca rada, a chcel odo mňa tie peniaze. Len si spomeňte – keď zistil, že nie som doma, chcel Ronnyho nechať u Fritza. Čo by som len dala za to, keby som sa dozvedela, čo zamýšľajú!“

VI

Pod strmým pieskovcovým útesom, kde sa cesta definitívne končila, dodávka zastala a my sme vystúpili.

„A odtiaľto už pôjdeme len po vlastných,“ povedala. „Nebyť požiaru, mohli sme sa druhou stranou po ceste z Rattlesnake vyviezť až hore.“

V závetrí útesu stála hnedá drevená tabuľka s nápisom Falconerov chodník. Bola to prašná cestička vyrytá buldozérom do strmého úbočia kaňonu. Pani Broadhurstová šla predo mnou a vysvetľovala mi, že jej otec daroval lesnej správe pôdu na chodník. Zdalo sa mi, že sa všemožne usiluje dodať si odvahy.

Kráčal som po prašnom chodníku za ňou. Čochvíľa sme vystúpili nad vrcholce najvyšších platanov, rastúcich dolu v kaňone. Nad útesom visel denný mesiac a my sme sa štverali za ním. Kým sme vyliezli na útes, bol som taký mokrý ako myš.

Asi sto metrov od útesu, na okraji hájika, stála veľká, nečasom ošľahaná chata zo sekvojového dreva. V miestach, kade sa prehnal požiar, zostala v hájiku krivoľaká stopa sčernetých a zmrzačených stromov. Červené fľaky na chate vyvolávali dojem, akoby bola postriekaná krvou.

Pomedzi stromy sa černelo holé úbočie, cez ktoré sa prevalil oheň. Na temene nad úbočím, ktoré pretínala hrebeňová cesta, práve zúril požiar. Zdalo sa, že oheň sa valí po celom horskom hrebeni. Plamene, ktoré zďaleka pripomínali záblesky delových výstrelov, praskali v hustom poraste, akoby sa tade predierala jazda.

Hrebeňová cesta viedla asi v strede medzi nami a ohniskom požiaru. Ďalej na východ, kde vŕšky prechádzali do plošiny, cesta zabočovala ku skupine budov, pripomínajúcich školské objekty. Po stráni medzi budovami a miestom požiaru sa plazili buldozéry, vyrývajúce vo vysokom poraste priesek, ktorý mal zastaviť šíriaci sa oheň.

Cesta bola zatarasená cisternami a inými ťažkými vozidlami. Ľudia okolo ticho vyčkávali, akoby dúfali, že skromným a pokorným správaním donútia oheň, aby zostal na úbočiach hôr a zahynul tam ako nevítané božstvo.

Keď sme s pani Broadhurstovou prišli k chate, zbadal som, že časť stien a strechy polialo lietadlo červenou hasiacou penou. Ostatné steny a okenice boli nečasom ošľahané do sivá.

Dvere chaty boli dokorán, z patentnej zámky trčal kľúč. Pani Broadhurstová sa k nim váhavo približovala, akoby sa bála toho, čo nájde vnútri. Ale vo veľkej, jednoducho zariadenej obývačke bolo všetko v poriadku. Popol v kamennom kozube vychladol možno už pred rokmi. Kusy staromódneho nábytku prikryté plátennými povlakmi tu stáli ako neforemné prízraky minulosti.

Pani Broadhurstová si sťažka sadla do kresla, prikrytého povlakom. Okolo nej sa zvíril prach. Zakašlala a prehovorila akýmsi iným, tichým a zahanbeným hlasom:

„Tuším som sa hore tým chodníkom priveľmi ponáhľala.“

Zašiel som jej do kuchyne po vodu. Poháre boli v príborníku, ale márne som krútil kohútikom nad plechovou výlevkou, voda netiekla. Aj butanový sporák bol odpojený.

Až keď som prešiel ďalšími miestnosťami, objavil som, čo som hľadal: dve spálne na prízemí a podkrovnú komôrku, do ktorej viedli strmé drevené schodíky. Mala arkierové okno a boli v nej tri postele, tiež zakryté povlakmi. Jedna z postelí vyzerala akási rozhádzaná. Odhrnul som povlak. Na hrubej sivej prikrývke bola výrazná škvrna zaschnutej krvi. Zdalo sa, že nie je veľmi stará.

Vrátil som sa dolu do obývačky. Pani Broadhurstová sa opierala hlavou o operadlo kresla. V tvári s privretými očami mala uvoľnený, pokojný výraz. Ticho pochrapkávala.

Začul som rev blížiaceho sa lietadla, letiaceho nízko nad horami. Vyšiel som zadnými dvermi práve včas, aby som ešte zazrel, ako sa na oheň znáša červený chvost hasiacej peny. Lietadlo sa čoraz väčšmi vzďaľovalo a hukot motora sa pomaly strácal.

Dolu vŕškom, korytom vyschnutého potoka, bežala srna s mláďaťom. Zamierili k hájiku. Keď ma zbadali, pružne preskočili zvalený kmeň a zmizli medzi stromami.

Od zadnej časti chaty sa k hrebeňovej ceste vinula vymletá štrková cestička, zarastená burinou. Vydal som sa po cestičke k hájiku. Všimol som si v burine stopy kolies, vedúce k akejsi malej stajni. Vyzerali čerstvé a zanechalo ich zrejme iba jedno vozidlo.

Kráčal som po stope až k stajni a nazrel som dnu. Stál tam čierny kabriolet so stiahnutou strechou, ktorý vyzeral ako Stanleyho auto. V priehradke som našiel doklady. Patrilo naozaj Stanleymu.

Zabuchol som dvere auta. Z hájika ako na odpoveď priletel zvuk, ponášajúci sa na ozvenu. Možno to zapraštal dajaký konár. Vyšiel som zo stajne a zamieril k hájiku, ktorý bol miestami vyhorený. Počul som iba vlastné kroky a slabý šelest vetra v korunách stromov.

Z diaľky doliehali akési zvuky, ktoré som nedokázal určiť. Pripomínali trepotanie krídel. Na tvári som pocítil závan horúceho vetra a pozrel som na svah.

Mračno dymu, ktoré sa vznášalo nad požiarom, sa vzďaľovalo od hory. Plamene pod ním boli teraz jasnejšie a postupne menili svoj smer. Ohnivé jazyky sa spúšťali doľava po svahu a požiarnici im po hrebeňovej ceste kráčali v ústrety.

Vietor menil smer. Počul som šuchot lístia – bol to ten istý zvuk, čo ma dnes ráno zobudil v západnom Los Angeles. Ozvali sa však aj iné zvuky – ktosi sa približoval cez hájik.

„Stanley?“ zvolal som.

Spoza škvrnitého kmeňa platanu sa zjavil muž v modrej uniforme a červenej prilbe. Napriek svojej mohutnej postave sa pohyboval s akousi nemotornou ľahkosťou.

„Hľadáte niekoho?“ Jeho tichý, vecný tón naznačoval veľkú schopnosť sebaovládania.

„Hľadám viacerých.“

„Som tu iba sám,“ povedal prívetivo.

Uniforma mu tesne obopínala mocné plecia a stehná. Tvár mal spotenú a topánky špinavé. Dal si dolu prilbu a poutieral si tvár a čelo farebnou vreckovkou. Hlava so sivými, nakrátko ostrihanými vlasmi pripomínala delovú guľu prikrytú kožušinou.

Pobral som sa za ním do tieňa platanu. Pomedzi čierne konáriky vykúkal zadymený mesiac, ktorý akoby si sadol rovno na vrcholec stromu. Muž rýchlym pohybom vyčaroval z náprsného vrecka škatuľku cigariet a ponúkol ma.

„Fajčíte?“

„Nie, ďakujem. Nefajčím.“

„Tak vy nefajčíte cigarety?“

„Skončil som s nimi.“

„A čo cigary?“

„Tie mi nikdy nechutili,“ odvetil som. „Robíte prieskum verejnej mienky?“

„Možno to nazvať aj tak.“ Naširoko sa usmial. Zazrel som mu niekoľko zlatých zubov. „A čo viržinky? Podaktorí ich fajčia radšej ako cigarety.“

„Aj ja som si to všimol.“

„Nefajčí niekto z tých, čo ich hľadáte, viržinky?“

„Nemyslím.“ Potom mi zišlo na um, že Stanley Broadhurst ich fajčí. „Prečo?“

„Ale len tak, som zvedavý.“ Zadíval sa na úbočie hory. „Oheň sa začína znova šíriť. Ten vietor sa mi nepáči. Zdá sa, že prichádza zo Santa Any.“

„Dnes zavčas rána fúkal južným smerom.“

„Počul som. Ste z Los Angeles?“

„Hej.“ Zdalo sa, že má času dosť, ale mňa tá hra na schovávačku už prestala baviť. „Volám sa Archer. Som súkromný detektív a momentálne pracujem pre Broadhur-stovcov.“

„Rozmýšľal som, čo ste zač. Videl som vás vychádzať z ich stajne.“

„Je tam auto Stanleyho Broadhursta.“

„Viem,“ prisvedčil. „Stanley Broadhurst je teda jedným z tých, čo hľadáte?“

„Áno.“

„Máte licenciu?“

Ukázal som mu fotokópiu licencie.

„Nuž, azda vám trochu pomôžem.“

Prudko sa zvrtol a kráčal po úzkom udupanom chodníčku medzi stromami. Pobral som sa za ním. Lístie pod nohami bolo také suché, že sa mi zdalo, akoby som kráčal po smažených zemiakových lupienkoch.

Prišli sme na čistinu. Vysoký platan, ktorý ju sčasti tônil, zhorel. Zuhoľnatené konáre a okolitý porast ešte tleli.

Takmer uprostred čistiny bola vykopaná asi metrová jama, vedľa nej bola hŕba hliny a kamenia, do ktorej bol zapichnutý rýľ. Na zemi ležal čakan. Ostrý koniec akoby bol namočený do tmavočervenej farby. Váhavo som nazrel do jamy.

V plytkej jame ležal horeznakom muž, schúlený do klbka ako embryo. Spoznal som zelenú pásikavú košeľu, pripestrú na rubáš. Mŕtvy mal otvorené ústa plné hliny a hlinou mal zalepené aj oči, no napriek tomu som spoznal Stanleyho Broadhursta a vyslovil som jeho meno.

Neznámy prijal moje oznámenie pokojne. „Neviete, čo tu robil?“

„Neviem. Ale nazdávam sa, že toto miesto patrí k ich ranču. Ešte ste mi však nevysvetlili, čo tu robíte vy.“

„Som z lesnej správy. Volám sa Joe Kelsey a zisťujem príčinu požiaru. A myslím,“ doložil vážne, „že som ju objavil. Podľa všetkého oheň vznikol priamo na tomto mieste. A práve tu som našiel aj toto.“ Ukázal na žltú značku z plastickej hmoty, zapichnutú do obhorenej zeme len kúsok od nás. Potom vytiahol malé hliníkové puzdro a otvoril ho. Bola v ňom nedofajčená viržinka.

„Fajčil Broadhurst takéto?“

„Dnes ráno takú fajčil. V jeho šatách iste nájdete celú škatuľku.“

„Možno, ale nechcel som ním hýbať, kým ho neprezrie obhliadač mŕtvol. Asi som to mohol pokojne urobiť.“

Pozrel úkosom hore k ohňu. Prebleskoval pomedzi stromy, akoby tam zapadalo slnko. Čierne siluety požiarnikov zápasiacich so živlom vyzerali odtiaľto spolu s cisternami a buldozérmi maličké a bezmocné. Na ľavej strane sa už oheň prevalil cez hrebeňovú cestu a rozlieval sa dolu úbočím ako pariaca sa kyselina, rozožierajúca vyschnutý porast. Oblaky dymu, unášané vetrom k moru, zahalili celé mesto.

Kelsey vzal rýľ a začal jamu zahadzovať hlinou.

„Nemám chuť znova ho pochovávať, ale predsa ho nenechám len tak zhorieť. Oheň sa sem vracia.“

„Bol už vari pochovaný?“

„Áno, ale ten, čo ho pochovával, si nedal veľa roboty, aby celú vec zamaskoval. Najprv som našiel ten rýľ a zakrvavený čakan – a potom čerstvo zahrabanu jamu. Tak som začal kopať. Nevedel som, čo vykopem, ale mal som akúsi predtuchu, že tam nájdem človeka s prerazenou hlavou.“

Kelsey pracoval rýchlo. Stanleyho pásikavú košeľu a jeho vyvrátenú zneuctenú tvár pokryla hlina. Kelsey prehodil cez plece:

„Spomínali ste, že hľadáte viacerých. Kto sú tí ostatní?“

„Malý chlapec, syn mŕtveho. A bola s ním aj nejaká blondínka.“

„Áno, to mi hlásili. Môžete mi ju popísať?“

„Je to asi osemnásťročné, stošesťdesiat centimetrov vysoké dievča, s modrými očami, váži asi päťdesiat kíl. Pani Broadhurstová vám môže o nej povedať viac. Je na ranči.“

„Kde máte auto? Ja som sem prišiel s požiarnikmi.“

Vysvetlil som mu, že ma sem priviezla dodávkou Stanleyho matka, ktorá zostala v chate. Kelsey prestal zasypať jamu. V tvári, zaliatej potom, sa mu zjavil zmätok.

„A čo tam robí?“

„Oddychuje.“

„Budeme ju musieť vyrušiť.“

Za hájikom v nedotknutom poraste vyšľahli plamene skoro do výšky korún stromov. Pocítili sme závan horúceho vzduchu, pripomínajúci dych šelmy.

Rozbehli sme sa preč. Kelsey niesol rýľ a ja zakrvavený čakan. Kým sme prišli k dverám chaty, mal som pocit, že je ťažký ako cent. Položil som ho na zem, zaklopal na dvere a vošiel.

Pani Broadhurstová sa strhla a vystrela v kresle. Tvár mala ružovú. Pozrela na mňa spod ťažkých viečok a rozospato povedala:

„Prepáčte, zrejme som zaspala, ale mala som prekrásny sen. Viete, kedysi som trávila – trávili sme medové týždne práve v tejto chate. Bolo to cez vojnu, hneď na začiatku, a inde sa cestovať nedalo. Snívalo sa mi, že ich tu prežívam znovu a že všetko zlé, čo sa potom udialo, nie je pravda.“

Jej ospanlivý pohľad utkvel na mojej tvári, z ktorej vyčítala, aj keď som to chcel zatajiť, že sa prihodilo ďalšie nešťastie. Potom zbadala medzi dvermi Kelseyho s rýľom v rukách. Stál tam ako mohutný hrobár, zacláňajúci svetlo.

Na tvári pani Broadhurstovej sa razom zjavil jej zvyčajný energický, pokojný a trochu unavený výraz. Vyskočila na rovné nohy, až sa zapotácala.

„Pán Kelsey? Vy ste predsa pán Kelsey, však? Čo sa stalo?“

„Našli sme vášho syna, pani.“

„Kde je? Musím sa s ním zhovárať.“

Kelsey zrozpačitel: „Obávam sa, že to nebude možné, pani.“

„Prečo? Zasa odišiel?“

Kelsey sa na mňa prosebne pozrel. Pani Broadhurstová podišla k nemu.

„Načo vám je ten rýľ? To je predsa môj rýľ, však?“

„Neviem, pani.“

Vzala mu ho z ruky. „Celkom isto je môj. Kúpila som ho vlani na jar. Odkiaľ ho máte, od môjho záhradníka?“

„Našiel som ho tamto medzi stromami.“ Kelsey ukázal rukou k hájiku.

„Kde sa tam, preboha, vzal?“

Kelsey otvoril ústa a zasa ich zavrel. Nechcel, alebo sa bál oznámiť jej, že Stanley je mŕtvy. Podišiel som k nej a povedal, že jej syna zabili, pravdepodobne čakanom.

Vyšiel som von a ukázal jej čakan. „Aj ten je váš?“

Ohromene naň pozrela. „Áno, myslím, že hej.“

Hlas mala tichý a bezvýrazný, skoro šepkala. Zrazu sa zvrtla a rozbehla sa k horiacim stromom, potkýnajúc sa vo svojich jazdeckých čižmách s vysokými podpätkami. Kelsey sa pustil za ňou, ťažkopádne, no rýchlo ako medveď. Chytil ju okolo pása, zdvihol a obrátil chrbtom k požiaru.

Kopala a kričala: „Nechajte ma. Chcem ísť za synom.“

„Leží v jame, pani. Teraz ta nemôžete ísť, nikto ta nemôže. Ale jeho telo nezhorí, je pod zemou.“

Metala sa mu v náručí a bila ho do tváre. Pustil ju. Spadla do suchej buriny, tĺkla päsťami do zeme a kričala, že chce svojho syna.

Kľakol som si vedľa nej a napokon ju presvedčil, aby vstala a šla s nami. Zostupovali sme v zástupe dolu chodníkom, pričom Kelsey šiel prvý a pani Broadhurstová v prostriedku. Kráčal som tesne za ňou, aby som mohol zasiahnuť, keby sa v zúfalstve pokúsila hodiť z útesu. Apaticky kráčala so sklonenou hlavou ako väzeň medzi strážcami.

VII

Kelsey niesol v jednej ruke rýľ a v druhej zakrvavený čakan. Hodil ich zozadu do dodávky a pomohol pani Broadhurstovej nastúpiť. Sadol som si za volant.

Pani Broadhurstová sedela mlčky medzi nami a meravo hľadela pred seba na kamenistú cestu. Nevydala ani hláska dovtedy, kým sme pri jej poštovej schránke nezabočili do avocadoveho hája. Vtedy, si sťažka vzdychla, akoby po celú cestu dolu kaňonom zadržiavala dych.

„Kde je môj vnuk?“

„Nevieme,“ odvetil Kelsey.

„Chcete povedať, že aj on je mŕtvy?“

Kelsey sa v zmätku uchýlil k ťahavému juhozápadnému nárečiu, v ktorom jeho odpoveď zaznela mäkšie. „Chcem povedať iba toľko, že o chlapcovi zatiaľ nič nevieme, pani.“

„A čo tá blondínka? Kde je?“

„To by som aj ja rád vedel.“

„To ona zabila môjho syna?“

„Vyzerá to tak, pani. Zdá sa, že ho udrela po hlave tým čakanom.“

„A aj ho pochovala?“

„Keď som ho objavil, bol už pochovaný.“

„Vari by to dievča vládalo?“

„Jama nebola hlboká, pani. Keď sa žena na niečo odhodlá, dokáže takmer to isté čo chlap.“

Pod ťarchou jej otázok a ešte väčšmi pod ťarchou jej strachu sa do Kelseyovho ťahavého prízvuku vkradol akýsi prosebný tón. Netrpezlivo sa obrátila na mňa:

„Pán Archer, je môj vnuk Ronny mŕtvy?“

„Nie.“ Povedal som to azda až priveľmi dôrazne, akoby som tým mohol uchrániť chlapca pred nebezpečenstvom.

„Unieslo ho to dievča?“

„Nie je to celkom vylúčené. A možno iba ušli pred ohňom.“

„Dobre viete, že to tak nie je.“ Akoby prekročila hranicu, za ktorou ju v živote už nič dobrého nečaká.

Zastal som s dodávkou na príjazdovej ceste, za svojím autom. Kelsey vystúpil a chcel pomôcť pani Broadhurstovej z auta. Odstrčila jeho ruku, ale pri vystupovaní pôsobila dojmom človeka, ktorý odrazu veľmi zostarel.

„Mohli by ste dodávku zatiahnuť pod prístrešok,“ povedala mi. „Nerada nechávam auto na slnku.“

„Prepáčte,“ ozval sa Kelsey, „ale môžete ho rovno nechať tu. Oheň postupuje dolu kaňonom a zrejme sa privalí až k domu. Ak chcete, pomôžem vám povynášať nejaké veci a môžem viesť vaše druhé auto.“

Pani Broadhurstová sa zadívala na dom a jeho okolie. „Nepamätám sa, že by v tomto kaňone dakedy horelo.“

„Tak teraz to zažijete,“ odvetil. „Tam povyše je porast vysoký päť až šesť metrov a suchý ako práchno. Takýto požiar tu býva raz za päťdesiat rokov. Ak sa vietor neobratí, môže zhorieť aj váš dom.“

Medzi dverami nás trocha váhavo privítala Jean. Akoby tušila, že sa dozvie niečo hrozné. Povedal som jej, že manžel je mŕtvy a syn nezvestný. Ženy si vymenili skúmavé pohľady, akoby jedna v druhej hľadali príčinu svojho utrpenia. Vzápätí podišli k sebe a padli si do náručia.

Kelsey prišiel za mnou na verandu. Dotkol sa prilby a oslovil mladšiu ženu, ktorá sa naňho dívala ponad plece pani Broadhurstovej.

„Vy ste manželka Stanleyho Broadhursta?“

„Áno.“

„Iste mi môžete opísať dievča, ktoré bolo s vaším manželom.“

„Pokúsim sa.“

Vymanila sa z objatia staršej ženy. Pani Broadhurstová vošla do domu. Jean sa oprela o zábradlie neďaleko kŕmidla pre vtáky. Pri uchu jej prefrnkol kolibrík. Prešla na druhú stranu verandy a sadla si do pláteného ležadlá. Meravo sa predklonila a zopakovala Kelseymu opis plavovlasej dievčiny so zvláštnymi belasými očami.

„Hovoríte, že má asi tak osemnásť?“

Jean prikývla. Reagovala pohotovo, ale mechanicky, akoby rozmýšľala nad čímsi celkom iným.

„Zaujíma – zaujímal sa váš manžel o ňu, pani Broadhurstová?“

„Zrejme áno,“ povedala sucho a trpko. „Ale mala som pocit, že ona sa väčšmi zaujímala o môjho syna.“

„Z akého dôvodu?“

„To neviem.“

Kelsey sa vyhol chúlostivej téme a spýtal sa: „Čo mala na sebe?“

„Včera večer mala oblečené žlté šaty bez rukávov. Dnes ráno som ju nevidela.“

„Ja som ju videl,“ zamiešal som sa do rozhovoru. „Aj dnes mala žlté šaty. Dúfam, že to všetko oznámite polícii.“

„Isteže, pane. Ešte sa chcem pozhovárať so záhradníkom. Azda nám bude vedieť povedať, ako sa ten rýľ a čakan dostali hore do hôr. Ako sa volá?“

„Frederick Snow – voláme ho Fritz,“ povedala Jean. „Ale nie je tu.“

„A kde je?“

„Asi pred polhodinou, keď sa zmenil vietor, odišiel na Stanleyho starom motocykli dolu cestou. Chcel si vziať Cadillac, ale nedovolila som mu to.“

„Nemá svoje auto?“

„Tuším má akúsi starú kraksňu.“

„Kde ju má?“

Zľahka pokrčila plecami. „Neviem.“

„Kde bol Fritz dnes ráno?“

„To vám neviem povedať. Zdá sa, že tu bol skoro celé predpoludnie sám.“

Kelsey zosmutnel. „Ako sa znášajú s vaším synom?“

„Dobre.“ Vtom pochopila zmysel jeho otázky a oči jej potemneli. Pokrútila hlavou, akoby chcela poprieť takúto možnosť a odplašiť neistotu. „Fritz by Ronnymu neublížil, vždy bol k nemu milý.“

„Tak prečo tak náhle odišiel?“

„Povedal, že sa znepokojuje kvôli matke. Ale myslím, že ho vydesil ten požiar. Takmer plakal.“

„Aj mňa požiare desia,“ povedal Kelsey. „A preto som si vybral toto zamestnanie.“

„Ste policajt,“ opýtala sa Jean, „keď sa ma toľko vypytujete?“

„Som z lesnej správy, vyšetrujem príčiny požiarov.“ Vopchal ruku do vnútorného vrecka, vytiahol hliníkové puzdro a ukázal jej nedofajčenú viržinku. „Fajčil váš manžel takéto cigary?“

„Áno. Ale dúfam, že nechcete dokazovať, že ten požiar zapríčinil on? Aký by to malo zmysel, keď už je mŕtvy?“ spýtala sa zvýšeným hlasom.

„Vec sa má takto: Ten, kto vášho manžela zabil, zapríčinil, že mu viržinka vypadla do vyschnutej trávy. To znamená, že vrah je po právnej i finančnej stránke zodpovedný za následky požiaru. A mojou povinnosťou je zistiť všetky fakty. Kde býva ten Snow?“

„Býva u svojej matky. Myslím, že to nie je ďaleko. Svokra vám to bude vedieť povedať. Pani Snowová u nej kedysi slúžila.“

Pani Broadhurstovú sme našli v obývačke. Stála pri rožnom okne, z ktorého bol dobrý výhľad na kaňon. Izba bola taká veľká, že jej postava sa na druhom konci temer strácala. Keď sme sa k nej priblížili, ani sa nepohla.

Pozorovala, ako sa požiar šíri. Zachvátil už celú hornú časť kaňonu a plazil sa dolu vŕškom ako žeravá láva. Nad vrcholcami stromov sa prevaľovali mračná dymu a záplava iskier. Horúci vietor pokryl eukalypty za domom vrstvou bieleho popola. Škorce a holuby už odleteli.

Vymenili sme si s Kelseym pohľady. Bolo načase, aby sme odišli aj my. Prenechal som ďalší rozhovor naňho, lebo tento okrsok, ako aj potrebné bezpečnostné opatrenia patrili do jeho právomoci. Kelsey oslovil chrbtom stojacu ženu:

„Pani Broadhurstová? Nebolo by lepšie, keby sme odtiaľto odišli?“

„Len si choďte. Prosím vás, choďte. Ja tu zatiaľ ostanem.“

„To nemôžete. Oheň sa neúprosne šíri aj sem.“

Obrátila sa k nemu. Tvár mala odrazu celkom prepadnutú, vyzerala staro a skoro hrozivo.

„Nerozprávajte mi, čo môžem a čo nie. Narodila som sa v tomto dome. Nikdy som inde nebývala. Ak má dom ľahnúť popolom, môžem zahynúť aj ja. Aj tak som už prišla o všetko.“

„To nemyslíte vážne, pani.“

„Prečo by nie?“

„Iste tu nechcete zhorieť.“

„Nazdávam sa, že by som tie plamene uvítala.“

Cez tragický tón jej hlasu prenikal však akýsi náznak hystérie alebo ešte čohosi horšieho – tvrdošijnosti, ktorá prezrádzala, že jej myseľ zakalilo šialenstvo.

Kelsey sa bezradne poobzeral po izbe. Bola plná viktoriánskeho nábytku, tmavých pošmúrnych dubových portrétov a sklených vitrín s vypchatými vtákmi.

„Nechcete zachrániť svoje veci, pani? Striebro, vtáky, obrazy a rodinné pamiatky?“

Bezmocne rozhodila rukami, akoby jej všetko už dávno prekĺzlo pomedzi prsty. Kelsey sa márne usiloval prebudiť v nej chuť do života.

Ozval som sa: „Potrebujeme vašu pomoc, pani Broadhurstová.“

Pozrela na mňa trocha začudovane. „Moju pomoc?“

„Váš vnuk sa stratil. Pre malého chlapca je to nebezpečné miesto a nebezpečná chvíľa…“

„Vy ma obviňujete?“

„To je nezmysel.“

„Tak ja podľa vás rozprávam nezmysly?“

Nevšímal som si jej zlostnú otázku. „Záhradník Fritz možno vie, kde je. Vy vraj poznáte Fritzovu matku. Je to tak?“

Po chvíli odvetila: „Edna Snowová bola kedysi mojou gazdinou. Azda si len nemyslíte, že by Fritz…“ odmlčala sa, neschopná dopovedať otázku.

„Veľmi by ste nám pomohli, keby ste išli s nami a porozprávali sa s Fritzom a jeho matkou.“

„Dobre teda, pôjdem.“

Po príjazdovej ceste sme sa vliekli ako pohrebný sprievod. Vpredu šla pani Broadhurstová vo svojom cadillaku, za ňou Jean so mnou v zelenom mercedese. Kelsey v dodávke uzatváral našu kolónu.

Pri poštovej schránke som sa obzrel. Iskry a žeravý popol poletovali kaňonom a sadali na stromy za domom ako dajaké svetielkujúce vtáky namiesto tých, čo odleteli.

VIII

Väčšina domov, roztrúsených po kaňone, bola vyľudnená. Niekoľko mužov s odhodlaným výrazom v tvári stálo na strechách a striekalo na ne silnými prúdmi vodu z hadíc.

Na križovatke v ústí kaňonu pani Broadhurstová zabočila doprava. Okolie sa razom zmenilo. Pri ceste postávali hlúčky černošských a mexických detí a pozorovali nás, akoby sme boli procesia dajakých zahraničných hodnostárov.

Pani Snowová bývala v starom omietnutom domci. Celú ulicu tvorili takéto domce, skrášľovali ich kvitnúce palisan-drovníky. Kelsey, pani Broadhurstová a ja sme vykročili k dverám. Jean zostala v mercedese. „Bojím sa,“ vysvetľovala.

Pani Snowová bola sivovlasá žena s rýchlymi pohybmi, oblečená do akéhosi nedefinovateľného čierneho úboru, ktorý pôsobil, akoby si ho bola obliekla osobitne pre túto príležitosť. Tmavé oči za okuliarmi bez rámu jej stvrdli od úzkosti.

„Pani Broadhurstová! Čo vás k nám priviedlo?“ A náhlivo pokračovala, akoby odpoveď radšej nechcela počuť: „Som veľmi rada, že vás opäť vidím. Nech sa páči ďalej.“

Dvere viedli priamo do skromne zariadenej obývačky. Pani Broadhurstová predstavila Kelseyho a mňa. Ale vyľakané oči pani Snowovej na nás ani nepozreli, akoby sme tu vôbec neboli. Brala na vedomie iba pani Broadhurstovú.

„Môžem vám dačo ponúknuť, pani Broadhurstová? Šálku čaju?“

„Ďakujem, nebudem. Kde je Fritz?“

„Bude vo svojej izbe. Chudák chlapec, akosi sa necíti dobre.“

„Fritz už predsa nie je chlapec,“ povedala pani Broadhurstová.

Pani Snowová ju opravila: „Duševne vlastne je. Doktor povedal, že ešte psychicky nedospel.“

Vrhla rýchly pohľad na Kelseyho a mňa, čo my na to. Zdalo sa mi, že si vypočujeme akýsi psychiatrický rozbor.

„Zavolajte ho,“ povedala pani Broadhurstová.

„Ale teraz nie je schopný s niekým hovoriť. Je strašne rozrušený.“

„Prečo?“

„Kvôli tomu požiaru. Vždy sa bál ohňa.“ Opäť prebehla pátravým pohľadom po Kelseym a mne. „Páni sú od polície?“

„V istom zmysle,“ odvetil som. „Ja som detektív. A pán Kelsey vyšetruje z poverenia lesnej správy príčinu toho požiaru.“

„Chápem.“ Zdalo sa, že jej drobná postava sa ešte zmenšila a súčasne akoby spevnela a oťažela. „Neviem, do čoho sa Frederick zaplietol, ale môžem vás ubezpečiť, že za svoje činy nenesie zodpovednosť.“

„A do čoho sa mal zapliesť?“ spýtal sa Kelsey.

„To budete lepšie vedieť vy, inak by ste tu predsa neboli. Ja neviem o ničom.“

„A prečo teda vravíte, že sa do niečoho zaplietol?“

„Starám sa oňho už tridsaťpäť rokov.“ Zadívala sa neprítomne pred seba, akoby si znova premietala tých tridsaťpäť rokov a všetky synove maléry.

Pani Broadhurstová vstala. „Strácame zbytočne čas. Ak ho nezavoláte, zájdeme za ním do jeho izby a pozhovárame sa s ním tam. Musím sa dozvedieť, kde je môj vnuk.“

„Váš vnuk?“ Drobná žena zostala celkom ohromená. „Ronaldovi sa niečo prihodilo?“

„Zmizol. A Stanley je mŕtvy. Ktosi ho pochoval mojím rýľom.“

Pani Snowová si pritisla ruky k ústam. Zlatá obrúčka sa jej zarezávala do prsta ako jazva.

„V záhrade?“

„Nie. Hore v kaňone.“

„A vy si myslíte, že to spravil Frederick?“

„Neviem.“

Ozval som sa: „Dúfali sme, že nám váš syn pomôže.“

„Aha.“ Tvár sa jej odrazu rozžiarila, ako svetlá pred výpadkom prúdu. „Hádam by som sa ho mohla povypytovať. Mňa sa nebojí – ja sa od neho dozviem najviac.“

Pani Broadhurstová potriasla hlavou a vykročila k dverám, vedúcim do zadnej časti domu. Pani Snowová vyskočila zo stoličky, zastala jej cestu a ustupujúc pred ňou, náhlivo rozprávala:

„Prosím vás, nechoďte za ním. Nemá upratanú izbu a okrem toho sa necíti dobre. Je vo veľmi zlom stave.“

Pani Broadhurstová chrapľavo odvetila: „Stanley tiež. A my takisto.“

Znovu, vari už po druhý či tretí raz, stratila rovnováhu a trochu sa zatackala. Ústa jej skrivil úškľabok, ktorý akoby naznačoval utajený žart. Pani Snowová, pohyblivá ako živé striebro, bola v okamihu pri nej, chytila ju pod pazuchu a posadila ju do starého hojdacieho kresla.

„Vidím, že vám je nevoľno,“ povedala. „A ani sa nečudujem, ak je to všetko pravda. Prinesiem vám pohár vody. Alebo nedáte si napokon radšej tú šálku čaju?“

Zdalo sa, že ju to úprimne znepokojilo. Ale začal som ju podozrievať, že majstrovsky taktizuje, aby získala čas. Keby sme pristúpili na jej hru, vodila by nás za nos možno aj celý týždeň.

Zašiel som do kuchyne a zavolal som jej syna po mene. Spoza ďalších dverí, vedúcich z kuchyne, sa ozvala tlmená odpoveď. Zaklopal som na ne a nazrel dnu. V miestnosti sladkasto razilo potuchlinou.

Spočiatku som videl iba ostré šípy slnečného svetla, prenikajúce cez škáry v stiahnutej rolete. Prebodávali izbu ako meče, ktorými kúzelník prepichuje kôš na dôkaz, že jeho spoločník zmizol. Záhradník sa chúlil v kúte železnej postele, akoby tiež najradšej zmizol.

„Prepáčte, že vás vyrušujem, Fritz.“

„To nič.“ V jeho hlase zaznievala bezmocnosť.

Sadol som si na posteľ tvárou k nemu. „Vy ste zaniesli rýľ a čakan hore do kaňonu?“

„Do kaňonu?“

„Do chaty. Zaniesli ste ich tam?“

Po chvíľke uvažovania odpovedal: „Nie.“

„Neviete, kto to mohol byť?“

„Nie.“ Ale odvrátil odo mňa pohľad. Nevedel klamať.

Medzi dvermi sa ticho ako tieň zjavil Kelsey. Jeho veľká tvár bola bezvýrazná a vyčkávajúca.

„Tým rýľom a čakanom,“ povedal som Fritzovi, „dnes niekto pochoval Stanleyho Broadhursta. Keby ste si spomenuli, kto vzal ten rýľ a čakan, možno by ste odhalili Stanleyho vraha.“

Potriasol hlavou tak prudko, že sa mi jeho tvár rozmazala pred očami. „Zobral ich ta sám, keď prišiel po kľúč. Naložil ich dozadu do svojho kabrioletu.“

„Hovoríte pravdu, Fritz?“

„Nech sa na mieste prepadnem, ak to nie je pravda.“ Prežehnal sa.

„Prečo ste nám to nepovedali predtým?“

„Lebo mi to zakázal.“

„Stanley Broadhurst vám to zakázal?“

„Áno, pane.“ Vážne prikývol. „Dal mi dolár, ale musel som mu sľúbiť, že to nikomu nepoviem.“

„Nepovedal prečo?“

„Nebolo treba. Bál sa svojej matky. Nemá rada, keď si niekto požičiava jej záhradnícke náradie.“

„Nespomínal, načo ho potrebuje?“

„Povedal, že ide hľadať šípovky.“

„A vy ste mu to uverili?“

„Áno, pane.“

„A potom odišiel do hôr svojím autom?“

„Áno, pane.“

„S tou plavovlasou dievčinou a chlapcom?“

„Áno, pane.“

„Povedala vám tá dievčina niečo?“

„Nie, pane. Vtedy nie.“

„Čo chcete povedať tým ‚vtedy nie‘? Vari ste sa už niekedy spolu zhovárali?“

„Nie, pane. Nikdy.“

Ale opäť sa vyhol môjmu pohľadu. Uprene sa zadíval na pásiky svetla, prenikajúce škárami rolety, akoby to boli sondy nepriateľského sveta, ktoré ho hľadajú.

„Kedy ste ju videli znova, Fritz?“

Chvíľu sa ani nepohol. Iba v očiach sa mu zračil život. Vtom sa za Kelseym na prahu zjavila Fritzova matka.

„Na toto nemáte právo,“ povedala mi. „Porušujete jeho zákonné práva, a nech vám povie hocičo, aj tak to nemôžete použiť ako svedeckú výpoveď. A navyše, nie je ani svojprávny, čo vám môžem kedykoľvek dokázať lekárskymi svedectvami.“

„Nazdávate sa, že vykonal niečo zlé, pani Snowovä?“ spýtal som sa.

„A vy si to nemyslíte?“

„O ničom takom neviem. Prosím vás, odíďte, aby som sa s ním mohol porozprávať. Pre mňa je jeho výpoveď veľmi dôležitá.“

IX

Vrhla na syna pochybovačný pohľad a on jej ho opätoval. Vrátila sa však do kuchyne. Potom som začul, ako napúšťa do hrnca vodu a zapaľuje plynový sporák.

„To dievča sa vrátilo, však, Fritz?“

Prikývol.

„Kedy to bolo?“

„Okolo poludnia, možno trochu neskôr. Práve som obedoval.“

„Čo povedala?“

„Povedala, že Ronny je hladný. Dal som mu polovicu z krajca chleba s arašidovou nátierkou. Druhú polovicu som dal jej.“

„Spomenula Stanleyho Broadhursta?“

„Nie. Ja som sa jej na nič nepýtal. Ale bola celá vyľakaná.“

„Povedala to?“

„Nebolo to zapotreby, mám predsa oči. A ten chlapec takisto, ja si to hneď všimnem.“

„A čo bolo ďalej?“

„Nič. Odišli dolu kaňonom.“

„Peši?“

„Áno.“ Znovu uhol pohľadom.

„Viete isto, že neodišli vo vašom aute?“

Zvesil hlavu. Sedel úplne nehybne ako jogín pohrúžený do meditácií.

„Tak teda dobre. Odišli spolu v mojom aute.“

„Prečo ste nám to nepovedali hneď?“

„Nezišlo mi to na um. Práve som hnojil záhradu – mal som plnú hlavu iných starostí.“

„Netárajte, Fritz. Chlapec zmizol a jeho otec je mŕtvy.“

„Ja som ho nezabil.“

„Ja vám verím. Ale ostatní vám to nemusia uveriť.“

Zdvihol hlavu a pozrel sa ponad Kelseyho do kuchyne. Jeho matka tam neprestajne čosi robila. Načúval zvukom z kuchyne, akoby mu mohli poradiť, čo si má myslieť a čo hovoriť.

„O matku sa teraz nestarajte, Fritz. Toto sa teraz týka len nás dvoch.“

„Tak zavrite dvere. Nechcem, aby ma počula. A ani on.“

Kelsey ustúpil z prahu a zavrel za sebou. Povedal som Fritzovi: „Vy ste jej to auto bez všetkého požičali?“

„Áno. Povedala, že si to želá pán Broadhurst.“

„Ale išlo tam aj o niečo iné, však, Fritz?“

Zahanbene sa začervenal. „Ale jej to nepovedzte.“ Kývol rukou ku kuchyni.

„Čo jej nemám povedať?“

„Dovolila mi, aby som ju pohladkal.“ Pri tejto spomienke či predstave sa zachvel. Na zjazvených ústach sa mu zjavil úsmev, hoci oči mu zostali smutné. „Viete, vyzerala ako dievča, s ktorým som sa kedysi priatelil.“

„A vy ste ju nechali odísť vo svojom aute.“

„Povedala, že ho privezie späť. Lenže,“ doložil smutne, „už sa tu neukázala.“

„Povedala vám, kam ide?“

„Nie.“ Chvíľku mlčky sedel, akoby načúval. „Počul som, ako ide dolu kaňonom.“

„A bol s ňou aj chlapec?“

„Áno, pane. Prinútila ho, aby šiel s ňou.“

„A nechcel ísť?“

„Nie.“ Prudko potriasol hlavou, akoby bol sám tým chlapcom. „Ale donútila ho.“

„Ako?“

„Povedala mu, že príde strašidlo a vezme si ho. Schytila ho do náručia, posadila do auta a odišli.“

Vytiahol som zápisník a pero. „Čo je to za voz?“

„Chevrolet sedan, ročník 1953. Behá ešte pekne.“

„Akej farby?“

„Sčasti má pôvodnú modrú farbu, sčasti červený základný náter. Chcem ho prestriekať, ale nemám na to čas.“

„Číslo?“

„Opýtajte sa radšej mamy. Ona vie všetko. Ale nehovorte jej nič.“ Priložil si prst na ústa.

Odišiel som do kuchyne. Pani Snowová stála pri plynovom sporáku a nalievala vriacu vodu do hnedého čajníka. Zahmlili sa jej pritom okuliare a ona sa ku mne obrátila s akousi nejasnou obavou ako slepec, ktorého niekto znenazdajky osloví.

„To dievča odišlo na aute vášho syna.“

S hrmotom položila čajník. „Ja som vedela, že niečo vyparatil.“

„O to teraz nejde, pani Snowová. Ak mi poviete číslo auta, dáme vyhlásiť pátranie.“

„Čo sa stane Frederickovi?“

„Nič. Môžete mi povedať to číslo?“

Prekutala zásuvku príborníka, vytiahla starý koženkový zápisník a nahlas prečítala číslo: „IKT 447.“

Zapísal som si ho. Potom som sa vrátil do obývačky a povedal Kelseymu, čo som sa dozvedel. Pani Broadhurstová bezvládne ležala v hojdacom kresle. Tvár jej horela a oči mala privreté.

„Pila niečo?“ spýtal som sa Kelseyho.

„Neviem.“

Pani Broadhurstová zastonala a pokúsila sa vstať. Klesla však do hojdacieho kresla, ktoré pod jej váhou zavŕzgalo.

Pani Snowová sa pretisla chrbtom cez kuchynské dvere. Na tácni opatrne niesla hnedý čajník, krčiažtek s mliekom, cukorničku a tenučkú porcelánovú šálku s tanierikom, na ktorých bolo vidieť stopy dlhého používania. Položila tácňu na stolík vedľa hojdacieho kresla a naliala čaj do šálky. Cez tenký porcelán som videl, ako tmavý čaj napĺňa šálku.

S nútenou srdečnosťou sa prihovorila pani Broadhurstovej: „Troška čaju vám iste urobí dobre. Rozjasní vám myseľ a postaví vás na nohy. Pamätám sa, že ho máte najradšej s mliekom a trochu osladený, však?“

„Je to od vás veľmi milé,“ zamrmlala pani Broadhurstová.

Načiahla sa za šálkou. Ruka jej však klesla a širokým bezvládnym gestom zhodila šálku, cukorničku a mlieko z tácne. Pani Snowová si kľakla a začala zbierať črepiny šálky, akoby to boli dajaké relikvie. Potom odbehla do kuchyne a poutierala handrou čaj rozliaty na ošúchanom koberci.

Kelseymu sa včas podarilo zachytiť pani Broadhurstovú za plecia, aby nespadla z kresla.

„Kto je jej lekár?“ opýtal som sa pani Snowovej.

„Doktor Jerome. Mám vám vyhľadať jeho telefónne číslo?“

„Môžete ho hneď aj zavolať.“

„A čo mám povedať?“

„Neviem. Mohol by to byť aj infarkt. Azda bude lepšie, keď zavoláte aj pohotovosť.“

Pani Snowová chvíľu nehybne stála, akoby aj ju opustili sily. Potom odišla do kuchyne. Počul som ju vykrúcať číslo.

Začal som sa znepokojovať. Najviac ma trápilo, že chlapec je ešte stále nezvestný. Povedal som Kelseymu poznávaciu značku záhradníkovho starého auta a požiadal som ho, aby zariadil všetko potrebné. Zavolal šerifov úrad.

Vyšiel som na ulicu. Po hrboľatom chodníku sa hore-dolu prechádzala Jean. Krátka sukňa a dlhé bledé nohy jej dodávali akýsi tragikomický výzor. Vyzerala ako smutný klaun, ktorý zablúdil v biednej uličke pod zatiahnutým nebom.

„Čo sa tam, preboha, deje?“

Rozpovedal som jej, čo som sa dozvedel od záhradníka, a dodal, že je svokre prišlo zle.

„V živote nebola chorá.“

„Ale teraz je. Zavolali sme sanitku.“ Len čo som to dopovedal, začul som z diaľky kvílenie sirény ako ozvenu žalostného náreku.

„Čo mám robiť?“ spýtala sa Jean, akoby záchranka prichádzala po ňu.

„Choďte s pani Broadhurstovou do nemocnice.“

„A kam pôjdete vy?“

„To ešte neviem.“

„Radšej by som šla s vami.“

Nebolo mi jasné, čo tým myslí, a nazdávam sa, že jej takisto nie. Dal som jej svoju vizitku a vyhýbavo som jej odpovedal: „Zostaneme v kontakte. Nechajte mi v telefónnej službe odkaz, kde vás nájdem.“

Prezerala si vizitku, akoby bola vytlačená v dajakej nezrozumiteľnej reči.

„Chcete sa z toho vyzuť, však?“

„Nie, nechcem.“

„Chceli by ste už peniaze, však?“

„To až tak nehorí.“

„Tak čo teda chcete?“

„Nič.“

Pozrela na mňa, akoby to vedela lepšie ako ja. Ľudia vždy čosi chcú.

Spoza rohu sa vynorila záchranka. Jej zvieracie zavýjanie sa zmenilo na vrčanie a auto zastalo.

„Tu bývajú Snowovci?“ zakričal vodič.

Prisvedčil som. Spolu s ošetrovateľom vošli dnu s nosidlami a vyniesli na nich pani Broadhurstovú. Keď sa chystali vsunúť nosidlá zozadu do vozidla, pani Broadhurstová sa pokúsila posadiť.

„Kto ma posotil?“

„Nikto, milá pani,“ odvetil vodič. „Dostanete trocha kyslíka a to vás postaví na nohy.“

Jean, nedívajúc sa na mňa, povedala: „Pôjdem v jej aute za nimi. Nemôžem ju nechať ísť do nemocnice samú.“

Usúdil som, že je načase vrátiť zelený mercedes pani Armisteadovej. Kelsey mi ukázal Crescent Drive. Štvrť sa rozkladala na úbočí nad mestom. Obloha nad ňou bola zatiahnutá dymom.

Kelsey sa ku mne obrátil s očami ešte vždy prižmúrenými od pozerania do diaľky. „Ak ta pôjdete, buďte opatrný. Oheň postupuje.“

Prisľúbil som mu, že si dám pozor. „Mám vás niekde zložiť?“

„Nie, ďakujem. Do mesta sa dostanem dodávkou. Ale najprv by som sa chcel ešte raz pozhovárať s Fritzom.“

„Neveríte mu?“

„Len do istej miery. Na prvý raz sa nikdy nedozviete všetko.“

Vykročil späť k domu. Pani Snowová stála medzi dvermi ako odkvitnutá vestálka strážiaca svätyňu.

X

Cestou na Crescent Drive som zapol autorádio. Ozvala sa miestna rozhlasová stanica, ktorá nepretržite vysielala správy o požiari. Požiar Rattlesnake – ako ho nazýval hlásateľ – ohrozoval severovýchodnú časť mesta. Stovky obyvateľov evakuovali. Nasadili tam protipožiarnu parašutistickú skupinu a ďalšia protipožiarna technika bola na ceste. Ak neprestane duť vietor od Santa Any, pokračoval hlásateľ, Rattlesnake sa previal cez celé mesto až k moru.

Dom Armisteadovcov, rovnako ako Broadhurstovcov, bol práve v ohrozenej oblasti. Zaparkoval som na dvore vedľa čierneho continentalu. Oheň bol už tak blízko, že keď som vypol motor, vnímal som chvenie rozhorúčeného vzduchu. Na asfaltový dvorec sadal popol ako sivý sniežik. Kdesi vzadu bolo počuť pleskot striekajúcej vody.

Biely prízemný dom bol obkolesený cyprusmi ako antický chrám. Bol taký súmerný, že som si ani neuvedomil, aký je veľký, kým som ho pešo neobišiel. Prešiel som popri pätnásťmetrovom bazéne, na dne ktorého ležal modrastý norkový kožuch, pripomínajúci bezhlavé ženské telo, zaťažený čímsi, čo vyzeralo ako kazeta na šperky.

Opálená žena s krátkymi sivými vlasmi polievala cyprusy vodou z hadice. Za cyprusmi, v suchom kroví, kopal akýsi tmavovlasý muž v montérkach jarok a rýľom zahášal padajúce žeravé halúzky.

Žena dohovárala ohňu ako dajakému bláznovi alebo zdivenému psisku: „Ideš ho, ty beštia!“, a keď som zvolal jej meno, zvrtla sa ku mne takmer neradostne.

„Pani Armisteadová?“

Keď sa obrátila, zbadal som, že akosi predčasne ošedivela. V rozpálenej hnedej tvári jej chladne žiarili trochu šikmé zelené oči. V bielom nohavicovom kostýme vyzerala elegantne.

„Kto ste?“

„Volám sa Archer. Priviezol som vám mercedes.“

„Dobre. Ak je auto v poriadku, pošlem vám šek.“

„Ubezpečujem vás, že je, pošlem vám účet.“

„Tak nám tu teda ešte trochu pomôžte.“ Úsmev na jej opálenej tvári pripomínal bielu jazvu. Ukázala na rýľ v hnedom ihličí pod cyprusmi. „Mohli by ste pomôcť Carlosovi s tým jarkom?“

Zdalo sa mi, že to nie je najmúdrejšia myšlienka. Mal som na sebe oblek. Ale zhodil som sako, zdvihol rýľ a pobral sa pomedzi stromy za Carlosom.

Carlos bol územčistý Mexičan stredných rokov. Môj príchod prijal ako niečo samozrejmé. Postavil som sa zaňho a začal som rozširovať jarok, ktorý vykopal. Bola to takmer beznádejná práca, ten uzučký pásik pretínajúci úpätie vŕšku, zarastený krovím. Spoza hrebeňa sem už zreteľne doliehal praskot požiaru. V cyprusoch za mnou skuvíňal vietor.

„Kde je pán Armistead?“ spýtal som sa Carlosa.

„Myslím, že odišiel na jachtu.“

„Kam?“

„Do prístavu.“

Ukázal smerom k moru. Po chvíľke doložil: „Volá sa Ariadne.“ Meno vyslovil pomaly a pozorne.

„To dievča?“

„Tá jachta,“ riekol. „Pani Armisteadová mi povedala, že to je grécke meno. Veľmi obdivuje všetko grécke.“

„Trochu sa ponáša na Grékyňu.“

„Áno, hádam,“ pripustil so zadumaným úsmevom.

Hukot ohňa k nám doľahol zreteľnejšie a výraz v Mexiča-novej tvári sa zmenil. Kopali sme však ďalej. Začal som si už cítiť plecia a pálili ma dlane. Košeľa sa mi lepila na chrbát.

„Pán Armistead je na jachte sám?“

„Nie. Má tam akéhosi chlapca. Vraví o ňom, že je jeho plavčíkom, ale nikdy som nevidel, že by tam čo len prstom pohol. Je to jeden z tých vlasáčov.“ Carlos zdvihol špinavú ruku k hlave a začal si pohládzať neexistujúcu hrivu.

„Pána Armisteada nezaujímajú dievčatá?“

„Ale hej, zaujímajú.“ Zamyslene dodal: „Minulú noc bolo na palube akési dievča.“

„Blondínka?“

„Áno.“

„Videli ste ju?“

„Videl ju môj priateľ Pedro, keď včera ráno šiel z prístavu. Pedro je rybár – vstáva pred úsvitom. Dievča vyliezlo až hore na stožiar a vrešťalo, že skočí do mora. Chlapec ju prehováral, aby zliezla dolu.“

„A čo urobil Pedro?“

Carlos pokrčil plecami. „Pedro má dosť starostí, aby uživil svoje deti. Nemôže strácať čas s pojašenými dievčiskami.“

Carlos sa s novou chuťou pustil do práce, akoby si kopal úkryt pred týmto mizerným svetom. Kopal som zarovno s ním. Bolo však jasné, že iba márnime čas.

Na vrchole kopca sa zjavil oheň ako žiariaca meňavá améba, ktorá neprestajne rástla, až napokon plamene šľahali vysoko k oblohe. Dolu na úbočí začala vyplašene pišťať hliadkujúca prepelica.

Carlos sa pozrel hore na oheň a prežehnal sa. Potom sa k nemu obrátil chrbtom, kývol na mňa a pobral sa preč od jarku.

Z cyprusu, na ktorý hadica pani Armisteadovej nedostriekala, sa už začínalo dymiť. Prikázala Carlosovi, aby sa vyškriabal na strom.

Potriasol hlavou. „To nemá zmysel. Stromy aj tak zhoria a dom možno tiež.“

Oheň sa šíril a valil dolu úbočím čoraz rýchlejšie. Stromy sa rozknísali. Z porastu pod nimi vyletel kŕdeľ krátkokrídlych prepelíc a sťažka preletel ponad dom. Za nimi sa hnali mračná dymu ako poslovia temnôt.

Pani Armisteadová neprestávala polievať stromy svojou neúčinnou hadicou. Carlos prešiel popri nej ku kohútiku a zatvoril ho. Zostala stáť s kvapkajúcou hadicou v ruke, tvárou obrátená k ohňu.

Plamene hučali ako búrka. Obrovský, žeravý a divý oheň krivolako poskakoval v korunách stromov. Z cyprusu, z ktorého sa predtým dymilo, vyšľahli ohnivé jazyky. Potom vzbĺkli aj ostatné stromy ako rad obrovských fakieľ.

Vzal som pani Armisteadovú za ruku a ťahal ju preč. Podvedome sa mykla a začala sa vzpierať, akoby sa nevedela rozhodnúť, ktorým smerom sa vydať. Do poslednej chvíle sa držala hadice a napokon ju pustila do trávy.

Carlos netrpezlivo čakal pri bazéne. Úlomky horiacich konárov, ktoré padali okolo neho, syčali a černeli v belasej vode.

„Radšej by sme mali odtiaľto odísť,“ povedal. „Ak sa oheň dostane za cestu, môže nás tu odrezať. Čo mám spraviť s tým kožuchom?“

„Nechajte ho v bazéne,“ odvetila. „Teraz je naň priveľmi teplo.“

Nedá sa povedať, že by som k nej horel obdivom, ale začal som ju lepšie chápať. Dal som Carlosovi kľúče od mercedesa a šiel som s ňou k jej lincolnu continentalu.

„Ak chcete, môžete šoférovať,“ povedala mi. „Som trochu unavená.“

Uškrnula sa. Toto priznanie nebolo pre ňu ľahké. Keď sme sa vydali po príjazdovej ceste za mercedesom, dodala ako na vysvetlenie: „Mám rada tie prepelice. Kŕmila som ich a starala sa o ne takmer od chvíle, čo sme si tu postavili dom. Napokon sa tu začali cítiť v bezpečí. Túto jar vysedeli mláďatá rovno na našom dvore.“

„Prepelice sa vrátia.“

„Možno. No ktovie, či aj ja?“

Prišli sme k zákrute, odkiaľ bolo dobre vidno na mesto. Carlos zatiahol s mercedesom vedľa cesty a ja som ho nasledoval. Nad celým mestom visel dym, ktorý všetkému dodával hnedastý nádych, aký mávajú staré fotografie. Vystúpili sme z áut a zadívali sa späť na dom.

Požiar ho zvieral zo všetkých strán ako prsty obrovskej ruky. Z jeho okien sa najprv začal valiť dym a potom plamene. Nasadli sme zasa do áut a zišli dolu. Dnes som už druhý raz utekal pred ohňom a pripadal som si ako paranoik, kým som si napokon triezvo uvedomil, čo sa deje. Ľudia, s ktorými ma spojila iba náhoda, si mohli dovoliť žiť v prírode za mestom a podceňovať jej zákony.

Požiar mal však aj jednu výhodu. Spôsobil, že ľudia rozprávali o veciach, ktoré sa ich skutočne týkali. Spýtal som sa pani Armisteadovej, ako dlho bývajú v dome.

„Iba štyri roky. Prišli sme sem s Rogerom z Newportu a postavili si ho. Bol to jeden z pokusov, ako udržať naše manželstvo, akási náhrada za dieťa.“

„Vy nemáte deti?“

„Nie, iba jeden druhého,“ odvetila zatrpknuto. Potom doložila: „Chcela by som mať dcéru. A ešte radšej by som bola, keby mal dcéru manžel.“

„Kvôli tej blondínke?“

Zvrtla sa ku mne s akousi potláčanou zlosťou. „A čo vy o nej viete?“

„Veľmi málo. Videl som ju iba raz, aj to len z diaľky.“

„Ja som ju nevidela vôbec,“ povedala žena. „Pripadá mi ako dajaká chuligánka. Ale v dnešných mladých ľuďoch sa človek nevyzná.“

„Vždy to tak bolo.“

Neprestajne ma pozorovala. „Povedali ste, že ste detektív. Čo to dievča vyviedlo?“

„To práve chcem zistiť.“

„Ale to ste si predsa nezmysleli len tak, z ničoho nič. Iste dačo vyviedla, okrem toho, že si vzala môj mercedes. Čo to bolo?“

„Opýtajte sa Rogera.“

„To urobím. Ale nevysvetlili ste mi, prečo sa o ňu zaujímate vy.“

„Kamsi sa podela aj so šesťročným chlapcom. Prakticky ho uniesla.“ Ostatné som si nechal pre seba.

„Prečo by niečo také robila?“ Keď som neodpovedal, položila mi ďalšiu otázku: „A nie je to narkomanka?“

„Možno.“

„Myslela som si to,“ povedala s trpkým zadosťučinením. „Predvčerom večer jej už tuším naozaj šiblo. Skočila v prístave do mora. Jerry ju musel vyťahovať.“

„Kto je to Jerry?“

„Mladík, ktorý žije na jachte. Roger o ňom vraví, že je plavčík, aby sa nepovedalo.“

„A čo naňho vravíte vy?“

„Jeho priezvisko je Kilpatrick.“

Spomenul som si na knižku vo svojom vrecku, v ktorej bolo na titulnej strane ceruzkou napísané ‚Jerry Kilpatrick‘.

„Viete, o koho ide?“

„Je to syn Briana Kilpatricka, majiteľa realitnej kancelárie. Od pána Kilpatricka sme vlastne kúpili ten pozemok v kaňone.“

„Vtedy sa váš manžel zoznámil s Jerrym?“

„Nazdávam sa. Najlepšie vám to povie Roger.“

„Kedy sa stretneme s Rogerom?“

„Čoskoro, ak bude v našom domci na pláži.“

Prechádzali sme stredom mesta. Hlavný bulvár bol prepchatý autami a chodníky plné chodcov. Bol to zvláštny pohľad. Ľudia si tu chodili po svojom a podľa všetkého sa vôbec nestarali o požiar, ktorý už postúpil až k okraju mesta. Iba čo sa pohybovali trochu náhlivejšie ako zvyčajne, akoby ich poháňalo vedomie, že všetko sa môže odrazu skončiť.

Zabočil som za Carlosom v mercedese na Maritime Drive, ktorá ma po pobreží doviedla k radu domov popri zálive. Carlos zamieril na parkovisko za domami a ja som zaparkoval vedľa neho. „Aby som nezabudla,“ povedala pani Armisteadová, „zaplatím vám radšej hneď. Čo som dlžná?“

„Stovka postačí.“

Vytiahla peňaženku so zlatým znakom dolára a položila mi na nohu stodolárovú bankovku. Potom priložila ešte päťdesiatku.

„To je sprepitné,“ povedala.

Peniaze som si vzal, pretože som ich potreboval na výdavky, ale pripadal som si akýsi pokorený, akoby si ma tým zaviazala. Vyvolalo to vo mne určité sympatie k Rogerovi, ktorého som ešte nepoznal.

Prímorský domec Armisteadovcov, postavený z dreva, už osivel. Vošli sme doň zozadu na úrovni prvého poschodia. Popri schodišti sme prešli do obývačky. Izba bola zariadená ako lodná kajuta, všade samá mosadz a kapitánske kreslá, na stene barometer.

Cez posúvacie okná na čelnej stene som zbadal, že na balkóne sedí pomerne mladý muž. Bol oblečený v modrom tričku, na hlave mal námornícku čiapku, ale život na pláži pozoroval akosi nezúčastnene, ako divák z divadelnej lóže.

„Ahoj, Roger,“ ženin hlas sa zmenil. Bol mäkký a zvučný, akoby ho sama pozorne počúvala a modulovala.

Mladý muž vstal a sňal si čiapku, nedávajúc najavo nijaké prekvapenie, ani radosť. „Nečakal som, že ma prídeš navštíviť, Fran.“

„Náš dom na Crescent Drive práve vyhorel do tla.“

Tvár sa mu predĺžila. „So všetkými mojimi šatami?“

„Šaty si môžeš kúpiť.“ Jej hlas bol napoly vážny, napoly ironický, akoby prenechávala na Rogera, ktorým smerom sa bude ich rozhovor uberať.

Zareagoval trochu oneskorene: „Škoda toho nášho domu. Prirástol ti k srdcu, však?“

„Tak ako tebe.“

„Rozhodneš sa znova stavať?“

„Neviem, Roger. Čo si myslíš ty?“

Pokrčil svalnatými plecami, akoby z nich striasal bremeno zodpovednosti. „Veď to záleží od teba, či nie?“

„Nuž, hádam by som si trochu pocestovala,“ vyhlásila s predstieranou rozhodnosťou človeka, ktorý improvizuje. „Možno sa vyberiem do Juhoslávie.“

Obrátil sa a pozrel na mňa, akoby si až teraz uvedomil moju prítomnosť. Bol to príťažlivý muž asi o desať rokov mladší od svojej ženy, s mocným, nepokojným telom. Všimol som si, že tmavé vlasy mu začínajú rednúť. Zbadal, že sa mu na ne dívam a trochu si ich našuchoril.

„To je pán Archer,“ povedala jeho manželka. „Je detektív. Hľadá to dievča, čo si mal na jachte.“

„Aké dievča?“ A pozrel na mňa s neskrývanou nechuťou a začervenal sa.

„To, čo chcelo vyletieť až k samému slnku. Alebo k mesiacu?“

„Neviem. Ja som s tým nič nemal.“

„Viete, ako sa volá?“ spýtal som sa.

„Myslím, že Susan. Sue Crandallová.“

Jeho ženu to okamžite popudilo. „Tuším si hovoril, že si s ňou nič nemal.“

„Ani som nemal. Jej meno som sa dozvedel od Jerryho, keď som ho hrešil, že ju priviedol na palubu. Musel som to z neho ťahať.“

„Ja som tú historku počula trochu inak,“ povedala žena. „Štvrtkovú noc vraj strávila na Ariadne s tebou. Myslíš, že v prístave sa takéto veci dajú zatajiť?“

Mrzuto jej odvetil: „Nezačínam si s takými dievčatkami. Štvrtkovú noc som strávil tu a sám, popíjal som. To dievča sa dostalo na palubu bez môjho vedomia a bez môjho súhlasu.“

„Odkiaľ je?“ spýtal som sa.

„Ani neviem. Jerry hovorí, že odkiaľsi zdola, z juhu…“

„Odkedy sa s ňou poznáš?“ skočila mu do reči manželka.

Uprel na ňu tvrdý, zachmúrený pohľad. „Nedomŕzaj stále, Fran. Tú Crandallovú som v živote nevidel. Ak mi neveríš, spýtaj sa Jerryho Kilpatricka. Je to jeho priateľka.“

„A kto jej požičal mercedes, ak nie ty?“

„Aj to urobil Jerry. Vyrazil som ho za to.“

„Neverím ti. A odteraz ti už mercedes nedám.“

„Tak choď dočerta.“

Prešiel popri nej ku schodišťu a s dupotom zišiel na prízemie. Bolo počuť, ako s buchotom otvára a zatvára priečinky a ako zaplesol dvere na skrini.

V drevenej stavbe s odkrytým krovom a priečkami bez izolácie sa tieto zlostné zvuky priam znásobovali. Fran Armisteadová sa zakaždým strhla, akoby jej spôsobovali fyzickú bolesť. Usúdil som, že sa manžela bojí a zrejme ho aj ľúbi.

Vybrala sa dolu schodmi za ním. Na tvári mala napätý a odhodlaný výraz človeka dobrovoľne zostupujúceho do pekla.

„Už sa nehnevaj,“ povedala mu.

„Veď sa nehnevám.“

„Môžeš si ten mercedes nechať.“

„Potrebujem predsa nejaký dopravný prostriedok,“ povedal rozvážne. „Niežeby som chcel bohviekam chodiť.“

„Nie. Zostaň pri mne. Cítim sa teraz hrozne, keď ten náš dom zhorel. Mám pocit, akoby zhorel celý môj život. Ale nie je to tak, však?“

„Neviem. Čo si to spomínala s tou Juhosláviou?“

„Nechcel by si ta ísť?“

„A čo tam?“

„Tak zostaneme tu. Vyhovuje ti to?“

„Zatiaľ áno,“ povedal. „Nejaký čas tu ešte zostanem.“

„Kvôli tomu dievčaťu? Ako sa to volá – Susan?“

„Počúvaj, musíme to stále omieľať? Veď som ju v živote nevidel.“

Dvere sa zavreli a ich hlasy zaznievali tlmenejšie. Potom som začul intímnejšie zvuky a rozhodol som sa odísť.

Bolo neskoré sobotňajšie odpoludnie a na pláži bola hlava na hlave. Bolo to ako varovná vízia budúcnosti, keď bude zaľudnený každý štvorcový meter zeme. Našiel som si miesto a sadol do piesku vedľa mládenca s gitarou, ktorý mal hlavu položenú v lone dievčaťa. Ucítil som vôňu jej oleja na opaľovanie a zmocnil sa ma pocit, že všetci okrem mňa sú popárení ako zvieratá v Noemovej arche.

Vstal som a poobzeral sa. Pod clonou dymu, vznášajúceho sa nad mestom, sa chvel priezračný vzduch. Slnko, stojace nízko nad obzorom, pripomínalo víriaci žltý terč, na ktorý by som mohol takmer dočiahnuť a chytiť ho.

Vzpriamené sťažne člnov v prístave sa černeli proti zapadajúcemu slnku ako skamenený les. Vyzul som si topánky a ponožky a nesúc ich v ruke, pustil som sa po pláži k lodenici.

XI

Betónová prístavná hrádza, lemovaná piesočným násypom, objímala prístav a lodenicu ako ochranné rameno. Po vyznačenej trase sa od mora blížilo niekoľko motorových člnov a plachetníc. Množstvo ďalších lodí, od pretekárskych jácht až po vyradený výsadkový čln, ležalo v dokoch.

Kráčal som pozdĺž vysokého drôteného plotu, ktorý oddeľoval lodenicu od verejného parkoviska. V plote bolo niekoľko bránok, ale všetky boli zamknuté. Hneď skraja prístavnej hrádze som našiel požičovňu člnov a spýtal som sa zriadenca, ako sa dostanem k Ariadne.

Podozrievavo sa pozrel na moje bosé nohy a topánky, ktoré som mal zviazané šnúrkami a prehodené cez plece.

„Ak hľadáte pána Armisteada, nie je na palube.“

„A čo Jerry Kilpatrick?“

„Neviem, či je tam. Choďte tamto k tretej bránke a skúste naňho zavolať. Odtiaľ už uvidíte loď, je asi v polovici od toho plaváka na ľavej strane.“

Obul som si topánky a našiel bránku a loď. Bola to biela šalupa, pohojdávajúca sa na tichej hladine tak pôvabne, že mi zatajilo dych. Štíhly mladík so strapatou šticou a zarastenou bradou sa skláňal nad pomocným motorom na korme lode. Zakričal som naňho spoza zavretej bránky.

„Jerry?“

Zdvihol hlavu. Zakýval som naňho. Zoskočil na mólo a bosými nohami svižne vykročil ku mne. Bol do pol pása vyzlečený a pri chôdzi vytŕčal zarastenú bradu, akoby tým chcel vyvážiť svoje chlapčenské plecia a úzky nezarastený hrudník. Ruky mal také špinavé od oleja, že to vyzeralo, akoby mal na nich čierne rukavice.

Zamračene sa na mňa pozrel cez drôtenú bránku. „Čo si želáte?“

„Stratili ste knihu.“ Vytiahol som výtlačok Zelených zámkov s jeho menom na titulnej stránke. „Patrí vám, však?“

„Ukážte, nech sa pozriem.“ Začal otvárať bránku, ale potom mi ju pribuchol pred nosom. „Ak vás poslal môj otec, s tým som už skoncoval. A teraz choďte za ním a povedzte mu to.“

„Vášho otca nepoznám.“

„Ani ja. Nikdy som ho nepoznal. A ani ho nechcem poznať.“

„Tak ho z toho vynechajme. A čo bude so mnou?“

„To je vaša vec.“

„Nechcete svoju knihu?“

„Nechajte si ju, ak viete čítať. Rozšíri to váš duševný obzor.“

Mládenec bol plný nenávisti. Spomenul som si, že ho budem potrebovať ako svedka, a teda nemá zmysel vadiť sa s ním cez plot.

„Vždy si môžem nájsť niekoho, kto mi ju prečíta,“ povedal som.

Nato sa usmial. V jeho červenkastej brade pôsobil úsmev neobyčajne žiarivo.

Pokračoval som: „Stratil sa malý chlapec. Jeho otca dnes ráno zabili…“

„Vari si myslíte, že som ho zabil ja?“

„A nespravili ste to?“

„Neuznávam násilie.“ Jeho pohľad naznačoval, že o mne si myslí opak.

„Tak mi teda pomôžte nájsť vraha. Prečo ma nepustíte dnu? Alebo poďte von vy, aby sme sa mohli porozprávať.“

„Mne to vyhovuje takto.“ Prešiel prstami po drôtenom pletive bránky. „Vyzeráte ako násilník.“

„Teraz nechajme žarty bokom,“ povedal som. „Ten nezvestný chlapec má iba šesť rokov. Volá sa Ronald Broadhurst. Neviete o ňom niečo?“

Potriasol svojou strapatou hlavou. Zdalo sa, že bujná brada, ktorá mu zakrývala polovicu tváre, mu zarástla aj ústa a môže rozprávať iba očami. Boli hnedé a trochu sa leskli ako puknuté sklo.

„Bolo s ním dievča,“ pokračoval som. „Dnes v noci čítalo v posteli túto vašu knihu. Volá sa Sue Crandallová.“

„Nepoznám ju.“

„Počul som, že ju poznáte. Bola tu predvčerom v noci.“

„O tom nič neviem.“

„Nazdávam sa, že viete. Požičali ste jej túto knihu a mercedes pána Armisteada. Čo ste jej ešte dali?“

„Nechápem, na čo narážate?“

„Vyliezla na sťažeň, akoby bola nafetovaná. Čo ste jej to dali, Jerry?“

Tvárou mu preletel tieň strachu, ktorý sa premenil v zlosť. Hnedé oči mu očerveneli a zahoreli, akoby za nimi vzbĺkol oheň. „Hneď som si myslel, že ste fízel,“ vyhlásil afektovane. „Čo ma tu otravujete?“

„Chcem sa s vami vážne porozprávať. Ste v peknej kaši.“

„Choďte dočerta.“

Zvrtol sa a odchádzal po móle preč. Vlasatá hlava na chlapčenskom tele pôsobila groteskne ako lepenková hlava svätca nastoknutá na palici. Stál som a díval sa, ako skočil na loď a znovu sa pustil do opravy motora.

Slnko už bolo celkom nízko nad obzorom. Keď sa dotklo hladiny, akoby celý oceán i oblohu zachvátili červené plamene požiaru, mohutnejšieho ako Rattlesnake.

Prv ako sa zotmelo, prešiel som parkovisko a hľadal starý Chevrolet Fritza Snowa. Nemohol som ho nájsť, ale čosi mi ustavične našepkávalo, že by nemal byť ďaleko. Začal som ho hľadať na bulvári, rovnobežnom s pobrežím.

Obloha na západe odrazu stratila farbu ako tvár, čo náhle zbledla. Svetlo sa pomaly vytrácalo. Ešte dlho sa zrkadlilo na hladine mora, ktoré sa rozprestieralo do diaľky ako obloha zosivená únavou.

Prešiel som niekoľko blokov, ale starý Chevrolet som nenašiel. Zažali sa pouličné lampy a na hladine pri pobreží sa matne odrážali neónové reklamy motelov a stánkov s hamburgermi. Zamieril som do jedného stánku a dal si dvojitý hamburger, opekané zemiačiky a kávu. Jedlo i káva mi neobyčajne chutili, a až vtedy som si uvedomil, že som od rána nemal nič v ústach.

Keď som odišiel od vysvieteného pultu, vonku už bola takmer úplná tma. Pri pohľade na hory za mestom som sa zdesil. Požiar sa ešte zväčšil. Rozširoval sa, akoby sa živil temnotou. Obkľučoval mesto ako tábor obliehajúcej armády.

Znovu som sa vybral hľadať Chevrolet. Tentoraz na parkoviskách motelov a v bočných uličkách popri železničnej trati. Len čo som prešiel bulvár, ocitol som sa v gete. Čierne a hnedé deti sa ticho hrali, hoci už bola takmer tma. Z priedomia spustnutých domcov ich pozorovali matky a staré matky. Zbadali aj mňa.

Dvojfarebný Chevrolet Fritza Snowa som našiel na vybitej ceste za zaprášeným oleandrovým živým plotom. Z auta sa ozývala akási melódia. Za volantom sedel pomenší chlapík v baseballovej čiapke.

„Čo tu robíte, priateľko?“

„Hrám na harmonike.“ A opäť si priložil k ústam fúkaciu harmoniku a vylúdil z nej zopár piskľavých, smutných tónov. ‚Previnil som sa‘, hovorilo sa v piesni, ‚ale vytrpel som si už dosť, ja – aj vy‘.

„Hráte výborne.“

„To je dar boží.“

Ukázal prstom k nebesiam. Potom zasa niekoľko ráz fúkol do harmoniky a vytriasol z nej sliny. Razilo z neho vínom.

„To je vaše auto?“ spýtal som sa ho.

„Strážim ho jednej známej.“

Sadol som si do auta vedľa neho. Kľúčik bol v zapaľovaní, tak som ho vybral. Pozrel na mňa lesknúcimi, znepokojenými očami.

„Volám sa Archer. A vy?“

„Amos Johnstone. Nemáte právo ani dôvod obťažovať ma. Iba tu strážim auto svojej známej.“

„Nie som poliš. Nie je tá vaša známa náhodou mladé dievča s malým chlapcom?“

„Áno, je. Dala mi dolár a požiadala ma, aby som tu sedel, kým sa nevráti.“

„Kedy to bolo?“

„Čo ja viem, nenosím hodinky. Ale bolo to dnes, na to dám krk.“

„Pred zotmením?“

Zadíval sa na oblohu, akoby ho noc bola náhle zaskočila. „Zaručene. Za ten dolár som si kúpil víno, a už je fuč.“ Premeral si ma. „Zišiel by sa ešte liter.“

„Možno, že aj bude. Kam odišla tá slečna?“

„Dolu touto ulicou,“ ukázal rukou smerom k lodenici.

„A toho chlapca vzala so sebou?“

„Áno, šéfko.“

„Bol v poriadku?“

„Bol vyľakaný.“

„Povedal niečo?“

„Neprehovoril ani slovka. Ale triasol sa ako osika.“

Dal som chlapovi dolár a vyrazil späť k lodenici. Na rozlúčku mi čosi zahral, ale tóny čoskoro splynuli s hlasmi detí, hrajúcich sa v tme.

Pozdĺž móla sa mihotali svetlá roztrúsených, zakotvených lodí. Drôtenú bránku zalievalo silné, jasné svetlo lampy. Náhlivo som sa poobzeral a prešvihol som sa cez bránku. Zachytil som sa však nohou o ostnatý drôt a sťažka dopadol chrbtom na zvažujúci sa mostík. Vyrazilo mi dych, a tak som tam chvíľku zostal ležať.

Keď som sa priblížil k šalupe, pulz mi búšil v ušiach a pred očami sa mi zahmlievalo. V kajute sa svietilo, ale na palube som nevidel nikoho. Napriek nemilým okolnostiam, v ktorých som sa ocitol, pôsobila temná hladina akosi tajomne a lákavo a loď pripomínala čistokrvného koňa priviazaného na noc v ohrade. Preliezol som zábradlie a vošiel do kormidelníkovej kabíny. Sťažeň sa hrdo týčil proti tmavej oblohe.

Z kajuty sa ozval akýsi šramot. „Kto je tam?“ Bol to Jerryho hlas. Odchýlil dvierka a vystrčil hlavu. Doširoka otvorené oči mu horeli a otvorené ústa vyzerali ako tmavá diera v jeho brade. Pripomínal Lazára, vstávajúceho z hrobu.

Načiahol som sa, schytil ho pod pazuchy, vytiahol von a hodil na podlahu kabíny. Zostal nehybne ležať na chrbte ako omráčený. Pocítil som zahanbenie, že som ublížil chlapcovi.

Zliezol som po rebríku do kajuty a prešiel povedľa vysielačky a stolíka s lodnou mapou. Na jednej z dvoch spodných kóji sa pod červenou prikrývkou črtali obrysy dievčenského tela a na vankúši sa rozlievala vlniaca sa záplava plavých vlasov.

Odhrnul som prikrývku. Výraz jej tváre bol nezvyčajne apatický. Jej oči sa na mňa dívali akoby z veľkej diaľky, akoby sa už chystala zomrieť, alebo možno už zomrela.

Vedľa nej sa čosi pohlo. Odhodil som prikrývku. Jednou rukou pritískala k sebe chlapca, držala ho okolo krku a zapchávala mu ústa dlaňou. Nehybne ležal vedľa nej. Aj jeho okrúhle belasé oči boli celkom nehybné.

Uprel pohľad na čosi za mojím chrbtom. Obrátil som sa v tom tesnom priestore. Na rebríku sa hrbil Jerry a oboma rukami zvieral revolver.

„Vypadnite odtiaľto, vy gauner.“

„Dajte preč tú pištoľ. Ešte niekoho postrelíte.“

„Vás,“ odvetil, „ak hneď nevypadnete. Túto loď mám na starosti ja a vy tu nemáte čo hľadať.“

Nechcel som ho brať vážne, ale pištoľ hovorila jasnou rečou. Pokývol ňou a uvoľnil mi jednu stranu rebríka. Liezol som hore a nevedel som sa rozhodnúť, či sa naňho vrhnúť, alebo vyliezť von.

Moja nerozhodnosť sa mi neoplatila. Kútikom oka som zazrel, ako si pištoľ prehodil v rukách, chytil ju za hlaveň a zahnal sa. Nestačil som uhnúť. Odrazu všetko pohltila tma.

XII

Pred očami sa mi pomaly krútili ozubené kolesá vesmíru ako obrovské prevodovky hračiek, čo majstrujú inžinieri vo voľnom čase. Zdalo sa mi, že jediným pohľadom vnímam všetky časti tohto gigantického mechanizmu, a bolo mi jasné, že príkon sa rovná výkonu.

Kdesi na periférii môjho vedomia sa ozýval tichý špľachot vody. Líce som mal položené na rovnej, drsnej ploche, ktorá sa striedavo dvíhala a klesala. Vzduch sa ochladil a chvíľku som mal pocit, že som na lodi. Potom som sa vzoprel rukami a kľakol si. Zbadal som, že som na mostíku, a tam, kde sa pohojdávala Ariadne, zostal iba obdĺžnik tmavej hladiny.

Nabral som si do dlane trochu vody a šplechol si ju do tváre. Bol som omráčený a celkom skľúčený. Nebral som toho bradatého mládenca vážne a podcenil som nielen jeho, ale aj celú situáciu. Pozrel som sa do peňaženky: peniaze mi nechýbali.

Pobral som sa hore chodníkom k umyvárni na parkovisku. Opäť som si opláchol tvár, ale radšej som si ju priveľmi neobzeral. S hrčou na hlave, ktorá už prestala krvácať, sa aj tak teraz nedalo nič robiť.

Na vonkajšom múre umývarne bol telefónny automat so zoznamom, pripevneným reťazou. Zavolal som šerifovu kanceláriu. Službukonajúci policajt mi povedal, že šerif a väčšina jeho pomocníkov sú v oblasti požiaru. Šerifovu kanceláriu vraj neprestajne bombardujú telefonickými dotazmi a on mi nemá koho poslať.

Vykrútil som číslo miestnej lesnej správy. Ženský hlas zo záznamovej služby ma informoval, že po úradných hodinách sa neprijímajú nijaké odkazy, ale nakoniec slečna súhlasila, že prevezme odkaz pre Kelseyho. Nadiktoval som jej stručnú správu o posledných udalostiach a počúval, ako mi to znudeným hlasom opakuje.

Potom som si na žltých stránkach zoznamu vyhľadal medzi realitnými kanceláriami meno Briana Kilpatricka. Boli tam uvedené jeho čísla do kancelárie i do bytu. Zavolal som mu domov a hneď sa mi ohlásil. Spýtal som sa ho, či by som ho nemohol navštíviť. Vzdychol si.

„Len čo som si sadol, že si dám pohárik. O čo ide?“

„O vášho syna Jerryho.“

„Chápem. Ste policajt?“ Jeho starostlivo modulovaný hlas ostal odrazu bezvýrazný.

„Súkromný detektív.“

„Ide o tú včerajšiu nepríjemnosť v prístave?“

„Uhádli ste, a situácia sa ešte zhoršila. Môžem sa prísť s vami porozprávať?“

„Ešte vždy ste mi nepovedali o čom. Je do toho zapletené aj dievča?“

„Je. Istá mladá blondínka, Susan Crandallová. Susan a váš syn spolu s malým chlapcom menom Ron Broadhurst ušli…“

„Nie je to vnuk pani Broadhurstovej?“

„Áno.“

„A kam, preboha, ušli?“

„Na more. Na Armisteadovej jachte.“

„Vie o tom Roger Armistead?“

„Ešte nie. Najprv som zavolal vás.“

„Ďakujem vám,“ povedal. „Bude teda lepšie, keď sem prídete, ako ste navrhli. Viete, kde bývam?“ Dva razy mi zopakoval svoju adresu.

Zavolal som si taxík a povedal som vodičovi adresu. Patril medzi tých zhovorčivejších. Bez prestania rozprával o požiaroch a záplavách, zemetraseniach a katastrofách tankových lodí. Nešlo mu do hlavy, ako sa niekomu môže páčiť život v Kalifornii. Ak to takto pôjde ďalej, odsťahuje sa s rodinou späť do Motownu. To je celkom iné mesto.

Zaviezol ma do vilovej štvrte bohatej strednej vrstvy na tej strane mesta, kde požiar zatiaľ nehrozil. Kilpatrickov moderný dom vidieckeho typu stál na čistine svahu zarasteného krovím. Chladné ovzdušie bolo iba dolu v meste, a keď som vystúpil z auta, znovu mi zadul do tváre horúci vietor. Prikázal som taxikárovi, aby ma počkal.

Kilpatrick ma vyšiel privítať. Bol to urastený chlap v športovej rozhalenke a balónových nohaviciach. Ryšavé vlasy i zarastená hruď mu začínali šedivieť. Hoci držal v ruke pohárik a sklený lesk v jeho očiach prezrádzal, že to nie je prvý, pôsobila jeho široká, pekná tvár triezvo, takmer smutno.

Podal mi ruku a zadíval sa mi na poranenú hlavu. „Čo sa vám stalo?“

„Za to vďačím vášmu synovi Jerrymu. Udrel ma pažbou revolvera.“

Kilpatrick sa zatváril súcitne. „Verte mi, že ma to naozaj mrzí. Lenže,“ doložil, „ja už za Jerryho činy nezodpovedám. Vymkol sa mi z rúk.“

„Všimol som si to. Nepôjdeme dnu?“

„Pravdaže. Dáte si pohárik?“

Zaviedol ma do hráčskeho salónu s barovým pultom, odkiaľ bol výhľad na žiarivo osvetlený bazén. Pri ňom sedela v ležadle čiernovlasá žena. Bolo z nej vidno najmä lesknúce sa bronzové nohy. Na stolíku vedľa nej stálo tranzistorové rádio, ktoré sa jej prihováralo ako domáci duch. Pri rádiu stál strieborný šejkr.

Kilpatrick stiahol žalúzie a rozsvietil svetlo. Povedal, že pije martini, a tak som ho požiadal, aby mi namiešal whisky so sódou. Sadli sme si oproti sebe k okrúhlemu stolíku, ktorý mal v prostriedku vykladanú šachovnicu.

Začal obozretným, odmeraným hlasom: „Hádam bude lepšie, keď vám poviem, že ma dnes poobede zavolal otec toho dievčaťa. Našiel meno môjho syna v jej adresári.“

„Odkedy je dievča preč z domu? Spomenul to Crandall?“

Kilpatrick prikývol. „Dva dni. Od rodičov odišla vo štvrtok.“

„Nepovedal Crandall prečo?“

„Nevie toho viac ako ja.“ A doložil nesmelým hlasom, ktorý zaznel starecky: „Celá táto generácia nám uniká. Tresce nás za to, že sme ju priviedli na svet.“

„Crandallovci bývajú tu v meste?“

„Nie.“

„Ako to, že sa váš syn pozná s ich dcérou?“

„Nemám potuchy. Viem len to, čo mi povedal Crandall.“

„Ako sa volá Crandall krstným menom a kde býva?“

Kilpatrick zdvihol ruku, akoby zastavoval premávku. „Kým vám poviem viacej, musím si ozrejmiť niektoré okolnosti. Ako sa do toho dostal ten malý Broadhurst? Čo s ním zamýšľajú?“

„Možno ani nemajú nijaký plán. Vyzerá to, že konajú len impulzívne. Ale nemožno vylúčiť, že ide o únos. Z právneho hľadiska ho vlastne už uniesli.“

„Kvôli peniazom? Jerry vyhlasuje, že peniaze preňho nič neznamenajú.“

„Nie vždy sú peniaze jediným motívom pri únosoch.“

„A čo teda?“

„Pomsta. Dôkaz sily. Chuligánstvo.“

„To u Jerryho takmer nepripadá do úvahy.“

„A čo to dievča?“

„Podľa mňa je to celkom milé dievča zo slušnej rodiny. Možno, ako som sa dozvedel od jej otca, nie je priveľmi šťastné, ale slušné dievča to je.“

„To isté hovorieval o svojej dcére aj otec Lizzie Bordenovej.“

Kilpatrick na mňa vyjavene pozrel. „To je trochu pritiahnuté za vlasy, nemyslíte?“

„Dúfajme. Človeka, s ktorým dnes cestovala autom – otca toho chlapca – niekto zabil čakanom.“

Kilpatrickova tvár zbledla a zreteľne mu na nej vystúpili žilky. Dopil svoje martini a nahlas usrkol z prázdneho pohára.

„Hovoríte, že Stanleyho Broadhursta zabili?“

„Áno.“

„Myslíte si, že ho zabila ona?“

„Neviem. Ale ak to urobila, chlapec bol zrejme svedkom vraždy.“

„Bol pri tom aj Jerry?“

„Neviem.“

„Kde sa to stalo?“

„Nad Broadhurstovie kaňonom, neďaleko ich chaty. Vtom istom čase zrejme vypukol aj požiar.“

Kilpatrick začal klopkať pohárikom po stole. Vstal, podišiel k baru a začal medzi fľašami hľadať niečo, čo by mu zaručene pomohlo zahnať úzkosť. Vrátil sa však k stolu s prázdnymi rukami a triezvejší ako predtým.

„Toto ste mi mali povedať vtedy, keď ste sem volali. Nikdy by som vás nebol…“ Odmlčal sa a nedôverčivo sa na mňa pozrel.

„Nikdy by ste ma sem neboli pustili, ani sa so mnou rozprávali,“ doplnil som ho. „Kde býva Crandall?“

„Nepoviem.“

„Pokojne môžete. Nič z toho nezostane dlho v tajnosti. Jediná múdra vec, ktorú môžeme urobiť, je pokúsiť sa zabrániť Jerrymu a tomu dievčaťu, aby nevyviedli ďalšiu hlúposť.“

„Čo by ešte mohli vyviesť?“

„Dakde zašantročiť toho chlapca,“ odvetil som. „Alebo ho zabiť.“

Pozrel na mňa prižmúrenými očami. „Prečo sa zaujímate o toho chlapca?“

„Manželka Stanleyho Broadhursta si ma najala, aby som ho doviedol späť.“

„Takže vy stojíte na tej druhej strane.“

„Na strane toho chlapca.“

„Poznáte ho?“

„Tak trochu.“

„A záleží vám na ňom osobne?“

„Isteže.“

„Tak potom si budete vedieť aspoň trochu predstaviť, ako mi záleží na mojom synovi.“

„Keby ste boli ochotný spolupracovať, vedel by som, ako mu pomôcť. Usilujem sa uchrániť vás a vášho syna pred nepríjemnosťami.“

„Mne sa zasa zdá, že nás do nich skôr zaťahujete,“ odvetil mi.

To ma na chvíľku umlčalo. Svojím obchodníckym bystrozrakom, schopným vycítiť partnerove slabosti, odhalil skutočnosť, ktorú si sám nerád priznávam – že občas aj vedome slúžim ako katalyzátor nepríjemností.

S nejasným pocitom, že musím zmeniť tému rozhovoru, som vytiahol knižku v zelenej väzbe, kde na titulnej stránke bolo ceruzkou napísané meno jeho syna.

„Ako sa dostala do rúk Susan Crandallovej táto knižka?“

Po chvíľke rozmýšľania odvetil: „Jerry si ju zrejme vzal so sebou, keď odchádzal. Mňa knihy priveľmi nezaujímajú. Intelektuálkou v našej rodine bola manželka. Skončila Stanfordskú univerzitu.“

„Je pani Kilpatricková doma?“

Pokrútil hlavou. „Ellen ma opustila už pred rokmi. To dievča pri bazéne je moja snúbenica.“

„Kedy odišiel Jerry?“

„Pred dvoma mesiacmi. Od júna žije na jachte. Ale v skutočnosti sa naše rodinné vzťahy narušili už pred rokom. Odvtedy, čo odišiel do internátu.“

„Študuje na vysokej škole?“

„Už nie,“ povedal Kilpatrick sklamane. „Štúdium by bol zvládol ľahko. Chcel som, aby čím skôr skončil ekonómiu. Ale stratil o to záujem. Nepýtajte sa ma prečo, lebo vám na to neviem odpovedať.“ Načiahol sa za knihou na stole a zavrel ju.

„Užíva Jerry drogy?“

„Neviem o tom.“

Ale jeho neisté oči uhýbali môjmu pohľadu. Rozhovor viazol, a nebolo ťažko uhádnuť prečo. Bál sa, že by mohol syna namočiť do vraždy.

„Iste viete, čo sa stalo na jachte,“ povedal som. „To dievča skočilo do mora.“

„Áno. Ľudia z prístavu mi to povedali. Ale neviem, či v tom boli drogy.“

Kilpatrick sa zrazu naklonil a schytil môj nedotknutý pohár škótskej so sódou. „Ak nebudete piť, vypijem to ja,“ povedal a vyprázdnil ho na dúšok.

Mlčky sme sedeli oproti sebe. Uprene sa díval na vykladanú šachovnicu, akoby na nej stáli figúrky, a to zväčša moje. Napokon zdvihol hlavu a pozrel mi do očú.

„Vy si myslíte, že drogy jej dal Jerry, však?“

„Jerryho poznáte najlepšie vy.“

„Už nie,“ namietol. „Ale podozrieval som ho, že niečo užíva. Bola to jedna z príčin našich škriepok.“

„Aké drogy bral?“

„Ani neviem. Ale rozprával a správal sa, akoby prišiel o rozum.“ Z jeho úst to zaznelo čudne, ba trochu dojímavo, ako prejav lojality k stratenému synovi. „Povedal som vám viac, ako som mal,“ dodal nervózne.

„Môžete mi teda povedať aj všetko ostatné.“

„Už niet čo. Viete všetko. Mal som bystrého chlapca, od ktorého som si veľa sľuboval, no jedného dňa sa rozhodol všetko zanechať a žiť ako prístavný povaľač.“

„Čo má s Rogerom Armisteadom?“

„Armisteadovcom som predal pozemky. Obľúbili si ho. Roger ho naučil plachtiť. Vlani sa spolu zúčastnili na pretekoch v jachtingu v Ensenade.“

„Jerry teda musí byť výborný námorník.“

„To je. Keby chcel, dostane sa s tou šalupou aj na Havajské ostrovy.“ Vzápätí sa ho však opäť zmocnila skľúčenosť: „Pravda, ak nezabudol navigáciu tak ako všetko ostatné.“

Zdvihol sa, prešiel k oknu, prstami roztiahol žalúzie a vykukol von ako človek v obliehanej budove.

„Do šľaka,“ zavrčal. „Mal som ísť so snúbenicou na večeru.“ Zlostne sa na mňa pozrel. „Dúfam, že si neuvedomujete, ako ste mi pokazili večer?“

Na takúto otázku bolo škoda odpovedať, a on to ani nečakal. Pobral sa k baru, akoby sa tam chcel posťažovať dákemu iluzórnemu barmanovi. Na barovom pulte stál telefón, vedľa ktorého ležala malá modrá knižočka. Otvoril ju, chcel vyhľadať akési telefónne číslo, ale opäť ju odložil. Namiesto toho vzal čistý pohár, namiešal škótsku so sódou a rázne ho postavil predo mňa.

Poďakoval som mu za jeho gesto, hoci sa mi nežiadalo piť. Cítil som, že ma čaká dlhá noc. Aj Kilpatrick to cítil. Nakláňal sa ku mne, opieral sa doširoka roztiahnutými rukami o stôl a na tvári sa mu zračilo pohnutie.

„Pozrite sa,“ začal. „Nie som taký gauner, za akého ma pokladáte. Jerry bol ešte iba decko, keď ma manželka opustila. Nedal som jej na to najmenšiu príčinu, ibaže som jej nevedel poskytnúť romantický život. Ale Jerry z toho rozchodu viní mňa. Vždy mi kládol všetko za vinu.“ Zhlboka, smutne sa nadýchol. „Naozaj mi na ňom záleží. Chcel som mu pripraviť tú najlepšiu budúcnosť a takmer som sa zničil, aby som mu ju zabezpečil. Lenže život je nevyspytateľný, však? Iba zriedkakedy sa všetko dobre skončí.“

Nakláňal sa nado mnou, načúvajúc tichu, akoby ho počul prvý raz. Spýtal som sa:

„Čo treba urobiť, aby sme ich so Susan priviedli späť?“

„Neviem.“

„Uvažoval som, že zavolám FBI.“

„To nerobte. To by bol Jerryho koniec.“

Na pleci som pocítil jeho ťažkú ruku. Potom ju odtiahol a znovu šiel k baru, pohybujúc sa ako uväznené zviera, ktoré pobehuje bezmocne v klietke. Nalial si škótskej a opäť si sadol na svoje miesto k okrúhlemu stolíku.

„Dajme mu príležitosť, aby sa s tou šalupou sám vrátil. Nemusíte do toho hneď zaťahovať FBI.“

„Ale budeme to musieť oznámiť miestnej polícii.“

„To nechajte na mňa,“ povedal. „Pozhováram sa so šerifom Tremainom, je to môj priateľ.“

„Ešte dnes večer?“

„Pravdaže. Mne na tom záleží väčšmi ako vám. Jerry je môj syn. Čo postihne jeho, postihne aj mňa.“ Zdalo sa, že to myslí naozaj vážne, no neuvedomuje si plný zmysel svojich slov.

„Tak mi povedzte, kde nájdem rodičov Sue Crandallovej. Rád by som sa pozhováral najmä s jej otcom.“

„Nehnevajte sa, ale to sa mi nezdá správne riešenie.“

Začal som mu ostro dohovárať. „Vy už možno nebudete môcť nikdy hovoriť o tom, čo je správne. Váš syn sa dostal do maléru a vy nechcete pohnúť ani prstom, aby ste ho z toho dostali. Ešte stále dúfate, že sa to dobre skončí.“

„Nedúfam. Už som vám to predsa povedal.“ Pretrel si oči a líca a zakryl si tvár rukami v prosebnom geste. „Dajte mi chvíľu času, aby som si mohol celú vec premyslieť.“

„Ale isteže. Len premýšľajte. Ja si tu zatiaľ posedím a budem si lámať hlavu nad tým, čo sa deje s Ronnym Broadhurstom.“

Kilpatrick sa na mňa vážne pozrel ponad zopäté ruky. Zachytil som záblesk bývalej zodpovednosti, ktorá v ňom bola ukrytá ako zbehnutý kňaz vo svojej skrýši.

Zadrnčal zvonček, Kilpatrick vyšiel z izby a zatvoril za sebou dvere. Vzal som modrú knižočku, čo ležala pri telefóne. Boli v nej napísané telefónne čísla. Po písmenom C som našiel akéhosi Lestera Crandalla a jeho telefónne číslo na Pacific Palisades. Záznam zrejme nebol nový, pod ním boli na stránke pripísané ďalšie mená.

Vo chvíli, keď som si zapisoval číslo, rozleteli sa dvere a zjavila sa v nich tmavovláska od bazénu. Bola to pekná žena, ale trochu pristará na bikiny, ktoré mala na sebe. Priveľa si vypila.

„Tak kedy to už bude?“ spýtala sa zhurta.

„Nič nebude.“

Kútiky úst jej ovisli ako sklamanému dieťaťu. „Brian mi sľúbil, že pôjdeme tancovať.“

Pokúsila sa urobiť niekoľko tanečných krokov a skoro spadla. Doviedol som ju k stoličke, ale nechcela pokojne sedieť. Chcela tancovať.

Vošiel Kilpatrick. Ženu si vôbec nevšímal. Ako riadený mechanizmus zamieril priamo za barový pult, otvoril zásuvku a vytiahol z nej ťažký revolver.

„Čo sa deje?“ spýtal som sa.

Neodpovedal, ale výraz potláčanej chladnej zúrivosti na jeho tvári sa mi nepáčil. Vyšiel som za ním k domovým dverám tak, aby vedel, že ho nasledujem. Pri vchode stál mladý muž s čelom čiernym od sadzí a trochu vyjavenými očami.

Kilpatrick mu pohrozil revolverom. „Zmiznite odtiaľto. Dajte mi pokoj s takými nezmyslami.“

„Tak pre vás je to nezmysel, hej?“ povedal chlap. „Prišiel som o dom a všetok nábytok. O šatstvo celej rodiny. O všetko. A za to sa budete zodpovedať vy, pán Kilpatrick.“

„Ako to?“

„Keď už dom zhorel, rozprával som sa s jedným požiarnikom – škoda, že ta neprišli skôr – a ten mi povedal, že v tom kaňone sa nemalo nikdy stavať, lebo je tam veľké riziko požiaru. A vy ste sa o tom ani slovkom nezmienili, keď ste ten dom predávali.“

„Toto riziko podstupujeme všetci,“ odvetil Kilpatrick „Dnes alebo zajtra môžem vyhorieť aj ja.“

„To by som vám doprial. Prial by som vám, aby aj váš dom vyhorel do základov.

„To je všetko, čo ste mi chceli povedať?“

„Toto práve nie.“ Chlap sa zrejme trochu zahanbil. „Ale to, že nemáme kde hlavu skloniť.“

„Tu ju skloniť nemôžete.“

„To mi je jasné, že nie.“

Nemal už čo povedať. Naposledy sa pozrel na revolver v Kilpatrickovej ruke a chytro odišiel ku kombi, ktoré parkovalo vedľa môjho taxíka. Na zadné okno auta pritískali nošteky deti – boli ako väzni, ktorí nevedia, kam ich odvedú. Na prednom sedadle sedela žena a dívala sa meravo pred seba.

„Som rád, že ste ho nezastrelili,“ povedal som Kilpatrickovi.

„Nič takého som nemal v úmysle. Ale mali ste počuť, ako mi nadával. Nemusím si nechať…“

Skočil som mu do reči: „Kde býval?“

„Vo vilovej štvrti kaňonu. Staval som tam.“

„Celý kaňon vyhorel?“

„Nie celý. Ale zopár domov, medzi nimi aj jeho.“ Kilpatrick zlostne pohodil hlavou za odchádzajúcou dodávkou. „Nepostihlo to predsa len jeho. Na niektoré z tých domov splácam ešte dlžobu a teraz sa mi do nich už nikto nenasťahuje.“

„Neviete náhodou, čo sa stalo s domom Elisabeth Broad-hurstovej?“

„Ako som počul, ešte stojí. Tieto staré domy španielskeho typu dobre odolávajú ohňu.“

Za Kilpatrickom sa zjavila jeho tmavovlasá snúbenica. Cez bikiny si prehodila ľahké šaty na zapínanie a vyzerala celkom triezva, ale bolo jej zrejme zle.

„Preboha,“ oborila sa naňho, „schovaj ten revolver. Naháňa mi to hrôzu, keď vidím, ako sa ním oháňaš.“

„Neoháňam sa ním.“ Ale schoval revolver do vrecka.

Všetci traja sme vyšli na asfaltový chodník. Taxikár si nás premeriaval ako pozorovateľ z Marsu.

Kilpatrick si naslinil prst a zdvihol ho. Hore kaňonom vial chladný vietor.

„To je od mora,“ povedal. „Ak vietor nezmení smer, bude všetko v najlepšom poriadku.“

Dúfal som, že má pravdu. Ale obloha na východe ešte stále pripomínala horiacu oponu.

XIII

Taxikárovi som musel vopred zaplatiť päťdesiat dolárov, aby ma zaviezol do Northridge, kde som mal auto v Broadhurstovej garáži. Šofér by sa bol rád rozprával, ale ja som nereagoval a hodinku som si zdriemol.

Keď sme odbočili z venturskej autostrády, zobudil som sa s rozboľavenou hlavou. Požiadal som taxikára, aby zastal pri telefónnej búdke. Rozmenil mi dolár. Vykrútil som číslo Lestera Crandalla.

Ozval sa ženský hlas, ktorý znel veľmi rezervovane. „Tu Crandallová.“

„Je pán Crandall doma?“

„Žiaľ, nie je. Neviem, kedy sa vráti.“

„A kde je?“

„Na Sunset Stripe.“

„Hľadá Susan?“

Jej hlas už bol prívetivejší. „Áno. Vy ste Lesterov priateľ?“

„Nie. Ale videl som vašu dcéru. Nie je v Los Angeles. Môžem sa prísť s vami o tom porozprávať, pani Crandallová?“

„Neviem. Ste policajt?“

Povedal som jej, čo som, a predstavil som sa. Ona mi oznámila ich adresu. Ulicu, na ktorej bývali, som poznal, bolo to neďaleko bulváru Sunset.

Po autostráde sme prišli do Northridge. Mal som kľúč od Broadhurstovej garáže. Požiadal som taxikára, aby počkal, odomkol som si a presvedčil sa, či tam ešte je moje auto. Bolo tam a motor naskočil. Vyšiel som na ulicu a taxikára poslal preč.

Keď som znovu obišiel dom zozadu, poobzeral som sa okolo seba pozornejšie. Zo susedstva na druhej strane sem dopadalo cez latkový plot slabé svetlo. Všimol som si, že zadné dvere domu Stanleyho Broadhursta boli odchýlené. Otvoril som ich dokorán a zažal kuchynské svetlo.

Podľa poškodeného dreva na dverách okolo zámky bolo jasné, že ju ktosi vylomil. Prišlo mi na um, že páchateľ môže byť ešte vnútri. Nechcel som mu voslep vbehnúť do rúk. Vlamači neprichádzajú s vražednými úmyslami, ale niekedy, keď ich dakto prichytí pri nekalom čine, môžu z nerozvážnosti aj zabiť.

Zhasol som kuchynské svetlo a čakal. V dome bolo ticho. Zvonku sem doliehal pulzujúci šum z neďalekého bulváru, ktorý som práve opustil.

Susedia sledovali posledné televízne správy. Hoci som počul iba tieto všedné zvuky, pocítil som priam fyzickú úzkosť podobnú nevoľnosti. Ešte horšie mi prišlo, keď som vošiel do haly.

Možno som zavetril alebo nejako inak vycítil muža v pracovni. Tak či onak, keď som zažal svetlo, ležal pred vypáčeným stolom a ceril sa na mňa ako kúzelník, ktorý predviedol vydarený trik.

Nepoznal som ho hneď. Mal čiernu bradu a fúzy a dlhé čierne vlasy mu vyrastali nezvyčajne nízko na čele. Keď som sa pozornejšie prizrel, zistil som, že má parochňu, ktorá mu priveľmi nesedí. Aj brada a fúzy boli falošné.

A pod nimi mŕtva tvár muža, ktorý tvrdil, že sa volá Al a prišiel si sem po tisíc dolárov. Bol by urobil lepšie, keby sem nebol chodil. Cez košeľu presiaknutú krvou presvitalo niekoľko bodných rán. Razila z neho whisky.

Na vnútornom náprsnom vrecku lacného čierneho obleku bola značka sanfranciského obchodného domu. Toto vrecko, rovnako ako všetky ostatné, bolo prázdne.

Nadvihol som ho, či má v zadnom vrecku nohavíc peňaženku. Nemal.

Pozrel som si v zápisníku adresu, ktorú mi dal: motel Star na pobrežnej autostráde pod kaňonom Topanga. Potom som si poprezeral písací stôl s roletou, ktorú Al očividne vypáčil.

Drevo okolo zámky bolo odštiepené a pootvorená sťahovacia roleta zaseknutá.

Nemohol som ňou pohnúť tak, aby som sa dostal k priečinkom stola. V jednej priehradke som však našiel niekoľko fotografií mladého muža s mladou ženou, ktorí sa na prvý pohľad na seba veľmi ponášali. K fotografiám bol pripnutý papierik s vytlačenou hlavičkou: „Poznámky – Stanley Broadhurst.“

Niekto, pravdepodobne Stanley, naň úhľadne pripísal: „Videli ste niekedy tohto muža a ženu? Podľa výpovedí svedkov opustili Santa Teresu začiatkom júla 1955 a odcestovali autom do San Francisca (červený porsche s kalifornskou poznávacou značkou XUJ 251). Deň či dva strávili v San Franciscu a 6. júla odplávali cez Vancouver do Honolulu na anglickom nákladnom parníku Swansea Castle. Za informáciu o ich terajšom pobyte bude vyplatená odmena tisíc dolárov.“ Znovu som sa pozrel na obrázky, ku ktorým bol pripnutý papierik. Žena mala tmavé vlasy a velikánske tmavé oči, ktoré nejasne hľadeli zo starej fotografie. Plné, vášnivé pery kontrastovali s jej úzkou, senzitívnou tvárou.

V mužovej tvári – bol to zrejme kapitán Broadhurst – sa dalo ťažšie čítať. Z fotografie na mňa uprene hľadeli tvrdé, trochu šikmo posadené oči. Keď sa človek pozorne zadíval na črty oboch tvárí, podoba bola zarážajúca. Zo sebavedomého pohľadu muža sa dala ťažko vyčítať jeho povaha, ale aj tak mi pripadal ako sebec. Ona vyzerala dobrosrdečne.

Obrátil som sa k registračke. Horný priečinok bol vytrhnutý tak bezohľadne, že sa už nedal zasunúť. Bol plný fasciklov so starostlivo usporiadanými listami. Dátumy na poštových pečiatkach zahŕňali obdobie posledných šiestich rokov.

Vytiahol som jeden z posledných listov. Spiatočná adresa znela na Santatereskú cestovnú kanceláriu, Hlavná ulica 920. Text listu, napísaného strojom, bol nasledovný:

Vážený pán Broadhurst,

na základe Vašej žiadosti sme prekontrolovali naše záznamy a potvrdzujeme, že Váš otec, pán Leo Broadhurst, si rezervoval dve miesta na parník Swansea Castle, ktorý 6. júla 1955 odplával zo San Francisca do Honolulu (cez Vancouver). Lístky boli zaplatené, ale nemôžeme s istotou potvrdiť, či boli aj použité. Loď Swansea Castle bola neskôr preregistrovaná do liberijskej flotily a dnes bude ťažko nájsť majiteľov, ktorým vtedy patrila, a kapitána, ktorý jej velil roku 1955. Ak si želáte, aby sme pokračovali v pátraní, oznámte nám to.

S úctou

Harvey Noble, riaditeľ

Starší list, napísaný rukou na listovom papieri s hlavičkou santatereskej fary, bol podpísaný pastorom, reverendom Lowellom Riceymanom. Stálo v ňom:

Milý Stanley,

Váš otec Leo Broadhurst bol jedným z mojich farníkov v tom zmysle, že občas navštevoval nedeľňajšie bohoslužby, ako sa možno pamätáte, ale musím sa priznať, že som ho bližšie nepoznal. Som si vedomý, že je to rovnako moja vina ako jeho. Pôsobil na mňa dojmom športovca, činorodého a bystrého muža, ktorý má radosť zo života. Nepochybne taký zostal aj vo Vašich spomienkach.

Hoci Vás celkom chápem, z úprimného srdca Vám radím, aby ste sa uspokojili s týmito spomienkami a nepokračovali v pátraní, na ktoré ste sa napriek môjmu odmietavému stanovisku podujali. Ani vy, ani ja nedokážeme posúdiť dôvody, pre ktoré sa Váš otec rozhodol opustiť Vašu matku a Vás. Srdce sa riadi pohnútkami, ktoré rozum nepochopí. Myslím, že nie je múdre, keď sa syn usiluje preniknúť prihlboko do otcovho života. Veď kto je bez viny?

Myslite radšej na svoj vlastný život, Stanley. Pred nedávnom ste na seba prevzali záväzky manželského zväzku – dobre sa na to pamätám, pretože som mal to potešenie Vás sobášiť. Vaša manželka je milé a pekné dievča, ktoré si väčšmi zasluhuje Váš živý záujem ako tie zabudnuté vášne, o ktorých mi píšete.

Minulosť nám môže priniesť len veľmi málo – iba to, čo nám už priniesla, či už dobré, alebo zlé – a nakoniec sa od nej musíme oslobodiť. Všetci musíme hľadať a prijímať vyslobodenie a poskytovať ho aj druhým.

Čo sa týka manželských problémov, o ktorých píšete, verte mi, že nie sú vôbec nezvyčajné. Ale radšej by som sa o nich s Vami pozhováral osobne, ako zveroval svoje nevyzreté úvahy papieru. Dúfam, že sa čoskoro uvidíme.

Pozrel som sa na mŕtveho a spomenul som si na iného mŕtveho v horách. Reverend Riceyman radil Stanleymu dobre, ale ten ho neposlúchol. Pocítil som akési rozpaky zmiešané s ľútosťou. No nebolo to iba preto, že mi bolo Stanleyho ľúto.

Bolo to aj preto, lebo som si uvedomil, že musím zavolať políciu. Nechcel som sa dotýkať telefónu v pracovni, a tak som sa vrátil do kuchyne. Len čo som zažal svetlo, všimol som si, že v kuchynskej výlevke medzi taniermi stojí prázdna fľaša od whisky.

Zavolal som okresnú stanicu losangeleskej polície a ohlásil vraždu. Za deväť či desať minút, ktoré uplynuli do príchodu polície, som pešo prešiel asi polovicu bloku a objavil tam Alov zamknutý Volkswagen. V poslednej chvíľke, keď už som počul sirénu, spomenul som si, že som nechal bežať motor svojho auta. Zabehol som do garáže a vypol ho.

V kufri auta som mal ľahký klobúk. Založil som si ho, aby som ním zakryl zranenie na hlave a pred domom som počkal na hliadkové auto. Zo susedných dverí vyšiel chlap, pozrel na nás a bez slova zasa vošiel dnu.

Zaviedol som policajtov zadným vchodom do domu a upozornil ich na stopy po vlámaní. Ukázal som im mŕtvolu a stručne im vysvetlil, prečo som ho našiel práve ja. Urobili si zopár poznámok a zavolali na oddelenie pre vraždy, pričom ma zdvorilo požiadali, aby som sa veľmi nevzďaľoval, pre prípad, že by ma ešte potrebovali.

Podrobnejšie som celý príbeh porozprával policajnému kapitánovi Arniemu Shipstadovi, ktorého som poznal ešte z čias, keď bol seržantom pátracieho oddelenia v Hollywoode. Arnie bol ružovolíci Švéd s prenikavými, vnímavými očami, ktoré registrovali každý detail pracovne rovnako presne ako aparáty jeho fotografa.

Mŕtveho odfotografovali najprv s parochňou, fúzmi a bradou a potom bez nich. Napokon ho opatrne položili na nosidlá a odniesli.

Arnie sa ešte chvíľu zdržal. „Tak vy myslíte, že si sem prišiel po peniaze?“

„Som si tým istý.“

„Ale ušlo sa mu čosi celkom iné. A človek, ktorý mu tie peniaze sľúbil, je takisto mŕtvy.“ Vzal do ruky Stanleyho poznámky, ktoré som mu ukázal, a nahlas prečítal:

„Videli ste niekedy tohto muža a ženu? Že by to bolo kvôli tomuto?“

„Možno.“

„Čo myslíte, prečo sem prišiel zamaskovaný?“

„Dá sa to vysvetliť rozlične. Možno ho hľadá polícia. Stavil by som sa, že je naňho vydaný zatykač.“

Arnie súhlasne prikývol. „To si zistíme. Ale je tu aj iná možnosť.“

„Aká?“

„Možno sa vychystal na flám. Niektorí fešáci radi nosia parochne, keď vyrazia za ženskými. Tento mal možno v úmysle vyzdvihnúť si tu peniaze a potom si zahýriť v meste.“

Musel som pripustiť, že na tom niečo je.

XIV

Opustil som Sepulvedu a po bulvári Sunset som zamieril do Pacific Palisades. Crandallovci bývali na ulici lemovanej palmami v akomsi tudorovskom sídle s hnedými drevenými hradami a vysokou končistou strechou.

Stredoveké okná, členené stĺpikmi, boli všetky osvetlené, akoby sa za nimi konal dajaký večierok. Jediný zvuk, ktorý som však počul, prv než som zaklopal, bol poryv vetra a šuchot suchých palmových listov.

Umelecky vyrezávané dvere mi otvorila plavovlasá žena v čiernych šatách. Jej postava sa proti svetlu črtala tak pôvabne, že som ju na okamih pokladal za to hľadané dievča. Potom však trochu zaklonila hlavu, aby si ma obzrela, a vtedy som zbadal, že na jej tvári i hrdle čas už zanechal stopy.

Prižmúrila oči a zahľadela sa do tmy za mnou. „Vy ste pán Archer?“

„Áno. Smiem vojsť?“

„Nech sa páči. Manžel je už doma, ale odpočíva.“

Úzkostlivo dbala na výslovnosť, akoby brala hodiny spisovného jazyka. Podozrieval som ju, že jej prirodzené vyjadrovanie by bolo omnoho hrubšie a voľnejšie.

Zaviedla ma do honosnej obývačky so žiarivým krištáľovým lustrom, ktorého svetlo ma oslepovalo, a s chladným mramorovým kozubom. Sadli sme si do kresiel oproti sebe. Jej telo zaujalo pôvabnú, uvoľnenú pózu, ale poblednutá tvár vyzerala znechutene, akoby ju živočíšna príťažlivosť vlastného tela už nudila.

„Bola Susan v poriadku, keď ste ju videli?“

„Nevyzerala chorá.“

„Kde je teraz?“

„Neviem.“

„Spomínali ste vážne nepríjemnosti.“ Jej hlas bol mäkký a tichý, akoby sa usilovala tie nepríjemnosti zahladiť. „Prosím vás, povedzte mi úprimne, na čo ste narážali. Už tretiu noc vyčkávam pri telefóne.“

„Viem, čo to je.“

Naklonila sa ku mne. Obrysy poprsia sa jej pod šatami zvýraznili. „Aj vy máte deti?“

„Nie, ale moji klienti ich majú. Susan má teraz jedno z tých detí pri sebe – malého chlapca menom Ronald Broadhurst. Počuli ste niekedy to meno?“

Chvíľu sústredene rozmýšľala, potom potriasla hlavou. „Obávam sa, že nie.“

„Ronaldovho otca dnes ráno zavraždili. Stanleyho Broadhursta.“

Toto meno jej zrejme nič nehovorilo. Keď som jej rozprával, čo sa dnes prihodilo, počúvala veľmi pozorne – ako dieťa rozprávku. Ruky sa jej vyšmykli z lona ako drobné živé stvorenia s červenými nôžkami a zastavili sa na hrudi. Povedala:

„To, čo sa stalo pánovi Broadhurstovi, nemohla urobiť Susan. Susan je jemné dievča. A má rada deti. Celkom iste tomu chlapcovi neublíži.“

„Tak prečo ho odvliekla so sebou?“

Žena sa pri mojich slovách zarazila. Pozrela sa na mňa s akousi nevraživosťou, akoby som ohrozoval sen, v ktorom žije. Ruky jej opäť klesli do lona.

„Iste to má nejakú príčinu.“

„Viete, prečo odišla z domu?“

„Ja… my s Lesterom to nemôžeme pochopiť. Všetko bolo v najlepšom poriadku. Prijali ju na univerzitu a mala ísť do letného tábora, kde ju čakal výborný program – tenis, potápačský výcvik a francúzska konverzácia. A zrazu, keď sme boli vo štvrtok ráno nakupovať, len tak z ničoho nič odišla. A nepovedala nám ani len zbohom.“

„Ohlásili ste to polícii?“

„Lester to ohlásil. Upozornili ho však, aby si od nich veľa nesľuboval – každý týždeň odchádzajú z domu desiatky mladých ľudí. Nikdy by mi nebolo zišlo na um, že raz to spraví aj moja dcéra. Susan sa naozaj mala dobre. Nikdy sme jej nič neodopreli.“

Opäť som ju zavrátil do tvrdej skutočnosti: „Nezbadali ste na Susan v poslednom čase nejaké zmeny?“

„Čo tým myslíte?“

„Nápadnú zmenu v jej správaní. Napríklad, že dlho vyspávala, alebo naopak, spala oveľa menej. Väčšiu podráždenosť a nepokoj, alebo naopak, apatiu a nedbanlivosť o zovňajšok.“

„Nič takého. Neužíva drogy, ak máte na mysli toto.“

„Ale aj tak o tom pouvažujte. Vo štvrtok večer v Santa Terese ju to tak chytilo, že skočila do mora.“

„Bol s ňou Jerry Kilpatrick?“

„Áno. Poznáte ho, pani Crandallová?“

„Raz bol tu u nás. Spoznali sme ho v Newporte. Urobil na mňa celkom dobrý dojem.“

„Kedy bol u vás?“

„Pred dvoma mesiacmi. Mali s mojím manželom trochu ostrejšiu výmenu názorov a odvtedy sa tu už neukázal.“ Jej hlas znel sklamane.

„Kvôli čomu sa poškriepili?“

„Na to sa budete musieť opýtať Lestera. Jednoducho, bola to obojstranná antipatia.“

„Mohol by som sa rozprávať s vaším manželom?“

„Už si ľahol. Má za sebou dva ťažké dni.“

„Mrzí ma to, ale možno by bolo lepšie, keby ste ho zobudili.“

„Neviem, či je to nevyhnutné. Viete, Lester už nie je najmladší.“

A nepohla sa. Patrila k tým zasneným blondínkam, ktoré si nerady priznávajú, že v ich živote nastala zmena. Bola to jedna z tých čakajúcich matiek, ktoré vydržia celú večnosť vysedávať pri telefóne, ale keď napokon zacengá, nevedia, čo povedať.

„Vaša dcéra je na mori s mladým hipíkom a dostala sa do podozrenia, že uniesla dieťa a spáchala vraždu. A vy nechcete jej otca vyrušovať.“ Vstal som a otvoril dvere obývačky. „Ak nechcete zavolať manžela vy, zavolám ho ja.“

„Zobudím ho, keď na tom tak trváte.“

Ako prechádzala dvermi popri mne, priam fyzicky som pocítil chlad, ktorý sa usadil v jej peknom tele ako dieťa, ktoré sa už nenarodí. Takým istým chladom bola preniknutá celá izba. Luster i napriek svojmu jasu pripomínal strapec zamrznutých sĺz. Biely mramorový kozub vyzeral ako náhrobný kameň. Kvety vo vázach boli ako umelé, bez vône a vzbudzovali pochmúrny pocit, že sa tu nežije ozajstným životom.

Lester Crandall vošiel do miestnosti, akoby bol hosťom on, a nie ja. Bol to zavalitý, pomenší muž s oceľovými vlasmi a bokombradami, ktoré kontrastovali s jeho zľahka zvráskavenou tvárou a zvýrazňovali ju. Usmieval sa úsmevom človeka, ktorý chce byť obľúbený.

Pevne mi stisol ruku. Všimol som si, že má veľké, a nie práve najkrajšie ruky. Ešte aj dnes niesli stopy ťažkej práce: vystúpené hánky, zhrubnutá koža. Zišlo mi na um, že celý život sa šplhal na vrchol kopčeka a jeho dcéra jediným skokom odvrhla otcovo úsilie.

Pod vzorkovaným županom z červeného hodvábu mal tielko a nohavice. Tvár mal zružovenú a vlasy vlhké od sprchy. Ospravedlnil som sa, že ho vyrušujem.

Mávol rukou. „Verte mi, bez všetkého vstanem v ktorúkoľvek nočnú hodinu. Počúvam, že máte nejaké správy o našom dievčatku?“

Stručne som mu porozprával, čo som vedel. Pri mojich slovách akoby sa mu tvár prepadla. Zvlhli mu oči, ale tváril sa, že sa nebojí.

„Musí byť nejaký dôvod, pre ktorý to urobila. Susan je rozumné dievča. Neverím, že užíva drogy.“

„Vaše presvedčenie na veci nič nezmení,“ povedal som.

„Ale vy ju nepoznáte. Skoro celý večer som sa ponevieral po Sunset Stripe. Tam som sa presvedčil na vlastné oči, aká je dnešná mládež. Ale Susan je iná. Vždy bola veľmi poriadna.“

Sťažka sa posadil do kresla, akoby ho táto reč na záver dlhého večera celkom vyčerpala. Sadol som si oproti nemu.

„Nebudeme sa škriepiť,“ povedal som. „Jediná správna stopa je viac hodna ako všetky teórie.“

„Máte úplnú pravdu.“

„Mohol by som si prezrieť Susanin adresár? Vraj ho máte vy.“

Pozrel sa na manželku, ktorá sedela obďaleč. „Priniesla by si mi ho, mama? Je v knižnici na písacom stole.“

Len čo sme zostali sami, povedal som Crandallovi: „Keď sa v rodine niečo také prihodí, vždy tomu predchádza akési varovanie. Mala Susan v poslednom čase nejaké ťažkosti?“

„Nemala. Pravdu povediac, život sa s ňou ešte nezahral.“

„Nepije?“

„Ani jej to nechutí. Sem-tam som jej dal ochutnať z môjho pohárika, ale vždy sa zmraštila.“

Zmraštil sa aj on. Úškľabok sa mu na okamih vryl do tváre a dodal jej zarazený výraz. Zaujímalo by ma, na čo si chce spomenúť, alebo čo zabudnúť.

„Ako trávi voľný čas?“

„Sme veľmi uzavretá rodina,“ povedal. „Väčšinu času trávime spoločne. Vlastním zopár motelov na pobreží, a tak všetci traja chodievame často na menšie výlety a spájame tak obchod so zábavou. A pochopiteľne Susan má aj svoje vlastné záujmy – tenis, potápanie a francúzsku konverzáciu.“

Pripomínal mi človeka, ktorý sa so zatvorenými očami usiluje dotknúť dcéry, ktorá tam nie je. Zazdalo sa mi, že som pochopil podstatu problému. Bol to pomerne častý problém – neskutočný svet, taký ohľaduplný a pritom dusivý, že deti z neho bezhlavo utekajú a doráňajú sa na tŕňoch reality, ktorá sa im prvá postaví do cesty. Alebo si vytvoria vlastný, neskutočný svet pomocou drog.

„Trávila veľa času na Sunset Stripe?“

„Nie, nikdy ta nechodila – aspoň čo ja viem.“

„Prečo ste ju ta teda šli hľadať?“

„Poradil mi to jeden policajt. Povedal, že je to útočište všetkých dievčat, čo ušli z domu, a že by som ju tam mohol nájsť.“

„S akými chlapcami sa priatelí?“

„S chlapcami sa veľmi nestýka. Chodievala, prirodzene, na nejaké večierky, usporiadané rodičmi, a navštevovala tanečnú školu – moderné tance i balet. Od chlapcov som ju, úprimne povedané, odrádzal, veď viete, aký je dnešný moderný svet. Zväčša sa priatelí s dievčatami.“

„A čo Jerry Kilpatrick? Počul som, že vašu dcéru navštívil.“

Crandall sa začervenal. „Áno. Prišiel k nám v júni. Zdalo sa, že si majú so Sue veľa čo povedať, ale keď som vošiel do izby, stíchli. A to sa mi nepáčilo.“

„Nepoškriepili ste sa s ním?“

Chytro na mňa pozrel prižmúrenými očami. „Kto vám to povedal?“

„Vaša manželka.“

„Ženy majú vždy veľa rečí,“ povedal. „Ale naozaj sme sa trochu pochytili. Pokúsil som sa zmeniť chlapcove názory na život. Priateľsky som sa ho spýtal, aké má plány do budúcnosti a on mi odvetil, že jediné, čo chce, je pokojne prežiť. Jeho odpoveď ma priveľmi neuspokojila, a tak som sa ho spýtal, čo by sa stalo s našou krajinou, keby tak začal uvažovať každý. Odvetil mi, že to sa už stalo. Neviem, čo tým vlastne myslel, ale jeho tón sa mi nepáčil. Tak som mu povedal, že ak je toto jeho životná filozofia, môže sa z môjho domu pratať a nemusí sa sem už viac unúvať. Ten niktoš mi na to odsekol, že bude len rád. Odišiel a viac sa tu neukázal. To bolo to najmúdrejšie, čo mohol vôbec urobiť.“

Crandallovi očervenela tvár. Na sluche mu nabehla žila. Bolesť v hlave mi pulzovala v tom istom rytme.

„Manželka mi vtedy vyčítala, že som urobil chybu,“ pokračoval. „Veď viete, aké sú ženy. Ak sa dievča do osemnástich nevydá alebo aspoň nezasnúbi, už sa obávajú, že zostane starou dievkou.“ Crandall zdvihol hlavu, akoby zachytil akýsi pre mňa nepočuteľný signál. „Čo tá mama v tej knižnici toľko robí?“

Vstal, vyšiel z izby a ja som ho nasledoval do haly. Pohyboval sa pomaly a skleslo, akoby jeho telo oťaželo zúfalstvom, ktoré si myseľ ešte neuvedomila.

Z knižnice prenikal ženský plač. Vzlykajúca pani Crandallová sa opierala o stenu s prázdnymi policami. Crandall podišiel k nej a pohladil ju po chvejúcom sa chrbte.

„Neplač, mamka. Veď sa vráti.“

„Nie,“ pokrútila hlavou. „Susan sa sem nikdy nevráti. Nemali sme nijaké právo ju sem vôbec priviesť.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Nepatríme sem. Každý to vie, len ty nie.“

„To nie je pravda, mama. Som bohatší ako ktokoľvek v tejto ulici. Ani jeden z nich sa mi nemôže rovnať.“

„Ale čo z toho bohatstva máme? Sme tu ako ryby na suchu. V tejto ulici nemám jedinú priateľku – a Susan takisto.“

Veľkými rukami jej zovrel plecia a prinútil ju, aby sa mu pozrela do tváre. „To si len namýšľaš, mama. Keď idem autom okolo nich, vždy sa na mňa priateľsky usmejú a pokývnu mi na pozdrav. Vedia, kto som. Vedia, že čosi mám.“

„Možno máš. Ale Susan to nepomôže – a ani mne nie.“

„V čom ti to má pomôcť?“

„Normálne žiť,“ odvetila. „Usilovala som sa predstierať, že všetko je v najlepšom poriadku. Ale teraz už vieme, že nie je.“

„Ale bude. Ručím ti za to. Všetko bude zasa fajn.“

„Nikdy to tak ani nebolo.“

„To je nezmysel, a ty to vieš.“

Pokrútila hlavou. Chytil jej tvár do rúk a odhrnul jej vlasy z čela, ktoré na rozdiel od slzami zaliatej tváre vyzeralo čisté a pokojné.

Oprela sa oňho a on ju podopieral. Vôbec nebrala na vedomie moju prítomnosť. Jej tvár na jeho pleci bola bezvýrazná ako tvár ženy, ktorá zahynula v krútňavách vlastného života.

V objatí vyšli do haly a nechali ma v miestnosti samého. Všimol som si, že v kúte na stole leží otvorený malý zápisník, viazaný v červenej koži, a sadol som si k nemu, aby som si ho prezrel. Na väzbe bolo zlatými písmenami vytlačené slovo „Adresár“ a na prvú stránku si dievča kostrbatým písmom napísalo svoje meno: „Susan Crandallová.“

V zápisníčku boli tri ďalšie dievčenské mená a jedno chlapčenské: Jerry Kilpatrick. Pochopil som, prečo sa Susanina matka rozplakala. Rodina bola osamelé trio, žijúca ako herci v holywoodskom filme, a teraz tento neskutočný život zostal iba na nich dvoch.

Do miestnosti vošla pani Crandallová a vyrušila ma z úvah. Stihla sa medzitým učesať, opláchnuť si tvár a dokonale sa namaľovať.

„Prepáčte, pán Archer. Nechcela som sa rozplakať.“

„To už tak býva. Ale občas to pomôže.“

„Ale nie mne. A ani Lesterovi. Možno by ste to o ňom nepovedali, ale je to citlivý človek a Susan ľúbi.“

Podišla k stolu. Zármutok ešte vanul z jej tela ako parfum. Patrila medzi tie typy, ktorých ženskosť nenaruší nijaký citový otras.

„Máte zranenú hlavu,“ povedala.

„Za to vďačím Jerrymu Kilpatrickovi.“

„Priznávam, že som sa v ňom sklamala.“

„Aj ja, pani Crandallová. Čo urobíme v záujme Susan?“

„Neviem, čo máme robiť.“ Stála pri mne a skľúčene listovala v prázdnom adresári. „Rozprávala som sa s dievčatami, ktoré pozná, aj s týmito z adresára. Ani jedna z nich nebola jej ozajstná priateľka. Chodili iba spolu do školy alebo na tenis.“

„To nebol pre osemnásťročné dievča nejaký zábavný život.“

„Viem. Usilovala som sa urobiť pre ňu niečo, ale nepodarilo sa mi to. Akoby sa bála.“

„Čoho?“

„To neviem, ale bolo to naozaj tak. Celý čas som sa obávala, že nám ujde. A teraz sa to stalo.“

Požiadal som pani Crandallovú, aby mi ukázala dcérinu izbu.

„Môžem. Ale Lesterovi to nespomínajte. Nepáčilo by sa mu to.“

Zaviedla ma do veľkej izby s posúvacími dvermi, ktoré sa otvárali do vnútorného dvora. Hoci bola izba veľká, vyzerala prepchate. V spálni bol nábytok slonovinovej farby zdobený zlatom a ladil s farbou stereorádia, televízora i písacieho stola s bielym telefónom. Akoby miestnosť obýval rozmazávaný väzeň, ktorý v nej má stráviť celý život.

Steny boli polepené psychedelickými plagátmi a obrázkami mladých mužských speváckych skupín, ktoré akoby ešte zdôrazňovali skľučujúce ticho. Neboli tam nijaké fotografie, ani iné stopy po ľuďoch, s ktorými sa dievča mohlo poznať.

„Ako vidíte,“ povedala matka, „dali sme jej všetko. Ale nebolo to to, po čom túžila.“

Otvorila šatník, aby som sa pozrel. Bol preplnený kabátmi a šatami – akoby tu čakala malá armáda tesne zoradených a navoňaných dievčat. Bielizník bol plný pulóvrov a iného šatstva ako sklad nepoužívaných pokožiek. Zásuvka toaletného stolíka bola preplnená kozmetikou.

Na bielom stole ležal otvorený telefónny zoznam. Sadol som si na čalúnenú stoličku a zažal neónovú stolnú lampu. Telefónny zoznam bol otvorený na hesle Motely a na konci pravej strany bolo uvedené číslo a adresa motela Star.

Nepokladal som to za náhodu a upozornil som na to aj pani Crandallovú. Nehovorilo jej to nič. Ani keď som jej opisoval Ala.

Poprosil som ju, aby mi dala nejakú novšiu fotografiu Susan. Zaviedla ma do ďalšej izby, ktorú nazývala svojím krajčírskym salónom, a ukázala mi Susaninu maturitnú fotografiu. Plavovláska s jasnými očami vyzerala na nej, akoby nikdy nemala stratiť svoju nevinnosť a mladosť, ani zostarnúť, alebo zomrieť.

„Takto som kedysi vyzerala ja,“ povedala jej matka.

„Ešte stále sa na seba veľmi ponášate.“

„Mali ste ma vidieť, keď som chodila do gymnázia!“

Iste sa nechvastala. Ale za jej uhladenými spôsobmi bol predsa len nádych akejsi vulgárnosti. Odvetil som: „Ľutujem, že som nemal to šťastie. Kde ste chodili do gymnázia?“

„V Santa Terese.“

„Neodišla ta preto aj Susan?“

„Sotva.“

„Máte v Santa Terese nejakých príbuzných?“

„Už nie.“ Zmenila tému. „Keď sa dačo dopočujete o Susan, nezabudnite nám to hneď oznámiť, dobre?“

Prisľúbil som jej to a ona mi podala fotografiu, akoby chcela spečatiť našu dohodu. Vopchal som ju do vrecka ku knižke v zelenej väzbe a odišiel. Tiene paliem ležali na chodníku a streche môjho auta ako tmavé machule.

XV

Motel Star sa krčil na úzkom priestranstve medzi autostrádou a morom. Zadná časť budovy stála na pilótach. Žlté múry a ošumelú tabuľku s nápisom „Voľné izby“, zavesenú na dverách kancelárie, osvetľovali svetlá benzínovej stanice s nepretržitou prevádzkou.

Vošiel som dnu a stisol zvonček na recepčnom pulte. Zo zadnej miestnosti sa prišuchtal akýsi človek a rozospato sa na mňa mračil.

„Jednotku či dvojku?“

Povedal som mu, že kohosi hľadám, a začal som mu opisovať Ala. Nestihol som ani dohovoriť a chlapík zúrivo pokrútil strapatou hlavou. Zlosť, ktorá sa v ňom deň čo deň usádzala ako bahno, mu vyrazila z hrdla, div ho nezadusila.

„A kvôli tomuto ma budíte? Toto je hotel, nie informačná kancelária.“

Položil som na pult dva doláre. Preglgol hnev a peniaze si vzal.

„Veľmi pekne ďakujem. Váš priateľ s manželkou sú na izbe číslo sedem.“

Ukázal som mu Susaninu fotografiu. „A táto tu bola?“

„Možno bola.“

„Videli ste ju, alebo nie?“

„A o čo ide?“

„Vlastne o nič zvláštneho. Jednoducho ušla z domu.“

„Vy ste jej otec?“

„Iba priateľ,“ odvetil som. „Bola tu?“

„Myslím, že bola, pred dvoma dňami. Odvtedy som ju nevidel. Tak či onak,“ pokračoval s úškľabkom, „za tie dva doláre ste sa už toho dozvedeli dosť.“

Nechal som ho tak a vykročil po chodníku, lemovanom zábradlím. Na pilóty bezútešne narážal vysoký príliv. Neónové svetlá benzínovej stanice plávali na hladine ako dúhovo sfarbené odpadky.

Zaklopal som na dvere. Plechová sedmička zadrnčala. Úzky pásik svetla okolo dvier sa rozšíril a dvere sa odchýlili. Žena za dvermi ma zbadala a usilovala sa ich okamžite zavrieť, ale vopchal som sa plecom medzi dvere a vkĺzol dnu.

„Choďte preč,“ povedala.

„Chcem vám len položiť niekoľko otázok.“

„Žiaľ, stratila som pamäť.“ Tvárila sa tak, akoby to myslela vážne. „V niektoré dni si nemôžem spomenúť, ani ako sa volám.“

Hlas mala monotónny a tvár bezvýraznú, ale stopy okolo očí a kútikov úst prezrádzali životné skúsenosti. Vyzerala mlado a zároveň staro. Zakrútila sa do prešívaného ružového župana a ťažko sa dalo usúdiť, či je to dobre zachovaná žena stredného veku, alebo strhané dievča. Jej oči boli potemnené ako kúty izby.

„Ako sa voláte?“

„Kráska.“

„To je nádherné meno.“

„Ďakujem. Vybrala som si ho raz dávno, keď som si myslela, že je pre mňa ako stvorené. Teraz taký pocit už dávno nemám.“

Poobzerala sa po izbe, akoby z toho obviňovala svoje okolie. Zhúžvané posteľné plachty viseli na zem. Na príborníku medzi starými nedojedenými hamburgermi stáli prázdne fľaše. Na stoličkách ležalo rozhádzané šatstvo.

„Kde je Al?“ spýtal som sa.

„Už by tu mal byť, ale ešte sa nevrátil.“

„Ako sa volá priezviskom?“

„Vraví, že Nesters.“

„Odkiaľ je?“

„Nemám to nikomu hovoriť.“

„Prečo nie?“

Reagovala na to chabým, podráždeným gestom. „Máte sakramentsky veľa otázok. Čo si myslíte, kto ste?“

Ani som sa nenamáhal odpovedať. „Kedy Al odišiel?“

„Už dávno. Neviem to presne. Nepozerám stále na hodinky.“

„Keď išiel preč, mal parochňu s dlhými vlasmi, bradu a fúzy?“

Nechápavo sa na mňa pozrela. „Nič také nenosí.“

„Možno. Keď som ho dnes večer videl, mal čiernu parochňu a bradu.“

„Kde ste ho videli?“

„V Northridge.“

„Vy ste ten človek, čo mu sľúbil peniaze?“

„Zastupujem ho.“ Svojím spôsobom to bola pravda – veď som pracoval pre manželku Stanleyho Broadhursta. Pri tomto vyhlásení sa ma však zmocnil pocit, akoby som bol sprostredkovateľom medzi dvoma duchmi.

V očiach sa jej znova zablysol záujem. „Priniesli ste mu tú tisícku?“

„Až toľko nie.“

„Nechajte mi teda, koľko máte.“

„To nepôjde.“

„Iste máte aspoň na jedno pobavenie.“

„A to je koľko?“

„Na dnes večer a na zajtra mi postačí dvadsať dolárov.“

„Ešte uvidím. Nie som si istý, či Al naozaj splnil všetko, čo sľúbil.“

„Ak ste do veci zainteresovaný, tak musíte vedieť, že splnil. Už niekoľko dní sa tu poneviera a čaká na tie peniaze. Čo myslíte, ako dlho bude ešte čakať?“

Odpoveď by znela „naveky“, ale nechal som si ju pre seba. „Pochybujem, či si tú tisícku zaslúži.“

„Také reči si nechajte. Prisľúbená bola tisícka.“ Zbystrila svoj prázdny pohľad. „Naozaj zastupujete toho chlapíka s peniazmi? Ako sa len volá – Broadman?“

„Broadhurst. Stanley Broadhurst.“

Sadla si na peľasť postele. Kým sa v nej opäť prebudila nedôvera, ukázal som jej fotografiu Susan, ktorú mi dala pani Crandallová. Pozrela si ju s akýmsi závistlivým obdivom a podala mi ju späť.

„Kedysi som aj ja bola skoro taká pekná,“ povedala.

„O tom nepochybujem, Kráska.“

Zvuk jej mena ju potešil a usmiala sa. „Nie je to ani tak dávno, ako si možno myslíte.“

„Verím vám. Poznáte to dievča?“

„Videla som ju tu zo dva razy.“

„Nedávno?“

„Hádam. Nezaujíma ma, ako beží čas, mám fúru iných starostí. Ale bola tu asi pred dvoma či troma dňami.“

„Čo tu robila?“

„Spýtajte sa Ala. Prinútil ma, aby som vypadla a počkala vonku v aute. Našťastie mám tú dobrú vlastnosť, že nie som žiarlivá.“

„Milovali sa?“

„Možno. Od neho by to vystalo. Ale hlavne z nej chcel čosi vytiahnuť. Musela som do cola-coly namiešať akúsi drogu. Malo jej to rozviazať jazyk.“

„A čo sa dozvedel?“

„To neviem. Kamsi ju odviezol a odvtedy som ju nevidela. Tuším to súviselo s tým Broadmanom alebo Broadhurstom? Alovi chodilo po rozume celý týždeň iba to.“

„V ktorý deň tu bola? Vo štvrtok?“

„Takto z voleja si nespomeniem. Musím si to vyrátať.“ V duchu rátala, pohybujúc perami, akoby sa za tých pár dní zmenil kalendár. „Isté je, že zo Sacramenta sme odišli v nedeľu. Vzal ma do San Francisca, odpovedal na ten inzerát a strávili sme tam aj nedeľňajšiu noc. Sem sme prišli v pondelok. Alebo v utorok? Čo je vlastne dnes?“

„Sobota večer. Alebo vlastne už nedeľa ráno.“

Rátala na prstoch, dni a noci sa jej mihotali v očiach ako tiene. „Myslím, že sa s ňou stretol v stredu,“ vyhlásila. „Potom sa vrátil a povedal, že najneskôr v sobotu musíme byť za hranicami.“ Zrazu sa na mňa nevraživo zahľadela. „Kde sú peniaze? Čo je s nimi?“

„Ešte neboli vyplatené.“

„Kedy ich dostaneme?“

„Neviem. Dokonca ani neviem, čo mal Al za ne urobiť.“

„To je predsa jednoduché,“ odvetila. „Išlo o toho chlapíka a tú dievčinu – Al mal prezradiť, kde sú. Ak pracujete pre Broadhursta, musíte to vedieť.“

„Broadhurst sa mi nezveruje.“

„Ale ten oznam v Kronike ste predsa videli, či nie?“

„Ešte nie. Nemáte ho tu?“

Išiel som na ňu zhurta a z tváre som jej vyčítal, že spozornela. „Možno mám, možno nemám. Čo za to?“

„Sľubujem, že za to niečo dostanete. Ale keď ten oznam vyšiel v sanfranciskej Kronike, čítalo ho už iste aspoň milión ľudí. Môžete mi ho pokojne ukázať.“

Zamyslela sa nad mojím argumentom. Potom vytiahla spod postele ošúchaný kufor, otvorila ho a podala mi vo štvoro zložený výstrižok z novín. Bol to dvojstĺpcový inzerát asi pätnásť centimetrov dlhý a obsahoval reprodukcie fotografií, ktoré som našiel v Broadhurstovom písacom stole. Text bol trocha pozmenený:

Poznávate túto dvojicu? Okolo 5. júla 1955 pricestovali autom do San Francisca pod menom Ralph Smith s manželkou. Pravdepodobne odcestovali cez Vancouver na Honolulu na palube Swansea Castle, ktorá odplávala zo San Francisca 6. júla 1955. Je však možné, že ešte stále žijú v oblasti sanfranciského zálivu. Za informáciu o ich terajšom pobyte bude vyplatená odmena tisíc dolárov.

Pozrel som na ženu, ktorá si dala meno Kráska. „Kde sú?“

„Mňa sa nepýtajte.“ Pokrčila plecami a župan sa jej pootvoril. Pritiahla si ho k telu. „Zdá sa mi, že som tú ženu kdesi videla.“

„Kde?“

„Hneď si spomeniem.“

„Ako sa volá?“

„To mi Al nepovedal. Vlastne mi nepovedal ani slovo. Ale cestou sem sme sa u nej zastavili a ja som si ju dobre pozrela, keď prišla k dverám. Odvtedy zostarla, ale som si celkom istá, že je to ona.“ Chvíľu uvažovala. „A možno aj nie. Marí sa mi, že Al dostal ten výstrižok od nej.“

„Ten oznam v novinách?“

„Hej. Nemá to nijaký zmysel, však? Možno si zo mňa robil blázna, alebo sa ja zle pamätám.“

„Viete, kde býva?“

„Bez peňazí to nepôjde,“ vyhlásila.

„Koľko chcete?“

„V novinách sa spomína tisícka. Keby som vzala menej, Al ma zabije.“

„Al sa už nevráti.“

Uprene sa mi zahľadela do očí. „Chcete povedať, že je mŕtvy?“

„Áno.“

Schúlila sa na okraji postele, akoby ju pri tejto správe roztriasla zima. „Nikdy som neverila, že sa nám podarí dostať sa do toho Mexika.“ Vrhla na mňa chladný, vyzývavý pohľad neškodného hada. „Vy ste ho zabili?“

„Ja nie.“

„Poliši?“

„Prečo si to myslíte?“

„Bol na úteku.“ Poobzerala sa po izbe. „Musím odtiaľto vypadnúť.“ Ale nepohla sa.

„Odkiaľ ušiel?“

„Z väzenia. Raz, keď mal vypité, sa preriekol. Mala som od neho odísť, kým bol čas.“ Vstala a urobila netrpezlivé gesto. „A čo je s mojím volkswagenom?“

„Pravdepodobne ho už majú poliši.“

„Musím odtiaľto zmiznúť. Vezmite ma so sebou.“

„Nie. Choďte autobusom.“

Uštedrila mi zopár nadávok, z ktorých som si nič nerobil. Ale keď som sa pohol k dverám, vykročila za mnou.

„Koľko mi zaplatíte?“

„Tisícka to isto nebude.“

„Stovka? Tá by mi stačila až do Sacramenta.“

„Vy pochádzate zo Sacramenta?“

„Tam žijú moji rodičia. Ale tí ma nechcú ani vidieť.“

„A čo Al?“

„Nemal rodičov. Vyrástol v akomsi sirotinci.“

„Kde?“

„Kúsok na sever odtiaľto. Cestou sem sme sa tam zastavili. Ukázal mi ho.“

„Boli ste aj v tom sirotinci?“

„Máte to všetko akési popletené,“ povedala pohŕdavo. „Sirotinec mi len ukázal z autostrády. V meste sme sa zastavili, aby sme zohnali nejaké peniaze na benzín a jedlo.“

„V akom meste?“

„V akejsi Sante. Tuším to bola Santa Teresa.“

„A ako ste zohnali peniaze na benzín?“

„Al ich dostal od istej malej starkej. Dala mu dvadsať dolárov. Na staré panie bol AI veľký macher.“

„Vedeli by ste mi ju opísať?“

„Čo ja viem! Bola to jednoducho malá starká v starom domčeku na starej uličke. Ulica bola celkom pekná, na stromoch kvitli červené kvety.“

„Neboli to palisandre?“

Prikývla. „Áno, rozkvitnuté palisandre.“

„Nevolala sa tá pani náhodou Snowová?“

„Tuším, že volala.“

„A čo tá žena z oznamu? Kde tá býva?“

Na tvári sa jej zjavil výraz primitívnej prefíkanosti. „To už nebude zadarmo. Veď to je to najdôležitejšie, nie?“

„Dám vám päťdesiatku.“

„Ukážte.“

Vytiahol som peňaženku a dal jej päťdesiatdolárovku, ktorú som dostal ako sprepitné od Fran Armisteadovej. Hoci som bol aj trocha rád, že sa jej zbavujem, zmocnil sa ma nepríjemný pocit, akoby som platil za motelovú izbu i s jej obyvateľkou, akoby som si niekoho kupoval a súčasne si niekto kupoval mňa.

Pobozkala bankovku. „Naozaj sa mi zíde, za ňu sa odtiaľto dostanem.“ Poobzerala sa po izbe, akoby to bol zlý sen, ktorý sa neprestajne opakuje.

„Chceli ste mi povedať, kde býva tá žena.“

„Naozaj?“ Otáľala s odpoveďou, nebolo jej to príjemné. Napokon sa premohla: „Býva vo veľkom starom dome v lese.“

„Vymýšľate si.“

„Nevymýšľam.“

„O akom lese to hovoríte?“

„Je to kdesi na polostrove. Nedávala som cestou pozor. Bola som totiž na einsteinovskom výlete.“

„Na einsteinovskom výlete?“

„No, to sa človek vznáša stále vyššie a vyššie, až za poslednú hviezdu a potom sa vesmír zrazu prevráti a spadne vám na hlavu.“

„V ktorej časti polostrova?“

Potriasla hlavou, akoby triasla hodinkami, ktoré prestali tikať. „Nemôžem si spomenúť. Tie mestečká sú tam popriliepané jedno na druhom. Neviem si spomenúť, ktoré z nich to bolo.“

„Ako ten dom vyzeral?“

„Bol veľmi starý, mal poschodie – nie, dve poschodia. A aj dve vežičky, na každej strane jednu.“ Vystrela obidva palce.

„Akej farby bol ten dom?“

„Tuším dajaký šedastý. Medzi stromami vyzeral ako šedo-zelený.“

„Aké tam boli stromy?“

„Duby,“ odvetila, „a zopár borovíc. Ale hlavne duby.“

Chvíľu som čakal.

„Čo si ešte o tom mieste pamätáte?“

„To je asi tak všetko. Chápete, ja som tam vlastne ani nebola. Bola som práve kdesi nad Arcturom a dívala sa dolu. Ale počkajte, behal tam pomedzi stromy aj akýsi pes. Veľká dánska doga. Mala fantastický hlas.“ A zaštekala.

„Pes patril k domu?“

„To neviem. Ale sotva. Spomínam si, že mi pripadal ako zatúlaný. Pomôže vám to?“

„Neviem. V ktorý deň to bolo?“

„Tuším v nedeľu. Vravela som vám predsa, že zo Sacramenta sme odišli v nedeľu, či nie?“

„Za tú päťdesiatku ste mi toho veľa nepovedali.“

Zarazilo ju to a zľakla sa, že jej tie peniaze vezmem. „Ak chcete, môžete sa so mnou vyspať.“

Ani nečakala na odpoveď, vstala a zhodila ružový župan na podlahu. Telo mala mladé, s pevnými ňadrami a tenkým driekom, až priveľmi štíhle. Na pleciach a stehnách však mala plno modrín ako medaily za tvrdú službu. Predsa to len bolo skazené dievča.

Zahľadela sa mi do tváre. Neviem, čo v nej zbadala, ale povedala: „Al so mnou zaobchádzal dosť grobiansky. Po tých rokoch vo väzení bol hotový divoch. Vidím, že na mňa nemáte chuť.“

„Nepovedal by som, ale mám za sebou namáhavý deň.“

„A ani ma nevezmete so sebou?“

„Veru nie.“ Dal som jej svoju navštívenku a požiadal ju, aby mi zavolala na môj účet, ak si ešte na niečo spomenie.

„Pochybujem. Hlavu mám ako vymetenú.“

„Alebo ak budete potrebovať pomoc.“

„Pomoc potrebujem stále. Ale vy nebudete chcieť o mne ani počuť.“

„Nebude to až také zlé.“

Položila mi ruky na plecia, postavila sa na prsty a letmo sa dotkla smutnými ústami mojich pier.

Vyšiel som von, zložil Broadhurstov inzerát do knižky so zelenou väzbou a zamkol ju do kufra auta. Potom som sa zaviezol domov, do Los Angeles.

Kým som vliezol do postele, zavolal som svoju telefónnu službu. Arnie Shipstad mi nechal odkaz. Chlap, ktorého mŕtvolu som našiel v dome Stanleyho Broadhursta, bol utečený väzeň z Folsomu, Albert Sweetner, aspoň dvanásťkrát trestaný. Prvý raz ho zatkli v Santa Terese v Kalifornii.

XVI

Bolo už neskoro, chýlilo sa k ránu. Posilnil som sa poriadnym dúškom whisky a šiel spať.

Snívalo sa mi, že sa musím kamsi veľmi súrne dostať. Lenže keď som vyšiel von, auto nemalo ani jedno koleso, dokonca aj volant chýbal. Sedel som v ňom ako slimák v ulite a pozoroval, ako sa okolo mňa krúti svet noci.

Sivé svetlo, prenikajúce do spálne cez žalúzie, sa zmenilo na špinavobiele a zobudilo ma. Ležal som a načúval zvukom včasnej premávky. Vonku švitorili akési vtáky. Keď sa celkom rozvidnelo, rozškriekali sa aj sojky a strmhlav zaútočili na okno.

Na sojky som celkom zabudol. Z ich nečakaného škrekľavého privítania ma pod prikrývkou roztriasla zima. Odhodil som ju, vstal a obliekol sa.

V kredenci už bola len jedna plechovica búrskych orieškov. Rozhodil som ich z okna a pozoroval, ako sa sojky zhŕkli na dvore. Pripomínalo mi to trblietavú modrastú explóziu, ktorá prebieha naopak a z ktorej sa opäť vytvára známy obraz ranného sveta.

Hlavná postava však chýbala. Oholil som sa, zašiel na raňajky a vydal sa na cestu.

Niekoľko kilometrov pred Santa Teresou, skôr ako som predpokladal, som z autostrády zazrel požiar. Na juhu a východe plamenné čipky lemovali čierne hrebene hôr. Avšak vietor, ktorý včera večer dul od oceánu, nedovolil plamennej stene spustiť sa na pobrežnú planinu a mesto. Ešte vždy vial od oceánu. Tam, kde autostráda viedla blízko pobrežia, bolo vidno biele spenené vlny, narážajúce na breh, a počuť burácanie príboja.

Zastal som pri plážovom domci Armisteadovcov. Príliv vrcholil a zvlnená voda kĺzala po pláži a oblizovala piliere, na ktorých stál domec. Vchádzalo sa doň zozadu na úrovni prvého poschodia. Zaklopal som.

Otvorila mi Fran Armisteadová v pánskej pyžame.

Tvár mala od spánku celú spuchnutú, vlasy ako vrabčacie hniezdo.

„My sa tuším poznáme,“ povedala celkom prívetivo.

„Archer,“ pomohol som jej. „Priviezol som vám vaše auto. A spolu sme utekali pred ohňom.“

„Pravdaže, byť utečencom je celkom príjemné, však?“

„Prvý raz možno. Je tu váš manžel?“

„Žiaľ, nie. Odišiel veľmi zavčasu.“

„Viete kam?“

„Pravdepodobne bude v lodenici. Je strašne rozčúlený, zmizla mu jachta. Keď mu dnes ráno volal pán Kilpatrick, ešte nevedel, že loď je preč.“

„A nič nové zatiaľ o nej neviete?“

„Nie. Roger je rozzúrený na toho mladého Kilpatricka. Neviem, čo mu spraví, ak sa mu dostane do rúk.“

„Sú dobrí priatelia?“

Ostro na mňa pozrela. „Nie tak, ako si myslíte. Roger je ozajstný muž.“

Zachvela sa a skríženými rukami sa chytila za plecia. Odišiel som do lodenice a zaparkoval na takmer prázdnom parkovisku. Bolo včasné ráno.

Cez drôtený plot som videl, že Ariadnino kotvište je ešte vždy prázdne. Na plošine stál nehybne Roger Armistead a hľadel na more. Pripadalo mi to, akoby si bol ten postoj vopred nacvičil. Neďaleko neho stál tvárou ku mne Brian Kilpatrick. Zdalo sa, že každý je pohrúžený do vlastných myšlienok, ale pritom pozorne vníma toho druhého. Akoby sa boli práve povadili.

Kilpatrick ma zbadal hneď, ako som prišiel k bránke. Vykročil ku mne po drevenom mostíku a vpustil ma dnu. Mal na sebe tie isté šaty ako včera večer a vyzeral, akoby v nich bol aj spal, alebo aspoň chcel spať.

„Musím vás upozorniť, že Armistead má náladu pod psa,“ povedal Kilpatrick. „Vraj som všetkému na vine ja. Dočerta, veď som posledné dva mesiace Jerryho takmer nevidel. Celkom sa mi vymkol z rúk. Armistead ho prakticky adoptoval. Odmietam preto akúkoľvek zodpovednosť.“ Ale na mocných pleciach akoby mu spočívala celá ťarcha synových výčinov.

„Kam asi Jerry s tou jachtou odplával? Čo myslíte?“

„Žiaľ, neviem. Nie som jachtár. Práve preto sa Jerry rozhodol pre jachting. Keby bolo more lákalo mňa, bol by sa dal na golf.“

Kilpatrick prešiel na ten istý tón ako v noci. Hlas mu znel zádrapčivo.

„Na sever, či na juh?“ spýtal som sa.

„Pravdepodobne na juh. Tú oblasť pozná. Možno sa vydal k ostrovom.“

Ukázal na ostrovy, čo ležali na obzore ako modré veľryby. Medzi nimi a pobrežím v rozpätí tridsiatich kilometrov nebolo na morskej hladine vidieť nič.

„Informovali ste už o tom šerifa?“

Rozpačito sa na mňa pozrel. „Ešte nie.“

„Ale veď ste mi včera večer prisľúbili, že sa s ním porozprávate.“

„Chcel som, čestné slovo. Ale odišiel za požiarnikmi a doteraz sa nevrátil.“

„A nikto ho nezastupuje?“

„Je tam zopár policajtov, ale aj tí majú plno starostí s tým požiarom. Dôsledky môžu byť katastrofálne, chápete?“

„Pre Jerryho takisto.“

„Nemusíte mi to pripomínať. Je to môj syn.“ Úkosom na mňa ustarostene pozrel. „Dnes ráno mi opäť volal Crandall. Tuším ste ho predsa len navštívili.“

„Čo vám povedal?“

„Všetku vinu zvaľuje na Jerryho, prirodzene. Keď ide o dievča, na vine sú vždy chlapci. Crandall hovorí, že s dcérou nemali doteraz nijaké starosti. Ani sa mi to nechce veriť.“

„On tomu možno verí. Povedal by som, že aj s manželkou žijú tak trochu v neskutočnom svete.“ V duchu sa mi zjavilo osamelé dievča v bielej izbe rodičovského domu a to isté dievča s Alom Sweetnerom v moteli Star.

„Nemali ste za Crandallom chodiť,“ vyhlásil Kilpatrick dotknuto. „Všetko sa tým len zamotalo. Keby chcel, mohol by mi poriadne podkúriť.“

„Mrzí ma to, ale musím postupovať tak, ako si to prípad vyžaduje.“

„Tak to je váš prípad?“

„Bez všetkého sa oň podelím aj s inými. Ak chvíľočku počkáte, môžeme sa vybrať za vaším priateľom šerifom. Čo vy na to?“

„Nedbám.“

Nechal som Kilpatricka pri bránke a prihovoril som sa Armisteadovi, ktorý stál chrbtom k nám. Pomaly sa obrátil. Hoci sa usiloval ovládať, v tvári sa mu zračil zármutok a hnev. Mal na sebe jachtársku čiapku, športovú blúzu a na krku elegantnú šatku.

„Prečo ste mi včera nič nepovedali? Teraz ju už možno nikdy neuvidím.“ Armisteadov hlas znel, akoby hovoril o žene, ktorú stratil alebo ktorú si iba vysníval. „Možno je už stovky kilometrov odtiaľto, alebo leží už dakde na morskom dne.“

„Ohlásili ste to pobrežnej hliadke?“

„Áno. Vraj sa po nej poobzerajú. Ale hľadanie ukradnutých lodí vlastne nepatrí medzi ich povinnosti.“

„To nie je obyčajná krádež,“ povedal som. „Iste viete, že na palube je dievča a malý chlapec.“

„Kilpatrick mi to povedal.“

Armistead prižmúril oči, akoby uvidel prízrak. Pošúchal si hánkami oči a opäť sa ku mne obrátil chrbtom.

Vlny sa valili ponad vlnolam a trieštili sa na zelené víry. Dokonca aj tu v prístave bolo more nepokojné a rozhojdávalo plošinu pod našimi nohami. Celý svet sa menil, akoby jedno chýbajúce ohnivko zapríčinilo rozpad celého systému, ktorý sa teraz chaoticky rúti do neznáma.

Armistead odišiel až na kraj plošiny, bližšie k vlnám. Pobral som sa za ním. Bol to uzavretý človek, ale dúfal som, že sa predsa len od neho ešte čosi dozviem.

„Počul som, že Jerry je váš veľmi dobrý priateľ.“

„Bol. Už o tom nechcem hovoriť.“

Nedal som sa odradiť. Nečudujem sa, že ste namrzený. Cítim sa takisto. Včera večer ma Jerry tresol po hlave revolverom. A poriadne, bola to aspoň tridsaťosmička.“

Po chvíľke váhania Armistead povedal: „Mám na palube jednu tridsaťosmičku.“

„Zrejme si ju vzal.“

„Asi. Nemôžem za to.“

„To isté vraví aj Kilpatrick. Nikto za nič nemôže. Usilujem sa preto odhaliť Jerryho motívy. Neviete, o čo mu vlastne ide?“

„O nič. Podľa mňa je to len prejav vzbury.“

„To azda nie.“

„Sklamal som sa v ňom.“ Armistead vyzeral nahnevaný i sklamaný ako námorník, ktorý pripláva na kraj oceánu a zistí, že svet je vlastne plochý tanier. „Zveril som mu loď. Nechal som ho bývať celé leto na palube.“

„Prečo?“

„Potreboval si nájsť nejaké miesto. Nemyslím na bývanie, ale miesto v živote. A nazdával som sa, že more mu pomôže nájsť samého seba.“ Odmlčal sa. „V jeho rokoch som bol do jachtingu ako divý. Pravdu povediac, o nič iné som nemal záujem. Život na pevnine mi išiel na nervy práve tak ako Jerrymu. Túžil som iba dostať sa preč,“ kývol rukou k moru, „a zostať sám s vetrom a vlnami. Rozumiete, more a obloha…“

Aj Armistead tak ako veľa rozpoltených a nevyzretých pováh mal sklon k staromódnemu poetizovaniu. Pokúsil som sa udržať rozhovor.

„Kde ste žili ako chlapec?“

„Neďaleko Newportu. Tam som spoznal aj svoju ženu. Bol som členom posádky na lodi jej prvého manžela.“

„Jerry sa vraj so Susan Crandallovou zoznámil tiež v Newporte.“

„Je to možné. Boli sme tam v júni.“

Ukázal som mu fotografiu dievčaťa, ale pokrútil hlavou. „Čo ja viem, nikdy si na palubu nepriviedol dievča – toto, ani nijaké iné.“

„Až do štvrtka?“

„Áno.“

„Čo sa vlastne stalo vo štvrtok v noci? Rád by som sa dozvedel, ako to v skutočnosti bolo.“

„To aj ja. Podľa toho, čo som počul, bolo to dievča veľmi rozrušené. Vyliezlo na stožiar a skočilo do vody. Len-len že nespadla na pilótu. Stalo sa to v piatok ráno pred úsvitom.“

„Jerry vraj berie drogy.“

Zachmúril sa. „O tom neviem.“

„Jeho otec to pripúšťa.“

Armistead pozrel k vrátkam. Kilpatrick tam ešte stál.

„Dnes užíva drogy kde-kto.“

„Táto okolnosť môže veľmi zavážiť.“

„Tak dobre. Márne som sa usiloval odhovoriť ho, užíva amphetamin a iné nebezpečné drogy. To bol jeden z dôvodov, prečo som mu dovolil bývať na lodi.“

„Nerozumiem.“

„Tu na lodi bola väčšia istota, že sa nedostane do nejakého maléru. Aspoň som si to tak predstavoval.“ Opäť sa zamračil.

„Zrejme toho chlapca máte radi.“

„Chcel som mu byť druhým otcom alebo starším bratom. Viem, že to znie smiešne. Ale pokladal som ho aj napriek narkománii za dobrého chlapca. Prečo tým drogám pripisujete taký význam?“

„Myslím, že Susan utrpela nervový šok. A je celkom možné, že včera zabila človeka. Počuli ste o tej vražde?“

„Nie, nepočul.“

„Obeťou bol istý Stanley Broadhurst.“

„Poznám iba istú pani Broadhurstovú, ktorá tu býva.“

„To je jeho matka. Poznáte sa s ňou dobre?“

„S nikým sa tu priveľmi dobre nepoznám. Najlepšie poznám ľudí z prístavu. Fran má zasa svojich priateľov.“

Letmo si obzrel prístav nepokojným pohľadom námorníka ktorý sa v mladosti vydal na more a vlastne sa už nikdy nevrátil na breh. Zadíval sa odcudzenými očami na mesto. Nehybne viselo medzi nepokojným morom a temnými horami ako prelud z dymu či hmly.

„Nič ma sem už neviaže,“ povedal Armistead.

„Iba Jerry.“

Zachmúril sa. „S Jerrym som už skoncoval.“

Mohol som mu povedať, že to nie je také jednoduché. Jerryho skutočný otec akoby sa o tom už presvedčil.

XVII

Kilpatrick stál pri drôtenej bránke. Pozrel sa na mňa ako zadržaný, ktorý čaká, kedy ho polícia prepustí.

„Armistead zúri, však? Iste podá na Jerryho žalobu.“

„Pochybujem. Myslím, že je skôr zronený ako nahnevaný.“

„Jediný, kto je tu naozaj zronený, som ja,“ vyhlásil Kilpatrick škriepne.

Zmenil som tému. „Neviete, kde by teraz mohol byť šerif Tremaine?“

„Viem, kde bol pred hodinou na hlavnom protipožiarnom stanovišti v areáli školy.“

Kilpatrick sa ponúkol, že mi ukáže cestu. Nasledoval som vo svojej postaršej fordke jeho nový čierny cadillac na východný okraj mesta a potom na okresnú cestu, ktorá stúpala k úpätiu pahorkov. Týmito miestami sa už požiar prehnal. Na pozemky školy sa šlo popri ohradenom stanovišti lesnej správy, kde sa opravovali cisternové autá a traktory.

Pri dvojkrídlovej železnej bráne, otvorenej dokorán, nás zastavili. Na železnom stĺpe brány bola mosadzná tabuľka: Gymnázium Santa Teresa. Strážnik Kilpatricka poznal, a tak nás pustil za šerifom, ktorý bol s náčelníkom požiarnikov na atletickej dráhe. Joe Kelsey, na ktorého som sa tiež spýtal, vraj tadeto práve pred chvíľou prešiel na nákladnom aute so zástupcom ohľadávača mŕtvol.

Zaparkovali sme s Kilpatrickom za tribúnou atletickej dráhy. Z kufra auta som vybral knižku v zelenej väzbe a vopchal si ju do vrecka.

Prepletali sme sa pomedzi osobné a nákladné autá lesnej správy, ktoré sa sem zišli z celej južnej Kalifornie, od Tehachapisu na severe až po mexické hranice.

Atletická dráha pripomínala zápolie počas veľkej bitky. Na oválnom trávniku uprostred škvarovej bežeckej dráhy neprestajne pristávali a štartovali vrtuľníky, akoby privážali posily.

Požiarnici parašutisti s kamennými, začadenými tvárami ležali horeznačky na tráve. Akoby hukot vrtuľníkov vôbec nepočuli. Boli to tvrdí chlapi všetkých možných rás – Indiáni, černosi a ošľahaní belosi. Ich ostré črty a ľahostajný výraz naznačovali, že nemajú čo stratiť okrem svojich spacích vriec a životov.

Šerifa Tremaina sme našli na hlavnom veliteľskom stanovišti. Bola to obyčajná sivá maringotka lesnej správy. Šerif bol brucháč v akejsi hnedastej uniforme so stetsonom na hlave. Líca mal ovisnuté ako poľovnícky pes a jeho úsmev pôsobil ako nezvyčajný a zložitý úkaz. Potriasol si s Kilpatrickom ruku, pričom ho podľa zvyku staromódnych politikov držal ľavou rukou za lakeť, akoby pumpoval vodu.

„Môžem ti nejako pomôcť, Brian?“

Kilpatrick si odkašlal. Priškrteným, neistým hlasom povedal: „Môj syn Jerry sa dostal do maléru. Odplával s jedným dievčaťom na jachte Rogera Armisteada.“

Šerif sa usmial svojím zložitým úsmevom. „Hádam to nebude také strašné. Veď sa on vráti.“

„Myslel som, že by si na to mohol upozorniť pobrežnú hliadku v zálive.“

„Azda by som aj mohol, keby som sa vedel rozdvojiť. Obráť sa na sudcu, Brian. Do dvadsaťštyri hodín chceme túto základňu presunúť. A okrem toho som sa dopočul, že máme ešte na krku jedného mŕtveho.“

„Stanleyho Broadhursta?“ spýtal som sa.

„Áno. Vy ho poznáte?“

„Bol som s Joem Kelseym, keď našiel jeho mŕtvolu. Dievča, ktoré spomínal pán Kilpatrick, je dôležitým svedkom tejto vraždy. A ona a Jerry odviezli so sebou syna Stanleyho Broadhursta.“

Tremaine zbystril pozornosť, ale bol zrejme priveľmi unavený, aby správne zareagoval. „A čo mi teda vy dvaja radíte?“

„Vyhlásiť pohotovosť na celom pobreží, ako to navrhol pán Kilpatrick, najmä v prístavoch a prímorských mestách. Jachta, ktorú hľadáme, je škuner menom Ariadne.“ Hláskoval som mu to. „Máte k dispozícii nejaké lietadlá?“

„Mám, ale piloti dobrovoľníci majú práce vyše hlavy.“

„Mohli by ste jedno lietadlo uvoľniť a poslať na ostrovy. Možno tam niekde zakotvili.“ Z miesta, kde som stál, bolo vidno siluety ostrovov na plochej hladine oceánu.

„Pouvažujem o tom,“ povedal šerif. „Ak máte ešte niečo, poraďte sa s Joem Kelseym. Vo všetkom spolupracuje s mojím úradom.“

„Je tu ešte jedna vec, šerif.“

Trpezlivo sklonil unavenú hlavu. Vytiahol som knižku v zelenej väzbe a podal mu inzerát, ktorý Stanley Broadhurst uverejnil v sanfranciskej Kronike.

Šerif si ho vzal a začal ho čítať. Kilpatrick sa postavil k nemu a tiež sa doň pozrel. Obaja naraz zdvihli hlavu a ich pohľady, v ktorých sa zračilo akési hmlisté poznanie, sa stretli.

„Je to zrejme Leo Broadhurst,“ povedal šerif. „A kto je tá žena, Brian? Ty máš lepšie oči.“

Kilpatrick sťažka preglgol. „Moja žena,“ odvetil. „Moja bývalá žena.“

„Myslel som si, že je to Ellen. Kde vlastne teraz žije?“

„Nemám potuchy.“

Šerif mi vrátil výstrižok. „Súvis? To nejako so smrťou Stanleyho Broadhursta?“

„Myslím, že áno.“

Chcel som Tremainovi objasniť pozadie prípadu a Alovu smrť. Umlčal ma kývnutím ruky. „Vybavte to s niekým iným. Povedzme, s Kelseym. Môžem vás požiadať o túto láskavosť? Náčelník požiarnikov sa chce odtiaľto dozajtra obeda premiestniť a ja s ním pripravujem plán presunu.“

„Kam sa presuniete?“ spýtal sa Kilpatrick.

„Do Buckhorn Meadow, dvadsaťpäť kilometrov na východ.“

„To znamená, že mestu už nehrozí nebezpečenstvo?“

„Myslím, že zajtra by už malo byť mimo nebezpečenstva. Ale to najhoršie nás ešte len čaká.“ Zadíval sa na holé čierne úbočia hôr nad nami. „Prvý poriadny lejak a všetci sa tu utopíme v blate.“

Šerif otvoril dvere maringotky. Kým sa so svojím objemným telom prepchal cez úzke dvere, zazrel som dnu vysokého muža v blúze lesnej správy, skloneného nad mapou. Svojou prešedivenou hlavou Škandinávca pripomínal Vikinga, ktorý hľadá cestu v neznámom oceáne hôr.

Obrátil som sa ku Kilpatrickovi. „Nepovedali ste mi, že Leo Broadhurst ušiel s vašou manželkou.“

„Včera som vám povedal, že ma opustila. Nezvyknem sa hneď so všetkým zdôverovať cudzím ľuďom.“

„Ešte stále s ním žije?“

„Neviem. Nehlásia mi to.“

„Rozviedli ste sa?“

„Rozviedla sa so mnou zanedlho po tom, ako od nás odišla.“

„A vydala sa za neho?“

„Nazdávam sa, že áno. Nepozvali ma na svadbu.“

„Kde sa dala s vami rozviesť?“

„V Nevade.“

„A kde žije teraz – v oblasti zálivu?“

„Nemám potuchy. A teraz, ak nemáte nič proti tomu, zmeníme tému.“

Lenže ani on to nedokázal. Zlosť alebo možno aj iné city ho natoľko rozrušili, že sa mu chvel hlas,

„Bola to od vás riadna zlomyseľnosť ukazovať ten obrázok šerifovi Tremainovi.“

„Čo na tom bolo také zlé?“

„Zhodili ste ma pred ním. Mohli ste s tým aspoň počkať, kým budeme sami. Nemuseli ste ma takto verejne ponížiť.“

„Prepáčte, nevedel som, že je to vaša žena.“

Pozrel sa na mňa s takou neskrývanou nedôverou, že som sa nad tým trochu zamyslel. Možno, že som to predsa len kdesi v podvedomí tušil.

„Ukážte mi ešte ten obrázok,“ požiadal ma.

Podal som mu výstrižok. Tak uprene sa naň zadíval, že nevnímal okolie, ani hukot vrtuľníkov nad hlavou. Vyzeral ako človek, ktorý sa z okraja prítomnosti díva do hĺbky minulosti. Keď zdvihol hlavu, tvár mal zmenenú. Pôsobil staršie a neistejšie.

Vrátil mi výstrižok. „Odkiaľ to máte? Od Jerryho?“

„Nie.“

„Do Kroniky dal ten oznam Stanley Broadhurst?“

„Zrejme,“ prisvedčil som. „Už ste ho čítali?“

„Možno, ale nepamätám sa.“

„Tak ako viete, že to vyšlo v Kronike?“

Jednoducho sa mi vyhovoril: „Pokladal som to za prirodzené. Štylizácia pripomína Kroniku.“ Po chvíľke intenzívneho uvažovania dodal: „V texte sa predsa spomína San Francisco.“

Odpoveď bola až priveľmi presvedčivá, ale nepovedal som na to nič. „Prečo ste sa spýtali, či som ten výstrižok nedostal od Jerryho?“

„Tak mi zišlo na um,“ uškrnul sa. „Mám ho teraz plnú hlavu a náhodou viem, že číta Kroniku. Pokladá San Francisco za metropolu civilizovaného sveta.“

„Videl Jerry tento inzerát?“

„Možno. Ako to mám vedieť?“

„Myslím, že to viete, Kilpatrick.“

„Čo si vy myslíte, ma vonkoncom nezaujíma.“

Zaťal päsť a bol by ma udrel. Chystal som sa úder odraziť. Pritisol si päsť na hruď a zadíval sa na ňu, akoby to bolo malé, drobné zvieratko, ktoré sa mu na chvíľku vykĺzlo spod kontroly. Potom sa rázne zvrtol a náhlivým, neistým krokom človeka, ktorého sa zmocňuje nechuť a nevoľnosť, zamieril za tribúnu.

Išiel som za ním. So zvesenou hlavou sa opieral o zábradlie. V tomto nestráženom okamihu sa mu na tvári zračilo hlboké sklamanie.

Vystrel sa a teraz už mal výraz unavenej trpezlivosti, ktorý mu tak pristal. „Poriadne ste sa do mňa obuli,“ povedal. „Ale prečo?“

„Z vás človek ťažko vypáči aj tú najmenšiu informáciu.“

„Naozaj? Veď som vám vlastne vyrozprával celý svoj život. Napokon nie je až taký zaujímavý.“

„Podľa mňa áno. Dokonca ste už takmer pripustili, že Jerry videl tento inzerát. Tým by sa dalo všeličo vysvetliť.“

„Nič také som síce nepripustil, ale povedzte mi, čo by z toho vyplývalo.“

„Jerry sa mohol spojiť so Stanleym Broadhurstom a povzbudzovať ho v jeho počínaní.“

„Stanley nepotreboval, aby ho niekto povzbudzoval. Tá vec ho ťažila už celé roky. Nikdy otcovi neodpustil, že ich s matkou opustil.“

„Hovorili ste o tom niekedy so Stanleym?“

„Áno.“

„Povedali ste mu, že vaša žena ušla s jeho otcom?“

„To nebolo zapotreby. Vedel to veľmi dobre. Všetci to vedeli.“

„Kto všetci?“

„Všetci, ktorých sa to týkalo. V meste to nebolo nijaké tajomstvo, ale teraz už na to väčšina ľudí zabudla,“ Na Kilpatricka akoby opäť išla mdloba. „Nemohli by sme už na to zabudnúť aj my? Nie je to práve moja najobľúbenejšia téma.“

„Čo si o tom myslí Jerry?“

„Dáva za to vinu mne – už som vám to hovoril. Vyhovuje mu predstava, že jeho matka ma opustila, lebo som si to zaslúžil.“

„Navštívil ju niekedy?“

„Neviem. Myslím, že celkom chápete situáciu. Ellen ma pred pätnástimi rokmi opustila a celkom so mnou prerušila styky. Poslednú správu o nej som dostal prostredníctvom jej advokáta z Rena, ktorý mi poslal jej žiadosť o rozvod.“

„Ako sa volal ten advokát?“

„Na to sa už nepamätám.“

Opäť som vytiahol knižku v zelenej väzbe, otvoril som ju a ukázal Kilpatrickovi exlibris s rytinou pávieho pera.

„Vaša bývalá manželka sa za slobodná volala Ellen Stromeová, však?“

„Áno.“

„Ak by ju Jerry nebol navštívil, kde by vzal túto knižku?“

„Nechala ju doma. Nechala tam plno svojich vecí.“

„Prečo odišla tak narýchlo?“

„Nebolo to tak narýchlo. Videl som, ako sa to blíži. V skutočnosti ma nikdy nemala rada a nepáčila sa jej ani moja práca. V tých časoch som bol obyčajný obchodník s nehnuteľnosťami. Nepáčil sa jej môj sedemdňový pracovný týždeň s ustavične vyzváňajúcim telefónom, nepáčilo sa jej, že musí byť milá na staré panie z Dubuque. Ellen túžila po niečom povznášajúcejšom, romantickejšom.“ V hlase mu zaznieval sarkazmus i ľútosť.

„A Leo Broadhurst vyhovoval jej predstavám?“

„Neviem, nie som žena. Ale mne sa taký nezdal.“

„A za akého ste ho pokladali vy?“

„Behal za ženami ako poľovník za vysokou a šikovne im kládol pasce, chápete? Ellen ho nemala brať tak vážne. A takisto ho nemal brať vážne ani Stanley. Podľa mňa sa však Stanley usiloval presvedčiť seba, že konanie jeho otca malo nejaký hlbší zmysel. Chcel otca nájsť a dozvedieť sa pravdu.“

„Kto zabil Stanleyho?“

Kilpatrick pokrčil mohutnými plecami. „Ktovie? Ale pochybujem, že by táto vražda mala niečo spoločné s tou starou záležitosťou.“

„Podľa mňa je to takmer to isté,“ povedal som.

Kilpatrick sa mi pozrel do očí. Medzi nami vznikalo akési hnevlivé spojenectvo. Čiastočne bolo založené na fakte, o ktorom nevedel – aj mňa totiž opustila žena a poslala mi žiadosť o rozvod prostredníctvom advokáta. A sčasti na tom, že sme boli dvaja muži v stredných rokoch a traja mladí ľudia nám práve zmizli za zákrutou života.

„Tak dobre,“ ustúpil. „Jerry objavil ten inzerát v Kronike. Bolo to niekedy koncom júna. Podľa fotografií spoznal svoju matku a nazdával sa, že by som v tej veci ako otec mal niečo podniknúť. Povedal som mu, že by sme si narobili len zbytočné nepríjemnosti. Jeho matka od nás odišla dobrovoľne. Nezostáva nám nič iné, len na ňu zabudnúť.“

„Ako na to reagoval?“

„Odišiel odo mňa aj on. Ale to už viete.“ Kilpatrick vyzeral, akoby strácal záujem o vlastný život.

XVIII

Nastúpil do svojho auta a zamieril späť k bráne. Vykročil som opačným smerom, k západnému okraju školských pozemkov.

Z náhornej planiny sa dolu úbočím vinul chodník k vypálenému háju, kde vypukol oheň. Rozoznal som kryté nákladné auto a pri ňom dvoch chlapov, ktorí z diaľky vyzerali ako mravce. Jeden z nich svojimi ťarbavými, ale rýchlymi pohybmi pripomínal Kelseyho.

Pustil som sa dolu chodníkom, vedúcim pomedzi krovie, miestami úplne vypálené. Poniže chodníka, takmer rovnobežne s ním, vyryli buldozéry protipožiarnu priekopu. Miestami oheň preskočil priekopu, ale na druhej strane, kde ležalo mesto, ho uhasili. Keď som sa obzrel, uvidel som, ako sa požiar plazí hore úbočím a šíri na východ.

Chodník bol pokrytý obhorenými halúzkami a sivým popolom. Pozorne som kráčal pomedzi stopy požiaru, až som sa dostal na širokú skalnatú plošinu, kde predtým stála horská chata rodiny Broadhurstovcov. Z drevenej chaty, prirodzene, nezostalo nič okrem drôtených vložiek do postele, sporáka a sčernetej výlevky.

Prešiel som okolo miesta, kde kedysi stála stajňa. Obhorený vrak Stanleyho kabrioletu stál teraz pod šírym nebom, holé disky boli zaborené v popole zhoreniska. Pripomínal pamätník zašlej civilizácie, zničený a ohlodaný stáročiami a napoly pochovaný pod ich prachom.

Nákladné auto malo na dverách šerifov znak. Parkovalo na odbočke, ktorá viedla hore na hrebeňovú cestu. V kabíne ktosi sedel, ale lúče ranného slnka, odrážajúce sa na prednom skle, ma tak oslepovali, že som nerozoznal, kto to je.

Neďaleko auta som medzi obhorenými stromami zazrel chlapa v uniforme, ako odhadzuje zem, a Kelseyho, ktorý sa naňho díval. Zmocnil sa ma pocit deja vu spolu s obavou, či sa toto pochovávanie a vykopávanie nebude odteraz opakovať deň čo deň.

Z nákladiaka zoskočila Jean Broadhurstová a podala mi ruku. Mala na sebe tie isté módne šaty ako včera a na surrealistickom pozadí obhorených stromov pripomínala viac ako inokedy stratenú a ovdovelú kolombínu. Nebola nalíčená. Aj pery mala bledé.

„Nečakal som, že vás tu stretnem,“ povedal som jej.

„Požiadali ma, aby som identifikovala Stanleyho mŕtvolu.“

„Priveľmi sa s tým neponáhľali, čo myslíte?“

„Šerifov zástupca sa sem mohol vybrať s pánom Kelseym až teraz. Ale Stanleymu je to už jedno. A mne tiež.“

Jean sa usilovala ovládať, správala sa vecne a rozumne, ale zrejme ju to stálo veľa námahy. Chcel som jej povedať, že som videl jej syna, ale akosi mi nezišiel na um vhodný spôsob. Nechcel som ju vystrašiť. Spýtal som sa, ako sa má svokra.

„Je veľmi vyčerpaná. Doktor Jerome však tvrdí, že vďaka jej vitalite bude čoskoro v poriadku.“

„Pamätá si na niečo z tohto?“ Pokývol som smerom ku kopáčovi.

„Neviem. Lekár mi prikázal, aby som nespomínala nič, čo by ju mohlo rozrušiť, a tak sa s ňou vlastne nedá o ničom hovoriť.“

Jean sa držala hrdinsky. Keď som videl, akú námahu na to vynakladá, zovrelo sa mi hrdlo. Rozpačito sme na seba hľadeli, akoby nás spájal rovnaký pocit viny.

„Včera večer som na okamih zazrel Ronnyho,“ povedal som.

„Čo mi chcete oznámiť? Že je mŕtvy?“ Smutné oči rozšírila v predtuche toho najhoršieho.

„Vyzeral veľmi čulý.“ Povedal som jej, kde a kedy som ho videl.

„Prečo ste mi to neoznámili už včera večer?“

„Dúfal som, že vám dnes budem môcť priniesť lepšie správy.“

„To znamená, že ich nemáte.“

„Aspoň vieme, že je nažive, a nezdalo sa, že by s ním zle zaobchádzali.“

„Ale prečo ho vôbec uniesli? Čo chcú urobiť?“

„To je zatiaľ záhada. Je to komplikovaný prípad, do ktorého je zapletených viac osôb a prinajmenšom jeden trestaný zločinec. Pamätáte sa na toho človeka, ktorý vás včera navštívil v Northridge?“

„Na toho, čo chcel tie peniaze? Ako by som mohla naňho zabudnúť?“

„Neskôr sa ta opäť vrátil a vlámal sa do vášho domu. Našiel som ho v noci mŕtveho v pracovni vášho manžela.“

„Mŕtveho?“

„Niekto ho prebodol nožom. Má niekto okrem vašej rodiny prístup do domu?“

„Nie, nikto.“ Usilovala sa uvedomiť si ďalšiu smrť. „Mŕtvola je ešte vždy v dome?“

„Nie, už ju odviezli. Zavolal som políciu. Ale pracovňa je v dezolátnom stave.“

„Na tom mi už nezáleží,“ odvetila. „Rozhodla som sa, že sa ta nevrátim. Už nikdy.“

„Teraz nie je príhodná chvíľa na rozhodovanie.“

„Nemôžem čakať na príhodnejšiu.“

Rytmické zvuky lopát v hájiku zrazu ustali a Jean sa na náhle ticho obrátila. Zohnutý kopáč sa takmer celý strácal v jame. A potom, akoby vyrastal zo zeme, namáhavo sa vystieral so Stanleyho telom v náručí. Spolu s Kelseym položili mŕtveho na nosidlá a niesli ho k nám pomedzi holé kmene stromov.

Jean ich pozorovala. Akoby sa desila ich príchodu. Keď však položili nosidlá na odklopené zadné čelo nákladiaka, odhodlane k nim pristúpila a uprene sa pozrela do hlinou zanesených očí mŕtveho. Odhrnula mu vlasy z tváre, sklonila sa a bozkala ho na čelo s dôrazným gestom herečky, ktorá stvárňuje tragickú postavu.

Chvíľku zostala nehybne stáť pri manželovom tele. Kelsey ju nevyrušoval nijakými otázkami. Predstavil ma zástupcovi ohľadávača, mladému človeku s vážnou tvárou, menom Vaughan Purvis.

„Čo spôsobilo smrť, pán Purvis? Úder čakanom?“

„Povedal by som, že úder čakanom bol až druhoradý. Bodli ho do boku ostrým nástrojom, zrejme nožom.“

„Našiel sa ten nôž?“

„Nie, ale ešte sa po ňom poobzeráme.“

„Nemyslím, že ho tu nájdete.“

Porozprával som Purvisovi a Kelseymu o zavraždenom, ktorého som našiel v Stanleyho dome v Northridge. Kelsey povedal, že sa spojí s Arniem Shipstadom. Purvis, ktorý spočiatku mlčky počúval, sa odrazu ozval vzrušene: „Vyzerá to ako nejaké sprisahanie. Najskôr to bude práca mafie.“

Zapochyboval som, že by v tom mala prsty mafia. Kelsey sa taktne tváril, že ho nepočul.

„Tak čo si o tom myslíte vy?“ spýtal sa ma Purvis. „Kto ho bodol nožom a potom ho ovalil čakanom po hlave? Kto mu vykopal ten hrob?“

„Najpodozrivejšia je tá mladá blondínka,“ povedal som len tak naverímboha.

„Tomu neverím,“ namietol Purvis. „Je tu ťažký íl a ešte k tomu je aj tvrdý ako skala. Jama je hlboká aspoň meter a štvrť. Neverím, že by takú jamu mohlo vykopať dievča.“

„Mohla mať spoločníka. Alebo ju mohol vykopať sám Stanley Broadhurst. Veď si požičiaval náradie od záhradníka.“

Purvis sa zatváril zmätene. „Prečo by si kopal vlastný hrob?“

„Nemusel vedieť, že to bude jeho hrob,“ odvetil som.

„Hádam si len nemyslíte, že chcel zabiť svojho syna,“ vyhlásil Purvis, „ako Abrahám Izáka?“

Kelsey sa výsmešne uškrnul a Purvis sa rozpačito začervenal, Vybral sa späť k jame po rýľ.

Keď nás už nemohol počuť, Kelsey povedal: „Záhradník nás s tým náradím mohol oklamať. Takisto sem mohol prísť aj on a použiť ho. Nezabúdajte, že dievčaťu požičal auto a zatajil to.“

„Fritza teda máte stále na listine podozrivých?“

Kelsey sa poškrabal v krátkych sivých vlasoch. „Veď tam aj patrí. Trochu som si naňho posvietil.“

„Má niečo v trestnom registri?“

„Nič zvláštne, ale dá sa z toho vyvodzovať všeličo. Keď mal Fritz asi devätnásť, odsúdili ho za priestupok proti mravopočestnosti. Bol to jeho prvý priestupok – aspoň prvý známy –a sudca mu priznal štatút mladistvého a poslal ho do lesného pracovného tábora v okrese.“

„A čoho sa vlastne dopustil?“

„Znásilnenia. To ma veľmi zaujalo, pretože podpaľačstvo sa často spája so sexuálnymi prečinmi. Nechcem tým, pravda, tvrdiť, že Fritz je podpaľač – na to nemám dôkazy. Ale v pracovnom tábore sa zaujímal o požiarnictvo, dokonca pomáhal pri hasení niekoľkých požiarov v okolí.“

„A čo je na tom zlé?“

„Je to veľavravné,“ odvetil Kelsey vážne. „Neprezraďte ma požiarnikom – veď kedysi som bol aj ja požiarnikom – ale požiarnici a podpaľači majú k sebe občas veľmi blízko. Fascinuje ich oheň. Fritza Snowa zrejme očaril natoľko, že sa po prepustení z tábora prihlásil k lesnej správe.“

„Prekvapuje ma, že ho prijali.“

„Mal protekciu. Kapitán Broadhurst aj s manželkou sa zaňho prihovorili. Na lesnej správe ho nepridelili k požiarnikom, ale robil buldozéristu. Pomáhal vlastne aj pri budovaní tohto chodníka.“ Kelsey ukázal smerom k chodníku, ktorý viedol strmým údolím do kaňonu. „Fritz so svojimi kamarátmi sa vtedy pochlapili – chodník je ešte aj po pätnástich rokoch v dobrom stave. Ale dlho sa pri lesnej správe nezohrial. Mierne povedané, mal priveľa osobných problémov.“

„A kvôli nim ho vyhodili?“

„Neviem, prečo ho vyhodili. V jeho spisoch o tom nie je záznam a ja som tam vtedy ešte nepracoval.“

„Fritz vám to možno povie.“

„Áno. Ale nebude to také ľahké. Včera odpoludnia, keď som sa s ním chcel znova pozhovárať, ma jeho matka nepustila dnu. Chráni si svojho nepodareného syna ako divá mačka.“

„Mňa možno pustí dnu. Aj tak sa s ňou potrebujem rozprávať. Ten mŕtvy z Northridge, Al Sweetner, od nej dostal minulý týždeň nejaké peniaze.“

„Koľko?“

„Budeme sa jej musieť spýtať.“ Pozrel som na hodinky. „Je štvrť na jedenásť. Mohli by sme sa o jedenástej stretnúť pred jej domom?“

„Žiaľ, nebudem mať čas,“ povedal Kelsey. „Chcem byť pri predbežnej obhliadke mŕtvoly. Choďte len vy a pozhovárajte sa aj s Fritzom. Ten jeho strach musí mať predsa nejaký dôvod.“

Kelseyho chladný hlas neznel priveľmi zhovievavo. O strachu hovoril, akoby ho nikdy sám nezakúsil. Pomyslel som si, že sa dal na vyšetrovanie príčin požiarov len preto, lebo podvedome túžil pochopiť, prečo emocionálne typy ako Fritz páchajú svoje bláznivé podpaľačské zločiny.

„Ako sa volalo dievča, ktoré znásilnil?“

„Neviem. Prípadom sa zaoberal súd pre mladistvých a protokoly sú zapečatené. To, čo viem, som sa dozvedel od starých úradníkov na súde.“

XIX

Jean sa dívala na manželovu tvár, akoby uvažovala, aký je to pocit byť mŕtvy. Keď sa Purvis s rýľom na pleci vrátil energickými krokmi, strhla sa a odvrátila. Purvis opatrne a nehlučne položil rýľ na zem.

Rozopol si vrecko uniformy a vytiahol z neho čiernu koženú náprsnú tašku, na ktorej bolo znútra zlatými písmenami vytlačené Stanleyho meno. Bol v nej vodičský preukaz a iné doklady, zopár úverových poukážok a klubových legitimácií a tri dolárové bankovky.

„Veľa toho po ňom nezostalo,“ povedal.

Prekvapil ma súcit v jeho hlase. „Vy ste ho poznali?“

„Poznal som ho skoro celý život, od ľudovej školy.“

„Myslel som si, že navštevoval súkromnú školu.“

„Áno, keď odišiel z ľudovej školy. V to leto mal nejaké ťažkosti a matka ho dala do súkromnej školy.“

„Bolo to vtedy, keď ich opustil otec?“

„Áno. Stanley nemal v živote veľa šťastia.“ Rozprával s akousi poverčivou bázňou. „Na ľudovej škole som mu závidel. Jeho rodičia boli bohatí a my sme boli chudobní ako kostolná myš. Ale teraz mu už nemám čo závidieť.“

Obzrel som sa po Jean. Pobrala sa k ku stajni a vyzerala, akoby hľadala únik. Pripomenula mi vystrašenú laň, ktorú som videl včera, iba pri nej nebolo mláďa.

Keď som ju dohonil, stála pri zničenom aute. „To je naše?“

„Žiaľ, áno.“

„Máte tu nejaké auto, pán Archer? Potrebujem sa odtiaľto dostať.“

„Kam chcete ísť?“

„K svokre. Noc som strávila v nemocnici.“

Povedal som Kelseymu, kam ideme, a prisľúbil mu, že sa možno neskôr stretneme v nemocnici na patológii. Vykročili sme s Jean chodníkom hore úbočím. Náhlivo kráčala predo mnou, akoby chcela ujsť pred prítomnosťou.

Neďaleko tribúny, kde som mal zaparkované auto, postavili pre požiarnikov zopár improvizovaných stolov – na drevené podstavce položili preglejkové dosky. Pri stoloch sedelo vyše sto chlapov a jedlo dusené hovädzie so zeleninou, ktoré priviezla pojazdná kuchyňa.

Keď sme prechádzali okolo, väčšina zdvihla hlavy. Niektorí zahvízdali, iní za nami pokrikovali. Jean kráčala so sklonenou hlavou. Chytro nastúpila do auta, akoby ju niekto naháňal.

„Sama som si na vine,“ povedala trpko. „Nemám nosiť také šaty.“

Dlho sme sa viezli predmestskými štvrťami. Usiloval som sa dozvedieť niečo o manželovi, ale nebolo jej do reči. Sedela ponorená do vlastných myšlienok.

Keď sme vošli do kaňonu pani Broadhurstovej, vystrela sa a začala si obzerať okolie. Požiar prenikol takmer až k samému ústiu kaňonu a zanechal svoje stopy na obhorených stromoch a kroví na úbočí.

Vilová štvrť Kaňon zostala zväčša nedotknutá. Niekoľko domov, akoby náhodne vybraných, však ľahlo popolom. Z jedného zostal iba kamenný kozub a socha Venuše, stojaca uprostred hŕby štrku a pokrivených rúrok. V troskách sa prehraboval chlap a žena.

Aj hlbšie v kaňone si oheň vyberal obete len akoby náhodou. Avocadový hájik pani Broadhurstovej vyzeral nedotknutý, ale olivy za ním zhoreli na uhoľ. Eukalypty, ktoré sa týčili nad škridlicovou strechou domu, prišli o všetko lístie a väčšinu konárov. Stodola vyhorela. Samotný dom bol trocha očadený, ale nepoškodený.

Jean mala kľúč a vošli sme dnu. Pozatváraný dom prenikavo zapáchal zhoreninou a pôsobil opustene. Ošarpaný viktoriánsky nábytok bol súci už len do starinárstva.

Dokonca i vypchaní vtáci v sklených vitrínach vyzerali, akoby pamätali lepšie časy. Jeden z ďatľov mal iba jedno sklené oko. Perie na hrudiach drozdov vybledlo. Vyzerali ako imitácie, vyrobené na to, aby prepožičali zdanie života mŕtvemu a spráchnivenému svetu.

„Ospravedlňte ma,“ povedala Jean. „Musím si pohľadať čierne šaty.“

Zmizla v druhom krídle domu. Rozhodol som sa, že zavolám Williemu Mackeymu, detektívovi zo San Franciska, ktorý so mnou spolupracoval na niektorých prípadoch. Keď som hľadal telefón, vošiel som do akéhosi kabinetu vedľa obývačky. Na stenách viseli starodávne fotografie predkov. Z čierneho rámu sa na mňa mračil akýsi muž s bokombriadkami a vysokým golierom so zalomenými rožkami, akoby ma vyzýval, aby som s jeho bokombriadkami čosi urobil.

Pohľadom mi pripomínal pani Broadhurstovú, ale nepomohol mi vyznať sa v nej. Videl som ju mladú a plnú energie, i chorú a roztrasenú. Potreboval som však niečo, čím by som vyplnil medzeru medzi týmito dvoma jej podobami, niečo, čím by sa dalo vysvetliť, prečo ju opustil manžel alebo prečo to isté nedokázal syn.

V izbičke bol, okrem iného zariadenia, aj gauč obtiahnutý čiernou kožou, na ktorý by som si bol najradšej ľahol, a písací stôl so zásuvkami z lešteného čerešňového dreva. Telefón stál na ošúchanom koženom fascikli.

Sadol som si k písaciemu stolu a zavolal do kancelárie Willieho Mackeyho na Geary Street v San Franciscu. Telefonistka ma prepojila do jeho bytu na najvyššom poschodí budovy.

Ohlásil sa dievčenský hlas, ktorý neznel najoficiálnejšie, a potom sa ozval Willie.

„Zavolaj o chvíľu, Lew. Vyrušil si ma práve v najlepšom.“

„Radšej mi zavolaj ty.“ Nadiktoval som mu číslo telefónu pani Broadhurstovej.

Potom som aparát nadvihol a zobral spod neho kožený fascikel. Bolo v ňom niekoľko listov kancelárskeho papiera a vyblednutá mapa, nakreslená atramentom na pokrčenom, zožltnutom papieri. Mapa zachycovala asi polovicu santatereskej pobrežnej planiny. V pozadí boli načrtnuté pahorky a pohoria, pripomínajúce odtlačky palcov a slepačích nôžok. Do pravého horného rohu mapky ktosi napísal:

Pozemková komisia Spojených štátov

Robert Driscoll Falconer

Bývalá misia Santa Teresa

Zapísané v kancelárii 14. júna 1866

John Berry

Prvý list kancelárskeho papiera bol popísaný kaligrafickým písmom. Pod nadpisom „Pamäti Elisabeth Falconerovej-Broadhurstovej“ stálo:

Historická spoločnosť okresu Santa Teresa ma požiadala, aby som napísala niekoľko poznámok o svojej rodine. Môj starý otec z otcovej strany Robert Driscoll Falconer bol synom massachusettského vzdelanca a obchodníka a žiakom a prívržencom Louisa Agassiza. Robert Driscoll Falconer bojoval v armáde Spojených štátov a 3. mája 1863 bol ťažko zranený v boji pri Chancellorsville. Zostal však nažive a v starobe mi o všetkom rozprával.

Usadil sa na tichomorskom pobreží, aby sa zotavil zo svojich zranení a získal tu čiastočne kúpou, ale najmä ženbou niekoľko tisíc hektárov pôdy, ktorú potom nazývali Falconerov ranč. Väčšina týchto pozemkov pôvodne patrila k misijnej pôde, sekularizovanej roku 1834, ktorá prešla do Mexického pozemkového fondu. Toto všetko zdedil po mojej starej matke môj starý otec a po ňom môj otec Robert Falconer mladší.

Písať objektívne o svojom nebohom otcovi je pre mňa ťažká úloha. Predstavoval už vlastne tretiu generáciu Falconerovcov, ktorá študovala na Harvardskej univerzite. Bol väčšmi prírodovedcom a učencom ako rančerom, či obchodníkom. Vyčítali mu, že premrhal časť rodinného majetku. Bránil sa tým, že mu v živote išlo o dôležitejšie veci. Stal sa uznávaným ornitológom samoukom a autorom prvého kompletného prehľadu miestnych druhov vtáctva v oblasti Santa Teresy. Jeho bohatá zbierka miestneho i exotického vtáctva sa stala jadrom ornitologického oddelenia santatereského múzea.

Od tohto miesta začalo byť kaligrafické písmo čoraz rozháranejšie:

Počula som ohovárania, že môj otec postrieľal zbytočne veľa spevavého vtáctva, a to iba preto, lebo bol posadnutý vášňou zabíjať. Nič nemôže byť vzdialenejšie pravde! Strieľal vtákov len na vedecké účely, aby uchoval prchavú krásu ich farieb. Miloval tých malých pestrofarebných vzdušných akrobatov, ktorých strieľal iba v záujme vedy.

Môžem to dosvedčiť z vlastných skúseností. Sprevádzala som otca na mnohých výpravách, tu i v cudzine, a častokrát som bola svedkom, ako nedokázal potlačiť slzy pohnutia nad prestreleným telíčkom penice alebo drozda, ležiacim v jeho láskavej, mocnej dlani. Niekedy sme plakali spolu, on i ja, schovaní v niektorom lesnom úkryte nášho kaňonu. Bol to skvelý človek a vynikajúci strelec a dar smrti udeľoval rýchlo, neomylne a bezbolestne. Robert Driscoll Falconer mladší bol boh, ktorý zostúpil na zem v ľudskej podobe.

Posledné riadky boli už doslova načarbané. Slová sa po žltom linajkovom papieri rozbiehali na všetky strany ako oddiely rozprášenej armády.

Začal som si prezerať zásuvky písacieho stola. Horná zásuvka na pravej strane bola plná účtov. Niektoré neboli zaplatené už niekoľko mesiacov, hoci na nich boli napísané rozličné krátke odkazy ako: „Prosíme vás o okamžité zaplatenie“ alebo „V prípade ďalšieho odkladu odovzdáme vec súdu“.

V druhom priečinku som našiel staré drevené puzdro na pištole a otvoril som ho. Na tvarovanej podložke, obtiahnutej plsťou, ležali dve nemecké terčové pištole. Boli staré, ale dobre naolejované a ligotali sa ako čudesné modravé drahokamy.

Vybral som jednu pištoľ z puzdra a poťažkal som ju. Bola ľahká a tak dokonale vyvážená, že sa mi priam sama vzniesla pred oči, aby som ňou zamieril. Namieril som na fotografiu muža s bokombriadkami, ale potom som sa zahanbil. Podišiel som k oknu, aby som si pohľadal lepší terč.

Nijakí vtáci tu nepoletovali. Zostalo po nich iba kruhové kŕmidlo na kovovej tyči v betóne. Na kŕmidle sedela krysa a dojedala zvyšné zrnká obilia. Namieril som na ňu nenabitou pištoľou. Zbehla dolu po tyči a zmizla v čiernej diere.

XX

„Čo to tu vyvádzate?“ ozvala sa mi za chrbtom Jean.

„Hrám sa.“

„Odložte to, prosím vás. Elizabeth by sa nepáčilo, že máte v rukách jej pištole.“

Vložil som zbraň späť do puzdra. „Sú ozaj pekné.“

„Ani by som nepovedala. Nenávidím zbrane.“

Odmlčala sa, ale jej oči prezrádzali, že má ešte veľa čo povedať. Namiesto krátkych svetlých šiat si obliekla čierne, ktoré jej siahali niže kolien a vôbec jej nesvedčali. Opäť mi pripomenula herečku, tentoraz mladú ženu v úlohe staršej vdovy.

„Vyzerám v tom obstojne?“ spýtala sa ustarostene, akoby ju synova neprítomnosť a manželova smrť obrali o sebaistotu.

„Vám pristane všetko.“

Poklonu prešla mlčaním, akoby počula dajakú neprístojnosť, sadla si na gauč a pritiahla si nohy schované pod čiernou sukňou.

Zavrel som puzdro s pištoľami a odložil. „Patrili jej otcovi?“

„Áno.“

„Používa ich ešte?“

„Ak máte na mysli, či z nich strieľa vtákov, tak nie. Pištole sú vzácnou pamiatkou na veľkého muža. Každá vec v tomto dome je akousi relikviou. Aj ja to tak cítim.“

„To sú Elizabethine šaty?“

„Áno.“

„Chcete sa tu usadiť?“

„Možno. Toto prostredie mi teraz vyhovuje.“

Sklonila hlavu, akoby načúvala neznámym zvukom, zachytávaným čiernymi šatami. „Elizabeth predtým často strieľala vtákov. Učila to aj Stanleyho. Ale podľa toho, čo mi rozprával, preňho to bolo utrpenie. A to zrejme odrádzalo aj ju. Prestala strieľať dávno predtým, ako som ju spoznala.“

„Zato môj otec sa so strieľaním nerozlúčil nikdy,“ pokračovala nečakane, „aspoň kým s ním žila moja matka. S vášňou strieľal na všetko, čo sa hýbalo. A my s matkou sme museli šklbať jarabice a holuby, ktoré postrieľal. Odkedy matka od otca odišla, ani raz som ho nebola pozrieť.“

Z ničoho nič preskočila zo Stanleyho rodiny na svoju. Prekvapilo ma to, a tak som sa spýtal:

„Nemáte v úmysle vrátiť sa k rodičom?“

„Nemám domov. Matka sa znova vydala a žije v New Jersey. Keď som naposledy počula o otcovi, plavil sa so športovou rybárskou loďou na Bahamách. Tak či onak, nemohla by som bývať ani u jedného z nich. Vinili by ma zo všetkého, čo sa práve stalo.“

„Prečo?“

„Oni sú už takí. Lebo som odišla na štúdiá. Boli proti tomu. Dievča má predsa robiť, čo mu kážu.“ Hlas jej stvrdol od rozhorčenia.

„A komu to dávate za vinu vy?“

„Prirodzene, sebe. Ale aj Stanleymu.“ Opäť sklopila oči. „Viem, že to znie strašne. Vedela by som mu odpustiť to dievča a to nezmyselné pátranie po otcovi. Ale nepochopím, prečo so sebou vliekol Ronnyho.“

„Potreboval od matky peniaze a Ronnyho návšteva ju mala obmäkčiť.“

„Ako to viete?“

„Elisabeth mi to povedala.“

„Ani ma to neudivuje. Je tvrdá ako skala,“ a potom, akoby sa ospravedlňovala, doložila: „Nemala by som tak rozprávať. Vytrpela si svoje. A so Stanleym a so mnou si mnoho radosti neužila. Brali sme od nej veľa, ale dávali sme jej málo.“

„Čo ste od nej brali?“

„Peniaze,“ odvetila, akoby nahnevaná sama na seba.

„Má ich dosť?“

„Pravdaže. Pri zástavbe kaňonu iste získala celý majetok a ešte jej zostali stovky hektárov pôdy.“

„Ale veď tie priveľmi nevynášajú, iba ak tie avocadové háje. A povaľuje sa jej tu kopa nezaplatených účtov.“

„To len preto, lebo je bohatá. Boháči nikdy neplatia poriadne. Môj otec mal malý obchod so športovými potrebami v Rene a najčastejšie sa musel vyhrážať súdom práve tým najbohatším zákazníkom, ktorí mohli poľahky zaplatiť. Staro-otcovská usadlosť vynáša Elizabeth niekoľko tisíc ročne.“

„Koľko?“

„To neviem. Ona o peniazoch nerozpráva. Ale má ich nadostač.“

„Kto ich zdedí po jej smrti?“

„Nehovorme o tom!“ V Jeaninom hlase zaznela poverčivá úzkosť. „Doktor Jerome hovorí, že sa zotavuje. Bol to iba dôsledok priveľkého duševného vypätia.“

„Môže už rozprávať?“

„Prirodzene. Ale na vašom mieste by som ju dnes radšej nevyrušovala.“

„Poradím sa s doktorom Jeromom,“ povedal som. „Ale neodpovedali ste mi na otázku. Kto bude po nej dediť?“

„Ronny.“ Hlas mala tichý, ale telo jej zmeravelo od hnevu, ktorý nevedela potlačiť. „Bojíte sa, či vám zaplatím? Preto sa tu ponevierate namiesto toho, aby ste po ňom pátrali?“

Neodpovedal som a chvíľu som pozoroval jej sklonený profil. Hnev a zármutok sa v nej striedali ako elektrický prúd. Po chvíli svoj hnev obrátila proti sebe. Stískala v rukách lem sukne a šklbala ním, akoby ho chcela roztrhnúť.

„Nerobte to, Jean.“

„Prečo nie? Nenávidím tie šaty.“

„Tak si ich vyzlečte a vezmite si iné. Nesmiete sa tomu poddávať.“

„To čakanie mi drása nervy.“

„Môže to ešte chvíľu trvať, tak to musíte vydržať.“

„A nemôžeme niečo podniknúť? Nemôžete sa za ním vybrať a nájsť ho?“

„To nie je také jednoduché. Treba prehľadať veľký kus územia. A navyše aj more.“ Vyzerala tak skľúčene, že som dodal: „Ale mám nejaké stopy.“ Opäť som vytiahol výstrižok s fotografiou Stanleyho otca a Kilpatrickovej ženy. „Videli ste to už?“

Sklonila sa nad výstrižkom. „Videla som ho krátko po uverejnení. Stanley to bez môjho vedomia poslal do Kroniky, keď sme boli vlani v júni v San Franciscu. Nepovedal to ani matke, a keď sa o tom dozvedela, strašne sa nazlostila.“

„Prečo?“

„Povedala mu, že opäť rozdúchava tú starú aféru. Ale podľa mňa celá vec už nikoho nezaujíma, okrem nej a Stanleyho.“

A Jerryho Kilpatricka, pomyslel som si, a Jerryho otca a možno aj tej ženy. „Poznáte ju?“

„Elizabeth mi povedala, že sa volala Kilpatricková. Bola manželkou miestneho obchodníka s nemovitosťami, Briana Kilpatricka.“

„Ako vychádza Kilpatrick s Elizabeth?“

„Myslím, že veľmi dobre. Sú obchodnými partnermi, či spoluinvestormi pri zástavbe kaňonu.“

„A čo viete o jeho synovi Jerrym?“

„Toho nepoznám. Ako vyzerá?“

„Je to štíhly, asi devätnásťročný mládenec s dlhými červenkastými vlasmi a bradou. Veľmi výbušný. Včera večer mi dal revolverom po hlave.“

„To on odviezol Ronnyho na jachte?“

„On.“

„Možno ho nakoniec aj poznám.“ V očiach sa jej na chvíľu zjavil neprítomný výraz, akoby v duchu rátala. „Vtedy ešte nemal bradu, ale marí sa mi, že vlani v júni k nám raz večer prišiel. Zazrela som ho len úchytkom. Stanley ho odviedol do svojej pracovne a zamkli sa tam. Ale nazdávam sa, že priniesol ten výstrižok.“ Zdvihla hlavu. „Myslíte, že sa nám chce pomstiť? Za to, že jeho matka ušla so Stanleyho otcom?“

„Nie je to vylúčené. Povedal by som, že tomu chlapcovi na matke veľmi záleží. Možno je práve na ceste k nej.“

„Tak ju musíme nájsť,“ povedala Jean.

„Súhlasím. Ak sú moje informácie hodnoverné, bývalá pani Kilpatricková žije kdesi na juh od San Francisca, na polostrove.“

Chytila sa tejto stopy, pretože inú sme nemali. „Zájdete ta? Ešte dnes?“

Do tváre sa jej začal vracať život. Mrzelo ma, že ju musím sklamať. „Kým sa nedozviem niečo určité, zostanem radšej tu. Minulé leto sa Jerry zúčastnil na jachtárskych pretekoch v Ensenade. Možno sa ta vybral.“

„Do Mexika?“

„Veľa mladých ľudí zakotví tam. Musíme si však overiť i stopu na polostrove.“

Vstala. „Pôjdem ta sama.“

„Nie. Vy zostanete tu.“

„Tu v dome?“

„Aspoň tu v meste. Pochybujem síce, že by išlo o únos pre výkupné, ale ak áno, budú sa chcieť spojiť s vami.“

Pozrela na telefón, akoby práve zazvonil. „Veď nemám peniaze.“

„Pred chvíľou ste mi rozprávali, aká je pani Broadhurstová bohatá. Ak to bude potrebné, iste vám nejaké poskytne. Vlastne som rád, že ste to spomenuli.“

„Preto, lebo som vám ešte nezaplatila?“

„To ma zatiaľ netrápi. Čoskoro však asi budem potrebovať nejakú hotovosť.“

Jean sa opäť znepokojila. Zmätene a nahnevane sa prechádzala po izbe v čiernych šatách, ktoré jej tak málo pristali.

„Nechcem pýtať od Elizabeth peniaze. Radšej si nájdem nejaké zamestnanie.“

„V tejto situácii to nie je veľmi reálne riešenie.“

Zastala priamo predo mnou. Vymenili sme si ostrý pohľad. Obidvom nám bolo jasné, že sa môžeme stať zúrivými nepriateľmi alebo oddanými priateľmi. Hlboké rozhorčenie, ktoré v nej vrelo, nemalo nič spoločné s jej manželstvom či vdovstvom.

Ozvala sa trocha istejším hlasom, akoby ma začínala chápať: „Keď teda máme hovoriť reálne, ako mi chcete prinavrátiť syna?“

„Porozprávam sa s istým Williem Mackeom, ktorý je majiteľom detektívnej kancelárie v San Francisku. Oblasť zálivu pozná ako svoju dlaň. Chcel by som ho pribrať za spolupracovníka.“

„Súhlasím. Peniaze zoženiem.“ Zdalo sa, že dospela k rozhodnutiu, ktoré sa netýkalo iba peňazí. „A čo budete robiť vy?“

„Čakať – a vypytovať sa.“

Netrpezlivo sa pohla a opäť si sadla na gauč. „Veď inšie ani nerobíte.“

„Aj ja mám toho až po krk. Niektorí rozprávajú aj bez vypytovania, ale vy k nim nepatríte.“

Nedôverčivo na mňa pozrela. „To má byť iba ďalšia otázka, však?“

„Ani nie. Len mi tak zišlo na um, že ste mali dosť zvláštne manželstvo.“

„A chcete, aby som vám o ňom rozprávala,“ skonštatovala.

„Ak máte chuť, rád si vás vypočujem.“

„Ale prečo by som to robila?“

„Vy ste ma do celej veci zaangažovali.“

Táto poznámka v nej opäť vzbudila hnev, ktorý zrejme mohol vzbĺknuť v ktorúkoľvek chvíľu. „Doteraz som počula iba o voyeuroch, ale vy ste iste auditeur, však?“

„Za čo sa vlastne hanbite?“

„Nehanbím sa za nič,“ odsekla mi. „Dajte mi pokoj. Nechcem o tom hovoriť.“

Chvíľu som mlčky sedel. Podozrieval som sa, že som do nej trochu zaľúbený, jednak preto, že je Ronnyho matkou, a aj preto, že je taká pekná a mladá. Jej telo, uväznené v priliehavých čiernych šatách, som vnímal až pálčivo zreteľne.

Vdovstvo však akoby okolo nej vytváralo začarovaný kruh, do ktorého som nesmel vstúpiť. A okrem toho som si uvedomil, že som od nej takmer dva razy starší.

Zadívala sa na mňa rozšírenými očami, akoby mi čítala myšlienky. „Nechcem si to priznať,“ povedala, „a až dodnes som si to ani nepriznala. Moje manželstvo bolo omylom. Stanley žil vo svojom vlastnom svete, do ktorého som nemohla preniknúť. Keby bol nažive, možno by to isté povedal on o mne. Vlastne sme sa o tom nikdy ani nerozprávali. Jednoducho sme žili každý po svojom v spoločnom dome. Ja som sa starala o Ronnyho a Stanley sa čoraz väčšmi venoval pátraniu po otcovi. Občas som sa naňho šla pozrieť, keď pracoval do neskorej noci. Niekedy tam len tak sedel a prehrabával sa v tých svojich fotografiách a listoch. Vyzeral ako lakomec, ktorý si preratúva peniaze,“ povedala a usmiala sa letmým, neurčitým úsmevom.

„Ale nemala som to brať na takú ľahkú váhu,“ doložila. „Mala som sa k celej veci postaviť oveľa zodpovednejšie. Reverend Riceyman mi to stále radil. Hovoril, že Stanley hľadá svoje stratené ja, a teraz si začínam uvedomovať, že mal pravdu.“

„Veľmi rád by som sa s reverendom Riceymanom porozprával.“

„Aj ja. Škoda, že už nežije.“

„Na čo zomrel?“

„Na starobu. Naozaj mi chýba. Bol to veľmi milý človek a všeličo vedel pochopiť. Ale nedala som na jeho rady. Stále som sa len zlostila a žiarlila.“

„Žiarlila?“

„Na Stanleyho a jeho rodičov a na ich rozvrátené manželstvo. Zdalo sa mi, že prekáža nášmu manželstvu a postupne ho zatláča do úzadia. Stanley sa čoraz väčšmi ponáral do minulosti a pre mňa mal stále menej pochopenia. Možno, keby som sa bola viac usilovala, bola by som ho ešte dokázala zastaviť. Ale potom bolo zrazu neskoro. Ten inzerát, ktorý dal uverejniť v Kronike, zapríčinil celú katastrofu.“

Nemusel som jej odpovedať. Zacengal telefón.

Bol to Willie Mackey. „Ahoj, Lew. Bojová úloha je splnená. Čo by si potreboval?“

„Hľadám asi štyridsaťročnú ženu. Pred pätnástimi rokmi opustila Santa Teresu, volala sa Ellen Stromeová-Kilpatricková. Odcestovala s istým Leom Broadhurstom. Možno s ním ešte žije, možno nie. Podľa jednej, trochu popletenej informátorky žije kdesi na polostrove, v starom jednoposchodovom či dvojposchodovom dome s dvoma vežičkami. Okolo rastú stromy, duby a borovice.“

„Nemohol by si to ešte nejako upresniť? Na polostrove je ešte stále stromov habadej.“

„Pred týždňom tam po okolí behala veľká dánska doga. Vyzerala, akoby sa bola zatúlala.“

„Čo ešte vieš o tej Ellen?“

„Rozviedla sa so santatereským obchodníkom s nehnuteľnosťami Brianom Kilpatrickom. Spomínal mi, že je absolventka Stanfordskej univerzity.“

Willie spokojne mľaskol. „To znamená, že začneme v Palo Alte. Všetci stanfordskí absolventi sa ta vracajú ako vtáci do svojho hniezda. Nemáš nejakú fotografiu tej Ellen Stromeovej-Kilpatrickovej?“

„Mám výstrižok z vlaňajšej júnovej Kroniky. Je na ňom s Leom Broadhurstom, keď pred pätnástimi rokmi pricestovali do San Francisca pod menom Ralph Smith s manželkou.“

„Mám ten výstrižok vo svojom archíve,“ povedal Willie. „Tuším tam ponúkajú odmenu tisíc dolárov.“

„Máš dobrú pamäť na peniaze.“

„To mám. Práve som sa znova oženil. Mám nejakú šancu na tú odmenu?“

„Človek, ktorý ju vypísal, už nanešťastie zomrel.“ Povedal som mu o Stanleyho smrti i o všetkom ostatnom.

„A prečo ti na tej Ellen tak záleží?“

„Potrebujem sa od nej niečo dozvedieť. Ale ty sa jej na nič nevypytuj. Keď ju objavíš, daj mi vedieť a ja sa s ňou už porozprávam.“

Rozlúčil som sa s ním a potom aj s Jean. Nálada sa jej zmenila a teraz nechcela, aby som ju nechával samotnú. Keď som zatváral vchodové dvere, začul som jej zlostný plač.

XXI

Na ulici, kde bývala pani Snowová, viseli purpurové kvety palisandrov ako obláčiky, zachytené o konáre stromov. Zostal som chvíľu sedieť v aute a kochal som sa pohľadom na ne. Na susednom dvore sa hrali malí miešanci.

Záclona na okne pani Snowovej sa pohla, ako keď sa nervózne zachveje očné viečko. Vzápätí pani Snowová vyšla von a podišla k môjmu autu. Mala na sebe šaty z hrdzavého hodvábu, pripomínajúce pancier, a s tvárou bielou od púdru pôsobila, akoby očakávala dôležitú návštevu.

No nie mňa. S potláčanou zlosťou mi povedala: „Nemáte právo sem chodiť. Obťažujete nás.“

Vystúpil som z auta a zostal stáť s klobúkom v ruke. „Ide mi o čosi celkom iné, pani Snowová. Váš syn je dôležitý svedok.“

„Ale nemusí vypovedať bez advokáta. Náhodou to viem, lebo mal kedysi malér. Ale tentoraz je nevinný ako nemluvňa.“

„Že by až tak?“

Na tvári sa jej nepohol ani sval a naďalej mi bránila vojsť do domu. Dospelí obyvatelia susedného domu vycítili, že sa tu čosi deje a nenápadne sa vykradli pred dom. Pomaly sa k nám približovali ako schádzajúci sa diváci.

Pani Snowová sa na nich zadívala a hnev v jej pohľade vystriedalo čosi veľmi podobné strachu. Obrátila sa ku mne.

„Ak trváte na tom rozhovore, poďte radšej dnu.“

Zaviedla ma do malej obývačky. Čaj, ktorý rozliala pani Broadhurstová, zanechal na koberci hnedú škvrnu ako stopu po starom zločine.

Pani Snowová si nesadla a nechala ma stáť.

„Kde je Fritz?“

„Môj syn je vo svojej izbe.“

„Nemohol by sem prísť?“

„Nie, nemohol. Príde k nemu lekár. Nedovolím, aby ste ho zasa tak rozrušili ako včera.“

„Bol rozrušený ešte skôr, než som s ním stačil hovoriť.“

„Viem. Ale vy ste to ešte zhoršili. Frederick je veľmi citlivý. Je taký odvtedy, čo sa nervové zrútil. A ak tomu bude môcť zabrániť, nedovolím, aby sa kvôli vám dostal späť do sanatória.“

Trochu som sa zahanbil, jednoducho preto, že bola taká drobná, útla, a pritom taká nezlomná. Ale k malému Ronnymu som sa mohol dostať iba cez ňu.

„Poznáte Ala Sweetnera, pani Snowová?“

Stisla pery a pokrútila hlavou. „Nikdy som to meno nepočula.“ Ale oči za okuliarmi nadobudli ostražitý výraz.

„Nezastavil sa tu AI minulý týždeň?“

„Možno. Nebývam stále doma. Ako sa to volal?“

„Al Sweetner. Včera v noci ho zavraždili. Losangeleská polícia mi oznámila, že ušiel z väzenia vo Folsome.“

Jej temné oči zažiarili ako oči nočného zvieraťa oslnené ostrým lúčom baterky. „Rozumiem.“

„Dali ste mu nejaké peniaze, pani Snowová?“

„Nie veľa. Dala som mu päťdolárovku. Nevedela som, že ušiel z väzenia.“

„Prečo ste mu dali peniaze?“

„Ľutovala som ho.“

„Bol to váš priateľ?“

„To by som nepovedala. Ale potreboval na benzín, aby sa dostal z mesta, a tú päťdolárovku môžem ľahko oželieť.“

„Počul som, že ste mu dali dvadsať.“

Ani okom nemihla. „No a čo? Nemala som drobné. A nechcela som, aby sa tu ponevieral, keď sa Frederick vráti z práce.“

„Bol Frederickovým priateľom?“

„Priateľ nie je to správne slovo. Al nebol nikomu priateľ, ani sám sebe.“

„Ale vy ste ho poznali.“

Meravo si sadla na kraj hojdacieho kresla. Posadil som sa na stoličku vedľa nej. Jej tvár nadobudla uzavretý, sústredený výraz. Pripomínala človeka, ktorý sa zhlboka nadýchol a ponoril.

„Nezapieram, že som ho poznala. Ešte ako chlapec býval nejaký čas u nás. Dostal sa vtedy do ťažkostí a úrady ho chceli dať do nejakej rodiny na výchovu. V opačnom prípade ho čakala polepšovňa v Prestone. Manžel vtedy ešte žil, a tak sme sa rozhodli, že vezmeme Alberta k nám.“

„To bolo od vás šľachetné.“

Prudko pokrútila hlavou. „To netvrdím. Potrebovali sme peniaze. Chceli sme udržať dom pre Fredericka, manžel chorľavel a všetko bolo už vtedy strašne drahé. Tak či onak, vzali sme Alberta k nám a starali sa oňho, ako sme len vedeli. Lenže on bol tvrdý oriešok a my sme ho už nenapravili. Mal zlý vplyv na Fredericka. Práve vtedy, keď sme sa nevedeli rozhodnúť, čo s ním, vyriešil to za nás. Ukradol auto a ušiel s jedným dievčaťom.“

„A Frederick bol v tom tiež namočený, však?“

Zhlboka sa nadýchla ako potápač, ktorý sa vynorí na hladinu. „Vy už o tom viete?“

„Čosi.“

„Tak ste o tom zrejme počuli samé výmysly. Ľudia obviňovali z celej veci Fredericka, lebo bol najstarší. Lenže Albert Sweetner bol na svoj vek až priveľmi vyspelý a to dievča tiež. Malo asi pätnásť rokov, ale môžete mi veriť, že už malo všeličo za sebou. Frederick sa dal ľahko ovplyvniť, bol v ich rukách iba hračka.“

„Poznali ste to dievča?“

„Áno.“

„Ako sa volalo?“

„Marta Nickersonová. Jej otec bol stavebný robotník, ale pracoval len občas. Bývali v moteli na konci tejto ulice. Marta chodievala pomáhať do kuchyne, keď Broadhurstovci usporadúvali večierky, a tam som ju spoznala. Bola som vtedy gazdinou u Broadhurstovcov. Marta vyzerala ako bábika, ale v skutočnosti s ňou len tak niečo nepohlo. Podľa mňa bola ona vodcom celej partie. A pravdaže, napokon iba ona vyviazla bez trestu.“

„A čo sa vlastne stalo?“

„Ukradli auto, ako som už povedala. Musel to byť Martin nápad, lebo ho ukradli jej známemu – majiteľovi motela, kde bývali. Potom všetci traja ušli do Los Angeles. To bol tiež jej nápad – chcela sa stať filmovou hviezdou a šalela za Los Angeles. Vydržali to tam tri dni a tri noci, spávali v aute a jedlo si obstarávali krádežami. Nakoniec ich všetkých troch zbalili, keď chceli ukradnúť dačo pod zub z pekárne.“

Rozprávala mi to s akýmsi mimovoľným zaujatím, akoby synovo dobrodružstvo prežila spolu s ním. Potom sa však zháčila, ovládla sa a zatvárila sa odmietavo.

„Najhoršie na veci bolo, že Marta Nickersonová otehotnela. Nebola plnoletá a Frederick sa priznal, že mal s ňou pomer, a sudca a vyšetrovatelia ho postavili pred hotovú vec: buď pôjde pred súd pre dospelých s rizikom, že ho pošlú za mreže, alebo si prizná vinu pred súdom pre mladistvých a dostane šesť mesiacov pracovného tábora. Advokát nám poradil, aby sme sa neodvolávali, že by sme tým celú vec iba zhoršili, a tak Frederick išiel do lesného tábora.“

„A čo sa stalo s ostatnými?“

„Marta Nickersonová sa vydala. Zobrala si muža, ktorému ukradli auto, a na súd ju ani nepredvolali.“

„Kde je teraz?“

„Naozaj neviem. Ten muž sa dal na podnikanie kdesi na severe okresu a pokiaľ viem, ona s ním ešte stále žije.“

„Ako sa teraz volá?“

Chvíľku uvažovala. „Neviem si spomenúť. Ak vám na tom tak záleží, môžem to zistiť. Prvý rok, ktorý asi nemala najružovejší, poslala Frederickovi vianočný pozdrav. Myslím, že ho ešte stále má odložený v zásuvke.“

„A ako pochodil Al?“

„S Alom to dopadlo horšie. Nebol to jeho prvý priestupok. Raz už bol podmienečne odsúdený, a tak ho dovtedy, kým nebude plnoletý, poslali do Prestonu. Pamätám sa, ako sa odtiaľ vrátil. V lete tomu bolo pätnásť rokov, palisandre práve začali kvitnúť. Prišiel si sem po veci. Uložila som mu ich do škatule – zopár učebníc a modrý oblek, ktorý mu kúpili za úradné peniaze, aby mal v čom chodiť do kostola. Lenže knižky ho už nezaujímali a oblek mu bol malý. Dala som sa mu teda dobre najesť a nejaké peniaze.“

Pokrútila hlavou, akoby som sa bol niečo spýtal. „Nebola to odo mňa nijaká veľkodušnosť. Chcela som sa ho zbaviť, aby sa zasa nedal dokopy s Frederickom. Frederick v tom čase pracoval na lesnej správe a nechcela som, aby mu to Al v zamestnaní pokazil. Ale nezabránila som tomu.“

„Čo sa stalo?“

„Kvôli Albertovi prišiel o to miesto a navyše sa nervové zrútil. Nechcem spomínať tie strašné podrobnosti. Čo bolo, bolo a Albert odvtedy neprekročil môj prah, až minulý týždeň. A teraz počúvam, že je mŕtvy.“

„Včera v noci v Northridge ho niekto zabil. Nevieme kto, ani prečo. Ale pomohlo by nám, keby ste nám povedali, čo sa to prihodilo pred pätnástimi rokmi. Čím spôsobil Albert Fritzovi nervové zrútenie?“

„Opäť ho dostal do maléru. História sa zopakovala.“

„Čo to bol za malér?“

„Zobral Frederickov traktor a vyrazil s ním len tak na výlet, do hôr. Prirodzene, traktor nepatril Frederickovi, a to bol kameň úrazu. Traktor bol štátny a Fredericka skoro poslali do väzenia spolu s Albertom. Ale napokon ho len vyhodili z miesta. A všetko to zavinil Albert.“

Znervóznel som. „Mohol by som sa porozprávať s Frederickom, pani Snowová?“

„Nezdá sa mi, že by to bolo potrebné. Povedala som vám všetko, čo ste chceli vedieť. Od neho sa aj tak viac nedozviete.“

„Možno vie o niektorých veciach, o ktorých vy neviete.“

„Tuším celkom nechápete,“ povedala trochu zhovievavo, „že si s Frederickom veľmi dobre rozumieme.“ Po chvíli sa však spýtala: „Aké veci máte na mysli?“

„Radšej by som sa o nich porozprával s ním. Ste jeho matka a celkom prirodzene ho chránite.“

„Je to moja povinnosť. Frederick sa sám chrániť nedokáže. Odvtedy, čo sa nervové zrútil a stratil miesto na lesnej správe, ustavične si niečo vyčíta. Mali ste počuť, ako včera plakal vo svojej izbe po vašom krížovom výsluchu.“

„Ale veď mi nepovedal nič, čo by mu priťažilo.“

Skepticky na mňa pozrela. „A čo vám teda povedal?“

„Nepokladám za vhodné prezradiť vám to. Je dospelý.“

„Mýlite sa. Je to iba chlapec s telom dospelého muža. Po svojom nervovom zrútení sa už nikdy celkom nepozbieral.“

„Stalo sa mu to pred pätnástimi rokmi, však?“

„Áno. Toho leta, keď odišiel kapitán Broadhurst.“

„Mal Frederick kapitána rád?“

„Frederick ho priam zbožňoval. Kapitán Broadhurst bol preňho druhým otcom. Zidealizoval si aj celú Broadhurstovie rodinu. Keď potom kapitán odišiel, zlomilo mu to srdce. Bolo to, akoby mu druhý raz zomrel vlastný otec. Nepreháňam. Aj doktor Jerome to povedal.“

„To je ten lekár, ktorý má prísť k Frederickovi?“

Prikývla. „Bude tu každú chvíľu.“

„Je to psychiater?“

„Na psychiatrov priveľmi neverím,“ povedala bezvýrazne. „Doktor Jerome je dobrý lekár. Lieči sa uňho aj pani Broadhurstová, tak musí byť dobrý. Keď sa Frederick nervové zrútil, poslala k nemu doktora Jeroma a zaplatila všetky účty, aj za sanatórium. A keď ho prepustili, zamestnala ho ako záhradníka.“ Pani Snowová sa usmiala, vychutnávajúc túto príjemnejšiu spomienku. „Ale bojím sa, že teraz príde aj o toto miesto.“

„Neviem, prečo by mal oň prísť, ak neurobil nič zlého. Pravdu povediac, nechápem, prečo stratil to miesto na lesnej správe.“

„Ani ja. Albert si vzal kľúče od buldozéru bez jeho vedomia. Ale šerif to môjmu synovi neuveril. To pre ten súd pre mladistvých pred tromi rokmi. Keď sa raz chlapec dostane do maléru, nezbaví sa zlej povesti po celý život.“

XXII

Pani Snowová vstala a pohla sa k dverám, akoby ma už chcela vyprevadiť. Hoci jej domácnosť na mňa pôsobila stiesňujúco, ešte som nemienil odísť. Zostal som sedieť a pani Snowová sa po chvíli rozpačitého mlčania vrátila k hojdaciemu kreslu a opäť si sadla.

„Želáte si ešte niečo?“ spýtala sa.

„Možno, že by ste mi vedeli pomôcť. Netýka sa to vás ani Fredericka. Predpokladám, že v čase, keď pán Broadhurst zmizol, ste boli u nich zamestnaná.“

„Áno.“

„Poznali ste tú ženu?“

„Ellen Kilpatrickovú? Pravdaže. Učila kreslenie na strednej škole a bola vydatá za obchodníka s nemovitosťami Kilpatricka. To bolo predtým, ako zbohatol na zástavbe kaňonu. Vtedy ešte žil z ruky do úst ako my ostatní.

Povedala by som, že pani Kilpatricková v túžbe po lepšom živote využila príležitosť a rozhodila svoje siete na kapitána Broadhursta. Od začiatku som mala možnosť sledovať celú záležitosť. Len čo sa pani Broadhurstová niekam vzdialila, tí dvaja mi hneď zverili Stanleyho a pobrali sa do horskej chaty. Pani Kilpatricková mala kapitána učiť maľovať. Ale učila ho aj iné veci. Mysleli si, že všetkých obalamutia, ale mýlili sa. Občas som zachytila ich pohľady. Dívali sa na seba, akoby žili vo svojom tajnom svete a nikto okrem nich neexistoval.“

„Vedela o tom pani Broadhurstová?“

„Určite. Videla som, ako ju to trápi. Ale nikdy to nespomenula, aspoň nie predo mnou. Zrejme nechcela vyvolať hádku. Jej rodina tu čosi znamená – alebo znamenala. A okrem toho bolo treba pamätať aj na chudáčika malého Stanleyho. Keď sa tak občas nad tým zamyslím, zdá sa mi, že rozchod by bol Stanleymu napokon menej ublížil. Niekedy sa ma pýtal, čo robí otec s tou tetou v horskej chate. A ja som si musela vymýšľať rozličné výhovorky, ale nikdy im celkom neveril. Deti vám nikdy celkom neveria.“

„Zrejme to trvalo nejaký čas, však?“

„Najmenej rok. Bol to veľmi čudný rok, dokonca aj pre mňa. Robila som u pani Broadhurstovej gazdinú, a tak som to prežívala s ňou, aj keď sa ma to priam netýkalo. Zakrátko sa tí dvaja prestali predo mnou ostýchať. Akoby som bola pre nich vzduch, alebo čo. Ku koncu sa už niekedy ani neunúvali chodiť do horskej chaty. Čiastočne aj preto, že Frederick vtedy pracoval na stavbe chodníka lesnej správy v ústí kaňonu. A tak keď pani Broadhurstová odišla, tí dvaja si zostali v dome. Zamkli sa v izbičke a potom z nej vyšli celí rozpálení a ja som si musela vymýšľať pre Stanleyho všelijaké historky o tom, prečo gauč vŕzgal.“ Jej napudrovaná tvár mierne očervenela. „Neviem, prečo vám to všetko rozprávam. Chcela som si to odniesť so sebou do hrobu.“

„Čo myslíte, prečo odišli?“

„Podľa mňa už nevládali znášať to napätie. Aj pre mňa to začínalo byť priveľa. Už som bola odhodlaná dať výpoveď, no tí dvaja napokon ušli.“

„Kam odišli?“

„Počula som, že do San Francisca. Ani jeden z nich sa tu už nikdy neukázal. Neviem, z čoho žili. On nemal ani postavenie, ani peniaze. Ako som ich obidvoch poznala, povedala by som, že ona si našla v oblasti zálivu nejaké miesto a možno ho až dodnes živí. Broadhurst je nepraktický.“

„A aká je ona?“

„Bohémka, ale oveľa praktickejšia, ako by sa človek nazdal. Tvárila sa, akoby sa ustavične vznášala v oblakoch, ale nohami stála pevne na zemi. Chvíľami som ju ozaj ľutovala. Hľadievala naňho tak, ako sa pes díva na svojho pána. Často som uvažovala, ako sa môže vydatá žena a matka malého dieťaťa tak zaľúbiť do ženatého chlapa.“

„Podľa fotografie by som povedal, že bol pekný.“

„To teda áno. Kde ste videli jeho obrázok?“

Vytiahol som Stanleyho inzerát a ukázal jej ho. Akoby ho už bola videla:

„Tento výstrižok mi nedávno ukazoval Albert Sweetner. Chcel sa presvedčiť, či je to kapitán Broadhurst. Potvrdila som mu to.“

„Na tú ženu sa nepýtal?“

„To nebolo treba. Albert poznal pani Kilpatrickovú už oddávna. Keď ešte býval u nás, bola jeho triednou na strednej škole.“ Poutierala si okuliare a opäť sa sklonila nad výstrižkom. „Kto to dal uverejniť?“

„Stanley Broadhurst.“

„Kde by zohnal tých tisíc dolárov odmeny? Veď nemá ani halier.“

„Od matky. Aspoň tak si to predstavoval.“

„Aha,“ zdvihla oči a neprítomne sa zahľadela do minulosti. „Chudák Stanley. Stále sa usiloval zistiť, čo sa dialo v horskej chate.“

Tá, žena ma neprestávala udivovať. Za dlhé roky ustavičných nepríjemností, keď ochraňovala Fritza, sa jej zrejme vycibril postreh a spôsob uvažovania zbystril. Uvedomil som si, že ma úmyselne zahovára, kŕmi ma príbehmi ako starnúca Šeherezáda a stavia tak medzi mňa a svojho syna bariéru slov.

Pozrel som na hodinky. Bolo tri štvrte na jednu.

„Už musíte odísť?“ opýtala sa pani Snowová nedočkavo.

„Ešte by som sa chcel zopár minút porozprávať s Fritzom…“

„To nemôžete. Nedovolím to. Stále si vyčíta niečo, čo nespravil.“

„Budem na to brať ohľad.“

Potriasla hlavou. „Nie je od vás pekné žiadať odo mňa niečo také. Aj tak som vám povedala oveľa viac, ako by ste sa dozvedeli od Fredericka.“ A doložila s akousi hnevlivou odvahou: „Ak vám to nestačí, pýtajte sa.“

„Ešte maličkosť. Spomínali ste vianočnú pohľadnicu, ktorú Marta Nickersonová poslala Frederickovi.“

„To vlastne nebola vianočná pohľadnica, iba pozdrav na obyčajnej pohľadnici.“ Vstala. „Ak ju chcete vidieť, idem ju pohľadať.“

Vošla do kuchyne. Počul som otváranie a zatváranie ďalších dverí a nezrozumiteľné hlasy, doliehajúce cez tenké steny. Frederickovi hystericky preskočil hlas a matka ho upokojovala.

Vrátila sa s pohľadnicou a podala mi ju. Farebná fotografia zachycovala priečelie jednoposchodovej budovy s reklamnou tabuľou „Motel Yucca – reštaurácia.“ Na poštovej pečiatke bol dátum 22. december 1952 – Petroleum City. Pozdrav bol napísaný vyblednutým zeleným atramentom:

Milý Fritz,

dlho sme sa nevideli. Čo je nové v starej Santa Terese? Mám dievčatko, narodilo sa 15. decembra, bude to môj vianočný darček. Váži tri a pol kila a je veľmi zlaté. Volá sa Susan. Som strašne šťastná. Dúfam, že aj Ty. Veselé Vianoce Tebe a Tvojej mame želá

Marta (Nickersonová) Crandallová

V kuchyni zacengal telefón. Pani Snowová vyskočila, akoby trúbili na poplach. Avšak skôr ako zdvihla slúchadlo, zavrela za sebou dvere.

O chvíľu ich znova otvorila. „Je to pán Kelsey,“ povedala a zatvárila sa, akoby to meno samo osebe malo trpkú príchuť. „Chce s vami hovoriť.“

Ustúpila nabok, aby som mohol prejsť, ale zostala medzi dvermi, aby počula, o čom budeme rozprávať.

Kelseyho hlas znel naliehavo: „Jeden dobrovoľník zo šerifovej letky objavil Ariadne. Ostala trčať v zálive Dunes Bay.“

„A čo je s tými deckami?“

„To sa nevie. Priveľmi ružovo to nevyzerá. Podľa všetkého loď stroskotala v príboji.“

„Kde presne?“

„Priamo pod rezerváciou. Poznáte to tam.“

„Poznám. Kde ste? Zastavím sa po vás.“

„Žiaľ, nebudem môcť odísť z mesta. Narazil som na novú stopu v prípade Stanleyho Broadhursta. A okrem toho sa nemôžem vzďaľovať z oblasti požiaru.“

„Čo je to za stopu?“

„Včera tu videli toho vášho chlapíka v dlhej čiernej parochni. Išiel starým bielym autom po ceste do Rattlesnake. Akási študentka tam bola na prechádzke a zazrela ho krátko predtým, než začalo horieť.“

„Už ste si to preverili?“

„Ešte nie. Idem sa s ňou porozprávať.“

Kelsey zavesil. Odvrátil som sa od telefónu a zbadal som, že dvere Fritzovej izby sú odchýlené. V škáre sa zjavilo jedno z jeho zaslzených očí ako oko ryby v pukline podmorského útesu. Jeho matka, stojaca pri druhých dverách, ho pozorovala ako žralok.

„Ako sa máte, Fritz?“ spýtal som sa.

„Je mi strašne zle.“

Pootvoril dvere. V dokrkvanej pyžame pripomínal skôr zanedbaného chlapca ako dospelého muža. Matka mu prikázala:

„Choď do svojej izby a upokoj sa.“

Potriasol strapatou hlavou. „Nepáči sa mi tam. Stále sa mi tam niečo zjavuje.“

„Čo sa vám tam zjavuje, Fritz?“ spýtal som sa.

„Stále mám pred očami pána Broadhursta v hrobe.“

„Vy ste ho pochovávali?“

Prikývol a pustil sa do plaču. Pokyvoval pritom hlavou a ronil slzy ako mechanická hračka. Jeho matka sa postavila medzi nás. Oprela sa svojím drobným telom do jeho poddajnej postavy a zatisla ho späť do izby.

Zavrela za ním dvere, zamkla ich a obrátila sa ku mne, zvierajúc kľúč ako zbraň. „A teraz už odíďte, prosím vás. Celkom ste ho rozrušili.“

„Ak včera naozaj zahrabal Stanleyho Broadhursta, aj tak to neutajíte. Ste naivná, ak si to myslíte.“

Vydala zo seba čudný zvuk, ktorý mal byť zrejme smiechom. „Celkom iste nie som. S pochovávaním pána Broadhursta nemal do činenia nič viac ako vy alebo ja. Vy všetci ste ho tak poplietli a vydesili, že ani sám nevie, čo robil alebo videl. Nepochybujem o tom, že nespravil nič zlé. Poznám svojho syna.“

Hovorila to s takou istotou, že som jej skoro uveril. „Aj tak sa nazdávam, že vie viac, ako nám povedal.“

„Azda chcete povedať, že vie oveľa menej. Vôbec si neuvedomuje, čo vie a čo nie. A vy by ste sa mali za seba hanbiť, že trápite vdovu a jej jediného syna. Ak ho v takomto stave nájde doktor, bude ho chcieť poslať do blázinca.“

„Už tam niekedy bol?“

„Pred rokmi sa ta skoro dostal. Ale pani Broadhurstová mu vtedy zaplatila sanatórium.“

„Bolo to roku 1955?“

„Áno. A nechceli by ste už láskavo odísť? Nepozvala som vás a teraz vás žiadam, aby ste odišli.“

Poďakoval som sa jej a vyšiel von. Zo žltého kabrioletu pred domom práve vystúpil športovo oblečený muž v najlepších rokoch. Vybral z auta lekársky kufrík a vykročil smerom ku mne. Sivé vlasy a svetlomodré oči kontrastovali s jeho opálenou pleťou.

„Doktor Jerome?“

„Áno,“ spýtavo sa na mňa pozrel.

Povedal som mu svoje meno i povolanie. „Pracujem pre pani Jean Broadhurstovu. Mimochodom, ako sa má pani Elisabeth Broadhurstová?“

„Utrpela slabý srdcový záchvat z vyčerpanosti.“

„Možno s ňou hovoriť?“

„Dnes nie. Azda zajtra. Ale nebolo by dobre spomínať pred ňou jej syna, ani vnuka.“ Lekár si zhlboka a účastne vzdychol, čo ma prekvapilo. „Práve som si bol v márnici obzrieť Stanleyho mŕtvolu. Som roztrpčený zakaždým, keď umrie mladý človek.“

„Smrť spôsobila bodná rana?“

„Podľa všetkého áno.“

„Vy ste boli jeho lekár?“

„Skoro celý čas, kým žil, kým býval doma. A aj potom som ho občas vídal. Chodieval za mnou so svojimi problémami.“

„Čo to boli za problémy?“

„Citové. Manželské. Naozaj o nich nemôžem hovoriť s treťou osobou.“

„Stanleymu to už neuškodí. Je mŕtvy.“

„To viem aj ja,“ odvetil lekár drsne.“ Ale rád by som vedel, kto ho na smrť dopichal a zahrabal.“

„Váš pacient Fritz Snow tvrdí, že ho zahrabal on.“

Pozoroval som, ako lekár zareaguje. Jeho pokojný výraz a zdravá farba tváre sa nijako nezmenili. Dokonca sa trochu usmial.

„Neverte mu. Fritz sa stále k niečomu priznáva.“

„Ako viete, že to nie je pravda?“

„Lebo je mojím pacientom už vyše dvadsať rokov.“

„Nie je normálny?“

„Tak sa to nedá povedať. Je precitlivený a má sklon k sebaobviňovaniu. Keď je rozrušený, stráca zmysel pre súdnosť. Chudák Fritz zostal vlastne po celý život iba bojazlivým chlapcom.“

„Čoho sa bojí?“

„Okrem iného aj svojej matky.“

„Tej sa bojím aj ja.“

„My takisto,“ prisvedčil lekár s úsmevom. „Je to veľmi energická žena. Ale zrejme jej nič iné nezostávalo. Jej nebohý manžel bol skoro taký ako Fritz. Vždy si len horko-ťažko udržal miesto. Povedal by som, že je to dedičná zaťaženosť, a s tým si zatiaľ nevieme rady.“

Obaja sme sa zadívali na dom. Pani Snowová nás pozorovala z okna. Okamžite pustila odhrnutú záclonu.

„Musím už naozaj ísť k pacientovi,“ povedal Jerome.

„Azda by sme sa niekedy, keď budete mať čas, mohli o ňom porozprávať. Či už je Fritz vinný, alebo nie – ako hovoríte vy – bol v spojení s najpodozrivejšou osobou v Stanleyho prípade.“ Povedal som mu o Alovi Sweetnerovi a Kelseyho novej stope. „A vieme, že Fritz mal prístup k náradiu, ktorým vykopali Stanleymu hrob. A navyše mi sám povedal, že ho zahrabal.“

Doktor pomaly pokrútil prešedivenou hlavou. „Keby spadla obloha, Fritz by si určite našiel zámienku, aby z toho obvinil sám seba. A v skutočnosti je celkom možné, že si ten hrob vykopal Stanley sám.“

„So šerifovým zástupcom sme teoreticky uvažovali aj o tejto možnosti.“

„Podľa mňa to nie je iba teoretická možnosť,“ povedal Jerome. „Keď som pred chvíľkou obzeral Stanleyho mŕtvolu, všimol som si, že má na rukách pľuzgiere.“

„Aké pľuzgiere?“

„Obyčajné, vodou podbehnuté pľuzgiere na obidvoch dlaniach.“ Dotkol sa ľavej dlane širokými, hranatými prstami pravej ruky. „Pľuzgiere, aké sa narobia človeku pri kopaní, keď na to nie je zvyknutý. Uznávam, že je ťažké pochopiť, prečo by si niekto kopal vlastný hrob.“

„Možno ho k tomu dakto donútil,“ povedal som. „Al Sweetner, muž s parochnou, bol tvrdý chlapík. Možno stál nad Stanleym s revolverom v ruke. Alebo možno mal na to Stanley iný naliehavý dovôd.“

„Aký?“

„To neviem. Možno tam chcel pochovať niekoho iného. Bolo s ním mladé dievča a jeho syn.“

„Čo sa s nimi stalo?“

„To chcem práve zistiť.“

XXIII

K zálivu Dunes Bay viedla kľukatá okresná cesta, ktorá odbočovala z autostrády č. 1. Nad piesočnatými kopčekmi, navŕšenými vetrom, ktoré sa tiahli popri pobreží k severu, sa do vnútrozemia hnali mračná ako rozstrapkané zástavy. Zdalo sa, že sa blíži búrka.

Kiosk pri vchode do rezervácie bol prázdny a zatvorený. Zašiel som až na parkovisko, odkiaľ bol výhľad na oceán. Asi sto metrov odtiaľ, kde sa vlny trieštili o breh, ležala na boku biela šalupa. Opodiaľ krúžil vo vzduchu kŕdeľ pelikánov, zaujatých chytaním rýb.

Z pláže pozorovali Ariadne traja ľudia. Nebola to však trojica, ktorú som hľadal. Jeden z nich mal na sebe uniformu dozorcu rezervácie. Kúsok od neho sa dvaja mládenci s dlhými, od slnka vyblednutými vlasmi opierali o svoje surfingové dosky.

Vytiahol som z kufra auta ďalekohľad a namieril ho na šalupu. Sťažeň bol odtrhnutý a lanovie viselo cez palubu ako potrhaná sieť. Trup vyzeral prasknutý a plný vody. Pod náporom mohutnej vlny sa loď lenivo nadvihla a potom opäť ťažkopádne dosadla na bok. Zovrelo mi hrdlo od ľútosti.

Zišiel som na pláž po drevenom chodníku, napoly zaviatom pieskom. Dozorca sa ku mne obrátil a ja som sa ho spýtal, či sa mladí ľudia z lode zachránili.

„Áno, pane. Dostali sa na breh.“

„Všetci traja?“

„Áno. Tuná chlapci im veľmi pomohli.“

Pozrel som sa na mládencov. Opätovali môj pohľad s akousi ostražitou hrdosťou, akoby nedôverovali nijakej pochvale dospelých.

„Sú v poriadku,“ povedal starší. Obaja naraz vážne pokývali hlavami.

„Kde sú teraz?“

Pokrčil pružnými plecami. „Ktosi po nich prišiel a odviezol ich v modrom kombi.“

„V akom kombi?“

Chlapec ukázal na dozorcu. „Spýtajte sa jeho.“

Obrátil som sa k dozorcovi, ktorý mi pripomínal zaťa jedného z mojich známych. Stiesnene mi odpovedal: „Bol to modrý Chevrolet kombi, posledný model. Nevšimol som si číslo. Nemal som na to nijaký dôvod. Vtedy som ešte nevedel, že sú to utečenci.“

„Ten chlapček nie je utečenec. Skôr obeť únosu.“

„Nesprával sa tak.“

„A ako teda?“

„Bol vystrašený. Ale nie z nich. Išiel s nimi celkom spokojne.“

„A kam?“

„Do toho auta.“

„To viem. Kto ho riadil?“

„Akási vysoká žena v klobúku so širokou strechou.“

„Ako sa dozvedela, že sú tu?“

„Dovolil som tej blondínke, aby si odo mňa zavolala. Nemal som ani potuchy, že…“

„Vedeli by ste zistiť, komu volala?“

„To sotva, iba ak volala medzimestsky. Pokúsim sa zavolat na centrálu.“

Pobral sa k drevenému chodníku, chrániac si rukou tvár pred zvíreným pieskom. Nasledoval som ho až ku kiosku pri vchode a vyčkal som, kým dotelefonuje. Keď vyšiel von, pokrútil hlavou a rozhodil rukami.

„Nemajú ten hovor nikde poznačený.“

„Ohlásili ste to polícii?“

„Áno, prišli a zasa odišli. Bol tu šerifov zástupca z Petroleum City. Ale tí traja už medzitým odišli v tom chevrolete.“

Vrátil som sa k spenenému okraju mora a znova sa zadíval na Ariadne. Bezmocne sa hojdala na hladine ako čajka, priotrávená naftou. Keď som sa obrátil, zbadal som, že starší z chlapcov stojí za mnou.

„Je mi ľúto, keď sa loď takto dochráme. Človeku to načisto pokazí náladu.“

„Ako sa to stalo?“

„Povedal, že mu skapal motor. Kým stačil napnúť plachty, vietor ich zahnal sem na plytčinu. Pri náraze sa im odlomil stožiar. S bratom sme to videli. Pustili sme sa za nimi na našich doskách a pomohli sme im na breh.“

„Bol niekto zranený?“

„On. Keď sa rahno zosypalo, poranilo mu ruku.“

„A čo je s tým chlapčekom?“

„Je v poriadku. Bol celý premrznutý, tak mu brat požičal deku. Chudák malý, triasol sa ako šteňa, naozaj.“ Aj mládenec sa triasol od zimy, ale tváril sa celkom ľahostajne ako mladý príslušník primitívneho kmeňa pri obrade zasvätenia.

„Kam odišli?“

Opäť sa na mňa nedôverčivo pozrel. „Vy ste poliš, či čo?“

„Som súkromný detektív. Usilujem sa prinavrátiť toho chlapca matke.“

„Toho veľkého s bradou?“

„Toho malého.“

„A to s tým únosom ste si nevymýšľali?“

„Nie.“

„Tí dvaja nie sú brat a sestra? Hovorili, že sú.“

„A čo ešte vraveli?“

„Bradatý spomínal, že po nich pasú, lebo išli nedovolenou rýchlosťou. Je to pravda?“

„Nie, tak to nie je. Ide mi len o toho chlapčeka. Včera zavraždili jeho otca.“

„Urobil to ten bradáč?“

„Možno. Neviem.“

Chlapec sa pobral za svojím bratom, chvíľu sa rozprávali a vrátil sa ku mne. Vykročil som mu naproti.

„Tak čo máte za tajomstvo?“

„Radil som sa s bratom. To dievča mu povedalo, že si tú deku môže vyzdvihnúť v Petroleum City. Vraj mu ju nechá v kancelárii motelu Yucca.“

Vyrazil som ta, prechádzajúc cez naftové polia, plné vrtných veží a žeriavov. V diaľke na obzore sa črtali budovy vojenskej leteckej základne Vandenberg. Petroleum City je vidiecke mestečko, ktoré sa náhle rozrástlo. Napochytro postavené a navlas podobné obytné štvrte sa tiahli ďaleko za pôvodné hranice mestečka.

Motel Yucca na južnom okraji mesta sa odvtedy, čo z neho pred pätnástimi rokmi robili zábery na pohľadnice, tiež rozrástol. Budovy motela obklopoval z troch strán menší centrálny blok, kde bola reštaurácia. Vymieňacie písmená na tabuli pred vchodom núkali „Rezne, Raky a Príjemnú pohodu“. Keď som zaparkoval pred recepciou motela, začul som kovbojskú melódiu, ktorá znela ako posledné vzlyky umierajúceho Západu.

Žena za pultom v krikľavej pásikavej blúzke a kovbojskom klobúku so stuhou z imitovanej kože pripomínala kovbojskú dievčinu z reklamy. Aj po rokoch skúseností pôsobila, akoby nevedela, čo si počať so svojím urasteným, príťažlivým telom.

„Nenechal tu niekto u vás prikrývku?“ spýtal som sa. „Premočenú deku?“

Pozrela na mňa bez úsmevu. „Veď vy ste ju Susie nepožičali.“

„To som ani netvrdil. Je Susie tu?“

„Nie. Už odišli.“ Zarazila sa a roztvorila pery, akoby sa jej náhle zmocnili pochybnosti. „Nemám o tom s nikým hovoriť.“

„Kto vám to zakázal?“

„Pán Crandall.“

„Lester Crandall?“

„Áno, pane. Je majiteľom tohto motela.“

„Kde je? Rád by som sa s ním porozprával.“

„O čom?“

„O jeho dcére. Som detektív, súkromný detektív. Včera večer som bol uňho doma na Pacific Palisades a dohodli sme sa na spolupráci.“

„Nie je tu.“

„Povedali ste, že vám prikázal, aby ste o tom s nikým nehovorili.“

„Telefonicky. Rozprávala som s ním telefonicky.“

„Kedy?“

„Pred dvoma hodinami. Len čo mi Susie zavolala z Dunes Bay. Pán Crandall mi nakázal zdržať ju tu, kým po ňu nepríde. Ale nebolo to jednoduché. Len čo som sa obrátila chrbtom, skočili všetci traja do kombi a zdúchli.“

„Kam?“

„Do San Francisca.“ Ukázala palcom smer ako stopárka.

Povedala mi poznávaciu značku auta. „Hlásili ste to polícii?“

„Načo? Auto patrí jej otcovi. A okrem toho mi pán Crandall prikázal, aby som do toho nezaťahovala políciu.“

„Kedy príde pán Crandall?“

„Každú chvíľu.“ Vyzerala, akoby sa na to stretnutie veľmi netešila. „Ak máte uňho nejaké slovo, prihovorte sa za mňa, prosím vás. Povedzte mu, že som robila, čo som mohla, ale aj tak mi ušli.“

„Dobre. Ako sa voláte? Ja som Lew Archer.“

„Joy ( Joy- radosť (Pozn. prekl.)) Rawlinsová.“ A dodala tónom, akoby opakovala ošúchaný vtip: „Vážne uvažujem o tom, že si zmením meno na Sorrow (Sorrow- žiaľ. (Pozn. prekl.)).“

„To nerobte. Môžem vás pozvať na pohárik?“

„Žiaľ nemôžem sa odtiaľto pohnúť. Ale aj tak ďakujem za pozvanie.“ Venovala mi úsmev, ktorý sa postupne vytratil. „Čo sa to vlastne deje so Susie? Bolo to také milé a tiché dievča, azda až priveľmi tiché.“

„Už nie je. Ušla z domu.“

„Tak prečo sem telefonovala?“

„Možno preto, že potrebovala auto. Čo vám povedala, keď volala z pláže?“

„Hovorila, že si urobili výlet na jachte, loď stroskotala a ona i jej priatelia sú do nitky premočení. Požiadala ma, aby som to jej otcovi nevravela, ale ja som ho aj tak musela zavolať, mala som od neho presné príkazy. Doviezla som ich sem a oni sa tu preobliekli do suchého šatstva a trochu sa najedli.“

„Kde vzali suché šatstvo?“

„Z majiteľovho apartmánu. Otvorila som im ho. Nazdávala som sa, že tu chcú zostať, ten bradatý mladík ma dokonca požiadal, aby som mu kvôli tej ruke zavolala lekára. Visela mu celkom bezvládne, akoby ju mal zlomenú. Ale potom si to rozmyslel a povedal, že s tým ešte počká, kým príde k matke. Spýtala som, sa ho, kam až pôjde, ale neodpovedal mi.“

„A čo ten chlapček?“

„Aj ja mám takého synčeka, tak som mu dala nejaké suché šaty.“

„Hovoril niečo?“

„Myslím, že nepovedal ani slovo.“ Na chvíľku sa zamyslela. „Nie, vôbec som ho nepočula prehovoriť.“

„Neplakal?“

Potriasla hlavou. „Nie, neplakal.“

„Jedol niečo?“

„Prinútila som ho zjesť trochu polievky a kúsok párku. Ale zväčša len sedel a mlčal.“ Odmlčala sa a potom trochu nesúvislo pokračovala: „Videli ste tých pelikánov v zálive? Viete o tom, že už nebudú mať mláďatá? Majú v sebe toľko DDT, že im všetky vajíčka praskajú.“

Povedal som jej, že o tom viem. „A čo Susan? Rozprávala niečo?“

„Veľmi málo. Neviem, čo si mám o tom dievčati myslieť. Strašne sa zmenila.“

„V akom zmysle?“

„Kým sa neodsťahovali dolu na juh, boli sme so Susie veľké priateľky. Aspoň som si to myslela.“

„Kedy sa odsťahovali?“

„Pred pár rokmi. Les – pán Crandall si otvoril nový motel pri Oceáne, takže mu lepšie vyhovovalo bývať v Los Angeles. Aspoň takto to zdôvodňoval.“

„A malo to aj iné príčiny?“

Žena na mňa vrhla skúmavý pohľad, v ktorom sa súčasne zračila dôvera i podozrenie. „Chcete zo mňa vytiahnuť všetko, čo sa len dá, však? A ja mám zbytočne veľa rečí. Ale veľmi ma to mrzí, že Susie takto vyvádza. Bývalo to ozaj dobré dievča, fakt. Tvrdohlavá po otcovi, ale dobrosrdečná.“

Na chvíľu sa pohrúžila do myšlienok. V očiach, ktoré ma zrejme vôbec nevnímali, sa jej zjavil neprítomný výraz. Sklonila hlavu, akoby si pritískala dieťa na prsia. Vyrušil som ju z úvah:

„A čo ju tak zmenilo?“

„Pripadala mi akási zúfalá. Neviem prečo.“ Uškrnula sa. „Vlastne viem prečo. Odsťahovali sa do Los Angeles, aby jej poskytli viac spoločenských príležitostí a všetko, čo k tomu patrí. Bol to nápad jej matky, vždy bola celá divá za Los Angeles. Ale neprospelo to ani Susie, ani im. A teraz jej zrejme vyčítajú, že nie je spokojná, a ona sa nemá o koho oprieť. Je to veľmi osamelé dievča, na smrť osamelé.“

Pri tomto slove mnou trhlo, ale zišla mi na um aspoň trochu povzbudivá odpoveď. „S dôverou sa obrátila na vás.“

„Ale dlho nevydržala ani pri mne.“

„Vidím, že vám na Susan záleží.“

„Áno. Možno preto, že nemám dcéru.“

XXIV

Nejedol som už sedem či osem hodín. Vošiel som do denného baru, z ktorého sa ozývala hudba, a zavesil som si klobúk na mosadzou obitý hrot dlhého kravského rohu.

Kým mi grilovali steak, zatvoril som sa v telefónnej búdke a opäť som zavolal Williemu Mackeymu.

Ozval sa priamo Willie. „Mackeyho detektívna kancelária.“

„Tu Archer. Vieš už niečo o Ellen?“

„Ešte nič, ale vypátral som toho psa.“

„Psa?“

„Tú dánsku dogu,“ vysvetlil Willie netrpezlivo. „Naozaj sa stratila. Hovoril som s jej majiteľom, býva za Mill Valley. Minulý týždeň uverejnil inzerát, že sa mu stratil pes, a ktosi ho našiel v Sausalite. To je pekný kus od polostrova, Lew.“

„Moja informátorka bola podľa všetkého poriadne nafeto-vaná.“

„Tiež som si myslel,“ prisvedčil Willie. „Ale pre istotu som do Sausalita poslal svojho človeka. Harolda, veď ho poznáš.“

„Môžeš sa s ním spojiť?“

„Iste to pôjde. Má v aute vysielačku.“

„Povedz mu, nech sa poobzerá aj po modrom chevrolete kombi, v ktorom sú traja mladí.“ Nadiktoval som mu ich mená a opisy a poznávaciu značku auta.

„A čo má urobiť, ak na nich natrafí?“

„Nech sa od nich ani nepohne. A nech im vezme toho chlapčeka, ale len ak by to šlo bez rizika.“

„Hádam bude najlepšie, keď sa ta vyberiem sám,“ usúdil Willie. „Nespomínal si, že ide o únos.“

„Veď to ani nie je vlastne únos.“

„Tak o čo im ide?“

Nemal som naporúdzi nijakú odpoveď. Po chvíli som povedal:

„Otca toho chlapčeka včera niekto zavraždil. Chlapček je možno očitým svedkom.“

„Urobili to tí dvaja?“

„To neviem.“ Pocítil som, že môj postoj k Susan a Jerrymu nie je taký jednoznačný, chcel som zaraziť ich bezhlavý útek, nielen kvôli dieťaťu, ale aj kvôli nim samým. „Zatiaľ musíme rátať aj s touto možnosťou.“

Vrátil som sa do reštaurácie. Steak ma už čakal. Zapil som ho vypáchnutým pivom. Za oválnym barovým pultom spievali štyria kovboji – kravu iste zblízka jakživ nevideli – kovbojské pesničky, ktoré zrejme vznikli dakde na Ďalekom východe.

Objednal som si ďalšie pivo a poobzeral sa po miestnosti. Bola to hlučná zmiešanina skutočného Západu i jeho imitácie. Tvorili ju kovboji, ozajstní, alebo tí, čo sa za kovbojov poobliekali, vojaci so svojimi manželkami a priateľkami, turisti, robotníci z naftových polí v kovbojských čižmách s vysokými podpätkami a zopár obchodníkov v oblekoch so širokými viazankami a vráskami okolo prižmúrených očí.

Podaktoré z týchto očí zažiarili ako elektronické detektory, keď vošiel do miestnosti Lester Crandall. Elektronické detektory peňazí. Zastal pri dverách a obzeral sa po miestnosti. Zakýval som mu. Prišiel ku mne a potriasol mi ruku.

„Vy ste Archer, však? Ako ste sa sem tak chytro dostali?“

Povedal som mu ako a pritom som si pozorne všímal výraz jeho tváre. Reagoval pomaly a ťažkopádne, akoby celú noc nezažmúril oka. Ale aj tak sa správal bezprostrednejšie tu, vo svojom moteli, ako vo svojom paláci na Palisades.

Jedna z čašníčok, ktorá ho úctivo pozdravila, keď vošiel, teraz prišla k stolu.

„Môžem vám niečo priniesť, pán Crandall?“

„Bourbonskú. Moju značku. A zrušte účet pána Archera.“

„To nemusíte,“ povedal som. „Ale aj tak ďakujem.“

„To nestojí za reč,“ predklonil sa a zadíval sa na mňa spod napuchnutých viečok. „Nehnevajte sa, ak sme o tom už hovorili, ale ja sa nepamätám, dnes som akýsi unavený. Stále mi nie je jasné, aký máte na tej veci záujem vy?“

„Pracujem pre pani Jean Broadhurstovú. Usilujem sa nájsť jej chlapca prv, ako sa mu niečo stane – a prv, ako sa ona z toho celkom zrúti.“

„Ani mne k tomu veľa nechýba.“ Nečakane dôverným gestom mi svojou upracovanou rukou zovrel zápästie. A práve tak chytro mi ho pustil. „Ale dovoľte, aby som vás aspoň v jednej veci uspokojil. Moja Susan by nebolo nikdy schopná ublížiť malému chlapcovi.“

„Možno vedome nie. Ale vystavuje ho nebezpečenstvu. Len zázrakom sa dnes neutopil.“

„To mi hovorila aj pani Rawlinsová. Škoda, že v sebe nenašla viac rozhodnosti a nezadržala ich. Prisľúbila mi to.“

„Nebolo to v jej silách. A políciu ste jej zakázali volať.“

Crandall na mňa vrhol pohľad plný neskrývaného chladného hnevu. „Poznám tunajších polišov. Narodil som sa tu a aj som tu vyrástol. Tí najprv strieľajú a potom sa vypytujú. Predsa ich nepoštvem proti vlastnej dcére!“

Nevdojak som mu musel dať za pravdu. „O tom už teraz škoda hovoriť. Tak či onak sú už dávno na ceste do oblasti zálivu.“

„Kam presnejšie?“

„Najskôr do Sausalita.“

Zovrel päste a potriasol nimi, akoby v nich mal hracie kocky. „Prečo ste sa nepustili za nimi?“

„Myslel som, že sa od vás dozviem niečo užitočné.“

V očiach mu ešte stále blýskal hnev. „Chcete sa vyhovárať?“

„Nechcem. Upokojte sa. Jeden môj priateľ zo San Francisca sa tam po nich poobzerá.“

„Váš priateľ?“

„Súkromný detektív menom Willie Mackey.“

„A čo s nimi urobí, keď ich chytí?“

„Rozhodne podľa situácie. Ak to bude možné, vezme im toho chlapčeka.“

„To sa mi nezdá najbezpečnejšie. A čo moja dcéra?“

„Pustila sa na nebezpečné chodníčky.“

„To mi radšej ani nehovorte. Nechcem, aby sa jej niečo stalo, rozumiete?“

„Tak sa o to to postarajte.“

Smutne sa na mňa pozrel. Čašníčka pribehla s whisky a kŕčovite sa usmiala, aby trochu rozptýlila šéfovu namrzenosť. Nápoj však bol účinnejší ako jej úsmev. Do tváre sa mu vrátila farba a oči sa mu zaleskli. Ešte aj jeho krátke zježené bokombriadky akoby sa prebudili k novému životu.

„Nie je to moja vina,“ povedal. „Dal som jej všetko, čo si len môže mladé dievča zažiadať. Na vine je Jerry Kilpatrick. Opantal si neskúsené dievča a pokazil ho.“

„Niekto to určite urobil.“

„Chcete povedať, že to nebol on?“

„Chcem povedať, že nielen on. Minulý týždeň – tuším vo štvrtok – bola v moteli Star.“

„V tom na pobrežnej autostráde? Tam by Susan ani nevkročila.“

„Videli ju tam. Strávila tam nejaký čas s trestancom, ktorý ušiel z väzenia, Albertom Sweetnerom. Hovorí vám to meno niečo?“

„Nie, vonkoncom nič, a takisto ani celý ten výmysel. Tomu jednoducho neverím.“ Ale jeho tvár sa už tej správe prispôsobovala ako tvár starého bitkára, ktorého poriadne zmlátili a čaká, že sa mu ešte ujde. „Prečo mi to rozprávate?“

„Musíte sa nad vecou trochu zamyslieť a k tomu potrebujete vedieť určité fakty. V sobotu v noci bol Al Sweetner zavraždený.“

„A vy podozrievate Susan?“

„Nie. Keď sa to stalo, bola zrejme na mori. Chcem vám len vysvetliť, do akých ťažkostí sa dostala.“

„Viem, že je vo veľmi nepríjemnej situácii.“ Položil si zložené ruky na stôl a zadíval sa ponad ne na mňa ako spoza barikády. „Čo mám robiť, aby som ju z toho dostal? Odkedy odišla z domu, lietam neprestajne z miesta na miesto. Ale ustavične mi uniká.“

Na chvíľu sa odmlčal. Uprel pohľad kamsi do diaľky, za mňa, akoby pozoroval dcéru, strácajúcu sa za vzdialeným horizontom. Som bezdetný, ale už som prestal závidieť tým, čo majú deti.

„Nemáte ani tušenia, pred čím vlastne uteká?“

Potriasol hlavou. „Mala všetko, na čo si zmyslela. Nazdával som sa, že je spokojná. Ale niečo sa muselo stať – lenže ja neviem čo.“

Neprítomne krútil hlavou sem a tam s nástojčivosťou slepca, ktorý v temnotách hmatká, aby našiel svoju dcéru. Naplnilo ma to hlbokou ľútosťou, ktorú zrejme pociťoval aj on.

Odtisol som stoličku a vstal. „Ďakujem za steak.“

Crandall tiež vstal a díval sa na mňa, menší, tučnejší, starší, smutnejší a bohatší ako ja.

„Kam sa chystáte, pán Archer?“

„Do Sausalita.“

„Vezmite aj nás s mamou.“

„S mamou?“

„S pani Crandallovou.“ Patril medzi mužov, ktorí málokedy volajú svoje manželky krstným menom.

„Nevedel som, že aj ona je tu.“

„Dáva sa do poriadku v našom apartmáne. Ale môžeme okamžite odísť. Všetky výdavky platím. Vlastne,“ dodal, „aby som zbytočne neokoľkoval, chcel by som použiť vaše služby.“

„Už mám klienta. Ale rád by som sa porozprával s pani Crandallovou.“

„Prirodzene, prečo nie?“

Položil som na stôl dolár ako sprepitné. Crandall bankovku zobral, starostlivo ju zložil, postavil sa na prsty a strčil mi ju do horného vrecka saka.

„V tejto reštaurácii peniaze nepotrebujete.“

„To je pre čašníčku.“

Povystieral som bankovku a znova ju položil na stôl. V Crandallovi opäť začalo vrieť, ale napokon sa ovládol. Záležalo mu na tom, aby som ich s mamou vzal do Sausalita.

XXV

Odprevadil som ho do haly a počkal, kým nevyjde hore schodmi do svojho apartmánu. Joy Rawlinsová stála za pultom, vyberala z priečinka veci a ukladala ich do koženkového kufra. Mala spuchnuté oči a bola veľmi bledá, akoby stratila veľa krvi.

„Vyhodil ma,“ povedala zronene. „Dal mi pätnásť minút, aby som sa pobalila. A bola som tu viac ako pätnásť rokov. Ja som mu to tu vybudovala.“

„Som presvedčený, že si to rozmyslí.“

„Nepoznáte Lesa. Odvtedy, čo začal veľa zarábať, je strašne nadutý a arogantný. Myslí si, že je pánboh, a je to s ním čoraz horšie. A pritom mal iba to šťastie, že ranč jeho otca ležal práve medzi Petroleum City a leteckou základňou. Ale Les sa nazdáva, že to všetko je iba jeho zásluha. A že človeka môže takto jednoducho vyhodiť.“ Mávla trasúcou sa rukou.

„Záleží mi na tomto mieste. Chlapec mi chodí do školy.“

„Aký dôvod uviedol?“

„Nijaký. Ale vy viete, prečo mi to spravil, a ja to viem tiež. Asi som mala Susan zviazať, či čo. Vŕši sa na mne, lebo nemá dosť odvahy priznať si, že všetkému je na vine on a jeho žena. Oni ju predsa vychovali. O Susaninej matke by som vám mohla porozprávať pekné veci…“

Zrazu sa zarazila, akoby si až teraz uvedomila, čo vlastne hovorí. Zmĺkla. Pokúsil som sa znovu ju primäť k reči:

„Z akej rodiny pochádza pani Crandallová?“

„Z celkom priemernej. Otec pracoval na stavbách ako murár a za jej detských čias sa potĺkali po celej Kalifornii. Keď sa za Lestera vydala, bola ešte takmer dieťa. Vzal si ju rovno zo strednej školy. On bol už vtedy v stredných rokoch.“

„Všimol som si ten vekový rozdiel. Rozmýšľal som, prečo si ho brala.“

„Musela.“

„Bola tehotná? To je najčastejšia príčina.“

„Išlo o čosi iné – o čosi celkom iné. Patrila do bandy chuligánov zo Santa Teresy a ukradli Lesovi auto. Keby ju bol zažaloval, bola by šla do väzenia. Jeden z nich si to odskákal.“

„Albert Sweetner?“

Tvár sa jej zachmúrila. „Keď to všetko viete, načo ma tu spovedáte?“

„Všetko neviem. Ale včera som náhodou narazil na Sweetnera. Odkiaľ sa s ním poznáte?“

„Vlastne sa s ním nepoznám. Prišiel sem minulý týždeň. Mám dobrú pamäť na tváre a spomenula som si, že tu už kedysi bol. Chcel vedieť, kde by ju našiel.“

„Pani Crandallovú?“

„Obidvoch Crandallovcov.“

„A vy ste mu to povedali?“

„Nepovedala. Ale ich adresa sa dá ľahko zistiť. Je v losan-gelskom telefónnom zozname.“ A hrdo doložila: „Ani to som mu nepovedala.“

„Spomínali ste, že kedysi tu už bol.“

Zahľadela sa kamsi do prázdna. „Bolo to už dávno, vtedy bol ešte iba mladík, prišiel sem autostopom. Ani ja som vtedy nebola takáto matróna.“

„A kedy to asi bolo?“

„Počkajte, vtedy som tu bola len celkom krátko. A Susan mala asi tri roky. Muselo to byť najmenej pred pätnástimi rokmi.“ Uškrnula sa. „Tento týždeň som mala radšej zostať doma. Kde sa ten človek ukáže, tam sú nepríjemnosti.“

„Aké nepríjemnosti narobil pred pätnástimi rokmi?“

„Neviem presne, o čo šlo. Chcel hovoriť s Lesom – asi z neho chcel vymámiť peniaze. Ale keď odišiel, vypuklo tu hotové peklo. Les sa strašne povadil s manželkou.“

„Kvôli čomu?“

„To neviem – počula som iba, ako na seba kričia. Musíte to z nich vytiahnuť sám. Ale neprezraďte, od koho ste sa to dozvedeli. Musím toho grobiana požiadať o pracovný posudok.“

Zhora zo schodov na mňa zavolal Crandall. Nedočkavo som vyšiel hore. Chcel som sa znova stretnúť s Martou Crandallovou – po tom, čo som sa o nej dozvedel.

Apartmán bol zariadený s lacnou eleganciou. Sedela s preloženými nohami v bombasticky vyčalúnenom kresle a na tvári mala hrubú vrstvu líčidla.

Jej pôvabná postava na mňa opäť hlboko zapôsobila. Nech sa usadila akokoľvek, zdalo sa, že svojím kúzlom napĺňa celú miestnosť, ako to býva so svetlom alebo ohňom. Ale v očiach mala napätý a chladný výraz. Dívala sa na mňa spod masky líčidla, akoby mojou vinou prebdela mučivú noc.

Keď mi podávala ruku, povedala: „Čo ste mi nepriviedli Susie? Už je tri dni preč, nevydržím to.“

„Robím, čo je v mojich silách.“

„Lester vraví, že je na ceste do Sausalita. Je to pravda?“

„Podľa všetkého áno. Aspoň to predpokladám. Možno by ste mi vedeli pomôcť.“

„Ako?“ Nedočkavo sa ku mne naklonila, ale výraz jej očú sa nezmenil. Dívala sa tak unavene, akoby sa pred ňou opakoval celý jej život. „Urobím, čo len budem môcť, spoľahnite sa.“ Hlas jej náhle zdrsnel, akoby sa prispôsobovala novým životným podmienkam.

„Poznáte Ellen Kilpatrickovú?“

Skĺzla očami po manželovi a opäť sa zadívala na mňa. „Zvláštne, že sa ma na ňu pýtate. Práve som jej chcela zavolať.“

„Kvôli čomu?“

„Býva v Sausalite.“

„Ako sa teraz volá?“

„Ellen Stormová. To je jej umelecké meno.“

„Hovorí si umelkyňa,“ zahundral Crandall, „ale je to obyčajná podvodníčka. Veď nevie ani poriadne kresliť.“

Hlas mala priškrtený a tvár mu sčervenela. Rozmýšľal som, či má nejaký dôvod hnevať sa na Ellen, alebo či si jednoducho vybíja zlosť aj na nej.

„Videli ste jej obrazy?“

„Jeden som videl. V lete nám poslala list, v ktorom nám ho ponúkala. Poukázal som jej teda nejaké peniaze a ona nám poslala ten obraz.“

„Máte ho tu?“

„Vyhodil som ho. Bola to obyčajná mazanica, zámienka, aby ma mohla pumpnúť.“

„Nebolo to tak,“ ozvala sa jeho žena. „Písala, že nám ho ponúka ako prvým.“

„Nikto iný zrejme nemal záujem.“

Obrátil som sa k nej. „Kedy ste videli Ellen naposledy?“

Nervózne pozrela na manžela. „Bola mojou triednou, však Les?“

Neodpovedal. Zdalo sa, že je zahĺbený do vlastných chmúrnych úvah.

„A je matkou Jerryho Kilpatricka,“ doložil som. „To ste vedeli?“

„Nie.“ Opäť sa pozrela na manžela a po chvíľke zmäteného mlčania dodala: „Kým som na to sama neprišla.“

Crandall sa postavil medzi svoju ženu a mňa a zatváril sa ako prokurátor. „Ty si k nám pozvala Jerryho Kilpatricka?“

„A čo na tom? Bolo to celkom fajn.“

„Bola to pekná sprostosť! Vidíš, čo z toho vzišlo. Kto ťa na to naviedol? Ona?“

„Do toho ťa nič. A nestoj tu tak nado mnou!“

Pustili sa do manželskej zvady a na mňa celkom zabudli. Aby som ukončil škriepku, ale aj preto, že som si to potreboval overiť, spýtal som sa:

„Na strednej škole ste chodili do jednej triedy s Albertom Sweetnerom?“

Chvíľu mlčky a nehybne sedela. Stíchol aj jej manžel a v očiach sa mu zjavil neprítomný výraz, akoby pred ním náhle ožila minulosť.

„V triede nás bolo veľa,“ odvetila. „Akože sa to volal?“

„Albert Sweetner.“

Vystrela svoje pôvabné nohy a znovu si ich prekrížila, akoby strihala nožnicami, a pozrela na manžela. „Nedívaj sa tak na mňa. Nemôžem rozmýšľať, keď na mňa tak civieš.“

„Veď neciviem,“ pokúsil sa od nej odtrhnúť pohľad, ale nepodarilo sa mu to.

„Prečo si nejdeš dačo vypiť?“ povedala. „Keď tu tak stojíš a dívaš sa na mňa, nedostanem zo seba ani slovo.“

Nedotkol sa jej, ale akoby ju náznakom pohladil po hlave. „Len pokojne, mamička. Musíme držať spolu – len ty a ja proti celému svetu.“

„Isteže. Len ma prosím ťa nechaj chvíľku rozmýšľať. Choď si dačo vypiť.“

Pomaly vyšiel z izby. Čakal som, kým som nezačul cvaknutie kľučky a jeho váhavé kroky dolu schodmi.

„O čo vám vlastne ide?“ spýtala sa žena. „Chcete mi zničiť manželstvo?“

„Zdá sa, že už je trochu naštrbené.“

„To nie je pravda. Bola som Lesterovi dobrou manželkou a on to vie. Urobila som všetko, čo bolo v mojich silách, aby som mu vynahradila príkoria, ktoré som mu v minulosti spôsobila.“

„Ako napríklad, že ste mu ukradli auto?“

„To sa stalo skoro pred dvadsiatimi rokmi. Že sa nehanbíte vyhrabávať staré záležitosti a vyhadzovať mi na oči Alberta Sweetnera!“

„Spomínal som ho už včera večer. Nepamätáte sa? Povedali ste, že ho nepoznáte.“

„Uviedli ste iba jeho krstné meno. A ja som ho od školy nevidela.“

„Ste si tým istá, pani Crandallová? Prišiel sem, do vášho motela, pred pätnástimi rokmi.“

„Sem chodí fúra ľudí.“

„A práve tento týždeň zaviedol vašu dcéru do iného motela.“

Vystrela ruky, akoby od seba odháňala túto predstavu. „Susan by s takým človekom nikam nešla.“

„Žiaľ, išla.“

Rozčúlene vyskočila. „Čo má za lubom? Chce sa mi pomstiť za to, že som ho vtedy usvedčila?“

„Vy ste proti nemu svedčili?“

„Musela som. Inak by ma bol čakal súd pre mladistvých. Ale Susan ešte vtedy nebola na svete.“

„Al vám to však nezabudol.“

„Máte pravdu, nezabudol. Veď viete, že sem prišiel pred pätnástimi rokmi a usiloval sa rozvrátiť mi manželstvo. Bolo to hneď potom, čo ho prepustili z prestonskej väznice.“

„Ako vám chcel rozbiť manželstvo?“

„Manželovi o mne narozprával samé klamstvá. Nechce sa mi opakovať, čo všetko natáral. Vlastne ani neviem, prečo vám to všetko hovorím.“

„Včera večer Ala Sweetnera zavraždili.“

Mlčky sa na mňa pozrela. V očiach sa jej zjavil strach. Ale jej telo si udržalo svoju mačaciu sebadôveru.

„Už chápem. Vy si myslíte, že som ho zabila ja.“

Vôbec som na to nezareagoval. Do pohľadu sa jej vkradlo chladné zdesenie. „Susan? Myslíte, že to urobila Susan?“

„Ju nepodozrievam. A neviem o nikom, kto by logicky prichádzal do úvahy ako podozrivý.“

„Tak prečo ste s tým na mňa takto vyrukovali?“

„Nazdávam sa, že by ste to mali vedieť.“

„Za to vám ďakujem,“ povedala trpko. „A čo vlastne chcel Al od mojej dcéry?“

„Myslím, že chcel od nej predovšetkým vytiahnuť nejaké informácie. Al bol na úteku z väzenia a prišiel sem na juh, aby si tu zohnal dáke peniaze. Potreboval ich na cestu do Mexika.“

„Odkiaľ prišiel?“

„Zo Sacramenta. Podľa všetkého sa cestou zastavil v Sausalite.“

Tvárila sa veľmi sústredene, akoby načúvala krokom na cintoríne. „Vari ho len neposlala k nám Ellen?“

„To neviem. Ale o jednom som presvedčený, že predtým, než sa vybral sem na juh, sa u nej zastavil. Brúsil si zuby na odmenu, ktorú vypísal Stanley Broadhurst za informácie o nej a svojom otcovi.“

„Bola vysoká?“

„Tisíc dolárov v hotovosti. Al zrejme dúfal, že sa mu z toho podarí vytĺcť aj viac. Vytiahol som novinový výstrižok, ktorý bol čoraz ošúchanejší. „Je to Ellen, však?“

„Áno. Takto vyzerala, keď ešte učila na strednej škole v Santa Terese.“

„Odvtedy ste ju nevideli?“

Chvíľu váhala a potom povedala: „Bola som ju navštíviť minulý mesiac, keď sme od nej kúpili ten obraz. Prosím vás, Lesovi to nespomínajte, nevie o tom. Boli sme na víkende v San Franciscu a ja som si našla výhovorku a zaviezla som sa do Sausalita.“ Potom doložila: „Vzala som so sebou aj Susie.“

„Prečo?“

„Ani neviem, pokladala som to za celkom dobrý nápad. Mala som pocit, že Ellen by sa so mnou rada stretla. Ešte za dievčaťa urobila pre mňa veľa. Keby nie jej, mohli sa moje dievčenské roky skončiť oveľa horšie. A u Susan sa začali prejavovať podobné príznaky. Nikdy nebola priveľmi šťastná, ale v poslednom čase začínala upadať do zúfalstva. Vedeli ste to?“

Nevedel som to a aj som jej to povedal. Prvý raz takto pripustila, že Susan prežila nejaký vážny otras.

„Bála sa ľudí, bála sa ich tak, ako som sa ich bála ja, keď som bola dieťa. A oni sa jej svojím spôsobom tiež vyhýbali. Ostatné deti nevedeli pochopiť, čo ju trápi. Ja som to vedela, alebo aspoň som sa nazdávala, že ju chápem, ale nemohla som o tom rozprávať.“

„A teraz už môžete?“

„Teraz už vlastne môžem. Aj tak sa už všetko rúca.“ Poobzerala sa po prepchatej izbe, akoby sa už v múroch zjavili pukliny po ničivom zemetrasení. „Les nie je Susiným otcom. Zo všetkých síl sa usiloval byť jej dobrým otcom, ale akosi sa mu nepodarilo získať si ju. A mne to tiež pripadalo akési čudné, bola som z toho zmätená, chápete? Cítili sme sa vo vlastnom domove ako dve hlupane.“

„Kto je Susaniným skutočným otcom?“

„Do toho vás nič.“ Chladne, ale bez hnevu sa na mňa pozrela. „Možno ani sama neviem. Svojho času som dosť vyvádzala. Bola som vtedy mladšia, ako je teraz Susan.“

„Je to Fritz Snow?“

Pozrela na mňa ostrejšie. „Vypytujete sa ma zbytočne, na podobné otázky nebudem odpovedať. A okrem toho, nedáte mi ani dohovoriť. Ako som vám už spomínala, Susan mi robila starosti a ja som si pomyslela, že Ellen by mi mohla poradiť.“

„A poradila vám?“

„Ani nie. Rozprávala jej o všetkom možnom a Susan ju pozorne počúvala. Ale mne sa jej reči priveľmi nepozdávali. Navrhovala, aby sme Susan poslali preč z domu a zverili ju do cudzích rúk. Alebo aby sme ju nechali, nech sa stará sama o seba. Ale také niečo človek predsa nemôže urobiť. V dnešnom svete potrebujú mladí ľudia ochranu.“

„Aký názor na to mala Susan?“

„Chcela zostať u Ellen. Ale to by nebolo dobre. Ellen sa od čias svojej mladosti veľmi zmenila. Žije v tom strašnom starom dome v lese ako nejaká pustovníčka.“

„A chlapi?“

„Neviem o nikom. Ak máte na mysli Lea Broadhursta, ten už dávno zmizol zo scény. Dlho spolu nevydržali. Bola to jedna z tých ľúbostných pletiek, ktoré trvajú len dovtedy, kým im stojí v ceste manželka.“ Zdalo sa, akoby prišla trochu do rozpakov nad svojimi skúsenosťami.

„Kam odišiel?“

„Podľa nej vraj opustil krajinu.“

„Vy ste poznali Lea Broadhursta, kým bol ešte v Santa Terese, však?“

„Pracovala som v ich dome, takže som ho musela poznať.“

„Čo to bol za človek?“

„Bol to chlap, ktorý nedal pokoj nijakej žene.“

V hlase jej zaznel akýsi tvrdší tón, a tak som sa spýtal: „Aj s vami to skúšal?“

„Raz. Ušlo sa mu zaucho na tú jeho peknú tvár.“ Vzdorovito sa na mňa pozrela, akoby som ju aj ja obťažoval. „Odvtedy sa ma ani nedotkol.“

Dávna zlosť v nej opäť vzkypela a tvár jej zružovela. Alebo v tom bol nádych nejakej inej vášne? Táto žena bola zložitejšia, než sa mi zdalo pri našom prvom stretnutí.

Ale ja som už bol ako na ihlách. Zišiel som dolu schodmi a opäť zavolal Willieho Mackeyho. Kým som čakal na hovor, vyhľadal som adresu Elen Stormovej v marinskom telefónnom zozname. Bývala v Prístavnej ulici na predmestí Sausalita. Willie mi prisľúbil, že k jej domu postaví hliadku až do môjho príchodu.

Vykĺzol som z domu a sadol do auta. S Crandallovcami som sa ani nerozlúčil. Vôbec sa mi nežiadalo brať ich so sebou s celou ťarchou ich minulosti, ku ktorej boli prikovaní.

XXVI

Keď som dorazil do San Francisca, bola tma a pršalo. Od Farallonských ostrovov sa zo šíreho mora ponad Zlatý most valili obrovské mračná. Na moste mi do tváre šľahal vlhký a chladný pobrežný vietor.

Žltá obdĺžniková tabuľa na rohu Prístavnej ulice upozorňovala, že vchádzam do slepej uličky. Obrátil som sa s autom, zaparkoval ho a šiel ďalej pešo po hrboľatom asfalte. Domy boli roztrúsené ďalej od cesty, ale pomedzi stromy prebleskovali svetlá.

„Lew?“ ozval sa v tme tichý hlas.

Na kraji cesty sa zjavil Willie Mackey. Mal na sebe tmavý pršiplášť a jeho fúzatá tvár vyzerala neskutočne ako tvár ducha, vyvolaného pri seansi. Zašiel som za ním pod stromy, z ktorých kvapkalo, a potriasol mu rukou v rukavici.

„Ešte sa neukázali,“ povedal. „Máš spoľahlivé informácie?“

„Nie veľmi.“ Nádej, ktorá ma priviedla až sem, mi teraz stisla srdce a zostala vo mne trčať ako kameň. „Tá Stormová je doma?“

„Je, ale iba sama.“

„Vieš to iste?“

„Jasné. Harold na ňu vidí cez bočné okno.“

„A čo robí?“

„Vlastne nič. Harold mi hovoril, že vraj podľa všetkého na niekoho čaká.“

„Pôjdem sa s ňou porozprávať.“

Willie ma chytil za ruku tesne nad lakťom a zovrel mi ju. „Myslíš, že to bude rozumné, Lew?“

„Možno má o nich nejaké správy. Ten starší chlapec je jej syn.“

„Dobre, nebudem ťa zdržiavať.“ Willie mi pustil ruku a ustúpil nabok.

Vybral sa po vymletej štrkovej príjazdovej ceste. Dvojica kužeľovitých vežičiek, týčiacich sa k nočnej oblohe, dodávala domu romantický stredoveký ráz.

Táto ilúzia sa však rozplynula, keď som prišiel bližšie. Z farebného okienka v tvare lunety boli povypadávané sklá, takže pripomínalo úsmev bezzubého starca. Spráchnivené schody na verandu stonali pod mojou váhou. Keď som zaklopal, dvere sa s vrzgotom otvorili.

V osvetlenej hale sa zjavila Ellen. Jej oči a ústa sa priveľmi nezmenili od čias, keď bola urobená tá fotografia, a akoby popierali šediny v jej vlasoch. Mala na sebe jersejovú blúzku s dlhými rukávmi a dlhú zvonovú sukňu, zababranú škvrnami vo všetkých troch základných farbách. Pohybovala sa s akousi podvedomou hrdosťou.

Keď sa priblížila k dverám, vyzerala nedočkavá a vyľakaná. „Kto ste?“

„Volám sa Lew Archer. Keď som zaklopal, dvere sa samy otvorili.“

„Treba opraviť kľučku.“ Pomykala ňou. „Vy ste ten detektív, však?“

„Vidím, že ste dobre informovaná.“

„Volala mi Marta Crandallová. Povedala, že hľadáte jej dcéru.“

„Susan je tu?“

„Zatiaľ nie, ale Marta spomínala, že sem má prísť.“ Žena sa zahľadela do tmy za mojím chrbtom. „A spolu s ňou aj môj syn Jerry.“

„Správne. A majú so sebou aj vnuka Lea Broadhursta.“

Zmätene sa na mňa pozrela. „Leo má vnuka?“

„Opustil vtedy syna, len si spomeňte. A ten mal tiež syna. Ronny má šesť rokov a som tu kvôli nemu.“

„Načo so sebou vláčia šesťročné dieťa?“

„To neviem. Dúfal som, že sa ich na to budem môcť spýtať.“

„Chápem. Nech sa páči ďalej.“ S neurčitým pôvabom kývla rukou a vypäla hruď. „Môžeme čakať spolu.“

„Ste veľmi láskavá, pani Kilpatricková.“

To meno sa jej dotklo, akoby som ho použil naschvál a takto jej pripomenul minulosť. Opravila ma: „Slečna Stormová. Spočiatku som si ho zvolila len ako umelecké meno, ale teraz ho už celé roky používam nastálo.“

„Počul som, že ste maliarka.“

„Nie bohvieaká. Ale živím sa tým.“

Zaviedla ma do veľkej miestnosti s vysokou povalou. Steny pokrývali jej plátna. Väčšina z nich nebola zarámovaná a ich farebné škvrny a špirály vyzerali nedokončené, či skôr nedokonči teľné.

Okrem trojdielneho obloka vo výklenku boli na všetkých oknách ťažké závesy. Pomedzi konáre stromov sa mihotali svetlá sausalitských domov, roztrúsených po úbočí.

„Máte pekný výhľad,“ povedal som. „Mohol by som zatiahnuť záclony?“

„Nech sa páči. Myslíte, že ma zvonku pozorujú?“

Pozrel som na ňu a videl som, že to myslí vážne. „Kto?“

„Jerry, Susan a ten chlapček.“

„To sotva.“

„Viem. Ale dnes večer mám ustavične pocit, že sa na mňa zvonku niekto díva. A zatiahnuť záclony nepomôže. Ten, kto je vonku, má röntgenové oči. Nazvite ho bohom alebo diablom – je to celkom jedno.“

Odvrátil som sa od okna a opäť som sa jej zadíval do tváre, zraniteľnej, odvyknutej od cudzích pohľadov.

„Ani som vám neponúkla stoličku, pán Archer. Nechcete si sadnúť?“ Ukázala na ťažké staromódne kreslo.

„Radšej by som sedel v nejakej inej miestnosti, kde by na nás nebolo tak vidieť.“

„Vlastne aj ja.“

Zaviedla ma cez halu do akejsi pracovne pod schodišťom, ktorá bola taká tesná, že vo mne vyvolávala klaustrofóbiu.

Šikmý strop bol v najvyššom mieste ledva taký vysoký, aby som tam mohol vzpriamene stáť.

Na stene bol pripichnutý plagát Garyho Snydera Štyri premeny. S plagátom kontrastovala hneď vedľa zavesená stará rytina veľrybárskej lode, prebíjajúcej sa cez obrovské, rozbúrené vlny okolo pochmúrneho, rozoklaného Hornovho mysu. V kúte stál starý železný trezor s nápisom na dvierkach: William Strome – píla a predaj stavebného dreva.

Oprela sa o stolík pri telefóne a ja som si sadol na rozheganú otáčaciu stoličku. V tejto malej komôrke som zreteľne zacítil jej vôňu. Bola príjemná, ale akási neživá, pripomínala suché lístie alebo popol z dreva. Prebleslo mi mysľou, či ešte nezabudla na vášeň, ktorá ju kedysi dávno hnala s Leom Broadhurstom do horskej chaty.

Zachytila môj pohľad a vysvetlila si ho trochu nesprávne.

„Nie je to so mnou až také zlé, ako si myslíte. Mala som jeden či dva mystické zážitky. Viem, že každučká noc je začiatkom večnosti.“

„A čo dni?“

„Svoje najlepšie práce robím v noci,“ odvetila krátko.

„Počul som.“

Pozrela sa na mňa. Bola chápavá. „Marta vám o mne rozprávala?“

„Len to najlepšie. Vraj ste jej v mladosti zachránili život.“

Zdalo sa, že ju to potešilo, ale jej pozornosť bola upriamená na čosi iné. „Vy zrejme viete o tej mojej afére s Leom Broadhurstom, inak by ste ho neboli spomenuli.“

„Spomenul som ho iba kvôli identifikácii toho chlapčeka.“

„Začínam teda trpieť stihomamom?“

„Je to celkom možné. Keď človek žije takto osamelo, niet divu, že ho to postihne.“

„A to už ako viete, pán doktor?“

„Nie som doktor, som tiež pacient. Aj ja žijem sám.“

„Z vlastnej vôle?“

„Z vlastnej nie. Žena so mnou nevedela vydržať. Ale už som si zvykol.“

„Ja tiež. Som rada sama,“ vyhlásila trochu nepresvedčivo.

„Niekedy maľujem celé noci. K svojej práci nepotrebujem slnečný jas. Maľujem veci, ktoré neodrážajú slnečné svetlo – poryvy duše.“

Spomenul som si na maľby na stenách v susednej izbe. Pripomínali ťažké pomliaždeniny a otvorené rany. Spýtal som sa:

„Povedala vám Marta, že je Jerry ranený? Asi bude mať zlomenú ruku.“

Živou tvárou jej preblesol akýsi previnilý výraz. „Kde len môže byť?“

„Dakde na ceste, ak mu medzitým nezišiel na um lepší úkryt.“

„Pred čím vlastne uteká?“

„Vy by ste to mali lepšie vedieť.“

Pokrútila hlavou. „Nevidela som ho už pätnásť rokov.“

„Prečo?“

Kývla rukou, akoby chcela povedať, že už aj tak o nej všetko viem. Bolo to gesto človeka, ktorý strávil viac času v myšlienkach a snoch ako v skutočnom živote a rozhovoroch.

„Manžel, môj bývalý manžel, mi Lea neodpustil.“

„Rád by som vedel, čo sa s Leom vlastne stalo.“

„Aj ja. Odcestovala som do Rena kvôli rozvodu a on ta mal za mnou prísť. Ale nedošiel. Nechal ma v kaši.“ V jej hlase zaznela iba ľahká zatrpknutosť – akoby si na svoj hnev už nevedela dobre spomenúť. „Nevidela som ho od chvíle, keď som opustila Santa Teresu.“

„Kam mohol odísť?“

„To neviem. Viac som o ňom nepočula.“

„Vraj sa vysťahoval.“

„Kto vám to povedal?“

„Marta Crandallová. Vraj to vie od vás.“

Žena vyzerala trochu zmätene. „Možno som dačo také aj spomenula. Leo mi častokrát sľuboval, že ma vezme na Havaj alebo na Tahiti.“

„Ale nezostalo len pri sľuboch, však?“ Zistil som, že si rezervoval dve miesta na anglickom parníku, ktorý plával cez Vancouver na Honolulu. Loď Swansea Castle opustila San Francisco asi 6. júla 1955.“

„A Leo bol na palube?“

„Celkom iste kúpil lístky. Vy ste s ním neboli?“

„Nie. Vtedy som už bola najmenej týždeň v Rene. Iste odišiel s nejakou inou ženou.“

„Alebo sám,“ dodal som.

„To by Leo nedokázal. Nevydržal byť sám. Potreboval mať vždy niekoho pri sebe, aby si uvedomoval, že žije. A to bola jedna z príčin, pre ktorú som sa vrátila do tohto domu, keď ma opustil. Chcela som dokázať, že vydržím žiť aj sama, že ho nepotrebujem.“

„Narodila som sa tu,“ pokračovala, akoby už pätnásť rokov čakala na niekoho, komu by sa mohla zveriť. „Dom patril môjmu starému otcovi, a keď mi zomrela matka, stará mať ma tu vychovala. Je príjemné vrátiť sa do domu, kde ste prežili detstvo. A súčasne je to aj trochu desivé, akoby človek bol veľmi mladý, ale zároveň i veľmi starý – ako duch, ktorý tu máta.“

A presne tak aj vyzerá vo svojej predpotopnej dlhej sukni, pomyslel som si – veľmi mlado a zároveň veľmi staro, vnučka i stará mať v jednej osobe, s príznakmi schizofrénie.

Nervózne, zľahčujúco mávla rukou. „Nenudím vás?“

„Vôbec. Ale ide mi hlavne o Lea. Veľa toho o ňom neviem.“

„Vlastne ani ja. Niekoľko rokov som každý večer zaspávala s myšlienkou naňho a ráno sa zobúdzala s nádejou, že ho v ten deň uvidím. Ale po čase som si uvedomila, že ho vlastne takmer nepoznám. Bol dosť povrchný. Dúfam, že chápete, čo tým myslím.“

„Nie celkom.“

„Chcem tým povedať, že nemal nijaký vnútorný život. Všetko, čo robil, robil dobre. Ale viac sa nedá o ňom povedať. Žil iba svojimi skutkami.“

„A čo vlastne robil?“

„Zúčastnil sa na deviatich či desiatich vylodeniach v Pacifiku a po vojne chodieval na jachtárske preteky, zúčastňoval sa na tenisových turnajoch a hrával pólo.“

„Ale potom mu na ženy veľa času nezostávalo.“

„Veď on ho ani nepotreboval,“ uškrnula sa. „U povrchných mužov to tak väčšinou býva. Uvedomujem si, že to znie ako ohováranie, ale nemyslím to v zlom. Milovala som ho a možno ho ešte stále ľúbim. Neviem, čo by som pocítila, keby sa tu v tejto chvíli zjavil.“ Pozrela na dvere.

„Bolo by to možné?“

Potriasla hlavou. „Veď ani neviem, či vôbec žije.“

„Máte nejaký dôvod nazdávať sa, že je mŕtvy?“

„Nie. Ale nahovárala som si to. Tak som to ľahšie znášala. Nedal si ani toľko námahy, aby mi do Rena zavolal.“

„Iste to bol pre vás úder.“

„Prvú zimu som sa veľa naplakala. Ale utiahla som sa sem a preniesla som sa cez to. Teraz sa môj život odohráva iba na mojich plátnach.“

„Necítite sa niekedy osamelá?“

Ostro sa na mňa pozrela, či sa jej nechcem nanucovať. Potom sa však upokojila a odpovedala:

„Po celý ten čas som sa cítila osamelá, alebo aspoň dovtedy, kým som si nezvykla žiť sama. Ak tiež žijete sám, viete, čo mám na mysli. Ten strašný pocit poníženia a sebaľútosti – a pritom môžete klásť vinu iba sebe.“

„Poznám to.“ Obrátil som reč na jej manželstvo, ktoré akoby skrývalo rozuzlenie celého prípadu. „Prečo ste odišli od manžela?“

„Medzi nami sa všetko skončilo.“

„A nechýbal vám ani on, ani synček?“

„Brian mi určite nechýbal. Bol ku mne hrubý, a to sa nedá odpustiť. Vyhrážal sa mi, že ma zabije, ak sa odvážim vziať si Jerryho, alebo ho prísť občas pozrieť. Prirodzene, veľmi sa mi za synčekom cnelo, ale zvykla som si žiť bez neho. A teraz už nepotrebujem nikoho, doslova nikoho.“

„Ani v predstavách?“

Jej mnohoznačný úsmev akoby na okamih poodhalil svetlá a tiene jej duševného sveta. „Predstavy sú čosi iné. Prirodzene, pripadala som si ako vyvrheľ. A najviac mi chýbali deti. Nielen môj vlastný synček, ale aj tie, ktoré som učila v škole. Videla som ich tváre a počula ich hlasy.“

„Ako napríklad Martu Crandallovú?“

„Aj tú som kedysi učila.“

„Takisto ako Alberta Sweetnera a Fritza Snowa.“

Rozladene sa na mňa pozrela. „Vidím, že ste sa o mne dôkladne poinformovali. Verte mi, že nie som pre vás vôbec dôležitá.“

„Vy možno nie. Ale Albert, Fritz a Marta by mohli byť. Predpokladám, že chodili spolu do jednej triedy, však?“

„Žiaľ, áno.“

„Prečo žiaľ?“

„Tí traja spolu boli priveľmi nebezpečná zostava. Zrejme ste počuli o ich neslávnom výlete do Los Angeles?“

„Nie som si celkom načistom, kto bol vodcom partie. Albert?“

„Súd i polícia si to vtedy mysleli. On už totiž mal zápis v registri mladistvých. Ale podľa mňa si celé to podujatie vymyslela Marta.“ Zamyslene dodala: „A pritom Marta z toho najlepšie vyviazla. Ak sa tak dá povedať o nútenej svadbe so starším mužom.“

„Kto bol otcom dieťaťa? Albert Sweetner?“

„Na to sa spýtajte Marty.“ Zmenila tému: „Je Albert skutočne mŕtvy? Marta mi v telefóne povedala, že je.“

„Včera večer ho dobodali na smrť. Darmo sa ma spýtate, kto to urobil, neviem vám odpovedať.“

Ľútostivo sklonila hlavu, akoby jej mŕtvy ležal pri nohách. „Chudák Albert. Veľa zo života nemal. V dospelosti strávil väčšinu života vo väzení.“

„Ako to viete, slečna Stormová?“

„Usilovala som sa udržiavať s ním spojenie.“ A po kratšom zaváhaní doložila: „Pravdu povediac, minulý týždeň sa tu zastavil.“

„Vedeli ste, že ušiel z väzenia?“

„A čo keby som aj vedela?“

„A predsa ste ho neudali.“

„Zrejme nie som taká dobrá občianka,“ povedala trochu ironicky. „Bol už tretí raz odsúdený a väčšinu zvyšného života mal stráviť za mrežami.“

„Za čo ho odsúdili?“

„Za ozbrojenú lúpež.“

„Nezľakli ste sa, keď ste ho zočili predo dvermi?“

„Nikdy som sa ho nebála. Prekvapilo ma, že ho vidím, ale nezľakla som sa.“

„Čo od vás chcel? Peniaze?“

Prikývla. „Veľa som mu ich dať nemohla. V poslednom čase som nepredala nijaký obraz.“

„Dali ste mu aj niečo iné?“

„Kus chleba a syr.“

Ešte stále som mal pri sebe knižku v zelenej väzbe. Vytiahol som ju z vrecka.

„Takéto knižky som kedysi mávala,“ povedala Ellen.

„Je vaša.“ Ukázal som jej exlibris.

„Odkiaľ ju máte? Od Alberta Sweetnera?“

„Vlastne od vášho Jerryho.“

„Nosil ju pri sebe?“ Dychtivo sa vrhala po omrvinkách minulosti, ktorej sa dobrovoľne zriekla.

„Zrejme.“ Ukázal som jej podpis ceruzkou na prednej strane. „Ale chcem vám ukázať niečo iné. Otvoril som knižku a vybral z nej novinový výstrižok. „Toto ste Albertovi Sweetnerovi dali vy?“

Vzala výstrižok do ruky a pozrela naň. „Áno.“

„Prečo?“

„Myslela som, že by takto mohol prísť k dákym peniazom.“

„Tento dobročinný skutok bol však dvojsečný. Nechce sa mi veriť, že vaše pohnútky boli čisto altruistické.“

Rozhorčila sa, ale akosi nasilu, akoby nič na svete vlastne nestálo za to, aby sa človek naozaj nahneval. „Čo vy môžete vedieť o mojich pohnútkach?“

„Len to, čo mi sama poviete.“

Chvíľu mlčala. „Myslím, že v tom bola aj zvedavosť. Celé leto som si ten výstrižok prezerala a uvažovala, čo urobiť. Nevedela som, kto to dal uverejniť. A, prirodzene, nemám potuchy, čo je s Leom. Potom som si povedala, že by mi to azda Albert mohol zistiť.“

„A tak ste ho poslali do Santa Teresy. To bol osudný krok.“

„Čo na ňom bolo osudné?“

„Albert je mŕtvy a Stanley Broadhurst tiež.“ Porozprával som jej niektoré podrobnosti.

„Takže ten inzerát dal do Kroniky Stanley. Keby som to bola vedela, bola by som sa mu ozvala. Ale nazdávala som sa, že je za tým Elizabeth.“

„Prečo ste si to mysleli?“

„Pamätám sa na ten obrázok.“ Uhladzovala výstrižok na kolene, akoby to bolo nájdené pierko. „Fotografovala to Elizabeth, keď ešte nevedela, že Leo a ja sme milenci. Ako to všetko znovu ožíva. Všetko, čo som mala, a všetko, čo som stratila.“

V očiach sa jej zaligotali sentimentálne slzy. Moje oči zostali celkom suché. Rozpomínal som sa, čo všetko stratila Elizabeth Broadhurstová.

XXVII

Štrk na príjazdovej ceste zaškrípal pod kolesami veľkého osobného auta. Ellen zdvihla hlavu. Podišiel som k predným dverám, ona tesne za mnou.

Marta Crandallová už stála na verande. Keď ma zočila, výraz jej tváre sa zmenil.

„Ešte neprišli?“

„A ani im na um nezíde prísť, ak sa dakde neschováte. Vidno sem zo všetkých strán.“

Ellen na mňa vrhla letmý podozrievavý pohľad. Požiadal som ju, aby vošli aj s Martou dnu. Potom som zišiel dolu schodmi k novému zlatistému sedanu de Ville, v ktorom sedel Lester Crandall.

Ani sa nepohol od volantu. „Hovoril som mamke, že iba zbytočne márnime čas a energiu. Ale nedala si povedať, a tak sme tu.“ Chladným pohľadom si prezeral priečelie domu. „Tak tu teda býva tá slávna Ellen. Dom je na spadnutie…“

Skočil som mu do reči: „Bolo by dobre zatiahnuť s tým autom niekam, kde by nebolo tak na očiach. Alebo si presadnite a ja to urobím.“

„Dobre. Som z tej cesty trochu unavený.“

Vymanévroval svoje ťažké telo spoza volantu a pustil ma, aby som mohol zaparkovať za domom. Jednotlivé časti celého prípadu začínali do seba zapadať a mňa sa zmocnilo napätie a nepokoj. Možno som v podvedomí zachytil hluk toho druhého auta.

Keď sme s Lesterom Crandallom znovu prišli pred dom, na príjazdovej ceste pred vchodom ktosi stál – zazrel som nejasné obrysy bradatej tváre nad akýmsi svetlým trojuholníkom, ktorý pripomínal výstražnú značku. Reflektory blížiaceho sa auta zachytili tmavú postavu a zaliali ju svetlom. Bol to Jerry Kilpatrick s obviazanou rukou.

V tom istom okamihu nás zrejme zbadal aj on. Rozbehol sa proti blížiacim sa reflektorom a vykríkol: „Susie! Ujdi!“

Jej kombi okamžite zastalo a s revúcim motorom začalo cúvať. Jerry sa nerozhodne poobzeral a potkýnavo zbehol z príjazdovej cesty rovno do rúk Willieho Mackeyho a jeho mohutného pomocníka Harolda.

Keď som k nim pribehol, kombi práve vychádzalo z Prístavnej ulice a svetlá reflektorov kĺzali po kmeňoch stromov ako dlhočizné svetelné štetce. Auto vyrazilo smerom do San Francisca.

„Zavolám na most,“ povedal Willie.

Utekal som po ceste k svojmu vozu a pustil sa za kombim. Keď som dorazil k mostu, jeden z cestných prúdov bol zatarasený kolónou áut. Na jej čele stálo prázdne kombi.

Susie som zočil na moste, ako uteká k jednému z pilierov, držiac chlapca za ruku. Robustný muž v uniforme dopravného policajta bežal ťarbavo za nimi.

Rozbehol som sa za nimi ako bez duše. Vtom sa Susie obzrela. Pustila Ronnymu ruku, priskočila k zábradliu a preliezla ho. Srdce mi na chvíľu prestalo biť, lebo som sa nazdal, že sa hodila z mosta. Potom som však zazrel povievať nad zábradlím jej plavé vlasy.

Policajt zastal kus od nej. Chlapček pri ňom rozpačito prestupoval, a keď som sa priblížil, obrátil sa ku mne. V krátkych nohaviciach a svetríku, ktoré mu boli priveľké, vyzeral so svojou špinavou tváričkou ako ozajstný uličník.

Previnilo sa pousmial, akoby som ho bol prichytil pri niečom zakázanom.

„Ahoj, Ronny.“

„Ahoj. Pozri, čo robí Susie!“

Obidvoma rukami sa držala zábradlia a vykláňala sa do sivej noci. Zablyslo sa a cez stenu mračien na obzore preletel blesk ako podpaľač, ponáhľajúci sa vykonať svoj čin.

Pevne som stisol Ronnyho studenú rúčku a vykročili sme k Susie. Uprene na mňa hľadela, ale zrejme ma nepoznávala, a možno o to ani nestála, lebo som patril k inej rase ľudí, k tým, čo už prekročili dvadsiatku.

Policajt sa obrátil ku mne: „Vy ju poznáte?“

„Viem, kto to je. Volá sa Susan Crandallová.“

„Počujem, že sa rozprávate o mne,“ vykríkla. „Ak neprestanete, skočím.“

Muž v uniforme o pár krokov cúvol.

„Povedzte mu, nech ide ešte ďalej,“ prikázala mi.

Požiadal som ho o to a on poslúchol. Pozrela na nás s trochu väčším záujmom, akoby sme boli súčasťou scény, prispôsobujúcej sa jej vôli. Tvár mala celkom meravú, len široko roztvorené oči jej nepokojne behali. Hlas mala celkom bezvýrazný.

„Čo spravíte s Ronnym?“

„Zavediem ho späť k matke.“

„Ako vám môžem veriť?“

„Spýtajte sa Ronnyho. Pozná ma.“

Chlapec sa ozval. „Dal mi buráky a kŕmili sme spolu vtáky.“

„Tak to ste vy,“ povedala. „Rozprával o tom od rána do večera.

Mdlo a zhovievavo sa usmiala na Ronnyho, akoby sama už definitívne vyrástla z detských pochabostí. Ale s bielymi prstami, zvierajúcimi zábradlie, a vlasmi, poletujúcimi okolo hlavy, vyzerala spola ako dieťa, spola ako vtáča, schúlené nad priepasťou.

„Čo so mnou spravíte, keď prídem k vám?“

„Nič.“

Pokračovala, akoby som vôbec nič nepovedal: „Zastrelíte ma? Alebo pošlete do väzenia?“

„Nič také.“

„Tak čo teda?“ naliehala.

„Vezmem vás na bezpečnejšie miesto.“

Vážne pokrútila hlavou. „Na tomto svete niet bezpečného miesta.“

„Povedal som bezpečnejšie.“

„A čo tam so mnou spravíte?“

„Nič.“

„Ste obyčajný klamár!“

Naklonila hlavu a zahľadela sa cez plece do priepasti mojich klamstiev a bezodných hlbín svojho hnevu.

Na sanfranciskom konci mosta sa zjavil policajný hliadkový voz. Obidvoma rukami som im dal znamenie, aby sa nepribližovali a dopravný strážnik signál zopakoval. Hliadkový voz spomalil a zastal.

„Poďte sem k nám, Susie,“ dohováral som jej.

„Áno,“ povedal Ronny. „Poď sem. Bojím sa, že spadneš.“

„Ja som už spadla,“ skonštatovala trpko. „A nemám kam ísť.“

„Zaveziem vás k mame.“

„Nechcem sa s ňou stretnúť. S tými dvoma už nechcem žiť.“

„Tak im to povedzte. Ste už dosť veľká na to, aby ste nemuseli žiť pri rodičoch. Nemusíte to dokazovať tým, že tam stojíte.“

„Mne sa tu páči.“ Ale po chvíli sa spýtala: „A u koho by som mala teda bývať?“

„Na svete je plno ľudí.“

„Ale ja sa ich bojím.“

„Po tom všetkom sa ešte bojíte?“

Prikývla. Zasa sa zahľadela dolu. Zmocnil sa ma strach, že predsa len skočí.

Ale to sa iba lúčila s priepasťou. Preliezla zábradlie a oprela sa oň celá roztrasená. Chlapček pristúpil k nej, ťahajúc ma za sebou, a chytil ju za ruku.

Pobrali sme sa späť po moste. Willie Mackey a jeho pomocník sa tam rozprávali s miestnymi policajtmi. Willie sa tváril, akoby sa boli povadili. Zapísali si naše mená, položili nám zopár uštipačných otázok a dovolili nám odísť.

XXVIII

Willie s Ronnym nastúpili do kombi. Hoci som nerád púšťal chlapca z očú, chcel som sa porozprávať so Susan ešte predtým, ako ju dovediem k jej rodičom.

Kým som sa obracal s autom, sedela úplne apaticky. Dopravný policajt, ktorý ju len pred chvíľou naháňal, zastavil prúd áut, ženúcich sa zo severu. Bol zrejme rád, že nás vidí odchádzať.

Zrazu sa znepokojene spýtala: „Kam ma to veziete?“

„K Ellen Stormovej. Tam ste predsa chceli ísť aj vy, či nie?“

„Vlastne máte pravdu. Je tam aj mama s otcom, však?“

„Prišli pred chvíľou.“

„Nepovedzte im, že som chcela skočiť z mosta, dobre?“ poprosila ma ticho.

„To sa sotva utají. A všetko ostatné takisto.“ Odmlčal som sa, aby mala čas si to uvedomiť. „Ale neviem si vysvetliť, ako sa tá naháňačka na moste vlastne začala.“

„Zastavili ma na začiatku mosta. Nechceli ma pustiť ďalej. Začali na mňa kričať a vypytovať sa na všetko možné. A vy sa ma tiež na nič nevypytujte,“ doložila rozčúlene. „Nemusím vám predsa odpovedať.“

„Máte pravdu, nemusíte. Ale uznajte, od koho ak nie od vás sa mám dozvedieť, čo sa stalo?“

„Veď ani neviem, o čom hovoríte. O tej príhode na moste?“

„O tom, čo sa stalo včera v horách, keď ste ta prišli so Stanleym Broadhurstom a s Ronnym. Prečo ste sa ta vybrali?“

„Požiadal ma o to pán Broadhurst. Sweetner ho na mňa upozornil, porozprával mu, čo som mu povedala, keď mi preskočilo.“

„A čo to bolo?“

„Nechcem o tom rozprávať. Nechcem na to ani myslieť. Neprinútite ma k tomu.“

V hlase jej zaznelo také zúfalstvo, že som hneď spomalil a ukradomky ju pozoroval. „Tak dobre. Prečo ste šli v piatok k Broadhurstovcom? Poslal vás tam Albert Sweetner?“

„Nie. To bol Jerryho nápad. Povedal, že by som sa mala ísť porozprávať s pánom Broadhurstom, a tak som išla. A potom sme sa v sobotu ráno vydali k horskej chate.“

„Načo?“

„Chceli sme sa pozrieť, či je tam niečo zakopané.“

„Niečo?“

„Malé červené auto. Boli sme tam na malom červenom aute.“

Jej hlas odrazu zmenil tón i zafarbenie. Znel, akoby sa jej myseľ vracala do dávnej minulosti, alebo blúdila v iných sférach reality. Spýtal som sa:

„Kto bol s vami?“

„Mama. Ale nechcem spomínať, čo sa vtedy stalo. Bolo to už veľmi dávno, ešte predtým, ako mi preskočilo.“

„Ale veď hovoríme o včerajšom ráne,“ poznamenal som. „Stanley Broadhurst chcel vykopať nejaké auto?“

„Áno – malý červený športový voz. Ale nedostal sa dosť hlboko.“

„Čo sa stalo?“

„To presne neviem. Ronny chcel ísť na záchod. Vypýtala som si od pána Broadhursta kľúč a odišla s ním do chaty. Potom som začula výkrik pána Broadhursta. Myslela som, že volá mňa, a vyšla som von. Pán Broadhurst ležal na zemi. Nad ním sa skláňal akýsi muž s čiernou bradou a dlhými čiernymi vlasmi. Zaťal pánu Broadhurstovi čakanom do chrbta, až ho zaliala krv. Bola to strašná červená škvrna a potom sa opodiaľ medzi stromami zjavili plamene, a to bola zasa oranžová škvrna. Ten človek odtiahol pána Broadhursta do jamy a zahádzal ho hlinou.“

„A čo bolo s vami, Susan?“

„Vbehla som dnu, schytila Ronnyho a ušli sme preč. Zbehli sme dolu cestičkou do kaňonu. Ten muž nás nezbadal.“

„Vedeli by ste ho popísať? Bol mladý, či starý?“

„To vám neviem povedať, bol priďaleko. A mal veľké čierne okuliare so širokým rámom, takže mu nebolo vidieť do tváre. Ale iste bol skôr mladý, keď mal takú hrivu.“

„Nemohol to byť Albert Sweetner?“

„To nie. Ten nemá také vlasy.“

„Nemohla to byť parochňa?“

Na chvíľu sa zamyslela. „Aj tak by som povedala, že to nebol on. Ale nechcem o ňom hovoriť. Vyhrážal sa mi, že ak o ňom čo len ceknem, zabije ma.“

„Kedy sa vám takto vyhrážal?“

„Už som vám raz povedala, že o ňom nechcem hovoriť. Tak ma nenúťte.“

Reflektory protiidúceho auta na okamih osvietili jej tvár. Odvrátila sa, akoby chcela pred nimi uchrániť svoje tajomstvo.

Blížili sme sa k Prístavnej ulici. Zišiel som z cesty a zastal s autom pod stromami. Dievča sa utiahlo k dverám auta, čo najďalej odo mňa.

„Nepribližujte sa ku mne,“ vyrážala zo seba v záchvatoch kŕčovitej triašky. „Neopovážte sa mi ubližovať!“

„Prečo si to o mne myslíte, Susan?“

„Ste taký istý ako ten Sweetner. Povedal, že nechce odo mňa nič iné, len aby som mu porozprávala všetko, čo si pamätám. Ale potom ma zvalil na tú hnusnú starú posteľ.“

„Na chate v podkrovnej izbičke?“

„Áno. Ublížil mi. Tiekla mi krv.“ Jej oči hľadeli do tmavej noci za mojím chrbtom a vôbec ma nevnímali, akoby som bol iba hmlistým preludom. „Zrazu zaznel výstrel. Na hlave sa mu zjavila krv. Utvorila červenú škvrnu. Mama vybehla von a už sa nevrátila. Nevrátila sa celú noc.“

„O ktorej noci to hovoríte?“

„O noci, keď ho pochovali pod platanom.“

„Ale veď sa to stalo vo dne, či nie?“

„Nie. Bola tmavá noc. Videla som, ako sa medzi stromami pohybujú svetlá. Bola tam akási veľká mašina. Hučala ako divá. Bála som sa, že príde a zahrabe aj mňa. Ale nevedela, že som tam,“ povedala neprítomným hlasom, akoby rozprávala rozprávku.

„A kde ste boli?“

„Skrývala som sa v podkroví, kým sa nevrátila mama. Prišla až ráno. Prikázala mi, že to nesmiem nikdy nikomu povedať.“

„Videli ste ju odvtedy, ako sa to stalo?“

„Pravdaže.“

„Kedy?“

„Vídam ju po celý život.“

„Hovorím o posledných tridsiatich šiestich hodinách. Pána Broadhursta pochovali predsa len včera.“

„Chcete ma popliesť práve tak ako ten Sweetner.“ Zovrela si ruky medzi kolená a zachvela sa. „Nepovedzte mame, čo mi spravil. Nesmiem dovoliť nijakému mužovi, aby sa ku mne čo len priblížil. A už sa to ani nikdy nestane.“

Zadívala sa na mňa veľmi nedôverčivo. Premohla ma ľútosť i zlosť, ľútosť nad ňou a zlosť na seba. Bolo to odo mňa bezohľadné vypočúvať ju za takýchto okolností a oživovať v nej spomienky a trýzeň, ktoré ju dohnali takmer k samovražde.

Bez slova som sedel vedľa nej a premýšľal nad jej odpoveďami. Najprv mi pripadali ako hŕstka dojmov, celkom odtrhnutých od skutočnosti. Ale keď som si tieto dojmy a predstavy roztriedil, zmocnil sa ma pocit, že sa týkajú viacerých rozličných udalostí, ktoré sa v jej vedomí navzájom poprepletali.

„Koľko ráz ste boli v tej horskej chate, Susie?“

Mlčky pohybovala perami, akoby v duchu rátala. „Trikrát, čo sa pamätám. Včera, keď som ta zaviedla Ronnyho na záchod. A pár dní predtým, keď mi Sweetner ublížil v tej podkrovnej izbičke. A raz som tam bola s mamou, ešte ako dieťa, mladšie od Ronnyho. Revolver vystrelil, ona ušla a ja som sa celú noc skrývala v podkrovnej izbičke.“ Dievča sa sucho, prerývano rozvzlykalo. „Chcem ísť za mamou.“

XXIX

Jej rodičia čakali pred domom s vežičkami. Susan vystúpila z môjho auta a so sklonenou hlavou, ledva sa vlečúc, vykročila k nim. Matka ju objala a začala sa jej nežne prihovárať. Ich srdečné zvítanie vyvolalo vo mne iskierku nádeje, že pre ňu nie je ešte všetko stratené.

Lester Crandall stál bokom, akoby sa ho to netýkalo. Potom sa s rozpačitým zábleskom v očiach priblížil neistou chôdzou ku mne, akoby sa mu svet strácal pod nohami a príčinou toho som bol ja.

„Ten váš kamoš,“ kývol rukou smerom k domu, a ja som vyrozumel, že má na mysli Willieho, „mi povedal, že vďaka vám neskočila z mosta. Neviem, ako sa vám mám poďakovať.“

„Našťastie som sa tam zjavil včas. Prečo sa jej neprihovoríte, pán Crandall?“

Ukradomky sa na ňu pozrel. „Neviem, čo jej mám povedať.“

„Povedzte jej, ako sa tešíte, že ju zasa vidíte živú a zdravú.“

Odmietavo pokrútil hlavou. „Nechcem ju za to bohvieako chváliť. Možno to iba filmovala.“

„Nefilmovala. V posledných štyroch dňoch sa dvakrát pokúsila o samovraždu. Vziať ju len tak domov a nezabezpečiť jej potrebnú lekársku starostlivosť, by bolo dosť riskantné.“

Obrátil sa a pozrel na obidve ženy, ktoré práve vchádzali cez verandu do domu. „Dúfam, že Susie nikto neublížil?“

„Ublížili jej fyzicky i duševne. Omámili ju drogami a znásilnili. Bola svedkyňou jednej a možno i dvoch vrážd. Nemôžete očakávať, že si s takýmito zážitkami poradí sama, bez pomoci psychiatra.“

„Preboha, kto ju znásilnil?“

„Albert Sweetner.“

Crandall zmeravel. Cítil som, ako sa v jeho starnúcom tele prebúdza sila. „Ja toho lotra zabijem.“

„Už je mŕtvy. Možno o tom viete.“

„Neviem.“

„V poslednom čase ste ho nevideli?“

„Videl som ho raz v živote. Bolo to asi pred osemnástimi rokmi, keď ho poslali do väzenia v Prestone za krádež môjho auta. Bol som pri súde ako svedok.“

„Dozvedel som sa, že v to leto, keď ho prepustili z Prestonu, sa vraj zastavil aj v moteli Yucca. Nepamätáte sa náhodou na to?“

„Tak teda dobre, videl som ho dva razy. A čo na tom?“

„Povedzte mi, čo sa vtedy stalo?“

„Vy to zrejme dobre viete,“ odvetil, „inak by ste s tým nezačínali. Chcel mi rozbiť manželstvo. Tie tri roky v Prestone zrejme rozmýšľal len nad tým, ako na to. Vyhlásil sa za Susinho otca a povedal, že na ňu uplatní svoje zákonné právo. Tak som ho zmlátil.“ Pravou päsťou si niekoľkokrát udrel do ľavej dlane. „Marte sa tiež ušlo. Zobrala Susie a odišla odo mňa. Nevyčítam jej to. A vrátila sa až po dlhom čase.“

„Odišla s Albertom Sweetnerom?“

„To neviem. Nikdy mi to nepovedala. Bál som sa, že ani ju, ani Susie už nikdy neuvidím. Akoby sa mi rúcal celý život. A teraz sa už rozpadol definitívne.“

„Máte možnosť ešte všetko zachrániť. Je to vo vašich rukách.“

V očiach sa mu zjavil výraz pochopenia. Ale namietol: „Neviem, Archer. Som už starý, o necelý rok mám šesťdesiatku. Nemal som pripustiť, aby sa ku mne vrátili.“

„A kam sa teda mali uchýliť?“

Odpovedal s dôrazom: „Martu by si bol vzal ktokoľvek. Bola ozajstná krásavica. A je ňou ešte aj teraz.“

„O to sa nebudeme prieť. Rozmýšľali ste už, kde strávite dnešnú noc?“

„Myslel som, že by sme mohli ísť aspoň do Yuccy. Ja som už síce dosť uťahaný, ale Martu tak hneď niečo neunaví.“

„A čo zajtra?“

„Vrátime sa domov, na Palisades. To má aj tú výhodu, že neďaleko je klinika. Dám ju tam prezrieť,“ povedal, akoby mu to práve zišlo na um.

„Dobre urobíte, Lester. A dávajte na ňu dobrý pozor. Spomínal som vám, že včera bola očitým svedkom vraždy a vrah sa ju možno pokúsi umlčať.“ Povedal som mu o bradatom mužovi a parochni, ktorú som našiel pri mŕtvom Alovi Sweetnerovi.

„Znamená to, že Broadhursta zabil Sweetner?“

„Páchateľ zrejme chcel, aby sme si to mysleli. Ale je to takmer vylúčené. Videl som totiž Sweetnera v Northridge asi v tom čase, keď Broadhursta zavraždili.“ Zaváhal som. „A mimochodom, kde ste vtedy boli vy?“

„Túlal som sa po Los Angeles a hľadal Susie.“

Nespýtal som sa ho, či to môže nejako dokázať. Zrejme sa mi chcel zavďačiť, vytiahol peňaženku a ponúkol mi niekoľko stodolárových bankoviek. Nechcel som však od neho nič prijať, ani mu byť dlžníkom, kým prípad nebude uzavretý.

„Schovajte to.“

„Vari ich nechcete?“

„Keď s celou vecou skončíme, pošlem vám účet.“

Vošiel som dnu. V hale sedel Willie Mackey s Ronnym na kolenách. Rozprával mu o akomsi starom kriminálnikovi, ktorý sa pokúsil preplávať z Alcatrazu na breh.

Martu Crandallovú s dcérou som našiel v prednej izbe. Sedeli vedľa seba vo výklenku pri okne, dve pekné plavovlasé hlavy pri sebe.

Veľký starý dom bol ešte pred hodinou tichý ako pustovňa. Teraz pripomínal skôr agentúru opatrovateľskej služby. Mohol som iba dúfať, že sa mi celá situácia nevymkne z rúk.

Rozhodol som sa riskovať. Zachytil som pohľad Marty Crandallovej a kývnutím som ju privolal k sebe.

„Čo máte?“ povedala netrpezlivo a pozrela sa na Susan. „Nechcem ju ani na okamih nechať samotnú.“

„Možno budete musieť.“

Vyľakane sa na mňa pozrela. „Chcete ju azda poslať niekam preč?“

„Mali by ste s tým súhlasiť, aspoň načas. Videla priveľa zlého a má samovražedné úmysly.“

Pokrčila sťažka plecami, akoby chcela naznačiť, že celú vec netreba brať tak vážne. „Vraví, že tie samovražedné pokusy len filmovala.“

„Mnohé samovražedné gestá sa napokon skončili tragicky. Lenže nikdy nemožno vedieť, kedy sa predstieranie zmení na smrteľne vážny úmysel. Každý, kto sa samovraždou čo len vyhráža, potrebuje pomoc.“

„A o to sa práve usilujem. Chcem jej pomôcť.“

„Mám na mysli odbornú psychiatrickú pomoc. Hovorili sme o tom s vaším manželom a on ju chce zajtra zaviezť na kliniku. Ale pre vás ako matku to tým neskončí. Myslím, že by bolo najlepšie, aby ste sa s ňou konečne úprimne porozprávali.“

Vyzerala zdesene. „Naozaj som taká zlá matka?“

„To som nepovedal. Ale pochybujem, že ste jej povedali celú pravdu.“

„O čom?“

„O svojich ťažkých časoch.“

„To som nemohla,“ odmietla prudko.

„Prečo nie?“

„Hanbila by som sa.“

„Aspoň aby si uvedomila, že ani vy nie ste neomylná.“

„To teda nie som,“ prisvedčila. „Dobre, urobím to.“

„Sľubujete?“

„Určite. Viete, mám ju veľmi rada. Je to moje malé dievčatko. Vlastne už ani nie je taká malá.“

Chystala sa odísť späť za dcérou, ale zabránil som jej v tom a zaviedol ju do najvzdialenejšieho kúta miestnosti. Na stenách viseli Ellenine plátna ako spola zabudnuté halucinácie.

Spýtala sa: „Čo ešte odo mňa chcete?“

„Zopár pravdivých slov. Chcem povedať, čo sa stalo pred pätnástimi rokmi, keď sa Albert Sweetner zjavil v moteli Yucca.“

Pozrela sa na mňa, akoby som jej bol vylepil zaucho. „Vybrali ste si na to ozaj pravý čas.“

„Inokedy sa k tomu možno už nedostaneme. Viem, že ste odišli od manžela. Čo sa stalo potom?“

Stisla pery a prižmúrila oči. „Teda Lester vám to prezradil?“

„Povedal mi toho málo. Vie len to, že ste ho opustili a vzali so sebou Susan. A aj to, že ste sa napokon k nemu vrátili. Ale čo sa dialo medzitým, to nevie.“

„Nič sa nedialo. Znova som si to všetko uvážila a rozhodla som sa vrátiť. Napokon, to je iba moja súkromná vec.“

„Možno, keby sa týkala iba vás. Ale vtiahli ste do toho aj iných. Medziiným aj Susan, ktorá už bola dosť veľká na to, aby si čo-to zapamätala.“

Marta Crandallová sa s previnilou zvedavosťou pozrela na dcéru. Dievča sa ozvalo:

„Rozprávate sa o mne, však? To nie je od vás pekné.“

Hlas mala neosobný a akýsi vzdialený. Sedela celkom nehybne vo výklenku ako herečka, ktorej zakázali prejsť proscéniom na javisko života. Jej matka pokrútila hlavou najprv smerom k nej, potom ku mne.

„Toto odo mňa nežiadajte. A ani to nemôžete žiadať,“ dodala.

„A čo teda chcete robiť? Nechať Susan, nech si poradí sama, bez vašej pomoci?“

Marta zvesila hlavu ako trucovité dieťa. „Mne tiež nikto nikdy nepomohol.“

„Možno vám pomôžem ja, pani Crandallová. Al Sweetner tvrdil vášmu manželovi, že je Susaniným otcom. Ale ja o tom pochybujem. Ani Al Sweetner by neznásilnil vlastnú dcéru.“

„Kto vám povedal, že to urobil?“

„Susan.“

„Prečo sa musíme rozprávať o takýchto veciach?“ Vyčítavo sa na mňa pozrela, akoby sa to všetko stalo skutočnosťou iba preto, že som to nahlas vyslovil.

„Keď o tom môže rozprávať Susan, môžeme aj my.“

„Kedy ste s ňou hovorili?“

„Cestou sem z toho mosta.“

„Nemali ste nijaké právo.“

„Čerta starého som nemal. Žila v takom napätí, že sa musela nejako odreagovať.“

„V akom napätí?“

„Videla priveľa umierania,“ odvetil som. „Ťažili ju spomienky.“

Oči sa jej rozšírili ako šošovky, akoby chcela zachytiť mihotavé svetielko minulosti. Ale v jej zreniciach som videl iba zmenšený obraz vlastnej tváre.

„S čím sa vám Susan zverila?“

„Veľa toho nebolo. Vlastne sa ani nechcela zverovať, ale prúd svojich spomienok nedokázala zastaviť. Nebola s vami v horskej chate jednej letnej noci v päťdesiatom piatom roku?“

„Neviem, o akej noci to hovoríte.“

„O noci, keď zastrelili Lea Broadhursta.“

Viečka s dlhými mihalnicami jej zaclonili oči. Zapotácala sa, akoby ju ranila spomienka na dávny výstrel. Podoprel som ju a ucítil v rukách teplo jej tela.

„Susan sa na to pamätá? Ako je to možné? Veď mala iba tri roky.“

„Pamätá si dosť. Až priveľa. Broadhursta zabili?“

„To neviem. Ušla som a nechala ho v chate. Bola som opitá a nemohla som naštartovať jeho auto. Ale ráno bolo auto preč aj s ním.“

„Aké to bolo auto?“

„Porsche, malý červený porsche. Nechcel naštartovať, tak som utiekla pešo. Na Susan som celkom zabudla. Ani sa nepamätám, kam som bežala.“ Vymanila sa mi z rúk, akoby boli poznačené skazou tej noci. „A čo sa stalo so Susie?“

„Vy ste sa po ňu nevrátili?“

„Vrátila, ale až ráno. Našla som ju spať v podkrovnej izbičke. Ako si môže pamätať, že sa tam strieľalo, keď spala až hore v podkroví?“

„Keď sa to stalo, bola dolu v izbe a nespala. Nevymýšľa si to.“

„Leo je mŕtvy?“

„Myslím, že áno.“

Matka sa pozrela na dcéru a ja som sa k nej tiež obrátil. Dievča nás uprene pozorovalo. Nepripomínala už herečku, ale diváka. Rozprávali sme sa tak potichu, že nás nemohla počuť, ale zdalo sa, že vie, o čom hovoríme.

„Pamätá sa aj, kto ho zastrelil?“ spýtala sa jej matka.

„Nie. A vy?“

„Nevidela som nikoho. Práve sme sa s Leom milovali a ja som bola opitá…“

„Počuli ste výstrel?“

„Čosi sa mi zamarilo, ale nechcela som tomu veriť, chápete? Nevedela som, že je ranený, kým som v ústach nezacítila krv z jeho tváre.“ Oblizla si pery. „Bože, čo ste to zo mňa vytiahli? Dúfala som, že som si tú noc nadobro vymazala z pamäti. Bola to najhoršia noc môjho života, a ja som si predstavovala, že bude najlepšia. Chystali sme sa odcestovať všetci traja a začať na Havaji nový život. Leo v ten deň kúpil lístky.“

„On je Susaniným otcom?“

„Myslím. Vždy som o tom bola presvedčená. Preto som sa k nemu vrátila, keď ma Lester vyhnal. Bol to prvý muž, ktorý sa ma smel dotknúť.“

„Takže to nebol Al Sweetner? Alebo Fritz Snow?“

Prudko pokrútila hlavou. „Keď som sa s nimi vybrala do Los Angeles, bola som už tehotná. Preto som ta vlastne aj šla.“

„A potom ste ich nechali v kaši.“

„Leo mal čo stratiť. Ale čo mohli stratiť oni?“

„Celý život.“

Zdvihla ruky a zahľadela sa na ne, akoby na nich hľadala špinu, či jazvy. Oči jej potemneli a zosmutneli. Sklonila hlavu a schovala si tvár do dlaní.

Susan sa zrazu zdvihla z výklenku, akoby zakliatie pominulo, a podišla k nám. Tvár jej neprirodzene žiarila ako rádioaktívna substancia s krátkym polčasom.

„Prečo ste mamu rozplakali?“

„To prejde. Aj ona je iba slabá žena. Všetci sme iba slabí ľudia.“

Dievča sa trochu začudovane pozrelo na matku.

XXX

Nechal som ich tam a vyšiel som do haly. Malý Ronny sedel Williemu na kolenách, schúlený od únavy.

„Myslím, že toho už má dosť,“ povedal Willie. „A na mňa v San Franciscu túžobne čaká moja najnovšia manželka.“

„Vydrž ešte pár minút. Kde je slečna Stormová?“

„Tamto pri synovi.“ Ukázal palcom na zavreté dvere komôrky pod schodišťom. „Je tvrdohlavý ako baran, a preto sedím radšej tu.“

„Čo zasa vyviedol?“

„Chcel zmlátiť Harolda jednou rukou. Lenže Harold hrával rugby za Štyridsaťdeviatku.“

„A kde je Harold teraz?“

„Dáva vonku pozor, či náhodou ešte dakto nepríde.“ Potom sa zachmúril a zľahka štuchol chlapca medzi rebrá. „Ale ty sa už o to nemusíš starať, spachtoško.“

Zaklopal som na dvere komôrky. Ellenin hlas ma pozval dnu.

Sedela na otáčacej stoličke. Jej syn sedel na zemi a opieral sa o trezor, akoby to boli vyhasnuté kachle. V tvári bol taký bledý a zúbožený, že jeho červené vlasy a brada vyzerali ako umelé. Nervózne pošklbával ústami, akoby dačo hrýzol alebo dačo hrýzlo jeho.

„To je pán Archer,“ povedala Ellen.

Nechcel som sa k nemu správať nepriateľsky, tak som sa ho spýtal, čo má s rukou. Odpľul si.

„Má ju zlomenú,“ odvetila Ellen. „Ošetrili mu ju na klinike v Haight-Ashbury. Zajtra má prísť na kontrolu…“

Chlapec ju prerušil zlostným gestom zdravej ruky. „Nič mu nehovor. Preňho som prišiel o Ariadne.“

„Isteže, ja som to zavinil. Aj ruku som vám ja zlomil, keď som tresol hlavou do pažby vášho revolvera.“

„Mal som vás radšej zastreliť.“

Willie mal pravdu, bol tvrdohlavý ako baran. Ťažko však bolo posúdiť, do akej miery je tá tvrdohlavosť vrodená, alebo za ňu vďačí svojim fyzickým a duševným útrapám.

„Je v poriadnej kaši, predpokladám, že to viete,“ povedal som Ellen.

„Mienite ho azda zatknúť?“

„To nie je moja vec. A takisto nemôžem rozhodovať o jeho ďalšom osude. Nie som jeho otec.“

„Ale pracujete preňho, či nie?“ ozval sa Jerry. „Ak si myslíte, že ma odvlečiete späť do tej malomeštiackej diery…“

Obrátil som sa k nemu: „Tam sa bez vás ľahko zaobídu. A ak sa nazdávate, že vás už všetci nedočkavo čakajú v prístave, tak sa sakramentsky mýlite.“

To ho umlčalo, ale trochu som sa zahanbil, že som ho tak zahriakol. Pred očami sa mi zjavil obraz Rogera Armisteada, ako stojí na móle a hľadí na more.

„Nechce sa vrátiť k otcovi,“ povedala Ellen. „Uvažovala som, či by nemohol aspoň na nejaký čas zostať u mňa. Mohla by som mu tu zabezpečiť všetku potrebnú opateru.“

„Budete si s ním vedieť poradiť?“

„Môžem mu tu poskytnúť aspoň útočište. Poskytla som ho už aj iným, keď to potrebovali.“ V jej úprimnej tvári sa zračil pokoj a dobrota.

„Neviem, ako sa k tomu postaví zákon.“

„Myslíte, že môže mať dáke poťahovačky s políciou?“

„To závisí od toho, či už má zápis v trestnom registri.“

Obaja sme sa pozreli na Jerryho. Pošklbávalo mu kútikom úst, ale inak sedel celkom nehybne v kúte izby, akoby náhle zostarel.

„Boli ste už niekedy zatknutý?“

„Nie. Už sa neviem dočkať.“

„To nie je na smiech. Ak sa prokurátor rozhodne podať na vás žalobu, môže sa to zle skončiť. To, že ste odplávali s jachtou, môžu pokladať za krádež a odvedenie chlapca za únos dieťaťa alebo navádzanie maloletých na trestnú činnosť.“

Jerry na mňa zarazene pozrel. „Neviete, na čo by som bol navádzal toho chlapčeka? Veď som mu chcel zachrániť život.“

„A skoro ste ho oň pripravili.“

Jerry si pritiahol nohy pod seba a tackavo vstal. Ústa mal skrivené od bolesti. „Nemusíte mi to pripomínať. Viem, že som zavinil potopenie jachty. Ale neukradol som ju. Pán Armistead mi ju zveril. Spýtajte sa ho.“

„Radšej si s ním pohovorte sám. Ale nie dnes.“ Obrátil som sa na jeho matku: „Prečo ho neuložíte do postele?“

Neodporoval. Odviedla ho z izbietky, držiac ho jednou rukou okolo pliec. Pokojný výraz na jej tvári naznačoval, že berie syna takého, aký je, akoby už pridlho žila bez starostí, ktoré so sebou prináša skutočný život.

Vedel som, že to nie je riešenie. Ellen si už priveľmi zvykla žiť osamote a on bol priveľký, aby potreboval matku. Všetky svoje problémy si bude musieť vyriešiť sám, tak ako si ich kedysi vyriešila ona. Ale nebol som si istý, či sa mu to podarí. Patril ku generácii, ktorej rodičia boli priotrávení ako tie pelikány akýmsi morálnym DDT, ktorý neblaho zapôsobil aj na život ich detí.

Ale nemal som čas zaoberať sa s Jerrym. Obrátil som sa na otáčacej stoličke k telefónu a zavolal som ranč pani Broadhurstovej v Santa Terese. Jean sa okamžite ozvala nevýrazným hlasom, ktorý ustrnul medzi nádejou a zúfalstvom.

„Tu je dom pani Broadhurstovej.“

„Tu je Archer. Už mám Ronnyho. Nič sa mu nestalo.“

Neodpovedala hneď. Hoci v aparáte praskalo a bzučalo, zachytil som Jeanin dych. Vyvolalo to vo mne pocit, akoby bola jedinou živou bytosťou v elektronickom vesmíre.

„Kde ste, pán Archer?“

„V Sausalite. Ronny je v bezpečí, zdravý ako rybička.“

„Áno, počula som vás.“ Nastala ďalšia pauza. A potom sa trochu zádrapčivým tónom spýtala: „A čo je s tou dievčinou?“

„Aj tá je tu. Psychicky je na tom dosť mizerne.“

„To by som si o nej nebola pomyslela.“

„Vôbec nemala v úmysle uniesť vášho syna. Utekala pred mužom, ktorý zabil vášho manžela.“

„Až do Sausalita?“ spýtala sa pochybovačne.

„Áno,“

„Kto je to?“

„Mal bradu, čierne vlasy po plecia a veľké čierne okuliare. Nepripomína vám niekoho?“

„V Northridge je takých vlasáčov plno. A napokon aj tu. V posledných rokoch som sa s nimi nedostávala priveľmi do styku. Neviem, kto by to mohol byť.“

„Možno jeden z tých bláznov, čo vraždia bez motívu. Teraz vám niečo navrhnem a chcem, aby ste to urobili, len čo zavesíte. Zavolajte šerifa a požiadajte ho, aby vám poslal niektorého zo svojich ľudí. Trvajte na tom, aby tam s vami zostal. Ak vám nebude chcieť vyhovieť, zavezte sa taxíkom do mesta a ubytujte sa v nejakom dobrom hoteli.“

„Ale veď ste mi kázali, aby som zostala tu v dome.“

„Teraz to už nie je potrebné. Vášho syna som už našiel. Zajtra vám ho priveziem.“

„Mohla by som sa s ním teraz rozprávať? Chcem iba počuť jeho hlas.“

Otvoril som dvere a zavolal chlapca. Zošuchol sa z Willieho kolien, pribehol ku mne a chytil slúchadlo do obidvoch rúk.

„To si ty, mamička…? Loď sa potopila, ale ja som sa dostal na breh na surfingovej doske… nie, nie som prechladnutý. Pani Rawlinsová mi dala šaty svojho chlapčeka a hamburger. Aj Susie mi kúpila hamburger, v San Franciscu… Susie? Ona je fajn. Chcela skočiť z mosta, ale nakoniec sme jej to vyhovorili.“

Chvíľku načúval a na tvári sa mu zjavil vážny, sústredený výraz. Potom mi rýchlo podal slúchadlo, akoby ho pálilo. „Mamička je smutná.“

Spýtal som sa jej: „A vy sa máte ako?“

Odpovedala mi dojatým hlasom: „Teraz mi už nič nechýba. Som vám z duše povďačná. Kedy vás s Ronnym uvidím?“

„Hádam tak zajtra napoludnie. Potrebujeme si trochu oddýchnuť, kým sa vyberieme na juh.“

Neskôr, keď ostatní odišli, sme s Ellen uložili Ronnyho do postele v izbe, o ktorej mi Ellen povedala, že kedysi bola jej detskou izbou. Na stolíku pri posteli stál detský telefón. Akoby nám chcel ukázať, že nevie, čo je únava, chlapec zdvihol slúchadlo a začal doň zreteľne hovoriť:

„Tu riadiace kozmické stredisko, tu riadiace kozmické stredisko. Počujete ma, počujete ma?“

Nechali sme ho aj s jeho predstavami a zostali sme stáť tvárou v tvár v hale na prvom poschodí. Fľaky po dávnych dažďoch na stenách a strope i tône, ktoré vrhala žltá visiaca lampa, vzbudzovali zasa iné predstavy. Zdalo sa, že sme od ostatného sveta odrezaní a veľmi vzdialení. Cítil som sa ako stroskotanec na hmlistých brehoch minulosti.

„Ako je Jerrymu?“

„Trápil sa, čo spraví Armistead. Ale už sa upokojil a spí. Pomasírovala som mu chrbát a dostal tabletku na spanie.“

„Ak sa mi naskytne vhodná chvíľa, porozprávam sa s Armi-steadom.“

„Dúfala som, že to spravíte. Jerry je z toho veľmi nešťastný. Cíti sa strašne vinný.“

„Máte ešte z tých tabletiek na spanie?“

„Ale áno, tu sú.“

Siahla si do žliabku medzi ňadrami. Zrejme si všimla, ako som ta uprel zrak a potom skĺzol pohľadom po celej jej postave. Odrazu sme podišli bližšie k sebe a telom sa akosi malátne o mňa oprela. Pocítil som, ako ma jej ruka hladká po chrbte, akoby mi predvádzala ukážku masáže.

„Pre vás som posteľ nepripravila. Ale ak chcete, môžete spať so mnou.“

„To je od vás milé, ale myslím, že by to nebolo najmúdrejšie. Pamätáte sa, ako ste mi rozprávali, že celý váš život sa odohráva na plátnach?“

„Mám ešte jedno veľké, nepoužité, ktoré som si odkladala,“ povedala trochu tajomne. „Čoho sa vlastne bojíte, Archer?“

Ťažko sa to dalo vyjadriť slovami. Tá žena sa mi páčila. Dokonca som jej dôveroval. Ale práve som začal hlbšie prenikať do jej života. Nechcel som sa uspokojiť len so zlomkom, alebo sa k nej pripútať, kým som nevedel, aké by to mohlo mať následky.

Namiesto odpovede som ju letmo bozkal a vymanil sa z jej náručia.

Zdalo sa, že ju väčšmi mrzí moje odmietnutie, ako to, že si ma nezískala. „Nespávam často s mužmi, ak vám len o to ide. Leo bol môj jediný ozajstný milenec, ktorého som v živote mala.“

Chvíľku mlčala. Potom pokračovala: „Zrejme som predtým vo vás vzbudila mylnú predstavu. Už som pomaly zabúdala, klamala som sama seba. Ale nech už bolo medzi mnou a Leom čokoľvek, bolo to ozajstné, boli to tie najozajstnejšie chvíle môjho života.“ Pri tejto spomienke jej oči zažiarili celkom iným svetlom, než akým žiarili pred chvíľou pre mňa. „Milovala som ho. A on miloval mňa, kým náš vzťah trval. Ani sa mi nechcelo veriť, že sa to niekedy skončí. Ale skončilo sa to, a celkom znenazdajky.“

Privrela oči, a keď ich opäť otvorila, zračil sa v nich celkom iný výraz – zmierenie sa s prehrou. Oprela sa o stenu, zatečenú vodou. Noc sa krátila ako život transplantovaného srdca.

„Rád by som vám čosi povedal, ale neviem sa akosi odhodlať,“ povedal som.

„Je to niečo bolestne?“

„Áno. Ale teraz možno už ani nie.“

„Niečo v súvislosti s Leom?“

„Podľa všetkého je mŕtvy.“

Oči sa jej ani nepohli. Len po tvári jej preletel akýsi tieň, akoby sa pohla lampa nad jej hlavou.

„Ako dlho?“

„Celých pätnásť rokov.“

„A preto sa už nikdy neukázal?“

„Preto.“ Napokon, bol v tom kus pravdy. A pokiaľ išlo o druhú stránku veci, nevedel som sa rozhodnúť, či mám spomenúť meno Marty Crandallovej. „Ak moji svedkovia nemali halucinácie, niekto Lea zastrelil a zahrabal do zeme.“

„Kde?“

„Neďaleko ich horskej chaty. Nemáte potuchy, kto ho mohol zabiť?“

„Nie.“ Po chvíli váhania doložila: „Ja som to nebola.“

Čakal som, či bude pokračovať. Napokon sa ozvala:

„Spomínali ste svedkov. Kto to bol?“

„Marta Crandallová s dcérou.“

„Tak teda on sa vrátil k Marte?“

Zdvihla ruku k ústam, akoby sa bola osudne preriekla. Bezohľadne som sa toho chytil:

„Keď ho zastrelili, ležal s Martou v posteli. Podľa všetkého sa vrátila ona k nemu. Manžel ju vyhodil.“ Zaváhal som. „Vy ste vedeli, že predtým mali pomer?“

„Bodaj by som nevedela. Veď tak som sa s Leom zoznámila. Marta prišla za mnou so svojimi ťažkosťami.“ Na chvíľku sa odmlčala a potom trochu ironicky doložila: „Rozdelila som ich vlastným telom.“

Skoro všetko sa už povedalo. Ale jednako nás spájal akýsi neurčitý pocit, neosobný, ale takmer rovnako mocný ako priateľstvo či vášeň, pocit, že niečo ešte zostalo nevyslovené.

Akoby sa minulosť odvíjala a navíjala na pradeno, ktoré sme obaja držali v rukách.

„A čo Elizabeth Broadhurstová?“ spýtal som sa. „Ako sa mohol muž ako Leo oženiť s takým typom ženy?“

„Zoznámili sa cez vojnu. Slúžil na vojenskej základni neďaleko Santa Teresy a ona pracovala vo vojenskom rekreačnom stredisku. Bola mladá a pekná. Mala dobré spoločenské postavenie, bola bohatá. Mala všetky prednosti.“ Prvý raz som zazrel Elleninu tvár skrivenú zlomyseľným úškľabkom. „Ale ako žena zlyhala.“

„Ako to viete?“

„Leo mi o ich manželstve veľa rozprával. Bola chladná, typický oteckov maznáčik.“

„Aj chladné typy občas explodujú.“

„Viem.“

Opatrne som sa spýtal: „Myslíte, že Lea zastrelila ona?“

„Možné to je. Vyhrážala sa mu tým. Aj to bol jeden z dôvodov, prečo som chcela odísť s Leom zo Santa Teresy. Bála som sa Elizabeth.“

„To ešte nedokazuje, že ho zavraždila ona.“

„To mi je jasné. Ale nejde tu iba o moje subjektívne pocity.

„Práve som sa čosi dozvedela od Jerryho.“ Jej hlas zrazu stíchol a na tvári sa jej rozhostil neprítomný výraz, akoby načúvala akémusi vnútornému hlasu.

„Čo vám povedal Jerry?“

„Vysvetlil mi, prečo sa nemôže vrátiť k Brianovi, k svojmu otcovi. V lete k nim raz večer prišla Elizabeth Broadhurstová porozprávať sa s Brianom. Ale nebol to len obyčajný rozhovor. Plakala a kričala a Jerry si nechtiac všetko vypočul. Brian od nej žiadal peniaze. A nielen peniaze. Nútil ju za spoločníčku v jeho realitnej kancelárii, pričom by ona poskytla svoju pôdu a on len veľmi málo, alebo celkom nič.“

„Ale ako ju mohol na také niečo prinútiť?“

„To je práve otázka.“

Ellen sa pobrala spať sama. Z kufra auta som si vytiahol spací vak a ľahol si krížom pred Ronnyho dvere.

Starý dom vŕzgal ako loď, plávajúca nebezpečným oceánom. Snívalo sa mi, že práve obchádzame Hornov mys.

XXXI

V Palo Alte, kde sme sa s Ronnym zastavili na raňajky, pršalo. Pršalo v Gilroy aj v King City a v Petroleum City sa schyľovalo k daždu.

Zastavil som v moteli Yucca, aby som sa ohlásil u Crandal-lovcov. Za recepčným pultom opäť stála Joy Rawlinsová. Povedala mi, že ju Lester Crandall hneď ráno prijal späť do zamestnania a potom odišiel aj s rodinou do Los Angeles.

„Videli ste Susan?“ spýtal som sa jej.

„Áno. Už vyzerá pokojnejšie. Zdá sa, že všetci traja sa trochu poučili.“

Pred odchodom z reštaurácie som zavolal kanceláriu lesnej správy v Santa Terese. Kelseyho som tam nezastihol, ale nechal som mu odkaz, aby za mnou prišiel, ak bude môcť, na poludnie do domu pani Broadhurstovej. Potom sme sa s Ronnym vrátili na autostrádu, aby sme zdolali posledný úsek našej cesty.

Chlapec držal v ruke sponu bezpečnostného pásu ako mikrofón a ustavične informoval riadiace kozmické stredisko o priebehu našej cesty. Odrazu len povedal do svojho imaginárneho mikrofónu:

„Ocko, tu je Ronny. Počuješ ma?“

Boli sme iba zopár kilometrov severne od Santa Teresy a okolie mu už zrejme pripadalo známe. Položil sponu, obrátil sa na sedadle a priamo sa ma spýtal:

„Ocko sa vráti?“

„Nie, nevráti sa.“

„Je mŕtvy, pravda?“

„Áno.“

„Zabil ho ten strašiak?“

„Obávam sa, že je to tak.“ Táto výpoveď ďalšieho svedka potvrdzovala, že neznámy, o ktorom hovorila Susan, nebol ani jej výmysel, ani jej bujná fantázia. „Pozrel si si ho dobre, Ronny?“

„Dobre.“

„Ako vyzeral?“

„Ako strašiak.“ Povedal to tajomne a vážne. „Mal dlhé čierne vlasy a dlhú čiernu bradu.“

„Ako bol oblečený?“

„Všetko mal čierne. Čierne nohavice, čierny kabát a na očiach čierne okuliare.“

Jeho spôsob reči vyvolal vo mne pochybnosti o vierohodnosti jeho slov. „Bol to niekto, koho poznáš?“

Zdalo sa, že táto predstava ho vydesila. „Nie. Nepoznám ho. Bol akýsi čudný.“

„Prečo?“

„Nepoznám nikoho, kto by bol taký vysoký ako on.“

„Taký vysoký ako kto?“

„Ako nikto,“ odvetil záhadne.

„Bol veľký či malý?“

„Skôr malý. Nemôžem za to, že ho nepoznám.“

Chlapec začal prejavovať známky nepokoja, tak som sa ho prestal vypytovať. Ale chcel sa ma ešte na niečo spýtať:

„Mamičke sa nič nestalo?“

„Je v najlepšom poriadku. Veď si s ňou včera večer telefonoval, nepamätáš sa?“

„Pamätám. Ale napadlo mi, že to mohlo byť nahraté na magneťák.“

„Naozaj to bola ona.“

„To je fajn.“ Oprel sa o mňa a zaspal.

Keď sme vyšli hore kaňonom k domu jeho starej mamy, ešte vždy spal. Jeho matka nás vyzerala na schodoch verandy. Pribehla nám oproti príjazdovou cestou, otvorila dvere auta a schytila Ronnyho do náručia.

Objímala ho, kým sa jej po chvíli nevymanil z náručia. Potom ho postavila na zem a podala mi obidve ruky.

„Zostanem vám večnou dlžníčkou.“

„To nech vás netrápi. Skončilo to šťastne pre nás všetkých. Okrem Stanleyho.“

„Máte pravdu. Chudák Stanley.“ Medzi obočím sa jej od úzkosti spravila vráska, pripomínajúca zaschnutý rez nožom. „A čo sa stalo s tou blondínkou?“

„Susan je u rodičov. Idú s ňou k psychiatrovi.“

„A Jerry Kilpatrick? Volal mi jeho otec.“

„Zatiaľ zostal u svojej matky v Sausalite.“

„Vy ste teda nedali nikoho z nich zatknúť?“

„Nedal.“

„Ale veď mi uniesli dieťa.“

„To som si najprv myslel aj ja. Ale mýlil som sa. Títo dvaja mladí sa iba odcudzili svojmu okoliu. Zrejme chceli Ronnyho zachrániť pred svetom dospelých. Do určitej miery to aj bola pravda. To dievča včera videlo, ako zavraždili vášho manžela. Pred pätnástimi rokmi, keď bola mladšia ako Ronny, bola očitým svedkom inej vraždy. Nemožno jej teda vyčítať, že teraz konala tak bezhlavo.“

Vráska medzi Jeaniným namaľovaným obočím sa prehĺbila. „Prišlo sa na ďalšiu vraždu?“

„Vyzerá to tak. Otec vášho manžela, Leo, neušiel s nijakou ženou. Podľa všetkého ho zabili v horskej chate a neďaleko nej ho aj zahrabali. A preto aj váš manžel s tým dievčaťom včera kopali v lese.“

Jean sa na mňa nechápavo pozrela. Zrejme vedela, o čom hovorím, ale na jej vyčerpané, napäté nervy to už bolo priveľa. Poobzerala sa okolo seba, a keď nikde nevidela Ronnyho, začala ho hystericky vyvolávať.

Chlapec vyšiel z domu. „Kde je stará mama?“

„Nie je tu,“ odvetila Jean. „Je v nemocnici.“

„Aj tá je mŕtva?“

„Čuš. Prečo by bola? Doktor Jerome vraví, že zajtra alebo pozajtra príde domov.“

„Ako sa cíti?“ spýtal som sa.

„Bude v poriadku. Dnes ráno mala takmer normálny EKG a rozprávala sa so mnou ako zvyčajne, obyčajne. Veľmi sa potešila, keď som jej povedala, že ste už s Ronnym na ceste. Iste by mala veľkú radosť, keby ste si našli chvíľu času a zaskočili za ňou.“

„Má povolené návštevy?“

„Áno.“

„Tak ta asi zájdem.“

Všetci traja sme vošli dnu. Ronny si prezeral vypchatých vtákov a jeho matka mi vyrozprávala udalosti posledných dvadsiatich štyroch hodín. Väčšinu času strávila čakaním. Volala do šerifovej kancelárie, ako som jej kázal, ale nemali jej koho poslať. Brian Kilpatrick bol ochotný k nej zájsť. Povedala mu, že to nebude zapotreby.

„Kilpatricka radšej ani nespomínajte.“

Pomaly ku mne zdvihla oči. „Nešlo o to, na čo vy asi myslíte. Chcel prísť aj so svojou snúbenicou.“

„Ani tú teraz nespomínajte. Potrebujete strážcu.“

„Veď mám vás.“

„Ale ja tu nezostanem. Rád by som vás presvedčil, aby ste z tohto mesta odišli.“

„Nemôžem. Stará mama ma potrebuje.“

„Ronny tiež. Možno si budete musieť vybrať.“

„Vy si naozaj myslíte, že Ronnymu ešte hrozí nebezpečenstvo?“

„Mám na to dôvody. Videl človeka, ktorý zabil vášho manžela.“

„Vie ho opísať?“

„Vlastne ani nie. Mal vraj bradu a dlhé vlasy, obidvoje zrejme falošné. Ale mám pocit, že by to mohol byť aj niekto, koho Ronny pozná. Neradil by som vám, aby ste sa ho na to vypytovali. Ale keby o tom začal hovoriť sám, poznamenajte si všetko, dobre? Podľa možnosti každé slovo.“

„Dobre.“

Pozrela na syna, akoby jeho okrúhla hlávka ukrývala tajomstvo jej života. Zrazu sa Ronny ozval s objaviteľským zábleskom v očiach:

„Tu okolo tiež horelo. Ešte to vidieť i cítiť. Kto založil oheň?“

„To by sme aj my radi vedeli.“ Obrátil som sa k jeho matke. „Porozmýšľajte, ako sa odtiaľto dostanete ešte pred zotmením.“

„Veď túto noc sa nič nestalo.“

„Váš syn tu predsa ešte túto noc nebol. Obaja budete oveľa bezpečnejší vo Wallerovie byte v Los Angeles. Stačí povedať a ja vás tam odveziem…“

Skočila mi do reči: „Ešte o tom porozmýšľam.“ Potom, aby trochu zmiernila tón, dodala: „Naozaj som vám za vašu ochotu veľmi povďačná. Ibaže teraz sa neviem narýchlo rozhodnúť. Viem len toľko, že sa nemôžem vrátiť do Northridge.“

Začul som hukot blížiaceho sa auta a vyšiel som von. Bol to Kelsey v kombi lesnej správy. Vystúpil a trochu rezervovane si potriasol ruku. Šaty mal dokrkvané a leskli sa mu oči.

„Dostal som váš odkaz, Archer. Čo máte nového?“

„Je toho dosť. Ale najprv by som si rád vypočul, čo ste sa včera dozvedeli od tej svojej svedkyne. Od tej študentky, čo videla bradáča v akomsi aute.“

„Veď to bolo všetko,“ povedal Kelsey sklamane. „Vedela mi dať iba veľmi všeobecný opis.“

„Aké to bolo auto?“

„Nejaký starší model. Značku nerozoznala. Zdalo sa jej, že malo kalifornskú značku, ale naisto to nevie. Dnes sa s ňou porozprávam ešte raz. Požiadal ma o to Shipstad z losangeleskej polície.“

„Vy ste s Arniem v styku?“

„Dnes ráno som mu volal. Už celkom zavrhli myšlienku, že parochňa a falošná brada patrili Albertovi Sweetnerovi. Vôbec mu totiž neboli dobré. Shipstad sa teraz informuje po všetkých obchodoch s parochňami a v kozmetických podnikoch, aby vypátral pravého majiteľa. Ale bude to poriadna fuška a nejaký čas to potrvá. Pomohlo by nám, keby sme získali o niečo presnejší opis muža, ktorého videla moja svedkyňa.“

„Bol pomerne útly,“ povedal som, „ak môžem veriť svojmu svedkovi. Mal na sebe čierne nohavice, nejakú čiernu košeľu, či sveter a tmavé okuliare. A nemožno pochybovať, že zabil Stanleyho Broadhursta.“ Oboznámil som Kelseyho so všetkým, čo som sa dozvedel za posledných dvadsaťštyri hodín. „Mohli by sme dostať k dispozícii buldozér s vodičom?“

„Jeden sme tuším nechali na vysokoškolskom štadióne, pre prípad, ak by sa oheň ešte vrátil. Môžem ho riadiť ja, ak ho tam, pravda, nájdem.“

„Myslíte, že by sa oheň mohol ešte vrátiť?“

„Nevráti, ak vietor nezačne vyvádzať. Dnes ráno sme úspešne vypálili nad Buckhorn Meadow široký pás, aby sa oheň nešíril. V najbližších dvadsiatich štyroch hodinách by sme mali požiar zlikvidovať. A možno aj skôr, ak príde ten ohlásený dážď.“ Zahľadel sa na letiace oblaky. „Dúfam, že bude dosť výdatný, aby uhasil požiar, ale nie natoľko prudký, aby odplavil tie vrchy.“

Kelsey sa ponúkol, že ma odvezie v jeho kombi. Nechcel som sa však naňho viazať, tak som mu povedal, že za ním pôjdem vo svojom aute.

Opustili sme vypálené ústie a zamierili k pahorkom. Školské ihrisko, na ktorom sa včera len tak hmýrili požiarnici a rozličné mechanizmy, bolo celkom opustené. Iba zopár mužov tu odpratávalo prázdne fľaše a papiere a upravovalo trávnik.

Na priestranstve za tribúnami stál traktor s odhŕňacou radlicou. Kým sa ho Kelsey usiloval naštartovať, vyliezol som hore na tribúnu a obzeral som si okolie.

Na hladine oceána sa čerili biele čiapočky vĺn. Juhovýchodne nad pobrežím visel dym ako predčasný súmrak. Na opačnej strane horizontu sa od severozápadu valili búrkové mračná, zahaľujúce pobrežné pohorie čiernou clonou dažďa. Bolo zrejmé, že sa počasie definitívne mení.

Kelsey zamieril s traktorom po cestičke dolu úbočím. Kráčal som za ním vo zvírenom prachu a niesol rýľ, ktorý som si vypožičal od chlapov.

Dvadsať či tridsať minút som sa opieral o kmeň platanu a pozoroval traktor, ako sa pomaly pohybuje sem a tam a hrnie pred sebou hlinu. Keď odhrnul zem asi do hĺbky necelých dvoch metrov, ostrie radlice zaškrípalo o kov a Kelsey takmer zletel zo sedadla.

Vycúval z jamy, ktorú vyhrabal, a pustil k slovu mňa. Za pár minút som odhádzal zosypanú hlinu a zjavila sa strecha tmavočerveného auta so svetlohrdzavými škvrnami. Podľa tvaru strechy to bol porsche.

Očistil som ľavé predné okienko od zeme a vyrazil ho rýľom. Ovanul ma zápach rozkladu, suchý, slabý a odpudzujúci. Na prednom sedadle auta ležalo čosi zabalené v spráchnivenej prikrývke.

Ľahol som si na zem, prepchal hlavu cez okienko a pozrel zblízka na mŕtvolu. Najprv sa vždy rozložia svaly, potom vlasy, kosti a nakoniec zuby. Z Lea Broadhursta zostali už len kosti a zuby.

XXXII

Opustil som Kelseyho, ktorý rozširoval a prehlboval jamu okolo zasypaného auta a zavolal som zo školy do šerifovej kancelárie. Potom som zišiel dolu a vybral sa znova navštíviť Snowovcov.

Trochu ma prekvapilo, keď mi otvoril sám Fritz. Mal na sebe starý hnedý sveter a nohavice, na nohách ošúchané tenisky. Plecia mal ovisnuté a oči mútne, akoby víkend trval už celú generáciu a aj on o toľko ostarel.

Postavil sa mi do cesty svojím ochabnutým, nerozhodným telom. „Nesmiem nikoho pustiť dnu.“

„Ale veď ste včera chceli so mnou hovoriť.“

„Naozaj?“ Zdalo sa, že sa usiluje rozpamätať. „Mama by ma zabila, keby som to spravil.“

„Pochybujem, Fritz. Vaše tajomstvo je už aj tak odhalené. Práve sme vykopali Lea Broadhursta.“

Uprel na mňa smutný pohľad. Zdalo sa, že sa usiluje vyčítať mi z očú svoju budúcnosť. Ja som mu ju videl v očiach: plnú strachu, neistoty a ťažkostí, podobnú jeho minulosti.

„Môžem na minútku dnu?“

„Poďte.“

Vpustil ma dnu a zavrel za mnou dvere. Hlasno dýchal, akoby ho to celkom vyčerpalo.

„Včera ste sa mi priznali, že ste pochovali pána Broadhursta. Vtedy som si myslel, že ide o Stanleyho. Lenže vy ste mali na mysli jeho otca Lea, však?“

„Áno, pane.“ Poobzeral sa po chudobne zariadenej izbe, akoby v nej matka dakde ukryla odpočúvacie zariadenie. „Spáchal som strašný, naozaj strašný čin. A teraz za to musím trpieť.“

„Zabili ste Lea Broadhursta?“

„Nie pane. Len som ho zahrabal svojím buldozérom, keď už bol mŕtvy.“

„Kto vás na to nahovoril?“

„Albert Sweetner.“

Prikývol, akoby potvrdzoval pravdivosť svojich slov a potom pozrel na mňa, či mu verím. Veril som mu i neveril.

„Albert Sweetner ma na to naviedol,“ zopakoval.

„Ako vás mohol naviesť na čosi také?“

„Bál som sa ho.“

Fritz pokrútil hlavou. „Nechcel som to urobiť. Tak ma to rozrušilo, že som nebol schopný riadiť buldozér. Albert sa ho pokúsil dopraviť naspäť na stanovište. Ale na rattlesnakeskej ceste s ním zišiel do priekopy a tam ho chytili a poslali znova do basy.“

„A vy ste obišli nasucho, však?“

„Áno, ale vyhodili ma z roboty a poslali do sanatória. No nikto sa nedozvedel, čo sa stalo s pánom Broadhurstom.“

„Vaša matka vie, čo ste s Albertom vykonali?“

„Myslím, že áno. Povedal som jej to.“

„Kedy ste jej to povedali?“

Zamyslel sa. „Tuším to bolo včera.“

„Predtým, než som prišiel k vám, či až potom?“

„Už sa nepamätám.“ Na Fritzovi bolo vidieť známky duševného napätia. „Veď sem chodíte každú chvíľu. A pamäť mi potom vynecháva. Pamätám sa, ako hrobár pochovával môjho ocka.“

„Vášho ocka?“

„No, keď ho pochovávali na cintoríne. Počul som, ako hlina buchoce na truhlu.“ Na tvári sa mu zjavili slzy, akoby sa mu na nej zrážala vlhkosť zo vzduchu.

„Povedali ste to matke ešte pred mojím príchodom, alebo až potom?“

„Tuším až potom. Len čo ste odišli. Povedala mi, že ak to ešte dakomu vyzradím, pošlú ma rovno do basy.“ Sklonil svoju popletenú hlavu a pozrel na mňa spod obŕv. „A teraz pôjdem do basy?“

„Neviem, Fritz. Pamätáte sa určite, že ste ho s Albertom nezabili?“

Táto predstava ho podľa všetkého šokovala. „Prečo by sme to robili?“

Spomenul som si na niekoľko možných príčin. Leo Broadhurst bol dieťa šťasteny, oni nie. Oženil sa s najbohatšou dedičkou v kraji. Vyspal sa s najkrajším dievčaťom, priviedol ho do druhého stavu a Albert s Fritzom si to zaňho odskákali.

Fritza moje mlčanie vyľakalo. „Prisahám, že som ho nezabil. Prisahám na bibliu.“ Na stole naozaj ležala biblia a on položil ruku na jej čiernu plátennú väzbu. „Pozrite sa, prisahám na bibliu. Nikdy v živote som nikoho nezabil. Aj chytanie potkanov do pasce sa mi protiví. Strašne mi je ľúto, keď pristúpim slimáka. Veď aj ony majú cit!“

Opäť sa usedavo rozplakal, zrejme nad nebohými slimákmi a trpiacimi potkanmi. Jeho smrkanie prehlušil hluk motora z ulice. Pozrel som sa von oknom. Za mojím autom zastal pri chodníku starý biely rambler. Vystúpila z neho pani Snowová s papierovým vreckom plným nákupov. Mala na sebe pršiplášť a dlhé nohavice.

Vyšiel som von a zatvoril za sebou dvere. Keď ma Fritzova matka zbadala, zastala ako prikovaná.

„Čo si to dovoľujete?“

„Rozprával som sa s vaším synom.“

„Vari človek nemôže ani vytiahnuť päty z domu, aby ste ho hneď neprenasledovali?“

„O to tu teraz nejde. Fritz sa mi priznal, že zahrabal mŕtvolu Lea Broadhursta. A vám to vraj povedal tiež, takže sa nemusíme dohadovať.“

„To je nezmysel, tára hlúposti.“

„Ani by som nepovedal,“ namietal som. „Dnes odpoludnia sme Lea vykopali. Ešte sa to zatiaľ oficiálne nepotvrdilo, ale nazdávam sa, že tam bol pochovaný celých tých pätnásť rokov.“

„Že by mi Frederick nič o tom nepovedal?“

„Veď vám to včera prezradil, či nie?“

Zahryzla si do pery. „Čosi mi rozprával. Myslela som si, že zasa fantazíruje.“ Tvár sa jej podozrivo rozžiarila. „Možno si to naozaj vymyslel. Stále má plnú hlavu všakových nezmyslov.“

„Tú mŕtvolu si nemohol vymyslieť, pani Snowová.“

„Ste si istý, že je to kapitán Broadhurst?“

„Vyzerá to tak. Mŕtvola sa našla v jeho červenom porschi.“

„Kde ste ho našli?“

„Skoro presne na tom istom mieste, kde bol pochovaný aj Stanley. Stanleyho zabili práve vo chvíli, keď sa usiloval vykopať otcovu mŕtvolu. Ten, kto ho zabil, podľa všetkého zastrelil aj jeho otca.“

„A vy podozrievate Fredericka?“

„To sa zatiaľ nedá povedať. Ale keď pochoval kapitána, ako sa sám priznáva, potom je spoluvinníkom.“

„Teda ho zatvoria?“

„Aj to je možné.“

Premkla ju hrôza. V prepadnutej tvári jej zreteľne vystúpili lebečné kosti. Bola v tom akási predzvesť jej smrteľnosti a ja som si uvedomil, ako jej leží na srdci synov osud.

Chvíľu nehybne stála a zamračeným pohľadom sa obzerala po ulici, akoby vyzývala susedov, nech ju poľutujú. Nablízku však nebol nik okrem niekoľkých hnedých detí, ale tie boli primalé, aby si nás všímali.

Bolo ešte len včasné odpoludnie, ale už sa stmievalo. Pozrel som na oblohu. Akoby ju letiace mračná zahaľovali tmavým závesom. V šerom svite mesto pôsobilo akosi cudzo. Na hlavy nám dopadali prvé kvapky dažďa a na chodníku zanechávali drobné škvrnky.

Preplnená nákupná taška sa jej vyšmykla z rúk. Vzal som jej ju a šiel som za ňou dnu. Fritz sa už utiahol do svojej izbietky, ale obaja sme akosi neurčito cítili jeho prítomnosť, ktorá napĺňala dom.

Matka zaniesla nákup do kuchyne. Keď sa vrátila do prednej izby, všimla si, že biblia na stole nie je na svojom mieste. Položila ju opäť presne na prostriedok stola a obrátila sa ku mne:

„Frederick si ide v izbe oči vyplakať. Nemôžete ho poslať do väzenia. Nevydržal by to ani pol roka. Viete predsa, čo čaká vo väzení takýchto bezmocných chlapcov, aké strašné ukrutnosti a neľudskosti sa tam páchajú.“

Vedel som to, ale teraz mi išlo o čosi iné. „Už nie je chlapec.“ Spomenul som si, že to isté povedala pani Broadhurstová pred štyridsiatimi ôsmimi hodinami.

„Rokmi nie, ale duševne ešte stále nedospel,“ namietala pani Snowová. „Frederick bol a zostal môj malý chlapček. Robím všetko, aby som ho chránila, ale on sa dá ľahko zlákať na zlé chodníčky. Urobí, čo mu kto káže, a potom si to odnesie. Strašne trpí. Keď ho poslali do toho lesného tábora, takmer na to doplatil životom.“

Jej chudučké telo sa chvelo od vzrušenia. Nevedel som si predstaviť, ako mohlo toto telo bez ňadier a takmer bez bokov dať život tomu veľkému mľandravému chlapcovi – mužovi utiahnutému v zadnej izbe.

„Čo by som s ním teda mal podľa vás urobiť, pani Snowová?“

„Nechajte mi ho tu. Budem nad ním bdieť ako doteraz.“

„O tom rozhodnú úrady.“

„Vedia už, čo vykonal?“

„Ešte nie.“

„Musíte to oznámiť?“

„Žiaľ, musím. Ide predsa o vraždu.“

„Ešte vždy hovoríte o kapitánovi Broadhurstovi?“

„Áno. Veď váš syn je zapletený iba do tej jednej vraždy. Aspoň dúfam.“

„Máte úplnú pravdu.“ Uprene sa na mňa zadívala. „Teraz vám prezradím niečo, čo som ešte nikomu nepovedala. Hovoríte, že kapitána Broadhursta zastrelili?“

„Pravdepodobne.“

„Pištoľou kalibru dvadsaťdva?“

„To zatiaľ neviem. Čo mi chcete povedať?“

„Myslím, že viem, kto ho zastrelil. Nemohla by som to odprisahať, ale nazdávam sa, že sa nemýlim. Ak vám to poviem a ukáže sa, že som mala pravdu, mohli by ste sa prihovoriť za Fredericka?“

„Pokúsim sa o to.“

„Iste na vás dajú.“ Dôrazne pokývala hlavou. „Sľubujete mi, že využijete svoj vplyv?“

„Áno. Čo mi teda chcete povedať?“

„Je to skôr len moja domnienka. Od tej soboty, čo zabili Stanleyho, znovu mi ožíva v spomienkach celá tá história. V ten večer som bola u Broadhurstovcov, dozerala som na Stanleyho. Bolo to v ten istý večer, čo si Frederick vzal svojvoľne traktor a prišiel potom o miesto. Vidíte, ako to všetko spolu súvisí.“

„A čo sa stalo potom?“

„Hneď sa to dozviete.“ Odrazu sa celkom nečakane posadila do hojdacieho kresla, akoby ju tie spomienky vyčerpali. „Tí dvaja, kapitán Broadhurst s pani Broadhurstovou sa pri večeri strašne vadili. Nosila som im na stôl. Predo mnou toho veľa nenahovorili, ale dovtípila som sa, že sa vadia pre akúsi ženu, ktorú ukrýval v horskej chate. Najprv som si myslela, že je to tá Kilpatricková, lebo sa hovorilo o Kilpatrickovi. Ale potom vysvitlo, že šlo o to Nickersonovie dievča, Martu, ktorá tam bola aj s dcérkou. Kapitán Broadhurst sa chystal odísť spolu s ňou i s dievčatkom. Už mal kúpené aj lístky na parník na Havaj, ale pani Broadhurstová sa to dozvedela.“

„Ako sa to mohla dozvedieť?“

„Od pána Kilpatricka, ako som vyrozumela z jej slov. Úradník v cestovnej kancelárii bol jeho priateľ.“

Mal som pocit, akoby sa mi v hlave všetko odrazu usporiadalo. Výpovede mojich svedkov sa začali navzájom dopĺňať. Pani Snowová pokračovala:

„Ako som vám už povedala, nepekne sa povadili. Pani Broadhurstová mu vyhodila na oči všetky jeho ženské. On to obrátil proti nej a všetku vinu zvaľoval na ňu. Nechce sa mi opakovať slová, ktorými ju častoval. Vyhlásil, že celých tých desať rokov mu nebola ženou, a potom sa schytil a odišiel.

Chudáčik Stanley sa len tak triasol, od strachu mu prišlo zle. Večeral v kuchyni so mnou, ale ten krik bolo počuť až ta, a on už bol dosť veľký, aby chápal, čo sa deje. Vybehol von a chcel otca zadržať, ale kapitán Broadhurst skočil do svojho športového auta a divo sa hnal preč. Potom sa pobrala von aj jeho matka. Stanley chcel ísť s ňou, ale nechcela ho vziať. Prikázala mi, aby som ho uložila do postele a ja som jej príkaz splnila. Ale potom som ešte čosi robila v kuchyni a on mi ufrngol. Pamätám sa, ako som sa vydesila, keď som sa naňho išla pozrieť do spálne a jeho postieľka bola prázdna.

Ešte väčšmi som sa vyplašila, keď som ho začala hľadať po izbách. Puzdro na pištole pani Broadhurstovej – to, čo jej zanechal otec – ležalo na stole v pracovni. Vedľa neho bola otvorená škatuľka s nábojmi a jedna pištoľ chýbala.“ Zdvihla neprítomný pohľad, ponorený do spomienok. „Bola som taká bezradná, že som nič neurobila. Čakala som, kým sa so Stanleym vrátia domov.“

Sedela v hojdacom kresle, odovzdane, ale akosi vyčkávajúco, akoby nevedela, ako sa tá dávna noc skončí. „Boli preč celú hodinu. A domov sa vrátili spoločne. Nohy mali mokré od rosy a boli bledí a vyľakaní. Pani Broadhurstová uložila Stanleyho do postele a mňa prepustila. Keď som prišla domov, ani svojho chlapca som nenašla v posteli. Tá noc bola pre matky zlá.“

„Bola zlá aj pre synov,“ dodal som. „Myslíte, že Stanley videl, ako mu zabili otca?“

„To neviem. Ale výstrel počul, o tom som presvedčená. Neskôr mi totiž povedal, že matka zastrelila sovu – tak mu to vtedy vysvetlila. Myslím však, že ju v kútiku duše podozrieval z otcovej vraždy. Povedala by som, že toto podozrenie v ňom neprestajne silnelo, ale nemal odvahu si to priznať. Stále sa usiloval presvedčiť sám seba, že jeho ocko je nažive, a vytrval v tom až do smrti.“

„Hovoril s vami niekedy o otcovej smrti?“

„O smrti nie. Smrť sa nikdy nespomenula. Ale občas sa ma vypytoval, čo sa podľa mňa stalo s jeho otcom. A ja som si všeličo vymýšľala: že sa jeho otec odsťahoval do inej krajiny, napríklad do Austrálie, a možno sa jedného dňa vráti.“ Uprela na mňa pohľad plný napätia. „Vari som mohla robiť niečo iné? Nemohla som Stanleymu povedať, že podozrievam jeho matku z vraždy manžela.“

„A že ho váš syn pochoval.“

„Vtedy som to ešte nevedela.“ A doložila rýchle, akoby sa toho chcela čím skôr zbaviť: „A keby som to bola aj vedela, nepovedala by som to ani Stanleymu, ani nikomu inému. Matka predsa musí chrániť svoju vlastnú krv.“

XXXIII

Keď som odišiel od Snowovcov, husto pršalo. Autom som sa odviezol do nemocnice. Bola to štvorposchodová betónová budova, ktorá so svojimi administratívnymi objektmi a pavilónmi kliník zaberala celý uličný blok. Informátorka na vrátnici mi oznámila, že pani Broadhurstová smie prijímať návštevy, a povedala mi číslo jej izby na štvrtom poschodí.

Najprv som zašiel na patologické oddelenie. Kancelária i laboratóriá boli na konci nevľúdnej zelenej chodby, pozdĺž ktorej viedlo potrubie ústredného kúrenia. Na dverách bol nápis: Nepovolaným vstup zakázaný.

Stoický muž v bielom plášti ma zdvorilo a ľahostajne pozdravil. Na menovke na jeho stole bolo napísané: MUDr. W. Silcox. Oznámil mi, že pozostatky Lea Broadhursta ešte nepriviezli, ale že ich čakajú každú chvíľu.

V doktorových očiach za kostenými okuliarmi sa zračil akýsi profesionálny záujem. „Počul som, že mŕtvola je pomerne zachovaná.“

„Máte pravdu. Pokúste sa zistiť nejaké strelné rany, najmä na hlave. Rozprával som sa s niekoľkými svedkami, ktorí predpokladajú, že bol zasiahnutý do hlavy. Lenže moji svedkovia nie sú veľmi spoľahliví. Potrebujeme konkrétne dôkazy.“

„Na to som tu. Zväčša sa viac dozviem od mŕtvych ako od živých.“

„Máte tu ešte mŕtvolu Stanleyho Broadhursta?“

„Je v márnici. Chceli by ste ho vidieť?“

„Už som ho videl. Chcel som sa vás spýtať na príčinu smrti.“

„Niekoľko bodných rán dlhým nožom.“

„Spredu či zozadu?“

„Spredu. Do brucha. Okrem toho mal čakanom prerazenú spodinu lebečnú.“

Keď som sa viezol výťahom na štvrté poschodie, takmer som Silcoxovi závidel jeho neživých svedkov. Už neklamali, neubližovali, ani im nemohol nikto ublížiť.

Ohlásil som sa u sestričky v inšpekčnej izbe. Oznámila mi, že pani Broadhurstová sa už cíti oveľa lepšie, ale aj tak mám svoju návštevu obmedziť najviac na desať minút.

Zaklopal som na dvere osobitnej izby pani Broadhurstovej a na jej vyzvanie som vošiel dnu. Izba bola plná kvetov, sezónnych i skleníkových – ruží, klincov a orgovánu. Na toaletnom stolíku stála váza so žltými narcismi, o ktorú bola opretá vizitka s menom Briana Kilpatricka.

Pani Broadhurstová sedela v kresle pri otvorenom okne. Mala na sebe pestré šaty, na ktorých akoby sa odrážali všetky odtiene kvetov v miestnosti, a vyzerala celkom dobre. No v očiach sa jej zračila taká beznádej, že som sa chvíľku nezmohol na slovo.

Ozvala sa prvá: „Vy ste pán Archer, však? Som rada, že ste prišli, aspoň sa vám môžem poďakovať.“

Prekvapilo ma to. „A začo, preboha?“

„Zato, že sa mi vnuk vrátil živý a zdravý. Jeho matka mi pred chvíľočkou volala. Keď mi syn – keď mi Stanley takto odišiel – je Ronny pre mňa všetko, čo na svete mám.“

„Je to dobrý chlapec a zdá sa, že ho tá tragédia nepoznačila.“

„Kde ste ho našli? Od Jean som sa veľa nedozvedela.“

V hrubých črtách som jej opísal, čo sa udialo za posledné dva dni, a na záver som jej povedal: „Nemali by ste to tomu dievčaťu veľmi zazlievať. Videla, ako zabili vášho syna, a to ju šokovalo. Nemyslela na nič iné, iba ako zachrániť Ronnyho.“

V tej chvíli som si znovu uvedomil, že Susan bola vlastne svedkom dvoch vrážd, ktoré od seba delilo pätnásť rokov.

A v duchu som sa spýtal: ak pani Broadhurstová zabila svojho muža, bola by schopná zabiť alebo dať zabiť aj svojho syna? Na niečo také som sa jej však nemohol priamo spýtať. Nemocničná izba, naplnená jej tichou vďakou a kvetmi, ktoré jej poslali priatelia, mi nedovoľovala takúto otázku vysloviť nahlas.

Ako sa to však u svedkov často stáva, pani Broadhurstová o tom začala sama. „Obávam sa, že mi nie je celkom jasné, čo s tým malo to dievča. Ako sa to volá?“

„Susan Crandallová.“

„Čo robila v horách s mojím synom a vnukom?“

„Myslím, že sa usilovala pochopiť niečo, čo sa odohralo v minulosti.“

„Tuším vám celkom nerozumiem. Dnes som akási nechápavá.“ Netrpezlivosť v jej očiach a hlase platili tak pre ňu, ako aj pre mňa.

„Susan tam už raz bola,“ pokračoval som, „ako malé dieťa. Raz v noci ju tam priviedla jej matka. Možno sa na ňu pamätáte. Za slobodná sa volala Marta Nickersonová a ako viem, pracovala u vás.“

Zazrela na mňa a ešte nevraživejšie sa spýtala:

„S kým ste o tom rozprávali?“

„S mnohými. Vy ste posledná. Dúfal som, že mi pomôžete zrekonštruovať, čo sa vtedy pred pätnástimi rokmi udialo v horskej chate.“

Pokrútila hlavou a zostala sedieť s odvrátenou tvárou. Jej hlava, obrátená profilom proti oknu, pripomínala klasický medailón, ktorého pozadie tvorilo mesto v daždi.

„Obávam sa, že vám nepomôžem. Nebola som tam.“

„Ale váš manžel tam bol, pani Broadhurstová.“

Nevdojak na mňa pozrela. „Ako to môžete vedieť?“

„A už odtiaľ neodišiel. Zastrelili ho tam a pochovali. Dnes odpoludnia sme vykopali jeho pozostatky.“

„Chápem.“ Nepovedala síce, čo chápe, ale prižmúrila oči a zachmúrene na mňa pozrela. Lícne kosti jej zreteľnejšie vystúpili a pripomínali výraz mŕtveho. „Teda koniec.“

„Nie celkom.“

„Pre mňa áno. Veď mi tu hovoríte, že obaja moji muži sú mŕtvi – manžel i syn. Hovoríte, že som stratila všetko, čo mi bolo drahé.“

Usilovala sa, aby to vyznelo tragicky, ale akási jej vnútorná rozpoltenosť marila účinok jej slov. Vyzneli trochu zveličené a duto. Spomenul som si na dvojznačné slová, ktoré kedysi napísala o svojom otcovi, slová, ktoré sa potácali po žltom papieri až na pokraj zrútenia.

„Som presvedčený, že ste vedeli celých pätnásť rokov, že váš manžel je mŕtvy a pochovaný.“

„To vôbec nie je pravda.“ Ale z jej hlasu naďalej zaznievala rozpoltenosť, akoby čítala monológ a sama seba pritom počúvala. „Varujem vás, ak ma obviníte verejne…“

„Hovoríme medzi štyrmi očami, pani Broadhurstová. Nemusíte sa predo mnou pretvarovať. Viem, že ste sa v ten večer povadili s manželom a potom ste sa za ním vydali do horskej chaty.“

„Ako to môžete vedieť, keď to tak nebolo?“ Uchýlila sa k hre, ktorú vinníci často hrajú: Kladú otázky vyšetrovateľovi a usilujú sa zmeniť pravdu na bedmintonovu loptičku, ktorú možno prihrávať sem i tam a napokon stratiť. „Odkiaľ máte tieto nepodložené informácie? Od Susan Crandallovej?“

„Čiastočne aj od nej.“

„Nemali by ste ju pokladať za spoľahlivého svedka. Podľa toho, čo ste mi o nej rozprávali, usudzujem, že je psychicky narušená. A vtedy nemohla mať viac ako tri či štyri roky. Zrejme si to všetko vymyslela.“

„Trojročné deti si už pamätajú, čo vidia a počujú. Mám spoľahlivé dôkazy o tom, že bola v horskej chate a videla, alebo počula výstrel. Jej rozprávanie sa zhoduje s ostatnými faktami, ktoré poznám. Súčasne si tým možno vysvetliť aj jej psychickú narušenosť.“

„Teda pripúšťate, že je narušená?“

„Bol to pre ňu šokujúci zážitok. Ale keď už hovoríme o šokujúcich zážitkoch, zaujímalo by ma, či nebol aj Stanley svedkom toho výstrelu?“

„Nie! Nemohol byť.“ Nadýchla sa, akoby chcela svoje slová stiahnuť späť.

„Ako to viete, veď ste tam neboli?“

„Bola som so Stanleym doma.“

„Nepovedal by som. Myslím, že sa vybral za vami a počul výstrel, ktorý usmrtil jeho otca, a po celý svoj život sa usiloval na to zabudnúť. Alebo si dokázať, že to bol iba strašný sen.“

Dosiaľ hovorila ako advokát, ktorý ani sám nie je presvedčený o nevine svojho klienta. Teraz však rezignovala. „Čo odo mňa chcete? Peniaze? Obrali ma o všetky.“ Odmlčala sa a uprela na mňa zúfalý pohľad. „Nepovedzte Jean, že už nemám ani halier. Ronnyho by som viac nevidela.“

Pomyslel som si, že sa mýli, ale nechcel som sa škriepiť. „Kto vás obral o peniaze, pani Broadhurstová?“

„O tom nechcem hovoriť.“

Zobral som z toaletného stolíka vizitku Briana Kilpatricka a ukázal jej ju. „Ak vás niekto vydiera, teraz mu to môžete zatrhnúť.“

„Už som vám povedala, že o tom nechcem hovoriť. Nemôžem veriť nikomu. Odkedy zomrel otec, nenašiel sa nikto, komu by som mohla dôverovať.“

„Chcete teda, aby to vydieranie pokračovalo?“

Pozrela na mňa neprítomne a zatrpknuto. „Nechcem, aby vôbec niečo pokračovalo. Ani môj život, ani nič iné. A najmenej zo všetkého tento rozhovor. Tento inkvizítorský výsluch.“

„Mňa to tiež nijako neteší.“

„Tak odíďte. Už to ďalej nevydržím.“

Zovrela operadlá kresla, až jej hánky zbeleli, a vstala. Tým ma vlastne prinútila odísť.

Bol som v takom rozpoložení, že sa mi momentálne nežiadal pohľad na pozostatky Lea Broadhursta. Našiel som dvere na požiarne schodište a pomaly som schádzal dolu schodmi. Betónové schodište so sivým železným zábradlím a betónovými stenami bez okien pripomínalo svojou ohyzdnosťou a nezničiteľnosťou väzenské schodište. Na odpočívadle druhého poschodia som zastal a usiloval sa predstaviť si pani Broadhurstovú za mrežami.

Ronnyho som vrátil matke a svoju úlohu som vlastne splnil. Nechať však tento prípad nedoriešený by bolo trápne a zbabelé. Na druhej strane ma nijako nelákalo obviniť pani Broadhurstovú z manželovej vraždy.

S pribúdajúcimi rokmi vo mne ochladol zmysel pre pomstu. Teraz mi viac šlo o akúsi účelnosť, ktorá človeku pomáha zachrániť to, čo je naozaj hodné záchrany. Nebolo pochýb, že život Lea Broadhursta mal zostať zachovaný – ako život každého iného človeka – ale zabili ho v záchvate zlosti už pred dávnymi rokmi. Pochyboval som, že by dnes porota uznala jeho vdovu vinnú z niečoho horšieho ako z prostého zabitia.

A čo sa týkalo ostatných vrážd, pani Broadhurstová sotva mala dôvod zabiť vlastného syna, či príležitosť zavraždiť Alberta Sweetnera. Hovoril som síce, že mi nezáleží na tom, kto ich zabil, ale nebolo to tak. V celom prípade vládla akási špirálovitá symetria, ktorá ma napokon, rovnako ako nemocničné schodište, doviedla do odpudzujúcej zelenej chodby, kde doktor Silcox spovedal svojich mŕtvych svedkov.

Prešiel som cez kanceláriu a otvoril plechom obité dvere márnice. Na stole z nehrdzavejúcej ocele ležalo v silnom svetle lampy to, čo zostalo z Lea Broadhursta. Silcox práve skúmal lebku. Jej ušľachtilý tvar bol jedinou známkou toho, že Leo bol kedysi pekný muž.

Kelsey a ohliadačov zástupca Purvis stáli v prítmí pri stene. Prešiel som okolo nich k stolu.

„Našli ste stopy po strele?“

Silcox zdvihol zrak od práce. „Áno. Našiel som toto.“

Položil si na dlaň akýsi úlomok a ukázal mi ho. Vyzeral ako sploštená guľka kalibru dvadsaťdva.

„Kde prerazila lebečnú kosť?“

„Nevidno, že by ju bola prerazila. Našiel som iba malé povrchné škrabnutie, ktoré nemohlo byť smrteľné.“ Ligotavým koncom sondy mi ukázal jemnú ryhu, ktorú guľka spôsobila na prednej časti lebky.

„Čo teda zapríčinilo smrť?“

„Toto.“

Ukázal mi akýsi tmavý trojuholníček, ktorý pri dopade na stôl vydal kovový zvuk. Najprv som si myslel, že je to hrot indiánskeho šípu. Potom som ho zobral do ruky a zbadal, že je to odlomený hrot mäsiarskeho noža.

„Našiel som to medzi rebrami,“ povedal doktor. „Zrejme sa hrot odlomil, keď vrah vyťahoval nôž z rany.“

„Bodli ho spredu, či zozadu?“

„Povedal by som, že spredu.“

„Mohla by to urobiť aj žena?“

„Isteže. Čo si o tom myslíte vy, Purvis?“

Mladý ohliadač sa vynoril z tieňa a postavil sa medzi mňa a doktora Silcoxa. „Myslím, že by sme si to mali prediskutovať len medzi sebou.“ Obrátil sa ku mne. „Nechcem vám robiť ťažkosti, pán Archer, ale nemáte právo zdržovať sa tu. Všimli ste si predsa na dverách tú ceduľu: Nepovolaným vstup zakázaný. A vy ste tu nepovolaná osoba.“

Myslel som si, že to ten mladý muž robí len z priveľkej služobnej horlivosti. „Keď mi dáte povolenie, budem povolaná osoba.“

„To nemôžem urobiť.“

„Kto to tvrdí?“

„Mám jasné príkazy od šerifa.“

„A od koho ich dostáva on?“

Mladý muž očervenel. V ostrom svetle nadobudla jeho pórovitá tvár karmínový odtieň. „Radšej odtiaľto vypadnite, vážený.“

Pozrel som sa ponad neho na Kelseyho, ktorému sa na tvári zračili rozpaky. Povedal som im obidvom:

„Dočerta, veď túto mŕtvolu som predsa našiel ja.“

„Ale nemáte povolenie zdržovať sa v pitevni.“

Purvis položil ruku na pažbu svojho revolvera. Nepoznal som ho natoľko, aby som si bol istý, že na mňa nevystrelí. Vyšiel som von a od zlosti a sklamania mi vzkypela krv v žilách.

Kelsey za mnou vyšiel na chodbu. „Mrzí ma to, Archer.“

„Pekne ste sa ma zastali.“

V sivých očiach sa mu na chvíľu zjavili rozpaky, ale potom mu pohľad stvrdol, hoci sa neprestal usmievať. „Zhora na vás upozornili. A ja ako zamestnanec lesnej správy musím dodržiavať predpisy.“

„Aké predpisy?“

„Viete to práve tak dobre ako ja. Musím plne rešpektovať pokyny miestnych policajných orgánov.“

„Čo tým chcú docieliť? Pochovať ten prípad na ďalších pätnásť rokov?“

„Ak to bude závisieť odo mňa, tak sa to určite nestane. Lenže ja mám na starosti predovšetkým ten požiar.“

„Viete dobre, že tie vraždy a požiar spolu súvisia.“

„O tom, čo viem, mi nemusíte hovoriť.“

Obrátil sa a vrátil sa do miestnosti, kde boli iba mŕtvy a samé povolané osoby.

XXXIV

Keď som vyšiel von, lialo ako z krhly. Po uliciach sa valila voda, odnášajúca prach leta dolu k moru.

Čím viac som sa blížil k horám, tým viac pribúdalo vody. Cesta kaňonom pani Broadhurstovej bola skôr brodením sa hore bystrinou. Už dobrú chvíľu predtým, ako som dorazil k jej domu, počul som hučanie neďalekého potoka.

Pred vchodom stálo čierne auto Briana Kilpatricka. Na prednom sedadle sedela odfarbená blondínka, ktorú som spočiatku nespoznal. Keď som však prišiel bližšie, zbadal som, že je to Kilpatrickova snúbenica, ako ju on nazýval.

„Tak ako sa cítite dnes?“ spýtal som sa jej.

Pootvorila bočné okienko auta a zahľadela sa na mňa cez závoj dažďa. „My sa poznáme?“

„Stretli sme sa v sobotu večer u Kilpatricka.“

„Naozaj? Musela som byť spitá pod obraz.“ Silene sa usmiala, akoby sa mi chcela ospravedlniť. Napriek tomu z nej vyžarovalo znepokojenie.

„To ste teda boli. A boli ste aj brunetka.“

„Mala som parochňu. Mením si ich podľa nálady. Všetci mi hovoria, že som veľmi náladová.“

„Aj mne sa zdá. A teraz máte akú náladu?“

„Pravdu povediac, mám strach,“ odpovedala. „Desí ma táto záplava. Nad Brianovým domom sa zosunula pôda. A na dvore sú už celé tony blata. Preto sedím radšej tu, v aute. Ale ani tu sa mi to bohvieako nepáči.“

„Čo tam robí Brian?“

„Povedal mi, že musí čosi vybaviť.“

„S Jean Broadhurstovou?“

„Tuším, že také meno spomínal. Telefonovala mu nejaká žena a on sa hneď vychytil sem.“ Keď som sa zvrtol k dverám, zakričala za mnou: „A povedzte mu, nech sa poponáhľa, dobre?“

Vošiel som bez zaklopania a potichu som za sebou zatvoril dvere. Hučanie potoka, ktoré napĺňalo celý dom, prehlušilo moje tiché kroky.

V obývačke nebolo nikoho. Z otvorených dverí pracovne prenikalo svetlo. Keď som prišiel bližšie, počul som Jean, ako hovorí:

„Mne sa to akosi nepozdáva. Ak pani Broadhurstová tie veci potrebuje, mohla mi sem zavolať.“

Kilpatrick jej odpovedal ľahostajným tónom: „Iste vás nechcela znepokojovať.“

„Ale ja som aj tak znepokojená. Načo sú jej v nemocnici obchodné doklady a pištole?“

„Predpokladám, že si chce dať do poriadku svoje veci, keby sa jej niečo prihodilo.“

„Vari sa len nechce zastreliť?“ spýtala sa Jean ticho, zdesene.

„Pevne verím, že nie.“

„Tak načo sú jej tie pištole?“

„To mi nepovedala. Ja jej chcem jednoducho vyhovieť… Napokon je to moja obchodná partnerka.“

„Ale aj tak si myslím, že by som vám to nemala dávať.“

„Veď mi kvôli tomu pred chvíľou telefonovala.“

„Najprv si to u nej overím.“

„Nerobte to.“

V hlase mu zaznela hrozba. Ozvali sa náhlivé kroky a vzrušený ženský dych. Vbehol som dnu. Jean ležala zvalená na čiernom koženom gauči, tvár mala bielu ako stena a sťažka dýchala. Nad ňou stál Kilpatrick so slúchadlom v ruke.

„Nechceli by ste si zmerať sily radšej so mnou?“ ozval som sa.

Pohol sa, akoby sa chcel na mňa vrhnúť. Bol by som to uvítal a on to možno zbadal. Z tváre sa mu vytratila všetka farba, takže červené žilky na jeho lícach pripomínali škrabance.

Zmohol sa na zahanbený úsmev, ale výraz jeho krvou podliatych, vypočítavých očí sa nezmenil. „Mali sme s Jean menšie nedorozumenie. Nič vážneho.“

Vstala a napravila si sukňu. „Podľa mňa je to vážne. Sotil ma na gauč. A zobral si niektoré svokrine veci.“

Ukázala na čiernu aktovku, položenú vedľa stolíka. Zdvihol som ju.

„Dajte to sem,“ povedal Kilpatrick. „Patrí mne.“

„Možno ju niekedy dostanete naspäť.“

Načiahol sa po aktovke. Odtiahol som mu ju z dosahu a zároveň som sa doňho zaprel plecom a odsotil ho dozadu. Prudko narazil chrbtom do steny a stál tam skleslo ako zavesený na klinci. Prehľadal som ho, či nemá zbraň, a keď som nijakú nenašiel, cúvol som späť.

Na chvíľku sa mu na tvári zjavil výraz strašného sklamania, aký som uňho zazrel už minule. Strácal všetko a dobre si to uvedomoval.

„Upovedomím o tom šerifa Tremaina,“ povedal.

„To by ste mali. Iste ho bude zaujímať, ako ste využívali pani Broadhurstovú.“

„Ak chcete vedieť, som jej najlepší priateľ. Po celé roky som chránil jej záujmy.“

„Ona to označuje za vydieranie.“

Vyzeral prekvapený. „To že by povedala?“

„Presne to. Vari sa vám to nepáči?“

Ešte vždy sa opieral o stenu. Ryšavé vlasy mu stmavli od potu a padali mu na vysoké, pehavé čelo. Starostlivo si ich prstami odhrnul, akoby upravený výzor mohol ešte všetko zmeniť.

„Elizabeth ma sklamala. Myslel som, že má viac rozumu. A viac vďačnosti. Ale také sú ženy.“

Pátravo sa na mňa pozrel, či by sme si neporozumeli na antifeministickej platforme.

„Nepoznajú vďačnosť,“ súhlasil som. „Pani Broadhurstová vôbec nie je vďačná za to, že ste ju vydierali a pripravili o pozemky. Ženy sú strašne nevďačné.“

Moje ironické poznámky ho zrejme dráždili. Pery mu skrivilo a s trpkým pohľadom povedal: „Všetko, čo som robil, bolo úplne legálne. A to sa o nej nedá povedať. Narozprávala vám o mne samé klamstvá, ale pochybujem, že by sa pochválila, čo má sama na svedomí.“

„A čo takého?“

Nemal som sa ho tak priamo spýtať. Uvedomil si, že má mlčať.

„To sa odo mňa nedozviete.“

„Tak vám to poviem ja. Pani Broadhurstová zastrelila svojho manžela. A vy na tom máte zrejme tiež svoj podiel.“

„To nie je pravda.“

„Vari ste jej neprezradili, že Leo si kúpil lístky na parník do Honolulu? Nebola to iskra, ktorá vyvolala ich poslednú škriepku?“

Pohľady sa nám na okamih stretli, potom odo mňa odvrátil zrak. „Myslel som, že chce ujsť s mojou manželkou.“

„Vaša žena vás opustila už predtým.“

„Dúfal som, že sa ku mne ešte vráti.“

„Ak by sa vám podarilo nájsť si niekoho, kto by vás zbavil Lea?“

„Nič také som nemal v úmysle,“ namietol.

„Naozaj? Vy ste vyprovokovali tú škriepku u Broadhurstovcov. Vy ste v tú noc striehli pri horskej chate, aby ste videli, ako sa to všetko skončí. Boli ste svedkom výstrelu, alebo ste ho aspoň začuli. A keď výstrel Lea nezabil, vy ste ho dorazili nožom.“

„To som teda rozhodne neurobil.“

„Ale niekto to urobiť musel. A vy ste tam predsa boli. Nepopreli ste to.“

„Tak to popieram teraz. Nezastrelil som ho, ani som ho nedobodal nožom.“

„Tak mi povedzte, čo ste tam robili.“

„Bol som tam iba ako nevinný divák, to je všetko.“

Vysmial som sa mu do očí, hoci mi nebolo do smiechu. Nerád vidím muža, dokonca ani takého ako Kilpatrick, prepadať sa do bahna. „No dobre, vy nevinný divák. A čo sa stalo potom?“

„Myslel som si, že to dobre viete. Ale odo mňa sa to nedozviete. A ak ste taký múdry, ako si myslíte, tak sa pridáte ku mne. A teraz mi dajte tú aktovku.“

„Museli by ste si ju zobrať sám.“

Pozrel sa na mňa, akoby nad tým uvažoval. Ale rozhodnosť a nádej ho už začínali opúšťať. Svätožiara úspechu vybledla a čoraz viac sa začínal podobať na stroskotanca.

Obrátil sa a pobral sa k dverám. Na prahu sa ešte vzchopil, a kým ich za sebou zabuchol, zvolal: „Postarám sa, aby ste z tohto mesta zmizli.“

Jean sa ku mne priblížila s vystretou rukou, akoby ju zrazu obklopila temnota a ona už nepoznávala dôverne známe miestnosti. „To všetko je pravda?“

„Čo všetko?“

„To, čo ste hovorili o Elizabeth?“

„Bojím sa, že áno.“

Chopila ma za ruku a sťažka sa o mňa oprela. „Už to viacej nevydržím. Dokedy to ešte takto pôjde?“

„Myslím, že sa to už skončilo. Kde je Ronny?“

„Spí. Chcel si zdriemnuť.“

„Zobuďte a oblečte ho. Odveziem vás do Los Angeles.“

„Teraz hneď?“

„Čím skôr, tým lepšie.“

„Ale prečo?“

Mal som viacero dôvodov. Nechcelo sa mi uvádzať ten hlavný, a síce že neviem, čo teraz urobí Kilpatrick. Nezabudol som na revolver v hráčskom salóniku, ani na Kilpatrickovu zjavnú ochotu použiť ho.

Zaviedol som Jean k veľkému rožnému oknu a ukázal jej, ako sa zmenil potok za domom. Teraz to bola skôr dravá, kalná rieka, ktorá unášala celé stromy. Niekoľko vývratov tvorilo akúsi prirodzenú hrádzu, ktorá zahatala vodu práve za domom.

Bolo počuť, ako sa hore v kaňone prevaľujú v riečišti potoka balvany. Pripomínalo to nárazy gúľ v koľkárni.

„Tentoraz sa dom asi nezachráni,“ povedal som.

„Ale to nie je hlavný dôvod, prečo nás chcete odviezť na juh.“

„Je to jeden z dôvodov. Budete tam s Ronnym vo väčšom bezpečí. A ja si tam musím niečo vybaviť. Musím podať hlásenie kapitánovi Shipstadovi z losangeleskej polície. Pre mňa je výhodnejšie spolupracovať s ním ako s tunajším šerifom.“

Presvedčil som sa o tom najmä za poslednú hodinu, a tak som sa rozhodol zavolať Arnieho hneď. Vošiel som do pracovne a vykrútil jeho číslo.

„Predpokladal som, že sa mi ohlásite skôr.“

„Prepáčte, musel som odísť do Sausalita.“

„Dúfam, že ste tam strávili príjemný víkend,“ povedal svojím odmeraným škandinávskym prízvukom.

„Nebol až taký príjemný. Prišiel som na ďalšiu vraždu. Takmer zabudnutú.“ Oboznámil som ho s okolnosťami smrti Lea Broadhursta.

„Chcel by som mať v tom jasno,“ povedal. „Podľa vás zabila Broadhursta jeho manželka?“

„Postrelila ho, ale nemuselo to byť smrteľné. Medzi rebrami mu našli odlomený hrot noža. Mohla ho ním, prirodzene, prebodnúť aj sama.“

„Mohla zavraždiť aj Alberta Sweetnera?“

„Sotva. V sobotu večer bola pani Broadhurstová v santatereskej nemocnici. Tú vraždu v Northridge musel spáchať dakto iný.“

„Koho podozrievate?“

Chvíľu som neodpovedal, lebo som si to chcel rozmyslieť, a Arnie sa netrpezlivo spýtal: „Ste tam, Lew?“

„Áno. Najpodozrivejšie sú tri osoby. Na prvom mieste je miestny obchodník s nehnuteľnosťami Brian Kilpatrick. Vedel, že Elizabeth Broadhurstová vystrelila na manžela, a zdá sa mi, že mu odvtedy platila za mlčanie. To by mohol byť dôvod, aby zabil Stanleyho Broadhursta i Alberta Sweetnera.“

„Aký dôvod?“

„Z finančného hľadiska mu nesmierne záležalo, aby tá stará vražda nevyšla najavo.“

„Vydieranie?“

„Nazvime to maskované vydieranie. Ale je celkom možné, že Lea Broadhursta odpravil on. V tom prípade mal ešte vážnejší dôvod umlčať tých dvoch. Albert Sweetner vedel, kde je Leo pochovaný. A Stanley Broadhurst ho chcel vykopať.“

„Ale prečo by bol Kilpatrick prebodol Lea Broadhursta?“

„Broadhurst mu rozbil manželstvo. A okrem toho, ako som už spomínal, znamenala jeho smrť pre Kilpatricka zdroj príjmov.“

„Opíšte mi ho, Lew, dobre?“

„Kilpatrick je asi štyridsaťpäťročný, vyše stoosemdesiat centimetrov vysoký, váži okolo deväťdesiat kíl. Modré oči, zvlnené ryšavé vlasy, plešina na temeni. Na nose a lícach má fialové žilky.“ Odmlčal som sa. „Videli ho azda v sobotu v Northridge?“

„Dám si to hneď zistiť. Mal nejaké zvláštne znamenia?“

„Nijaké zjavné.“

„Kto sú tí dvaja ďalší podozriví?“

„Podozrivý číslo dva je majiteľ motelu Lester Crandall. Je nižšej robustnej postavy, asi meter šesťdesiatpäť, váha okolo osemdesiat kíl. Má čierne, prešedivené vlasy a dlhé bokombrady. Rozpráva ako starý dobrácky vidiečan, ale je prefíkaný a má plné vrecká peňazí.“

„Koľko má rokov?“

„Spomínal, že bude mať šesťdesiatku. Na odstránenie Lea Broadhursta mohol mať práve taký silný motív ako Kilpatrick.“

„V šesťdesiatke je už človek pristarý,“ zahundral Arnie.

„Myslím, že by celej veci prospelo, keby ste vyložili karty na stôl. Vy máte opis páchateľa a hľadáte niekoho, komu by zodpovedal, však?“

„Také čosi. Mrzuté však je, že sa na môjho svedka nedá veľmi spoliehať, a preto si to chcem objektívne overiť. Kto je ten ďalší, koho podozrievate?“

„Bývalá Kilpatrickova manželka Ellen by to tiež mohla byť. Leo jej rozvrátil manželstvo a potom ju opustil.“

„Nebola to žena,“ povedal Arnie. „A ak áno, celá moja teória vyšla nazmar. Mohol mať ešte niektorý muž motív a príležitosť na vraždu?“

Bol som v rozpakoch a neponáhľal som sa s odpoveďou.

„Záhradník Fritz Snow, ktorý Leovu mŕtvolu zahrabal svojím traktorom. Nezdá sa mi, že by bol schopný niekoho zabiť, ale Leo ho provokoval. A Albert Sweetner tiež.“

„Koľko rokov má Snow?“

„Asi tridsaťpäť či tridsaťšesť.“

„Ako vyzerá?“

„Je asi stosedemdesiatpäť centimetrov vysoký, váži okolo sedemdesiat kíl. Má hnedé vlasy, okrúhlu tvár a zelené oči. Ľahko sa rozplače. Zdá sa, že má akési citové problémy. A genetické takisto.“

„Čo za genetické problémy?“

„Napríklad zajačí pysk.“

„A čo ste to hneď nepovedali?“

Arnie zvýšil tón. Odtiahol som slúchadlo ďalej od ucha. Jean sa rukami opierala o veraj dverí a pozorovala ma. Tvár mala bledú a oči také tmavé, aké som u nej ešte nevidel.

„Kde je teraz ten Fritz Snow?“

„Asi dva kilometre odtiaľto. Mám vám ho doviezť?“

„Zariadim si to radšej služobne.“

„Arnie, chcel by som sa s ním ešte predtým porozprávať. Neverím, že by dokázal zabiť človeka, a troch už vonkoncom nie.“

„Ale ja tomu verím,“ odvetil Arnie. „Parochňa, fúzy a brada, ktoré mal založené Albert Sweetner, nepatrili Sweetnerovi. Neboli na jeho mieru. Podľa mňa patrili vrahovi, ktorý ich založil Sweetnerovi, aby zmiatol stopy. Prešli sme všetky obchody s parochňami a ich dodávateľov. Stručne povedané, váš podozrivý si tú parochňu a bradu kúpil v partiovom obchode na Vínnej ulici, ktorý volajú Parochňový raj.“

Nechcel som tomu veriť. „Mohol ju kúpiť pre Alberta Sweetnera.“

„Mohol, ale skutočnosť je iná. Kúpil to asi pred mesiacom, keď bol Sweetner ešte vo Folsome. A máme zistené, že si ich kupoval pre seba. Pýtal si od obchodníka fúzy, ktoré by mu zakryli jazvu na hornej pere.“

Keď som položil slúchadlo, Jean sa ozvala: „Fritz?“

„Vyzerá to tak.“ Povedal som jej o parochni a brade, ktoré si kúpil. Zahryzla si do pery. „Mala som dať na Ronnyho.“

„Spoznal v sobotu v horskej chate Fritza?“

„O sobote neviem. Ale pred niekoľkými týždňami mi hovoril, že videl Fritza s dlhými čiernymi vlasmi a fúzmi. Ale keď som sa ho začal ďalej vypytovať, odvetil mi, že si to iba vymyslel.“

Vošli sme do spálne, kde chlapec spal. Keď sa ho matka dotkla, strhol sa a zobudil. Vytreštil oči a celý roztrasený sa posadil, objímajúc vankúš. Po prvý raz som bezprostredne zazrel, ako ho vydesilo to, čo prežil.

S námahou zo seba dostal: „Zľakol som sa, že si po mňa prišiel strašiak.“

„Ja by som ťa nedal.“

„Aj ocka si odniesol.“

„Ale teba si nevezme,“ povedal som.

Matka ho vzala do náručia, a to ho na chvíľku upokojilo. Ale táto čisto ženská útecha ho chytro omrzela. Vymanil sa jej a postavil sa na vysokej posteli, takže sme mali oči takmer zarovno. Podskočil a na okamih bol vyšší odo mňa.

„Ten strašiak je Fritz?“ spýtal som sa.

Zmätene na mňa hľadel. „Neviem.“

„Videl si ho niekedy s dlhými čiernymi vlasmi?“

Prikývol: „A mal aj bradu,“ doložil zápalisto. „A ešte aj, no ako sa to len povie,“ dotkol sa hornej pery.

„Kedy to bolo, Ronny?“

„Keď som bol naposledy u starej mamy. Vošiel som do stodoly a bol tam Fritz s dlhými čiernymi vlasmi a bradou. Pozeral si obrázok nejakej tety.“

„Poznal si tú tetu?“

„Nie. Nemala nič na sebe.“ Zatváril sa rozpačito a vystrašene. „Ale neprezraďte mu to. Povedal, že ak to niekomu vybľabocem, stane sa nešťastie.“

„Neboj sa, nič sa nestane.“ Aspoň Ronnymu už nie. „Videl si v sobotu Fritza s tými vlasmi?“

„Kde?“

„Pri horskej chate.“

Nechápavo sa na mňa pozrel. „Videl som toho strašiaka s dlhými čiernymi vlasmi. Bol veľmi ďaleko. Neviem, či to bol Fritz, alebo nie.“

„Ale zdalo sa ti, že je to on, však?“

„Neviem.“

Hlas mal stiesnený, akoby si jeho nevinná detská myseľ pamätala viac, ako stačil pochopiť. Obrátil sa k matke a pýtal si jesť.

XXXV

Vyložil som ich dolu v meste pri reštaurácii a vrátil som sa späť cez geto k domu pani Snowovej. Pred jej domom sa po ulici valila kalná voda. Zaparkoval som na asfaltovom chodníku za jej starým bielym ramblerom a zamkol som auto.

Pani Snowová mi otvorila prv, ako som stačil zaklopať. Hľadela mi ponad plece, akoby čakala, že sa z dažďa vynoria ďalší návštevníci.

„Kde je Fritz?“ spýtal som sa.

„V izbe. Ale všetko, čo potrebujete vedieť, sa dozviete aj odo mňa. Vždy som to tak robila a dúfam, že to tak bude aj naďalej.“

„Bude musieť hovoriť sám za seba, pani Snowová.“

Prešiel som popri nej do kuchyne a otvoril dvere synovej izby. Sedel schúlený na posteli a tvár si zakrýval dlaňami.

Bol to bezmocný, slaboduchý človek a mrzelo ma, že sa k nemu musím takto zachovať. Súdny proces proti nemu bude pre verejnosť hotová senzácia. Vo väzení bude tým najposlednejším chudákom, z čoho má jeho matka oprávnené obavy. Cítil som jej úzkostlivú prítomnosť tesne za svojím chrbtom.

Oslovil som ho: „Kúpili ste si tak asi pred mesiacom parochňu? Parochňu s bradou a fúzmi?“

Odokryl si tvár. „Možno.“

„Náhodou to viem celkom určite.“

„Tak čo sa teda vypytujete?“

„Chcel by som vedieť, načo ste si to kúpili.“

„Aby som mal dlhé vlasy. A zakryl toto.“ Pravou rukou ukázal na zjazvenú hornú peru. „Dievčatá sa so mnou nechcú bozkávať. Len raz v živote som pobozkal dievča.“

„Martu?“

„Áno. Dala sa mi bozkať. Ale to už bolo veľmi dávno, pred šestnástimi alebo osemnástimi rokmi. Čítal som o parochniach a tých ostatných volovinách vo filmovom časopise, a tak som zašiel do Hollywoodu a kúpil si celú súpravu. Chcel som baliť pipky na Sunset Stripe. A robiť zo seba frajera.“

„A zbalili ste dajakú?“

Smutne pokrútil hlavou. „Dostal som sa ta len raz. Ona nechce, aby som mal priateľku.“

Pozrel na matku, stojacu vedľa mňa.

„Ja som tvoja priateľka,“ povedala nenútene. „A ty si môj priateľ.“ Usmiala sa naňho a zažmurkala. V očiach sa jej zjavili slzy.

Spýtal som sa ho: „Čo sa stalo s vašou parochňou, Fritz?“

„Neviem. Schoval som si ju pod matrac, ale niekto mi ju vzal.“

Jeho matka sa ozvala: „Istotne ju zobral Albert Sweetner. Minulý týždeň bol u nás.“

„Zmizla skôr ako pred týždňom. Už je tomu asi mesiac. Bol som v nej za pipkami iba raz.“

„Viete to naisto?“

„Celkom iste.“

„Neodišli ste v sobotu večer do Northridge a nezaložili parochňu Albertovi na hlavu?“

„Nie, pane.“

„Ani ste ju nemali v sobotu dopoludnia, keď ste pri horskej chate prebodli Stanleyho Broadhursta?“

„Mal som Stanleyho rád. Prečo by som ho mal prebodnúť?“

„Pretože chcel vykopať mŕtvolu svojho otca. Nezabili ste aj jeho otca?“

Zúrivo potriasol hlavou. Matka ho napomenula: „Prestaň, Fritz! Ublížiš si.“

Zostal sedieť so zvesenou hlavou, akoby si bol zlomil šiju. Po chvíľke povedal: „Zahrabal som pána Broadhursta, to som vám už raz povedal. Ale nezabil som ho. Nezabil som niktorého z nich.“

„Ani jedného z nich,“ opravila ho pani Snowová. „Nezabil si ani jedného z nich.“

„Naozaj som nezabil ani jedného z nich,“ zopakoval po nej. „Nezabil som pána Broadhursta, ani Stanleyho, ani…“ Zdvihol hlavu. „Kto bol ten ďalší?“

„Albert Sweetner.“

„Nezabil som aj jeho.“

„Ani jeho si nezabil,“ opravila ho matka.

Obrátil som sa k nej. „Nechajte ho rozprávať samého, prosím.“

Ostrý tón môjho hlasu akoby Fritza povzbudil. „Jasné. Nechaj ma rozprávať samého.“

„Chcela som ti len pomôcť.“

„Áno. Pravdaže.“ Ale v hlase mu zaznel pochybovačný tón. Pochybnosti boli zrejme silnejšie ako jeho skleslosť a prinútili ho položiť ďalšiu otázku:

„A čo sa stalo s mojou parochňou a s tým ostatným?“

„Niekto to zrejme vzal,“ odvetila.

„Albert Sweetner?“

„Možno to urobil Albert Sweetner.“

„Tomu neverím. Myslím, že si to vzala ty,“ obvinil ju.

„Nerozprávaj také hlúposti.“

Pomaly dvíhal pohľad k jej tvári, ako keď sa slimák plazí po stene. „Ty si mi to uchytila spod matraca.“ Buchol rukou na posteľ, aby zdôraznil svoje slová. „A ja nie som nijaký hlupák.“

„Ale rozprávaš tak,“ odvetila. „Prečo by som ti brala parochňu?“

„Lebo si nechcela, aby som behal za dievčatami. Žiarliš.“

Prenikavo sa zachichotala, ale v jej smiechu nebola ani štipka veselosti. Pozrel som jej do tváre. Bola sinavá a meravá, akoby kamenná.

„Môj syn je rozrušený. Tára nezmysly.“

„Prečo si myslíte, že vám tu parochňu vzala matka?“ spýtal som sa Fritza.

„Lebo k nám nikto nechodieva. Sme tu iba sami dvaja. Keď mi zmizla, hneď som vedel, kto ju vzal.“

„Spýtali ste sa jej, či ju vzala?“

„Bál som sa.“

„Môj syn sa ma nemusí báť,“ povedala. „A vie dobre, že som mu nevzala tú jeho sprostú parochňu. Určite to spravil Albert Sweetner. Teraz som si spomenula, že tu bol pred mesiacom.“

„Pred mesiacom bol ešte vo väzení, pani Snowová. Obviňujete Alberta zo všetkého možného.“ V tichu, ktoré zavládlo, som počul dych nás všetkých. Obrátil som sa k Fritzovi: „Predtým ste mi hovorili, že vás Albert donútil, aby ste zahrabali Lea Broadhursta. Bolo to naozaj tak?“

„Albert bol pri tom,“ odpovedal váhavo. „Spal v stajni neďaleko horskej chaty. Povedal, že sa zobudil na výstrel a potom sa ponevieral po okolí, aby videl, čo sa bude diať. A keď som vzal z parkoviska traktor, pomáhal odhŕňať zem.“

Pani Snowová prešla popri mne a zastala si nad ním. „Však ti to kázal Albert?“

„Nie,“ odvetil. „To ty. Ty si mi povedala, že Marta to odo mňa chce.“

„Marta zabila pána Broadhursta?“ spýtal som sa.

„Neviem. Ja som pri tom nebol. Mama ma o polnoci zobudila a povedala, že ho musím dobre hlboko zahrabať, lebo inak Marta pôjde do plynovej komory.“ Poobzeral sa po stenách úzkej miestnosti, akoby sa teraz sám ocitol v plynovej komore, do ktorej majú už-už pustiť plyn. „Povedala, že keby sa ma na to niekto pýtal, mám všetko zvaliť na Alberta.“

„Si bláznivý somár,“ povedala jeho matka. „Ak budeš aj ďalej takto tárať, nechám ťa tu samého a rob si, čo chceš. Strčia ťa do basy alebo do blázinca.“

Pomyslel som si, že tam ľahko môžu skončiť obaja. Povedal som: „Nedajte sa matke zastrašiť, Fritz. Nepôjdete do väzenia, ak vás na všetko, čo ste spravili, nahovorila ona.“

„Tak toto už nestrpím!“ skríkla. „Vy ho huckáte proti mne!“

„Veď už je načase, pani Snowová. Urobili ste si zo svojho syna obetného baránka, a pritom ste si nahovárali, ako sa oňho vzorne staráte.“

„A kto iný by sa oňho staral?“ Hlas mala drsný, ale plný ľútosti.

„Cudzí by sa oňho možno postarali lepšie.“ Obrátil som sa opäť k Fritzovi: „Čo sa stalo v sobotu ráno, keď si Stanley Broadhurst vypožičal čakan a lopatu?“

„Požičal si čakan a lopatu,“ zopakoval Fritz, „a ja som po chvíli začal byť nepokojný. Vybral som sa hore chodníkom, aby som sa pozrel, čo tam robia. Stanley už kopal, práve na tom mieste, kde bol pochovaný jeho otec.“

„A čo ste urobili vy?“

„Vrátil som sa dolu na ranč a zavolal jej.“

Jeho vlhké zelené oči spočinuli na matke. Z úst sa jej vydral varovný zvuk, ktorý sa zmenil v sykot. Nevšímal som si to:

„A čo sa dialo v sobotu večer, Fritz? Nešli ste do Northridge?“

„Nie, pane. Bol som celú noc doma v posteli.“

„A kde bola vaša matka?“

„To neviem. Hneď potom, ako zavolal Albert, mi dala prášky na spanie. Keď ma necháva večer samotného, vždy mi dáva prášky na spanie.“

„Albert sem v sobotu večer telefonoval?“

„Áno. Ohlásil som sa ja, ale chcel hovoriť s ňou.“

„O čom?“

„Spomínali peniaze. Povedala, že nijaké nemá…“

„Čuš!“

Pani Snowová pohrozila synovi päsťou. Hoci bol mohutnejší, mladší a zrejme aj silnejší, odtiahol sa na posteli až do kúta a tam sa rozplakal.

Chytil som pani Snowovú za lakeť. Celá sa triasla od vzrušenia. Odviedol som ju do kuchyne a zatvoril dvere, za ktorými nariekal Fritz. Oprela sa o policu vedľa kuchynskej výlevky a chvela sa ako od zimy.

„To vy ste zabili Lea Broadhursta, však?“

Pani Snowová mi neodpovedala. Vyzerala, akoby sa jej zmocnili také rozpaky, že nevládala hovoriť.

„V tú noc, keď Elizabeth Broadhurstová aj so Stanleym odišli do horskej chaty, ste nezostali doma. Vybrali ste sa za nimi, a keď ste našli Lea v bezvedomí, dopichali ste ho na smrť. Potom ste sa vrátili sem a prikázali synovi, aby ho buldozérom zahrabal do zeme aj s autom.

Nanešťastie Albert Sweetner vedel, kde je mŕtvola pochovaná, a napokon sa vrátil, lebo dúfal, že za túto informáciu zhrabne odmenu. Keď sa však Stanley v sobotu večer neukazoval, Albert sem zavolal a chcel vymámiť nejaké peniaze od vás. A vy ste odišli do Northridge a zabili ste ho.“

„Ako by som ho mohla zabiť, veľkého, silného muža, ako bol Albert?“

„Iste bol spitý na mol, keď ste k nemu prišli. A ani vo sne mu nezišlo na um, že by ste boli preňho nebezpečná. Tak, ako to nezišlo na um ani Stanleymu, však?“

Hoci sa jej pery pohybovali, nevydala ani hlások.

„Chápem, prečo ste zabili Alberta a Stanleyho,“ pokračoval som. „Chceli ste udržať v tajnosti, čo ste spáchali v minulosti. Ale prečo musel zomrieť Leo Broadhurst?“

Jej oči sa stretli s mojimi a zahmlili sa ako zarosené okná. „Bol už napoly mŕtvy, keď som ho tam našla celého skrvaveného. Len som mu pomohla z toho trápenia.“ Kŕčovite mykla zaťatou päsťou pravej ruky k zemi, akoby naznačovala bodnutie. „To isté by som spravila aj pre trpiace zviera.“

„Vy ste ho nezavraždili zo súcitu.“

„Nenazývajte to vraždou. Smrť si zaslúžil. Bol to zlý človek, podvodník a smilník. Priviedol Martu Nickersonovú do druhého stavu a môj chlapec si to musel odskákať. Frederick sa odvtedy už nepozbieral.“

Nemalo zmysel dohadovať sa s ňou. Patrila medzi tie paranoické typy, ktoré si vždy uchovajú čisté svedomie tým, že všetku vinu zvalia na druhých. Svoju ukrutnosť a zlobu pripisovala neblahému vplyvu okolitého sveta.

Prešiel som cez miestnosť k telefónu a zavolal políciu. Nestačil som položiť slúchadlo, keď pani Snowová otvorila priečinok a vytiahla z neho mäsiarsky nôž. Blížila sa ku mne rýchlymi tanečnými krokmi, akoby sa pohybovala v rytme akejsi neskutočnej hudby, ktorú počula iba ona.

Chytil som ju za zápästie. Mala zvláštnu výbušnú silu, aká vie u duševne chorých vyvolať zúrivosť. Ale čoskoro ju sily opustili. Nôž zacvendžal na dlážke. Zovrel som jej obidve ruky a držal ju, kým neprišla polícia.

„Urobíte mi hanbu pred susedmi,“ povedala zúfalo.

Nikto okrem mňa však nevyšiel na ulicu, keď sa policajné auto s Fritzom a jeho matkou, sediacimi vzadu za nerozbitným sklom, rozbehlo hnedastými kalužami.

Keď som vysvetľoval udalosti detektívom a zapisovateľovi, moju výpoveď prerušil telefonát snúbenice Briana Kilpatricka. Kilpatrick sa zastrelil vo svojom hráčskom salóniku.

Aktovka s pištoľami a dokladmi Elizabeth Broadhurstovej, ktorú som mu zobral, ležala v kufri môjho auta. Predbežne som sa o nej nezmieňoval, hoci mi bolo jasné, že všetky okolnosti smrti Lea Broadhursta vyjdú najavo pri súdnom procese proti Edne Snowovej.

Ešte pred zotmením sme s Jean a Ronnym vyrazili z mesta.

„A je tomu koniec,“ povedal som.

„To je dobre,“ odvetil Ronny. Jeho matka si vzdychla.

Dúfal som, že sa všetko skončilo. Dúfal som, že Ronnyho život nebude poznamenaný večným pátraním po okolnostiach smrti jeho otca, ktoré by ho napokon zaviedlo do slepej uličky. Želal som si, aby chlapca postihla blahodarná strata pamäti.

Jean akoby vycítila moje myšlienky, natiahla ruku ponad synčeka a chladnými prstami sa dotkla mojej šije. Zanechali sme za sebou dymiace pozostatky požiaru a vybrali sa v daždi na juh.

Členská knižnica Pravda

Ross Macdonald

Muž spod zeme

Z anglického originálu The Underground Man, ktorý vydal Alfred T. Knopf, New York l971, preložil Dušan Janák.

Vydala Pravda, tlačový kombinát KSS.

NAKLADATEĽSTVO PRAVDA, nositeľ Radu práce.

ako svoju 2013 publikáciu

I. vydanie. Bratislava 1978

Prebal a väzbu navrhol Karol Rosmány

Zodpovedná redaktorka Johana Hasonová

Technická redaktorka Elena Furasová

Korektorky Eva Václavová a Mária Takáčová

Vytlačila Pravda, tlačový kombinát KSS. TZP. závod 01. Bratislava. Štúrova 4. Počet strán 256. Náklad 40000 ex. AH 14.17 – VH 14.45 – Tematická skupina 13 34 – Povol. SÚKK – OR č. 13384-74

75 – 044 –4 78. Viaz. Kčs 27. –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai